1

W. E. JOHNS

ORCHIDEJE PRO BIGGLESE

RIOPRESS PRAHA

2003

2

© Translation Josef Nemějovský

© Illustrations Pavel Andrýsek

Text © 1962 Capt. William Earl Johns

ISBN 80-86221-68-7

3

Obsah

OBCHODNÍK S ORCHIDEJEMI…

ZRADA…

CRUZUADO…

BAR FRANCISCO…

PODEZŘELÝ DŮM V PRALESE…

BIGGLES MÁ STRACH…

PŘICHÁZÍ POMOCNÍK…

ZASAHUJE SMRT…

BOGOSOFF ODKRÝVÁ KARTY…

KOMPLIKACE…

BERTIE ŠLÁPNE VEDLE…

FRUSTRACE…

POSLEDNÍ ŠANCE…

4

OBCHODNÍK S ORCHIDEJEMI

1

Nepršelo nijak zvlášť silně, ale zato byl ten déšť velmi hustý a

jeho kapky padaly přímo a nepřetržitě ze souvislého pásu těžkých

olovnatě zbarvených mraků, s neustávající vytrvalostí. Počasí se sice

dál nezhoršovalo, ale také ani v nejmenším nenaznačovalo, že by

tomu měl být někdy v dohledné době konec. Kapky s vytrvalým

svistem bičovaly zčernalou hladinu řeky Rio Jurara a odrážely se od

trupu „Ováda“, hydroplánu Letecké policie Spojeného království

Velké Británie a Severního Irska, který se s vypnutými motory

nebezpečně houpal daleko od své vlasti na rozbouřených vlnách vod

řítících se do hlavního proudu složeného z tisíců malých přítoků.

Nebyl vůbec žádný vítr, vzduch se prakticky ani nepohnul.

Obrovité stromy amazonského pralesa, které lemovaly oba břehy, se

na bližší straně jevily jako souvislá masa šedých skalních útesů a na

druhé straně jako neurčitý stín, který ve výši splývá plynule s

oblohou.

Biggles podezíravě sledoval stoupající hladinu vody. Už teď

přinášela s sebou z horního toku spoustu všelijakých trosek, rozsáhlé

změti nejrůznějších rostlin, uschlých a uhnilých stromů a podobných

naplavenin. Na jednom takovém polorozpadlém voru zuřivě ječela

opice, kterou vyděsilo zjištění, že se octla v nemilosrdné pasti.

Kolem projela kánoe vyrobená z hloubeného kmene stromu. Na

zádi seděla postava zahalená do jakési deky a zvolna nořila do vody

své pádlo. Biggles pootevřel okénko v kabině, aby si mohl lépe

prohlédnout velký dům se střechou z palmových listů, který stál na

sloupech za pláží z černého bahna a ke kterému se pomalu plížila

voda stoupající záplavy.

„To by mohlo být ono,“ oznamoval svému jedinému

společníkovi v letadle, leteckému konstáblovi Bertiemu Lissiemu.

„Tedy fakt doufám, že je to ono, protože takhle už tady dál trčet

5

nemůžeme. A pokud bychom jednou odstartovali, tak s takovouhle

viditelností se nám už nemusí podařit si někde znova sednout. Jak tak

koukám na ty kmeny, co se sem ženou po vodě, jestli tady

zůstaneme, tak nám může některý z nich udělat pěknou díru do

trupu!“

Bertíe se otevřeným okénkem podíval na zmíněný dům.

„Kamaráde, tohle bych ale sotva mohl nazvat vilou,“ poznamenal

vážně.

„Tady ale taky nejsme v jižní Francii,“ připomněl mu Biggles.

„Co jsi čekal, že najdeš? Kolonádu nějakých mramorových sloupů a

sousoší na širokém schodišti, co vede k hlavnímu vchodu?“

„Rozhodně jsem nečekal, že vletíme do takového počasí,“

postěžoval si Bertie. „Já si myslel, že pojedeme někam do tropického

podnebí! Sakra, vždyť já si dokonce přibalil i svoji tropickou helmu,

co jsem si koupil v Bombaji!“

„Tu možná ještě budeš potřebovat. I v tropech však musí občas

zapršet a nebe není pořád jenom jako šmolka.“

„To jsem si moc dobře všiml,“ odsekl Bertie. „Dá se s tím něco

dělat?“

„Nedá se s tím dělat vůbec nic.“

„Jak dlouho může asi tahle zatracená průtrž trvat?“

„To se mě moc ptáš. Nemám tušení. Ale jednu věc vím. Když

tady budeme takhle sedět a šaškovat, tak se nikam nedostaneme. Já

jdu na břeh a tam se zeptám, jestli je tohle ten Fotherhamův dům.

Pokud to není ono, třeba se tady najde někdo, kdo nám poví, kde to

vlastně je. Podle mých informací bydlí Fotherham někde nad jakousi

zátokou asi tak čtyři míle po proudu od Cruzuada a to je, pokud

mohu soudit v téhle odporné tmě, právě tam, kde jsme zrovna teď

my. Pojď sem, přeber knypl a zavez mne někam blíž ke břehu. Ale

pomalu. Předpokládám, že je tady dno samé bahno, ale nechci

riskovat, že bych najel na nějakou ojedinělou skálu nebo na nějaký

ten potopený obrovský strom.“

Bertie mu vyhověl a letadlo si razilo pomalu a opatrně cestu k

pláži, dokud kýl jemně nenarazil na měkké dno řeky.

Biggles vystoupil ven na pár palců ďábelsky páchnoucího bahna

a šel dál na břeh, směrem k domu, s nohama zapadajícíma hluboko

6

do lepkavého bláta. Dříve než došel až k budově, všiml si, že ho

pozoruje několik párů očí, většinou Indiánů. Ale další člověk, který

zřejmě předtím seděl na verandě a teď mu šel naproti, byl evidentně

míšenec.

Jako vzorek lidské rasy nepůsobil zdaleka reprezentativně. Byl

celý zarostlý, s plnovousem, nepopsatelně špinavý a na sobě měl tři

části jakéhosi oděvu: na hlavě pomačkaný potrhaný klobouk se

sklopenou střechou, na těle příšerně potrhanou košili, u pasu

rozhalenou, a pytlové plátěné kalhoty stažené koženým opaskem, za

nímž se blýskal jen tak bez pochvy zastrčený dlouhý nůž. Přivítal

však Bigglese docela srdečně tím tradičním „Buenos dias, seňor,“ a

dodal „Que mal tiempo.“ (Jaké špatné počasí.)

„ El tiempo esta muy inseguro, “ (počasí je moc nestálý) dodal

ještě, poněkud zbytečně, ten člověk.

Ignoruje takové uvítání, které bylo krásnou ukázkou velmi

zdrženlivého vyjadřování, šel Biggles dál k přístřešku pod domem,

kde hromada hrubých koulí surového kaučuku prozrazovala, že s ním

ten muž asi obchoduje a tam mu teprve položil otázku, kvůli které

vystoupil na břeh. Vzápětí vyšlo najevo, že obchodník s kaučukem

měl anglického otce, alespoň to tvrdil, a proto mluvil docela slušně

anglicky, což tvrzení o jeho původu podporovalo. Tím se jejich

konverzace značně zjednodušila.

Ne, povídá ten člověk, tohle není Villa Vanda seňora

Fotherhama, jehož ale dobře zná, protože mu často prodává

orchideje, které jeho lidé objeví při dobývání surové gumy z

gumovníků v pralese. Ta vila je asi o míli dál proti proudu. Dá se

lehce najít, protože leží vzadu v malé zátoce. Jakmile se do té zátoky

vpluje, hned je ten dům Dona Pedra už z dálky vidět.

Když se Biggles dozvěděl, co potřeboval, odmítl s díky pozvání,

aby vstoupil do domu a s hostitelem pojedl a rychle se vrátil zpátky k

letadlu.

„Jsme jenom asi míli od Fotherhamova domu, takže jsme se až

tak moc nezmýlili,“ oznámil Bertiemu. „Je to vzadu v zátoce. Jsme

na správné straně řeky, tak hned vyrazíme.“‘

„Chceš, abych odstartoval?“

7

„Ne, to za to ani nestojí. Můžeme zůstat klidně na hladině. Jeď

jenom pomalu a dávej pozor na ty stromy, co plavou proti nám. Já

budu hlídat, abychom snad nepropásli tu zátoku.“

Bertie obrátil plováky Ováda do proudu a stroj si začal razit

cestu kupředu, zatímco Biggles hledal palubním oknem zátoku,

kterou mu vylíčil ten roztomilý obchodník s kaučukem.

Za pár minut k ní dorazili. Našli ji bez problémů, přesně tak, jak

jim to sliboval ten člověk, protože ústí bylo široké a umožňovalo

vstup vodní ploše velikosti dlouhého úzkého jezera. Po pravé straně

se hned vynořil jakýsi dům. Stále ještě neodpovídal žádné stavbě,

která by měla nárok na jméno Villa Vanda.

8

9

Fakticky to byl dům jen o něco lepší než ten, který právě před

chvílí navštívili. Byl trochu větší, to je pravda, a mohl se pochlubit

několika přístavbami kolem. Ale jeho celkový zjev byl stejně

neutěšený. Dole vybíhalo kousek do vody přístavní molo ze

surového dřeva. K molu byly přivázány dvě výjimečně velké kanoe a

jedna balza, což je tradiční místní vor vyrobený z lehkého dřeva a

používaný v celém povodí Amazonky. Několik Indiánů, kteří

pracovali na voru, svou práci zastavilo, aby se podívali na letadlo,

jak připlouvalo blíž.

„Nechceš mi snad namluvit, že nějaký Angličan s dokončeným

univerzitním vzděláním žije v tak mizerně vyhlížející stodole!“

komentoval jejich příjezd Bertie.

„Angličané už žili na horších místech, než je tohle,“ odvětil

Biggles. „To je otázka vkusu, kde si lidi vybírají svoje bydliště. A

když vezmeš v úvahu, jak dlouho tady už Fotherham je, tak se mu to

tady určitě zamlouvá.“

„Vsadím se, že se to tam hemží blechama!“

„Tedy mne osobně by opravdu překvapilo, kdyby v takové

doškové chajdě nebyla žádná horší havěť než blechy,“ vesele

poznamenal Biggles. „Je to tady přímo jako stvořené pro všechny

možné druhy těch nejmenších potvor, co koušou, bodají a štípou. My

tam ale bydlet nemusíme. Předpokládám, že se tady ve městě dá najít

nějaký alespoň trochu ucházející a slušný hotel!“

„Doufám, kamaráde, že máš pravdu,“ odpověděl Bertie vřele.

„Škoda, že jsme nejeli rovnou tam. Strašně toužím po teplé a studené

tekoucí vodě. V tomhle počasí tady by se člověk potřeboval koupat i

třeba třikrát denně!“

„Víš přece sám, že to prostě nešlo. Letadlo by vyvolalo příliš

pozornosti a já tam chci dorazit s co možná nejmenší publicitou.

Doufám jenom, že nám Fotherham, nebo Don Pedro, jak mu tady

říkají, dovolí, abychom si u něho mohli zaparkovat náš stroj. Určitě

má nějaké služebnictvo, co by na něj mohlo dávat pozor. To by nám

umožnilo jít dál pěšky. Do Cruzuada tady určitě povede nějaká cesta,

ne-li dokonce silnice,“

„A co když nás pozve, abychom tady u něho bydleli?“

10

„To si ještě musím rozmyslet. Třeba se nám to na den nebo dva,

než uvidíme, jak to tady chodí, bude docela hodit. Mně nijak zvlášť

nezáleží na tom, jak ten dům vypadá uvnitř, pokud má nějakou

střechu, která nás schová před tímhle pekelným deštěm!“

„No, pokud ale já něco vím o stezkách v pralese, tak pendlovat

po nich mezi tímhle místem a Cruzuadem nebude vůbec žádná

sranda! A nevím tedy jak ty, ale já si tady v těch tropech zrovna moc

tepla neužívám. Že já si nenechal své vlněné spodky!“

„Uvidíš, že tady bude hodně teplo – až se slunci podaří prorazit

skrz tu zamračenou oblohu,“ sliboval mu Biggles. „Tenhle déšť sem

jde od západu, což znamená, že mraky přešly přes ty obrovské

vrcholky And pásmem sněhu a ledu. Proto je teď docela chladno, ale

to se brzo zlepší.“

„No, hlavní věcí podle mne je, že to o moc horší být už ani

nemůže,“ zatvrdil se zamračené Bertie.

V tom okamžiku se už nos hydroplánu dotkl volného místa u

mola, takže Biggles musel rychle ven a uvázat lano. Bertie vypnul

motor a přidal se k němu. Přitom si všiml, že z domu k nim rychle

kráčí nějaký běloch. Šli také dál k domu a za okamžik už si stáli tváří

v tvář.

„Pan Peter Fotherham?“ zeptal se Biggles úředně.

„K vaším službám,“ zazněla nonšalantní odpověď. Biggles si

rychle přeměřil mluvčího, aby si o něm udělal první dojem, a to, co

spatřil, ho uvedlo do rozpaků, ne-li dokonce vyvedlo z míry. Ze své

vlastní zkušenosti totiž věděl, že britští obyvatelé tropických oblastí

sice nepokládají za nutně nezbytné „převlékat se vždy k večeři,“ jak

se o nich občas posměšně tvrdí, zřídkakdy si však dovolí jít až tak

daleko, že se oblékají úplně jako domorodci. Tvrdit, že Fotherham

zašel až tak daleko, by bylo možná přehnané, ale podle jeho zjevu by

se dalo docela jistě konstatovat, že je na nejlepší cestě ubírat se právě

tím směrem.

Bylo by bývalo těžké s jistotou určit jeho věk, ale s trochou

rezervy, vzhledem k jeho fyzické formě, ho Biggles zařadil někam

mezi čtyřicátníky. Měl vysokou postavu a byl hubený až skoro

vyzáblý. Jeho kůže, po přestálých horečkách či žloutenkách barvy

starého zažloutlého pergamenu, vypadala jako napnutá na holé kostře

11

rýsující se zřetelně pod ni. Měl podlouhlý obličej s vysokým čelem a

vyčnívající bradu. Ale jeho modré oči a nazrzlé nečesané vlasy,

začínající se už zbarvovat do šeda, nemohly nechat nikoho na

pochybách o jeho evropském původu. Ruka, kterou jim vzápětí

podal, nebyla rukou člověka zvyklého na fyzickou práci.

Co se týče oblečení, tak toho na sobě moc neměl, i když by

mohl zcela popravdě namítnout, že v tak dusném vedru toho místa,

které si vybral za svůj stálý pobyt, nepotřebuje víc než jen to

nejnutnější, co přikryje jeho nahé tělo. Na sobě měl hodně

obnošenou bavlněnou košili barvy khaki, stejně zbarvené vojenské

krátké kalhoty a pár tenisek obalených bahnem. Když ale promluvil,

byl to hlas vzdělaného člověka.

„Vítejte na Vandě,“ řekl. „Mívám zřídka návštěvy, takže vy jste

určitě pánové Bigglesworth a Lissie. Byl jsem informován. že

přijedete. Měli jste hodně problémů, než jste mne konečně našli?“

„Dalo mi dost práce najít tu správnou řeku, o tom vašem domě

ani nemluvě,“ usmál se Biggles. „Do Manicore to bylo snadné,

dokonce ještě hezký kus potom, protože jsme sledovali linku místní

letecké společnosti do Porto Velho. Ale jakmile jsme narazili na tu

změť všelijakých řek, co tady máte, tak vybrat si tu správnou, to už

tak snadné nebylo. Avšak poté, co jsme jednou či dvakrát přistáli,

abychom se zeptali na cestu, se nám nakonec podařilo dorazit bez

problémů až sem.“

„Fajn. To je hlavní věc. Pojďte do domu a dejte si něco k pití.

Třeba byste si dali také pořádnou koupel a převlékli se. O zavazadla

se vám postarají moji lidé.“

„Bude moje letadlo v bezpečí?“

„Bude v suchu, jak by se dalo nepříliš příhodně říci za

současných povětrnostních podmínek. V zátoce prakticky není žádný

proud a moji lidé se ho ani nedotknou.“

Jejich malá skupinka vyrazila k domu, na jehož průčelí, jak

uviděli, když přišli blíže, se skvěl na prkně přibitém napříč vybledlý

nápis tohoto znění: Peter Fotherham. Orchideje. A jako na

zdůraznění této pointy visel na něm velký proutěný koš obsahující

nádhernou orchidej se skvoucími se modrými a fialovými květy.

Fotherham na ní ukázal prstem. „Víte, co to je?“

12

Biggles svraštil čelo. „To tedy nevím, kromě evidentního faktu,

že jde o nějakou orchidej.“

„Zcela správně. Je to jedna z odrůd čeledi Vanda – proto jsem

tak nazval i svůj dům. Je to typ, který se tady nikde nevyskytuje.

Sám jsem ji vypěstoval ze semene. Pěstuji docela dost hybridů,

kromě orchidejí, které sbíráme v pralese.“ Teď se brodili loužemi po

dvoře, na kterém za silného zápachu všelijakých chemikálií několik

Indiánů, černochů a míšenců pilně pracovalo na hromadách hlíz

orchidejí, z nichž některé měly fantasticky krásné květenství. To

Indiáni trhali a házeli do bláta, zatímco nevzhledné hlízy házeli do

velké nádrže.

„Promiňte, že vás vleču touhle špínou, ale někteří z mých

sběračů právě dorazili se svým nákladem,“ vysvětloval omluvně

Fotherham.

„Takže vy už sám do pralesa nechodíte a už orchideje ani sám

nesbíráte?“ podivil se Bertie.

„Máte pravdu. Kdysi jsem to samozřejmě dělal, ale teď už ne,“

odpovídal s lehkou nostalgií Fotherham. „Já vyrážím zase zpátky do

lesa jenom tehdy, když mi moji sběrači ohlásí něco neobvyklého,

nějakou zvláštnost, která by vyžadovala zvláště komplikované

zacházení. Už nejsem také tak mladý jako kdysi a na to, abyste byl

schopen šplhat do korun stromů a snášet bezpečně dolů pahlízy, na to

abyste byl jako Tarzan. Jako u všeho ostatního i u orchidejí je jejich

cena určena tím, jak jsou nedostupné. A obchod s nimi není vůbec

tak jednoduchý, jak byste si mohl myslet. Nejde totiž jenom o to je

najít, sklidit, zabalit a poslat zákazníkovi. Jenom málo zemí povoluje

import kořenů orchidejí v surovém stavu, protože se obávají

zavlečení nějaké nákazy nebo škodlivého hmyzu. Proto se musí čistit

a ošetřovat chemikáliemi, aby se zbavily všech cizopasníků a červů.

Dokonce i malých hadů a tarantulí, které si v nich s oblibou zřizují

svůj domov. A to je to, co právě teď dělají tihle lidé na dvoře.“

„Já ale pořád nechápu, proč je nutné ty hlízy vůbec dovážet,“

divil se upřímně Biggles. „Cožpak by nestačilo, kdyby se jich

vypěstovalo u nás doma ve vytápěných sklenících tolik, aby to

uspokojilo poptávku?“

13

„To se dá dělat jenom jistou dobu,“ vysvětloval se zjevným

zápalem expert. „Když se vypěstují, abych tak řekl, v zajetí, tak po

nějaké době začínají kořeny ztrácet životní sílu, květenství ztrácí

svou vůni, a je nutné jim čas od času dodat novou krev, aby jejich

sílu opět obnovila. Takže se doveze nová čerstvá generace přímo z

pralesa.“

„Co vás přivedlo k tomu začít tohle dost neobvyklé podnikání?“

zvědavě se na něho podíval Biggles. „Domnívám se totiž, že už to

děláte hodně dlouho?“

„Já sbírám orchideje většinou jenom pro sebe a ostatní zásobuji

ne proto, že bych potřeboval peníze, ale proto, že ty květiny miluji

pro ně samé a jsem naštěstí v takovém postavení, že si mohu dovolit

plně se věnovat svému koníčku, který většina lidí považuje za příliš

nákladný. Není nic neobvyklého na tom, že najednou zničehonic

člověka posedne touha něco sbírat. Mohou to být poštovní známky,

nebo archeologické vykopávky, nebo třeba i nálepky z krabiček od

sirek. V mém případě jsou to prostě orchideje. Před mnoha lety, když

jsem se vrátil z Oxfordu, dal mi otec nějaké peníze na cestu kolem

světa a já pak v Barmě, poprvé v životě, uviděl divokou orchidej,

Fondu Caerulescens – jednoho z rodičů té orchideje, kterou jste

viděli tam venku. Já jsem byl vždycky zanícený přírodovědec a

pomyslel jsem si, že jsem ještě nikdy neviděl nic tak krásného, jako

byla ta modrá orchidej. Krátce poté, co jsem se vrátil domů, můj otec

zemřel, a jelikož jsem najednou zjistil, že mám dost peněz, tak jsem

si mohl dovolit nashromáždit celou sbírku orchidejí. Pak ale přišla

válka. Jedné mrazivé noci mi bomba rozbila skleníky a do rána už

bylo po sbírce. Všechny orchideje zahynuly zimou. Já se rozhodl, že

se už nikdy nic takového nesmí stát a jakmile bylo po válce, tak jsem

přijel sem, kde nemusíte mít žádné umělé vyhřívání. No a od té doby

jsem tady.“

Během hovoru došli až do místnosti, která sloužila zjevně jako

obývací pokoj. Byl dlouhý a jednoduše, ale pohodlně zařízený,

většinou nábytkem z bambusu, pravděpodobně místní výroby. U

jedné stěny stály nějaké kovové skřínky. Veškerá výzdoba sestávala

většinou z všelijakých skleněných nádob, ve kterých byly uloženy

nádherné exponáty ptáků a motýlů.

14

„Co si dáte k pití?“ obrátil se na ně Fotherham na cestě ke stolu

obtěžkaném láhvemi a sklenicemi. „Whisky nebo gin? Nebo byste

raději něco nealkoholického?“

„Vidím, že tamhle máte nějaký limetový džus,“ pokynul Biggles

hlavou ke stěně za stolem. „Já se v horkém podnebí alkoholu

vyhýbám.“

„Velmi moudré,“ souhlasil obchodník s orchidejemi. „Musíte mi

prominout ten zápach. Člověk si na to ale rychle zvykne. Musím

používat silné repelenty, abych svou sbírku uchránil před motýly a

moly.“

„Žijete tady úplně sám?“ rozhlédl se Biggles kolem a pak s díky

přijal podávaný nápoj.

„Ano, kromě služebnictva, samozřejmě, což jsou většinou

Indiáni, které jsem sám vyškolil. Můj kuchař, Gaspard, je napůl

Francouz a ten se o mne velice dobře stará. Jeden dobrý černoch je

správce dvora. Nemám tady žádné ženy. Ony totiž představují víc

potíží než práce. Mimochodem, každý v tomhle kraji mne zná jako

Dona Pedra. Ale obávám se, že mne všichni považují trochu za

šílence.“ Fotherham se rozesmál. „Možná mají dokonce pravdu.

Tady mají jedno takové přísloví: všichni jsou tu blázni kromě vás.“

„Copak nemáte nikdy chuť vrátit se domů?“ neudržel se a zeptal

se trochu netaktně Bertie. „Ne. To je záležitost, která už patří dávno

do minulosti. Už jsem tady příliš dlouho, abych začal měnit svůj

způsob života. Mně se tady líbí a když člověk má. co chce, tak proč

by to vlastně měl měnit? Já nemám žádné z těch starostí, obav a

nepříjemností, které iritují lidi a ovlivňují jejich život v tom, čemu se

tak eufemisticky říká civilizace. Co se tady neudělá dnes, může se

udělat zítra, nebo pozítří, nebo prostě někdy příště –nebo vůbec ne.

Nezáleží na tom. Takový vliv má na člověka amazonský prales. Buď

vás zahubí, nebo si z vás udělá otroka na celý život. Já bych se teď

už bez něho nedokázal obejít. Jako kluka mě ve škole fascinoval

přírodopis a tady neustále nacházím něco nového, nad čím zase

znovu a znovu žasnu.“‘

Biggles se usmál. „No, jestli jste se zamiloval do pralesů, tak

tady jich máte opravdu plno.“

15

„To tedy máte pravdu,“ přikývl spokojeně Fotherham. „Od ústí

Amazonky až do Iquitos v Peru je to délka skoro tři tisíce mil a po

obou březích se většinou táhnou pralesy. Ale měl byste si uvědomit,

že já nejsem jediný, kdo si zamiloval takovýhle život. Celá země je

tady plná lidí z Evropy, utečenců, vyhnanců a všelijakých

vypovězenců nemluvě o těch kriminálních živlech, které se tady

schovávají před spravedlností. Ti všichni doufají, že se tady stanou

snadno a rychle boháči, když narazí na zlato, diamanty, smaragdy,

nebo já nevím co. Ale málokdo málokdy skutečně uspěje. Všichni

přitom neustále zamýšlejí vrátit se domů a neustále o tom mluví, ale

zřídkakdy se někam skutečně vypraví. Obvykle to končí tak, že jim

dojdou peníze, jelikož nejsou schopni zaplatit za cestu, a tak musí

zůstat tam, kde jsou. Ať už se jim to líbí nebo ne. No a teď mi

povězte, pánové, co tady hodláte dělat vy? Jaký účel vlastně ta vaše

návštěva tady sleduje? Moji londýnští agenti mne informovali, že jste

na cestě sem, ale žádný důvod mi neobjasnili.“

Biggles se ujal odpovědi. „Mezi námi, my reprezentujeme jistou

organizaci v Anglii, která se začíná obzvláště zajímat o tuhle část

světa. My jsme tady proto, abychom prozkoumali jisté možnosti, o

kterých mi momentálně moje postavení neumožňuje sdělit nic

bližšího. Možná vám budu moci říci něco více, až se tady trochu

porozhlédneme.“

„Takže to nejsou jenom orchideje, o které se prý zajímáte?“

„Ne. Abych byl upřímný, orchideje byly vlastně záminkou,

takže budeme muset alespoň trochu předstírat, že o ně máme zájem.

Jinými slovy, orchideje nám poskytly docela uspokojivý důvod pro

náš pobyt tady. Vaše jméno jsme dostali proto, že si tam doma

mysleli, že byste nám mohl poradit ve věcech, jako je místní správa a

třeba i pomoci, kdybychom se dostali do nějakých potíží.“

„Tak to tedy je! Hm, já osobně vám velice rád pomohu, jak jen

budu moci. Zatím vám mohu nabídnout provizorní ubytování –

pokud byste si přáli tady zůstat.“

„To je od vás velice laskavé, ale ani by nás nenapadlo zneužívat

vaši laskavou pohostinnost,“ namítl zdvořile Biggles. „Naším

úmyslem bylo odjet, až se s vámi seznámíme, do Cruzuada, které je

podle našich informací docela blízko, a najít si nějaké vhodné

16

ubytování tam. Dali nám dokonce i jméno jednoho tamního hotelu,

kde bychom se měli ubytovat – nějaký hotel Comisaria.“

„Ano, to je pravděpodobně to nejlepší, co se tam dá sehnat, i

když bych to nenazýval hotelem podle evropských měřítek. Je to

spíše posada, což znamená hostinec. My se s majitelem velice dobře

známe. Posledně, když jsem byl ve městě, tak jsem se tam stavil. Asi

tak před týdnem. A náhodou jsem se tam dal do hovoru také s

nějakým novým návštěvníkem, nějakým Rusem, myslím.“

Biggles se na něho zprudka zadíval. „No ne, to by mne zajímalo,

co tady dělá nějaký ruský turista?“

„To nemám opravdu tušení. Sám mi to zjevně nijak nehodlal

vysvětlit a tady se pokládá za krajně nezdvořilé ptát se na osobní

záležitosti.“

„Jaké to je vlastně město, to Cruzuado?“ zavedl Biggles řeč

jinam, když se mu zdálo nevhodné nutit hostitele do dalšího hovoru o

Rusovi. Nechtěl vzbudit podezření, že ho vlastně ten člověk zajímal

mnohem víc.

„Zjistíte, že je to tam trochu drsné, ale vezmeme-li v úvahu, v

jaké zemi a jakých končinách právě jste, tak můžete jen stěží

očekávat něco lepšího,“ odvětil téměř omluvně Don Pedro.

„Policie to tam nemá zrovna pod kontrolou, i když její velitel,

jak se tady říká Intendante, dělá rozhodně všechno, aby tam udržel

pořádek. Ale na místo, jako je tohle, má hrozný nedostatek

personálu. Tady místní úřady vycházejí z toho, že se člověk prostě

musí postarat sám o sebe. Co se týče místních lidí, majitelů

obchůdků nebo obchodníků a prodavačů, ať toho či onoho, ti jsou v

pohodě. Stejně tak i Indiáni, černoši a míšenci, kteří pro ně pracují.

Potíže obvykle vyvolávají llaneros, což jsou něco jako kovbojové,

kteří se tam nahrnou vždy o víkendu, aby si vyhodili z kopýtka.

Pracují na těch rozsáhlých pláních, co se táhnou za pásmem pralesů,

a kde se pěstuje hovězí dobytek na maso. Jezdí do města jedině

proto, aby se do němoty opili pivem nebo místní kořalkou, které se

říká Aguardiente. Všude je spousta barů a tančíren speciálně k jejich

službám. Případně si mohou zajít i do kina a hulákat nadšením nad

nějakým tím posledním nesmyslem právě vyprodukovaným tak

zvanou civilizací. Ale pro turisty je teď město relativně bezpečné,

17

což je rozhodně více, než se dalo říci v době, kdy jsem sem poprvé

přišel já,“

„Takže je tam dokonce také kino?“

„Svého druhu kino. Ale radil bych vám, abyste se k němu příliš

nepřibližovali. Není nic výjimečného, že film končí házením

prázdných lahví od piva na plátno. Nejsou výjimečné ani hádky

končící nejen pěstním soubojem, ale i střílením a krvavou rvačkou na

nože. Nikoho to ale nezajímá. Pokud je náhodou někde poblíž

policista, tak ten jim rychle utíká z cesty. V pondělí ráno je obvykle

celé město zahalené alkoholovým oparem a vyspává po kocovině

předchozí noci. Já tam raději vůbec nechodím a když, tak jedině je-li

to skutečně nezbytně nutné.“

„Nevypadá to zrovna jako místo na rekreaci,“ poznamenal

Bertie, který doposud mlčky, ale pozorně sledoval vyprávění.

„To tedy rozhodně ne. Na cokoli jiného, ale na rekreaci v

žádném případě. A konečně, není to ani nijak zvlášť hezké místo.

Vzhledem k tomu, že na prvním místě stojí co nejnižší cena, tak i

místní domy jsou jenom tak zvané tapial, což jsou chatrče slepené z

podlouhlých bloků ze směsi bláta a nasekané trávy. Ty se pak

nakladou v dlouhých řadách na sebe a tam, kde budou okna, se pak

prostě prorazí díry. Celé se to nabílí a dům je hotový. Ovšem takové

věci jako hygienické zařízení tady prakticky neexistují.“

„Předpokládám, že odtud vede do města nějaká cesta?“ zeptal se

po chvilce Biggles, kterého celé to líčení zjevně neodradilo od

úmyslu vydat se do Cruzuada pěšky.

„Spíše byste to mohli nazvat stezkou. Zjistíte, že se po ní nedá

jen tak jednoduše jít, ať je počasí jakékoli a zvláště s tímhle deštěm.

Já bych vám spíš doporučoval, abyste tady zůstali přes noc nebo

alespoň dokud nepřestane pršet. Zítra bude možná hezky, půjčím

vám pár svých poníků a průvodce, který vám ukáže cestu. Pokud se

rozhodnete, že se zase vrátíte sem, můžete koně nechat v Cruzuadu.“

„To je od vás velice laskavé,“ řekl Biggles. „Jsme vám opravdu

velmi zavázáni. Ale nebylo by přece jenom jednodušší, kdybychom

se tam vydali po řece? Pokud vím, tak město leží přímo na řece, nebo

ne?“

18

„S tímhle počasím a rozbouřenými přítoky bych se o to

rozhodně nepokoušel. To by mohlo znamenat příliš mnoho

všelijakých problémů, než aby se vám takové riziko vyplatilo. Určitě

sami zjistíte, že je touto dobou mnohem jednodušší a bezpečnější

cestovat po souši. Vaše letadlo tady bude zatím v naprostém bezpečí.

Já na něj budu dávat osobně pozor. Ale teď je čas, abyste něco

pojedli. Pojďme do jídelny. Potom, budete-li mít zájem, vám ukáži

svou sbírku orchidejí, vlastně svou orchidejovou zahradu. Mám tam

pár tak vzácných exemplářů, že je pravděpodobně nikde jinde

neuvidíte.“

„Díky. Jelikož tady máme vystupovat údajně jako obchodníci s

orchidejemi, bylo by asi vhodné, kdybychom se o nich také mohli

něco podrobnějšího dozvědět a případně se něco i naučit,“ souhlasil

Biggles s nabídkou.

„Asi byste se také měli něco dozvědět o naší řece. Je totiž

prakticky nemožné plout proti proudu, když je zrovna v takovém

stavu jako dnes, nebo kdykoli, když tady hodně pršelo. Tomu

Rusovi, o kterém jsem se zmínil, také pěkně zkřížila jeho plány.

Vyrazil z Cruzuada na jednom z těch zdejších přívozních parníčků na

dřevo, ale vzhledem k vysoké hladině a silnému přítoku se nemohl

dostat dál než za Puerto Vecho, asi dvacet mil odtud po proudu.

Takže se rozhodl, že zbytek cesty urazí po souši. A dokud mluvíme o

řece samé, tak vám radím, pokud můžete, řece se raději vyhýbejte,

Jurara má totiž velmi špatnou pověst kvůli tembladores.“

„Co to u čerta může být?“ vyhrkl zvědavě Bertie.

„Električtí úhoři. Dokáží omráčit dokonce i koně, natož

mnohem lehčího a menšího člověka!“

„Budu na to myslet,“ slíbil Biggles, mezitím co následovali

svého hostitele do vedlejší jídelny.

19

ZRADA

2

Teď vraťme čas deset o dnů zpátky, abychom zjistili, jaký je

vlastně důvod Bigglesova náhlého zájmu, respektive, máme-li být

upřímní, předstíraného zájmu, o ty nejexotičtější a pravděpodobně ty

nejkrásnější květiny na celém světě.

Všechno to začalo jednoho rána, když si ho jeho šéf, Letecký

komodor odboru Speciální letecké policie, sir Raymond, zavolal po

interním komunikačním okruhu, aby se okamžitě osobně dostavil do

jeho kanceláře.

Biggles mu ihned vyhověl.

„Přitáhněte si židli,“ přikázal mu Letecký komodor. „Tohle bude

chvíli trvat, takže si udělejte pohodlí a klidně si berte cigarety.“

„Pane, soudě podle vašeho výrazu, tak ve vzduchu visí něco se

značně agresivním zápachem,“ poznamenal Biggles, když si podle

rozkazu pohodlně sedl a oddal se svému nezdravému zlozvyku.

„Páchne to,“ odpověděl na narážku Letecký komodor suše.

„Víte dobře, že když já řeknu, že nějaká situace je vážná, tak to určitě

už něco znamená. Vyžehlit jisté problémy, aniž by se zvedl povyk,

který by eventuelně odstartoval obrovskou ozvěnu po celém světě, to

si žádá veškerou možnou snahu o naprosto nenápadné zacházení a

ještě delikátnější vyšetřování.“

„To tedy rozhodně zní jako něco politického,“ dohadoval se

Biggles nahlas a upřel zvědavě zrak na tvář svého šéfa. „Domnívám

se, že by se to dalo nazvat i takhle, alespoň uvnitř určitého úzkého

okruhu lidí, kteří jsou do všeho zasvěceni. Je to totiž záležitost

absolutně nejvyššího utajení. Pokud by veřejnost zaslechla i třeba jen

ten nejtišší šepot z tohoto okruhu, všichni ti obligátní kritici

vznášející své výpady obvykle z hloubi svých pohodlných kožených

klubovek, ti, co z nich okamžitě vyletí při sebemenší příčině plivnout

20

jedovatou slinu vládě do tváře, ti by se teď div nepřerazili, aby

takovou senzaci stihli!“

Biggles se zamračil. „Pane, víte přece moc dobře, že já takovou

práci přímo nesnáším. Pokud se to třeba povede, tak to bude

naposledy, co jsme o tom případu slyšeli a oni slíznou všechnu

smetanu. Jestli to ale třeba někde náhodou zaskřípe, náhodou to třeba

nevyjde, tak my budeme jako vždycky ti, co budou muset vylízat

všechny ty zkysané slivky.“

„Pokud to někde zaskřípe a cokoli pronikne na veřejnost, tak

vláda popře, že by o tom cokoli věděla.“

„A my dostaneme co proto.“

„Samozřejmě. Ale přesto, abych byl objektivní, nabídli nám

veškeré zařízení a prostředky, které existují a které můžeme mít k

dispozici. Peníze tady nehrají absolutně žádnou roli. Jediné, na čem

záleží, je, abychom uspěli v akci, která – a to si musíme přiznat – je

jednou z těch nejproblematičtějších, jaké jsme kdy v našem odboru

dostali za úkol vyřešit.“

„Tak co to je? Nějaká špionážní aféra?“

„Ne, ne. Vydírání.“

„Kdo koho vydírá?“

„Vyděračem je jakési podezřelé individuum jménem Harald

Neckel a ta strana, kterou vydírá, tou není nikdo menší než vláda

Jejího Veličenstva.“

„Ať se na místě propadnu! To je tedy dost silné kafe!“

„Je to a pěkně odporné. Je zbytečné, abychom si cokoli

namlouvali. V silách tohohle syčáka Neckela je nadělat nám takovou

paseku, že si to ani neumíme představit. Nejenom, že by dokázal

zásadně poškodit naši pověst na mezinárodním fóru, ale všechna

případná odhalení a logické následky, které by nevyhnutelně přišly

vzápětí, by naši zemi úplně rozvrátily. Přitom vláda má i tak dost

potíží. Hlavní problém je ale v tom, že tenhle Neckel není žádný

obyčejný zločinec. Stojíme tady proti člověku s výjimečně

dokonalým mozkem.“

„Co ten dokonalý mozek chce?“

„Peníze.“

21

„No a proč mu tedy ty peníze nedají, aby se ho jednou provždy

zbavili a bylo prostě po všem?“

„Až uslyšíte celý ten příběh, Bigglesi, tak zjistíte, že to zase není

tak jednoduché, jak to na první pohled vypadá.“

„Jaké národnosti je ten podvodník?“

„Podle jeho vlastních slov a podle našich nejlepších vědomostí

je to asi Rumun. Totiž byl to Rumun, dokud se před pěti lety nestal

naturalizovaným Britem. Raději bych měl asi začít tím, že vám

povím o jeho původu a činnosti, jak ji vidíme my, protože to vám

pomůže mnohem snadněji všemu porozumět včetně jednoho

kuriózního faktoru, který v tom dneska hraje poměrně důležitou

roli.“

Biggles přikývl a uvelebil se lépe na židli, připravený pozorně

poslouchat.

„Neckel se narodil v Limě, v Peru, před čtyřiceti čtyřmi lety,

jistým rumunským rodičům. Jeho otec byl úředníkem státní správy,

který pracoval přímo pro rumunskou vládu. Všimněte si, že díky

svému pobytu v Jižní Americe mluví Neckel lokální španělštinou

prakticky jako domorodec. Když mu bylo dvanáct let, poslali ho do

školy do Spojených států amerických, kde se naučil mluvit anglicky

se slabým americkým akcentem. Krátce poté, co se vrátil domů, což

znamená do Limy, zavolali jeho otce zpátky do Rumunska a celá

rodina se přestěhovala do Bukurešti. Tam také Neckel pokračoval ve

studiu. Původně měl v úmyslu vstoupit do diplomatických služeb, ale

protože měl pozoruhodný talent na čísla, přešel na přírodní vědy, kde

si také udělal první akademickou hodnost a v odpovídajícím čase se z

něho stal profesor na univerzitě. Později, jelikož se mu nezamlouvala

atmosféra za Železnou oponou, nebo proto, že si myslel, že tady u

nás bude mít automaticky lepší vyhlídky ve své kariéře, tak prostě

pod tou oponou podlezl a přeběhl na Západ. Teď ale přejdu k

současné situaci.“

„Jak se ocitl v takovém postavení, že si může dovolit nám všem

diktovat?“

„K tomu se právě dostanu. Celý ten příběh vlastně není až tak

originální. Už se to stalo více než jedenkrát i předtím. Naneštěstí ať

už jde o jakékoli zaměstnání, vždycky při něm nakonec někdo musí

22

někomu věřit a to se týká těch nejpřísněji utajených agentů a poslání

stejně jako kteréhokoli jiného zaměstnání. My jsme tomu člověku

plně věřili. Museli jsme. I jiní lidé, kterým jsme věřili, nás nakonec

podrazili a to, jak si jistě vybavujete, se netýkalo jenom tady

narozených britských občanů. Jenomže ve všech předchozích

případech, kdy nějaký ten agent najednou zmizel, byl většinou a

hlavně, i když ne výlučně, ovlivněn nějakou politickou záležitostí.

Tím chci říci, že se třeba nechal svést ideologií komunismu, a tak

najednou zmizel někam do Východní Evropy. Samozřejmě to tímto

způsobem fungovalo oběma směry. Stejný počet lidí, ne-li ještě více,

proklouzlo Železnou oponou, aby se dostalo na Západ.“

„Takže Neckel nezmizel do Ruska?“

„Ne. Totiž pokud víme, tak zatím ne. Vypadá to, že právě on je

ta výjimka, člověk, který se vůbec nezajímá o politiku. Jemu záleží

jedině na něm samém a na penězích. Ale nechte mne, abych vám

vylíčil rychle a stručně přehled událostí, které se tady staly. Začalo to

před dvanácti lety, když sem k nám přijel jistý člověk a požádal o

politický azyl, Jmenoval se, jak už jsem řekl, Harald Neckel,

profesor přírodních věd, který původně pracoval v Bukurešti.

Vzhledem ke schopnostem, které měl příležitost velice brzy předvést,

nebylo třeba o jeho tvrzení pochybovat. Ten člověk prohlásil, že

komunismus vždycky nesnášel, že nyní shledal, že se to už dál nedá

tolerovat, a proto přichází sem k nám doufaje, že dostane práci v

některém z našich výzkumných ústavů. Při talentových testech se

ukázalo, že je to matematický génius, jedno z těch vzácných stvoření,

které dokonce i přemýšlí jenom v číslech.“

„Já ale pochybuji, že by pouhý fakt, že přišel ze země za

Železnou oponou, mohl sám o sobě stačit k tomu, aby dostal práci v

některém z těch našich tajných výzkumných ústavů,“ přerušil ho

Biggles.

„Ale ovšemže ne. Naši lidé od bezpečnosti na něm hodně

pracovali, když prověřovali jeho minulost. Ale ačkoliv se toho moc

nedozvěděli, to, co zjistili, odpovídalo tomu, co jim řekl Neckel.

Prostě žádné vyčerpávající prověřování neobjevilo nic, co by mluvilo

proti němu, a tak pro začátek dostal méně důležité místo v jedné z

našich výzkumných laboratoří, zatímco bezpečnostní služba ho

23

přitom nespouštěla z očí. On se docela dobře zadaptoval a hned se

soustředil na práci. Vypadalo to, že ho práce úplně pohltila, ani

slovem nebo nějakým činem nenaznačil cokoli, co by se dalo

vykládat jako podezřelé. Výsledkem pak logicky bylo, že po dvou

letech se přísná opatření trochu zmírnila a on povýšil do postavení,

na které ho kvalifikace, kterou nám předváděl, plně opravňovala. Jak

tak šel čas, neustále se zlepšoval, až se nakonec stal jedním z našich

čtyř vůdčích mozků v nukleárním výzkumu.“

„A celou tu dobu bylo jeho chování příkladné?“

„Ano. A musíme si přiznat, že po dvanácti letech jeho vynikající

služby byla bezpečnostní opatření prakticky odvolána. Řečeno

jinými slovy, byl považován za bezrizikového.“

„Ale přesto se z něho nakonec stal špion?“

„Ano i ne. Totiž ne v tom obecně přijímaném významu a ve

smyslu, že by začal pracovat pro nějakou cizí agenturu. Vypadalo to

stále, že nemá o politiku žádný zájem. A dokonce i to. co udělal teď,

nemá žádnou přímou souvislost s politikou.“

„Tak pro koho vlastně pracoval?“

„Pro sebe.“

„Co provedl?“

„Vypařil se.“

„A záleží na tom tolik? Než přijel sem, do Velké Británie, tak

jste se bez něho docela dobře obešli, ne?“

„Osobně, jako člověk, není vůbec nepostradatelný, i když jeho

ztrátu bude silně pociťovat oddělení, kde pracoval. Je to zase ta stará

obehraná písnička. Požádal, aby ho uvolnili na nějakou dobu z práce,

že prý pojede na dovolenou. Jelikož na to už měl dávno nárok a

dovolenou nevybranou, tak mu okamžitě a bez problémů vyhověli.

Jenomže on se už nevrátil. Jako by se vypařil do vzduchu, nebylo po

něm najednou ani stopy, My jsme se docela přirozeně domnívali, že

zase proklouzl zpátky za Železnou oponu, ale naši agenti tam o něm

také nedokázali objevit vůbec žádnou zprávu. My samozřejmě

nevíme, jestli to, co udělal, už měl od začátku promyšlené, nebo se s

něčím nemohl smířit, byl třeba ukřivděný kvůli nějaké záležitosti, a

tak si vymyslel nějakou pomstu, nebo co si to vlastně umanul. Je sice

pravda, že žádal o zvýšení platu, ale jelikož dostával standardní

24

příjem určený pro jeho kategorii, nebylo možné mu vyhovět a prostě

se mu to muselo zamítnout. Ať je to jakkoli, teď konečně vyložil

karty.“

„A jak to tedy vypadá?“

„Dost bledě. Má nás na háčku a co je horšího, moc dobře to ví.

Má u sebe totiž dokumenty, buď samé originály nebo kopie na

mikrofilmech takového stupně utajení, že pokud by se stalo a byly

předány někomu z našich nepřátel, nebo kdyby se třeba dostaly na

veřejnost, mohly by mít následky, které se nedají popsat jinak, než

jako absolutně katastrofální. Než se ten člověk rozhodl dezertovat,

tak ty ukradené materiály musel nenápadně dávat dohromady už

hezky dlouhou dobu.“

„Jsou ty materiály nějaké plány nebo nákresy, nějaké technické

výkresy nebo něco podobné povahy?“

„Ne. Pokud se nám to zatím podařilo prošetřit, tak Neckel nám

odcizil originály nebo kopie naší tajné korespondence se spojenci. Ta

naneštěstí obsahuje informace o našich obranných programech, které

připravit a posléze některé i realizovat nám zabralo mnoho let.

Představte si, co by to znamenalo, kdyby každý stát v Západní alianci

musel revidovat veškerou svou obrannou taktiku, strategii, systémy,

prostě zásadní obrannou politiku a organizaci, jenom v důsledku

něčeho, co bych nazval eufemisticky naší vlastní neopatrností.“

„Co s tímhle dynamitem hodlá ten člověk podniknout?“

„Používá to jako nástroj k vydírání. Za vrácení těch dokumentů

chce jeden milion dolarů.“

„Milion dolarů! U čerta! Řekl bych, že si asi velice dobře

uvědomuje, jakou mají hodnotu!“

„Samozřejmě, že si to uvědomuje! Proto si je také přece vybral!

Ale ještě mnohem horší je, jak se teprve nyní ukázalo, že celou tu

dobu, co u nás pracoval, si dělal tajně pokusy sám pro sebe na svých

vlastních výzkumech a výsledky si nechal také pro sebe. Jenomže my

ani nevíme, jaké ty experimenty byly vlastně povahy. To nám ani v

nejmenším nenaznačil. Můžeme se ale docela dobře dohadovat, že

byly rozhodně vrcholně důležité povahy.“

„Zaplatila by naše vláda jeden milion dolarů, aby všechny ty

dokumenty dostala zpátky?“

25

„Rozhodně. Ale jak si můžeme být jisti, že ty dokumenty

nakonec vůbec dostaneme? Vy přece víte velice dobře, jak takoví

vyděrači pracují. S dolary v kapse by mohl kdykoli zase zmizet, ty

dokumenty by si mohl dál klidně nechat a měl by na nás dál

prostředky k vydírání. Fakticky bychom tím vyhodili do vzduchu

jeden milion dolarů a co více, neměli bychom vůbec nic, čím

bychom mu zabránili, aby ty dokumenty nenabídl někomu jinému z

našich protivníků, například třeba Rusům, za podobnou, nebo

dokonce ještě větší sumičku dolarů.“

Biggles, zaujatý komodorovým líčením, odklepnul do popelníku

popel z prakticky dohořelé cigarety. „Takže tím je to dáno. Pan

Neckel si ovšem musí být vědom toho, že jako každý vyděrač, i on

musí čelit obvyklému problému, totiž jak si vyzvednout peníze, aniž

by ho přitom dopadli.“

Letecký komodor se ustaraně usmál. „Nebuďte naivní,

Bigglesworthi. Tenhle pán má všechno velice dobře promyšlené a

naplánované. Jak jsme zjistili, odjel z Anglie nejdříve do Spojených

států a tam si otevřel běžný účet v bance. A teď nám vzkázal,

abychom ten milion dolarů prostě poukázali bezhotovostním

převodem na jeho účet. Je to geniální a prosté. Jeden měsíc poté se

nám prý dotyčné dokumenty vrátí poštou. Důvod, proč si vybral

zrovna jeden měsíc, musí být každému evidentní. Poskytne mu to

dostatek času nejenom si v klidu vybrat peníze z banky, převést je na

nějakou jinou měnu, která se mu zrovna bude hodit a otevřít úplně

jiný účet v nějakém jiném městě někde jinde na světě, samozřejmě

pod jiným jménem.“

„Mazaný ďábel!“

„Máme co do činění s velmi rafinovaným člověkem. Neckel je

inteligentní, má odvahu a ví, jak toho všeho využít proti nám.

Vypadá to dokonce tak, že myslel úplně na všechno.“

„Copak byste nemohli požádat vládu Spojených států, aby

dotyčné bance dala echo v tom smyslu, co je všechno ve vzduchu a

pak vletěli na toho syčáka, až si bude svoje peníze vybírat?“

„Na to on také pamatoval a už se pro podobné případy pojistil.

Informoval nás, že až si půjde do banky vybrat peníze, dokumenty

zabalí a adresuje jistému velvyslanectví Sovětského svazu. Zařídil si

26

to takto: pokud by se z banky nevrátil, bude balíček automaticky

někým odeslán. Tím způsobem, jak sám tvrdí, sice možná dostaneme

jeho tělo, ale pokud to uděláme, on ty dokumenty prostě daruje

Rusku.“

„Chytrák. Copak vám ještě povídal?“

„Předal

nám

vlastně

jakési

ultimátum. Nezaplatíme-li

požadovanou sumu na jeho bankovní účet do jednoho měsíce,

nabídne rovnou všechny ty dokumenty Rusku. Takže teď máme

sotva tři týdny na to, abychom jeho požadavky splnili.“

Biggles si nemohl pomoci a natáhl se pro další cigaretu. „Takže

vy jste s tímhle mazaným lotrem neustále ve styku?“

„Ano. My si s ním prostě dopisujeme.“

„Kde je teď?“

„Žije v nějakém neznámém místě, kterému se říká Cruzuado.

Jeho konkrétní a momentální adresu vůbec neznáme. Poštu si totiž

vybírá obvykle na poště jenom pod číslem té pobočky.“

Biggles se naklonil přes stůl: „Kde je to Cruzu-Cruzuado? V

životě jsem takové jméno nikdy neslyšel.“

„To mne vůbec nepřekvapuje. Tady opět vidíte, jak je ten člověk

rafinovaný a jak pečlivě si vypracoval svůj plán. Cruzuado je

maličké městečko s obyvatelstvem čítajícím zhruba tři tisíce lidí.

Nachází se až v Peru, na východní straně And, na místě, kde se

stýkají hranice Peru, Brazílie a Bolívie. Leží na břehu jedné z mnoha

řek v té oblasti, Rio Jurara, což je jeden z horních přítoků řeky zvané

Rio Madeira, což je opět jeden z mnoha přítoků nám známé

Amazonky. Vlévá se do ní u Manaosu, což jak víte, je asi tisíc

kilometrů daleko od moře.“

Biggles zvedl obočí jako by nic nechápal. „Co je to za nápad,

zakopat se někde úplně mimo lidskou civilizaci?“

Letecký komodor se unaveně pousmál. „Není vůbec těžké najít

pro to konkrétní důvody. Zaprvé on tu zemi velice dobře zná,

dokonce možná Cruzuado navštívil, když tehdy žil s rodiči v Peru.

Ale to místo má ještě jednu přednost. Dokonce strategicky důležitou.

Neckel zjevně chápe, jak je složité využít právnických kliček k

vyhoštění. V Cruzuadu má k dispozici prakticky tři země najednou a

stačí jeden krok a ocitne se z jednoho státu ve druhém. Jistě vám ani

27

nemusím vysvětlovat, jaké potíže obvykle máme s vydáním

písemného příkazu k vypovězení dokonce i tehdy, když s dotyčným

státem máme podepsanou takovou dohodu. Tam, kde tato dohoda

neexistuje, je prakticky nemožné nějakého vypovězení dosáhnout.“

Biggles přikývl. „Proto také nedávno Izrael vzal zákon do svých

rukou a provedl v Argentině tajnou operaci, aby konečně dostal toho

nacistického masového vraha židovského obyvatelstva. Jak se jenom

ten fašistický pohlavár vlastně jmenoval – Adolf Eichmann, že?“

„A to také odstartovalo pěknou melu ve světové diplomacii.

Jenomže, i když by čirou náhodou Peru, seznámeno se všemi

delikátními okolnostmi, nakonec souhlasilo s případnou spoluprací,

všechna ta vyjednávání a řešení diplomatických problémů by zabrala

dlouhé měsíce. Kromě toho, příliš mnoho lidí by muselo být

informováno o tom, co se vlastně děje. To není k ničemu. A pak, při

prvním případném signálu o nějakém oficiálním jednání by Neckel

prostě mohl skočit do kánoe a pádlovat kousek přes řeku do Brazílie.

A my bychom mohli klidně začít celou tu diplomatickou kalvárii

zase znova, od úplného začátku. A pokud by se skutečně podařilo

dopracovat se k nějakému dalšímu postupu, mohl by se sebrat a přejít

do Bolívie. Opět by to nebylo k ničemu. Neckel si s námi může hrát

na kočku a myš celé roky a my jsme proti tomu absolutně bezmocní.

Nedá se proti tomu vůbec nic dělat. Copak by se to všechno za

takových podmínek dalo utajit? Byli bychom celému světu jenom

pro smích! Rusko by se o tom samozřejmě také doslechlo a okamžitě

by se přidalo k honbě na Neckela.“

„V takovém případě by ho zcela určitě dostali a navíc mnohem

dříve, protože Rusové nikdy neváhají používat metody, které v

našich končinách lidé tradičně shledávají zcela nepřijatelnými.“

„Přesně tak. Tady mají před námi náskok.“

„Takže neuvažujete čirou náhodou o tom, že byste se Neckela

pokusili unést násilím?“

„Ne. My Neckela ani nechceme. Kdybychom ho náhodou

dostali, stal by se pro nás jenom trapným problémem. My chceme

zpátky jedině své dokumenty a ty musíme nějak dostat za každou

cenu!“

28

Biggles se opřel do židle a zadíval se na Leteckého komodora

zpod obočí: „Pane, podle času, který jste strávil tím, že jste mi

podrobně líčil celý ten příběh, si dovoluji usoudit, že mám pravdu,

když se domnívám, že chcete, abych se té práce ujal nakonec já?“

„Ano. Soudíte správně.“

„Ale proč zrovna náš odbor? Ministerstvo zahraničí má přece

svoje vlastní agenty! Kdo vlastně přišel na ten úžasný nápad, že tohle

je ten nejvhodnější případ zrovna pro Leteckou policii?“

„To já přesně nevím, ale rozkaz jsem dostal z těch nejvyšších

míst a není na mně, jak zajisté chápete, Bigglesworthi, abych jej

nějakým způsobem zpochybňoval. Beru to tak, že rychlost je

pravděpodobně tím nejdůležitějším faktorem, který je ve hře. Máme

stěží tři týdny na to, abychom ty dokumenty získali zpět, nebo

Neckel splní svou hrozbu a odešle je do Sovětského svazu.“

Biggles pokrčil rameny. „No, já vám řeknu, že jsme už párkrát v

minulosti dostali skutečně neobvykle náročné úkoly, ale tenhle je

tedy všechny daleko předčí. Máte nějaký návrh, jak bych se do toho

měl pustit?“

„Vůbec žádný. Nechávám všechno jenom na vás. Můžete si říci

o cokoli, všechno, co potřebujete, dostanete, pokud ovšem dostanete

také ty dokumenty. A abych nezapomněl, existuje přitom jedna

jediná podmínka. Vláda do toho v žádném případě, za žádných

okolností, nesmí být žádným způsobem zatažena!“

„Problém téhle země je v tom, že jsme hrozně přecitlivělí a se

svými zrádci jednáme až příliš v rukavičkách,“ kousavě prohlásil

Biggles. „Něco trochu podobného situaci, ve které se právě

nacházíme my, se stalo před léty v Rusku. Tenkrát se po Velké

říjnové revoluci jeden z jejich vůdců, Trocký, skrýval kdesi v

Mexiku. Moskva, totiž vlastně konkrétně prý sám Stalin, za ním

poslal jednoho agenta, který si žádné podobné servítky nebral a bez

okolků mu sekerkou rozsekal lebku.“

„Ale nezapomínejte, Bigglesworthe, že mexický soud ohodnotil

tomu sovětskému agentovi jeho tajné poslání doživotním vězením. Já

bych opravdu velice, velice nerad musel žít s představou, že budete

také odsouzen strávit zbytek života v některé z těch jihoamerických

věznic.“

29

„Bez starosti, pane. Není vyloučeno, že tak třeba také skončím,

ale nebude to rozhodně proto, že bych někomu rozsekal lebku

sekerou!“

„No, musíte se holt snažit o maximum toho, co dokážete. Tady

je složka se všemi podrobnostmi, které budete pravděpodobně

potřebovat, včetně fotografií toho Neckela a tak dále, abyste ho

poznal, až se setkáte tváří v tvář. Ale doporučoval bych vám, abyste s

tím zbytečně neztrácel příliš času.“

„Při vší úctě, pane, pokud jsou tohle veškeré informace, které

jste schopni nám dodat, tak to nám asi moc šancí na úspěch nedává,“

poznamenal zjevně poněkud nespokojený a zachmuřený Biggles.

„My z naší strany jsme zatím už udělali všechno, co se dá.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Zorganizovali jsme vám kontakt s jistým Angličanem, který už

léta žije v Cruzuadu nebo někde tam v okolí. Ten by měl být schopen

poskytnout vám veškeré informace o místní situaci, tradicích, lidech

atd.“

„Co tam ten člověk dělá?“

30

31

„Pracuje tam. Jmenuje se Peter Fotherham, ale místní lidé ho

znají spíše jako Dona Pedra, což je španělský ekvivalent toho jména.

Je to profesionální přírodovědec, který Anglii opustil už před mnoha

lety a od té doby se sem už nikdy nevrátil. V současné době působí

jako zásobovací a zásilkový agent dvou nebo tří londýnských firem,

které mají v Jižní Americe své obchodní zájmy. Těmi obchodními

zájmy jsou orchideje, motýli a nejmenší zoologické exempláře, po

kterých existuje neustále na trhu poptávka ze strany všelijakých

muzeí a soukromých sběratelů. Konkrétní práce Dona Pedra alias

Petera Fotherhama spočívá v tom, že ty žádané exempláře najde,

nasbírá, připraví k přepravě a pak odešle po řece Manaos, kde si je

vyzvedne pravidelná lodní linka, která pak využívá zaoceánské

parníky zprostředkovávající dopravu mezi celou Jižní Amerikou a

naším královstvím.

„Mohu tam odjet stejnou linkou?“

„Ne. To by trvalo příliš dlouho. Budete tam muset zaletět.

Vstoupili jsme dojednání s jednou z těch Fotherhamových

partnerských společností, která obchoduje s orchidejemi a dohodli

jsme se s nimi, že vám a jednomu asistentovi umožní cestu tam jako

jejich zástupci, abyste se mohli zaškolit do konkrétních a odborných

detailů, týkajících se zvláštní povahy jejich podnikání. Nám se to jeví

tak, že se za tím skrývá mnohem více, než by si člověk představoval.

Fotherham už byl informován, že tam k němu přijedete, takže bude

připravený a bude vás už očekávat. Ale musím vás upozornit, že se s

ním už dlouhá léta nikdo nesetkal, takže se raději připravte na

všechny možné eventuality. Bylo nám totiž řečeno, že je to velký

podivín. V každém případě tam ale budete mít místní kontakt a

zároveň dostatečnou záminku pro svůj pobyt v Cruzuadu. Kromě

toho organizujeme společně s odpovědnými úřady v Londýně

všechny dokumenty, které budete potřebovat – víza a tak dále. Vy

samozřejmě budete cestovat jako civilisté, takže v příštích měsících

zapomeňte na to, že jste důstojníci královské policie nebo že máte

cokoli společného s britskou vládou.“

„Vědí lidé z toho našeho orchidejového koncernu, jaký je

vlastně pravý účel naší činnosti?“

32

„Ne. Sice velmi pravděpodobně mohou tušit, že tam budete

působit ve službách vlády, ale jaký je konkrétně váš úkol, o tom

žádné podrobnosti neznají. Fotherham sám neví vůbec nic a

předpokládáme, že vás bude skutečně považovat za lidi, za které se

budete vydávat.“

„Tak to vypadá docela dobře. Ale vy asi nebudete vědět, jestli

má Neckel všechny ty tajné dokumenty přímo u sebe?“

Letecký komodor se smutně pousmál. „To je bohužel věc,

kterou nám pochopitelně neprozradil a já bych to od něho ani

nečekal. Představuji si ale, že je asi nebude ukrývat daleko od místa,

kde bydlí, nebo kde se převážně pohybuje. Tohle bude ostatně první

věc, kterou musíte zjistit vy.“

„A co jeho návyky, osobní rutina, stereotypní chování,

předpokládáme-li ovšem, že něco takového existuje? Napadlo mne

také, že si mohl docela dobře nechat změnit obličej. Třeba plastickou

operací?“

„O tom vám toho asi moc nepovím. Avšak jak vidíte z jeho

fotografie, je to pohublý, neuroticky vyhlížející typ člověka, spíše

tmavší pleti, s vystouplými lícními kostmi a černými vlasy, které si

obvykle nechává narůst delší. Tady na spáncích mu jeho tmavé vlasy

trochu prořídly a také trochu šediví. Je to chronický kuřák, který si

zapaluje jednu cigaretu od druhé, většinou si je dokonce i ubaluje

sám. Používá tmavé, silné tabáky, což má zcela logicky za následek,

že trpí tak zvaným kuřáckým hrtanem, projevujícím se v častém

suchém pokašlávání. Když ještě pracoval u nás, nosil na třetím prstu

levé ruky zlatý pečetní prsten. Ale v současné době už se ho

pravděpodobně zbavil. Ostatně všechny tyto podrobnosti najdete v

téhle složce, kterou jsem vám dal. Podrobně si všechno prostudujte a

pak mi ji vraťte. Kdy si myslíte, že budete dostatečně připraven,

abyste mohl vyrazit?“

„Zítra, pokud samozřejmě do té doby dostanu všechny potřebné

dokumenty a vybavení.“

„Osobně na to dohlédnu. Zmínili jsme se také o vašem

asistentovi. Koho si s sebou hodláte vybrat?“

Biggles se na okamžik zamyslel. „Já si myslím, že na tenhle

podnik by byl nejlepší asi Lissie. Bude to vyžadovat evidentně roli

33

přitroublého Angličana a on je jediný člověk, který to dokáže hrát

přesvědčivě a zároveň to obrátit ve výhodu. Ginger je v takovém

klimatu příliš náchylný na všelijaké ty místní chřipky, kterých tam

bude určitě také spousta a Algyho potřebuji tady, aby po dobu mé

nepřítomnosti převzal vedení celého našeho odboru.“

„Dobrá. Ostatně jako vždy tohle nechám na vás.“

Biggles sebral se stolu složku s tajnými informacemi a vstal. „Za

chvíli se u vás zase zastavím, pane,“ a s těmi slovy opustil šéfovu

kancelář.

34

CRUZUADO

3

Biggles a Bertie strávili vcelku pohodlnou noc pod

moskytiérami. Ráno následující, po jejich příjezdu do domu se

jménem po té nádherné orchideji Vanda jim přineslo jasnou oblohu a

příšerné vedro. Z promáčené půdy začala stoupat pára. S každého

stromu padala sprška vody, kdykoli ptáci nebo neposedné opice

pohnuly jejich větvemi. Vzduch přetékal nejrůznějšími zvuky.

Kolibříci pobzukovali, mezitím co viseli ve vzduchu evidentně

zavěšeni na jakýchsi neviditelných nitích nad kalichy květů, které

otevíraly své okvětní lístky směrem k slunci. Všude bzučel a cvrkal

nejrůznější hmyz. Žáby hlasitě kuňkaly nebo kvákaly jako kachny.

Velcí ptáci hvízdali nebo vydávali chraplavý křik.

Don Pedro, který odešel již časně z rána na molo, aby

zkontroloval, jak probíhá nakládání na callapo, veliký balsový vor,

na který se nakládaly bedny s orchidejemi určené do skladů

společnosti v Manaosu, aby bylo využito silného proudu řeky pro

lacinou a ekologickou dopravu, skutečně dokázal držet dané slovo. U

dveří domu totiž stáli připraveni čtyři drsně vyhlížející, robustní

jihoameričtí ponyové, připraveni na poslední část cesty do Cruzuada.

Tři měli na hřbetech obyčejná jezdecká sedla, zatímco ten čtvrtý měl

nákladní sedlo, ze kterého už visely vodotěsné vaky naplněné pitnou

vodou. U koní stál také nádvorní Dona Pedra, veselý a také robustní

chlapík, ale s neuvěřitelně slabým hláskem, jménem José, který se

měl stát jejich průvodcem a ochráncem. Za širokým koženým

opaskem měl zatknutou nepostradatelnou dlouhou mačetu. Jelikož

byl u Dona Pedra už dlouhá léta, naučil se trochu anglicky, a také

proto byl pro daný úkol zjevně vybrán.

Sotva Biggles a Bertie dosedli do sedel svých nových

dopravních prostředků, objevil se Don Pedro. Přišel se s nimi

35

rozloučit a nabídnout jim ještě před odjezdem nějakou tu užitečnou

radu. „V Cruzuadu byste neměli mít žádné problémy, ale pokud by

nějaké přece jenom byly, vraťte se určitě sem k nám. José se o vás

postará. Jste si jisti, že máte všechny osobní doklady v naprostém

pořádku?“

„To doufáme.“

„Pokud člověk přijíždí z Brazílie, jako ve vašem případě, čím

dříve se nahlásí podprefektovi, nebo-li zdejšímu správci provincie,

tím lépe pro něho. On mne mimochodem dost dobře zná. Jmenuje se

seňor Vargas. Pozdravujte ho ode mne a to by vám mělo pomoci, aby

to první setkání proběhlo pokud možno hladce.“

„To rozhodně uděláme a díky za všechno,“ pokynul mu Biggles

a jejich malá výprava se dala do pohybu za prvním koněm s Josém

na hřbetě a nákladním poníkem na otěži hned vedle něho.

Brzy se jasně ukázalo, že jim Don Pedro popsal cestu po tak

zvané stezce poněkud optimisticky a hned také pochopili, proč

vážený obchodník s orchidejemi nejezdí do města častěji, než je pro

něho skutečně nezbytně nutné. Fakticky se totiž jednalo pouze o

poměrně úzký prostor nahrubo vysekaný spletí pralesa. Jelo se po

něm hrozně, terén vedl nahoru a hned zase dolů, málokdy více jak

pár yardů rovně. Pořád se museli vyhýbat všelijakým překážkám a

objíždět obrovské stromy. Nikdy se ale příliš nevzdálili řece, jejíž

stříbřitou a rozpěněnou hladinu mohli čas od času vidět mezi

záclonami zeleně. Povrch půdy pod nohama koní byl tak zrádný, jak

jen dovede být zrádný prales. Sestával většinou z bláta a tlejících

zbytků rostlin, ve kterých se koně, naštěstí zjevně zvyklí na

podobnou chůzi, kymáceli, klouzali a ujížděli, jak se jejich kopyta s

mlaskáním bořila do hnijící břečky, vyprošťovala se a zase znovu s

čvachtáním klouzala dál kupředu. Ze širokých stále zelených listů

větvoví, které se nad nimi splétalo v neprostupnou klenbu, na ně

padaly veliké kapky jako za hustého deště. Po obou stranách průseku

se vzpínaly hradby panenského pralesa, ponuré a hrozivé, ale

současně nepostrádající jakési vnitřní kouzlo vzbuzující obdiv a úctu

hraničící téměř s odevzdanou fascinací. Vlhké horko v tom listnatém

tunelu, protože to byl ten nejpřiléhavější dojem, který průsek

36

vyvolával, bylo únavné a deprimující. Vypadalo to, že v tom parném

dusnu už není místo ani pro špetku skutečného vzduchu.

Projeli malou vysekanou pasekou, na které před primitivním

přístřeškem skupina Indiánů s naprosto kamennými tvářemi

sledovala, jak je míjí ta malá a neobvyklá kavalkáda. Byla to taková

banda špinavých a zanedbaných stvoření a naprosto zbídačelých

chudáků, jak tomu ostatně až příliš často bývá tam, kde se domorodci

vymanili ze svého přirozeného prostředí, jsou v dosahu a kontaktu s

civilizací, ale ještě stále nejsou její normální součástí. José jim řekl,

že to jsou sběrači gumy, kteří také občas přinesou nějakou tu

orchidej Donu Pedrovi a ten jim za to štědře zaplatí. Jenomže ti

blázni hned všechny peníze utratí za nesmyslné věci, které jim nejsou

k ničemu. Když jsou střízliví, tak jsou v pohodě, ale jakmile se

napijí, tak dostávají záchvaty zuřivosti, uzavřel ležérně José svůj

výklad o místních domorodcích. Většinu cesty ale jeli mlčky, oba,

Bertie i Biggles příliš zaměstnaní tím, aby se udrželi v sedlech a

současně stačili odhánět mraky všelijakého hmyzu, který jako by

cestoval s nimi a přitom si umínil, že si z nich a z jejich koní udělá co

nejrychleji jídelní menu. Nejhorší ze všech ale byly veliké koňské

mouchy, kterým José říkal taranos a které neustále protivně a

bolestivě bodaly.

Kolem prosekané pěšiny, vlastně i na té pěšině samé, byla

přitom spousta zběsile kypícího života. Nad hlavami neustále

vřeštěli, křičeli a ječeli dobře známí papoušci i drobní místní

papoušci s dlouhými ocasy. Tukani vydávali ty své absurdní výkřiky

či vřeskoty, jako když se otáčející ozubená kola zadírají bez

dostatečného promazání olejem. Kolibříci všemožných nádherně

barevných odstínů vystřelovali z květu na květ. Opice vřeštěly a

hvízdaly vysoko v korunách stromových velikánů. Čas od času náhle

projela zápachem z tlejícího listí a rostlinnou hnilobou prosáklým

ovzduším neuvěřitelně jemná vůně jakýchsi neznámých květin.

Často pěšina hraničila s kapradinami fascinující velikosti a jemného

přediva jejich listů. Přes cestu jim neustále přelétali motýli

neuvěřitelných tvarů a barev. V jednu chvíli to byl zničehonic celý

obrovitý mrak duhově modrých Morphos. Na zemi stopy koní a

37

pěších cestujících křižovali velicí mravenci a každý z nich nesl

břemeno v podobě nějakého listu mnohokrát většího, než byl on sám.

Jednou se Bertie dokonce musel v sedle nebezpečně uhnout

stranou, aby se vyhnul havárii s jakýmsi obrovským molem, který se

už chvíli těžce třepetal kolem. Nakonec si vybral přelet nad Bertieho

koněm. Vypadal jako nějaké strašidelné a odpudivé stvoření s šedavě

skvrnitými křídly a hlavou jako lidská lebka, z níž vyčnívalo kupředu

jako jehla vypadající dlouhé žihadlo.

José povídal, že to byla „ la cigarra de la muerte“, což by se dalo

přeložit jako „můra smrti“ neboli smrtihlav. Pokud někoho bodne,

tak ten během následujících pár hodin buď rychle zemře nebo začne

šílet!

„Skutečně tomu věříte?“ zeptal se Biggles Josého, jehož výklad

byl příliš lakonický, než aby byl míněn vážně.

„Já nevím,“ odpověděl kupodivu José upřímně. „Mne ta potvora

ještě nikdy neštípla.“ Pak se dal do hurónského smíchu nad tím, co

podle svého názoru pokládal za podařený nevinný vtípek.

„No hay cuidado“ (Nemáte se čeho obávat) ujistil je José poté,

co se už dosyta nasmál.

„Veselí chlapíci, co?“ poznamenal naopak velice suše Bertie.

O něco později ale došlo ke skutečně vážnějšímu setkání.

Zničehonic najednou přistál na nákladním sedle odněkud shora malý

zelený hádek, ne delší než dvě stopy, a odtud se odrazil na zem. José

za ním sjel jako blesk ze svého koně a jediným máchnutím své

dlouhé mačety rozsekl to stvoření na dva kusy. Když pak znovu, teď

už s obvyklým rozvážným klidem nasedl, prohlásil nevzrušeně, že to

byl macabril. Potom dodal na vysvětlenou, že je to had, který má ve

zvyku spát vysoko na větvích a skákat na kohokoli, kdo je tak velký

blázen, že ho ze spánku vyruší. Jeho kousnutí, tvrdil José vážně, je

absolutně smrtelné, pokud zasažený člověk nemůže okamžitě do

vody. Ale co s tím má voda společného, to už dál nekonkretizoval.

Ovšem podle toho, jak samozřejmě až ledabyle se při tom svém

zásahu choval, vyplynulo, že něco takového je při cestování

prosekanými pěšinami pralesa zcela běžné.

S košilemi promočenými vodou a lepícími se k tělům mokrým

pro změnu potem ta malá skupina pokračovala ve své pouti a za

38

nějakou dobu jim José oznámil dobrou zprávu, totiž, že do cíle už

moc daleko nemají. Na to Bertie reagoval otráveným hlasem s

poznámkou, že to je dost, protože už takhle vypadají, jako kdyby byli

na cestě tím neproniknutelným pralesem nejméně týden.

Z vrcholu kopce, na který právě vystoupili, se jim nabídla

vyhlídka prořídlým lesem až na protější břeh řeky, kde se nacházelo

pár jakýchsi domů. To už ale věděli, že to je brazilské území,

zatímco oni jsou stále ještě v Peru. Kus dál po proudu se řeka dělila

na dva proudy a tam, jak věděli ze svého předešlého studia místních

map, se hranice dotýkala dalšího pohraničního území, tentokrát

bolivijského.

K žádným dalším překvapivým událostem už naštěstí nedošlo, a

tak, soudě podle hájů kávovníků vystavujících slunci na odiv své

červenavé bobule, se po chvíli octli v částečně zkultivované oblasti.

Na první pohled město Cruzuado vypadalo značně zašle a

působilo depresivním dojmem. Vzápětí, při bližším pohledu, místo

aby se tento dojem vylepšil, se začal ještě zhoršovat, jelikož se

ukázalo nejenom jako zanedbané a špinavé, ale ještě navíc jako

město, které se vlastně pomalu rozpadá. Hlavní třída, po které

vstoupili do města, neměla žádný zpevněný povrch, jenom udupanou

hlínu. Na ní se válely spousty všelijakých odpadků, takže bylo

evidentní, že se tady zřídkakdy, nebo spíše vůbec, neuklízí.

Domy po obou stranách byly toho nejlacinějšího typu, jaký si

člověk dovede představit, postavené ze sušených hliněných cihel,

obílené teď už špinavým vápnem a všelijak pocákané. Jenom ty

nejlepší z nich se mohly chlubit solidnější střechou z vlnitého plechu.

Obchůdky, všechny malé a bez skleněných výplní v oknech, byly

špinavé a všeobecně odpuzující.

Na ulici bylo jenom pár lidí, většina z nich byli pružní, v pase

štíhlí llaneros, s nohama vybočenýma do O z dlouhých hodin sedění

v sedlech, oči přimhouřené do pouhých štěrbin z toho, jak neustále

zírají přes nekonečné, sluncem vyprahlé planiny. Byli všichni jeden

jako druhý. Těžké kožené opasky jim visely nízko na bocích, často s

velkým revolverem, klátícím se v připnutém pouzdře. Někteří měli

navíc i mačety. Dlouhé, výhružně vypadající ostruhy, s krutými

bodci, jim chrastily u kotníků. Na sobě měli většinou těsné,

39

nepopsatelně špinavé kalhoty. Košile byly samá záplata a jejich

sombrera utrpěla zjevnou újmu prakticky ze všech možných stran.

Biggles na to poznamenal k Bertiemu: „Pořádně se podívej, jak

vypadají ti praví kovbojové. Docela jiný zjev, než ten, co se nám

ukazuje v dobrodružných filmech v televizi, co?“

José, který tu poznámku zaslechl, prohlásil, že tihle kovbojové

jsou ve skutečnosti jen smutní, osamělí muži, kteří pořád jen hlídají,

po celé dlouhé týdny, někdy i celé dlouhé měsíce, obrovská stáda

dobytka na tak zvaných llanos, pastvinách, aniž by potkali nějakého

jiného člověka. Kdo by jim tedy zazlíval, že když se jim podaří

dostat se konečně do města, trochu jim z toho přeskočí v hlavě.

Potom zavedl své svěřence do hotelu jménem Comisaria, který

stál na plaza, sice hlavním, ale podle evropských standardů jinak

malinkém náměstí. V těsném sousedství hotelu byla hlavní a jediná

budova místní hlavní správy, což představovalo kancelář celníků a

policejní stanici. José jim tam oznámil, že koně odvede na druhou

stranu za budovy a tam také bude čekat tak dlouho, dokud si nevyřídí

všechno potřebné pro ubytování. Pak jim přinese na určené místo

jejich zavazadla.

Biggles a Bertie, na které zatím neudělal zevnějšek dotyčných

budov příliš příznivý dojem, zamířili k hlavnímu vchodu hotelu a

vešli opatrně dovnitř. Ve vstupní místnosti se podél stěny táhl dlouhý

nelakovaný pult představující recepci. Za ním seděla mladá míšenka,

sice na první pohled hezká, ale s lehce prohnaným výrazem ve tváři.

U ní se jim podařilo rezervovat si dvoulůžkový pokoj. Museli ovšem

složit patřičnou zálohu předem. Potom jim jeden šikmooký Indián

ukázal cestu nahoru, uvedl je do pokoje a za chvíli jim tam přinesl i

jejich zavazadla, která mu předal José.

„Myslím, že se mi to tady moc zamlouvat nebude,“ prohlásil s

úšklebkem Bertie, už když stoupali po schodech nahoru.

Ještě méně se mu to ovšem zamlouvalo, když konečně svůj

pokoj uviděli na vlastní oči. Byl tak malinký, že se jeho dvě

nepříjemně úzké postele téměř dotýkaly a do místnosti se už

prakticky nic víc nevešlo. Na postelích nebyla žádná prostěradla,

žádné povlečení. Deky měly do čistoty na hony daleko a matrace

byly tak tvrdé, jako by se leželo na dřevěné desce. Byl tam ovšem

40

ještě jeden kousek nábytku, to je třeba přiznat, ale to už byl opravdu

jediný další předmět, který se tam vešel. Byl to otlučený železný

stojan s popraskaným umývadlem do poloviny naplněným jakousi

nahnědlou tekutinou, pravděpodobně vodou. Místo skříně na šaty a

věšáků jim měly posloužit dlouhé a zarezlé hřebíky zatlučené do

stěn. V rohu „hotelového pokoje“ se válely bez ladu a skladu prázdné

láhve od piva. Když jim hotelový posluha přinesl jejich zavazadla a

Bertie se ho zeptal, s jistou dávkou obav v hlase, kde je tady

koupelna, tázaného tím vůbec neuvedl do rozpaků. Dole na dvoře je

prý sprcha. K tomu ale člověk musí mít své vlastní mýdlo a

samozřejmě i ručník. Záchod je stejně samozřejmě také pouze venku.

„Kamaráde, vypadá to, že jsme nenarazili zrovna na luxusní

podnik,“ ohrnoval nos s odporem Bertie. „Musíš si uvědomit, kde

jsme,“ suše ho odmítl Biggles.

„Don Pedro ale říkal, že to není zas až tak špatný hotel!“

„Měl asi pravdu. Zřejmě to myslel ve srovnání s těmi ostatními,

které tady patrně existují.“

„Tak to se tedy třesu při představě, jak tady asi vypadá hotel,

který je opravdu laciný!“

Avšak navzdory všemu se nakonec oba osprchovali, oblékli si

suché košile a pak se vydali za Josém. Našli ho v tak zvaném baru,

kde si dával právě pivo s pár llaneros, a tak se k nim připojili. Když

se José od nich dozvěděl, že hodlají v hotelu přece jenom zůstat, řekl

jim, že se tedy vrátí zpátky do Villa Vanda a nechá jim tady jak toho

nákladního koně, tak i ty dva jízdní, aby se na ně mohli spolehnout v

případě, že by se rozhodli vrátit se k Donu Pedrovi. S hochem

sloužícím ve stáji už to všechno zařídil. Jelikož ten chlapec ví, že

koně patří Donu Pedrovi, mohou být bez starosti, že se o ně dobře

postará.

Biggles dal potom Josému trochu peněz, aby měl na jídlo, než se

případně vydá na cestu domů.

Potom se Biggles a Bertie setkali s majitelem hotelu, kterému se

také hned představili. Patron, nebo-li hoteliér, byl Mexičan, který byl

zjevně hrdý na své zařízení. „Tady u mne nenajit ani jedovatý hady,

ani žádný škorpióny,“ vychloubal se halasně, když jim představoval

jídelnu, která odpovídala vybavení a duchu celého toho podniku. Ale

41

kupodivu, nebo možná kvůli přebytku hovězího masa všude kolem, k

jídlu dostali veliké porce steaku. Oba pak museli souhlasně

konstatovat, že tak dobrý steak hned tak někdy nejedli. Vařená rýže

sice musela nahradit obvyklé brambory, které tady nebyly vůbec k

dostání, ale vzhledem k tomu, že oba měli tak obrovský hlad, jim to

v zásadě ani moc nevadilo. To byl asi také ten rozhodující faktor,

který ovlivnil jejich konečné hodnocení předloženého jídla.

Potom nad šálkem kávy, vypěstované na místních plantážích, a

která byla také vynikající, Bertie vyžadoval seznámení s plánem akce

– pokud samozřejmě Biggles už nějaký má.

„Tím prvním krokem, který musíme udělat, je přihlásit se na

místním comisaria, aby nám dali razítka do pasů,“ odpověděl mu

Biggles. „Potom se budeme muset pokusit zjistit, kde asi může být

ten člověk, kterého jsme sem přijeli odhalit.“

„A jak to hodláš udělat?“

„Bylo by určitě nemoudré začít se tady hned vyptávat, protože

by se ta informace, že se po něm sháníme, určitě dostala bleskově

zpátky k Neckelovi. Totiž pokud tady stále ještě ten náš

problematický vědátor je. A my si nemůžeme být jisti ani tímhle.

Momentálně jediná věc, kterou můžeme udělat, je, že budeme mít oči

i uši otevřené. Třeba ho někdy potkáme nebo o něm uslyšíme někoho

mluvit. Já mám trochu obavy z toho Rusa, který sem podle Dona

Pedra v poslední době přijel. Sice to je třeba jenom náhoda, ale na

druhé straně je docela možné, že je tady za stejným účelem jako my.

A jestli je tohle opravdu ten nejlepší podnik ve městě, tak se tady s

ním můžeme docela dobře potkat. A měli bychom být schopni si ho

tedy v hotelu všimnout. To je prozatím všechno, čeho se můžeme

držet. Pojďme, projdeme se po městě, abychom se trochu

zorientovali ve zdejší situaci. A když už budeme v tom, můžeme se

jít představit zdejšímu panu sub-prefecto, seňorovi Vargasovi, který

je, alespoň podle mého, šéfem místní správy. Fakt, že je zároveň

kamarád Dona Pedra, by nám to všechno měl trochu usnadnit. V

takovýchhle končinách se ukazuje, jak důležité jsou místní a osobní

kontakty.“

„Ještě jsme se ale ani nestihli zapsat do hotelové knihy,“

namítal, ale zároveň i připomínal Bertie.

42

„Pochybuji, že by si tady s takovými věcmi někdo dělal těžkou

hlavu,“ odvětil Biggles. To byla vlastně předpověď, která se ukázala

jako naprosto odpovídající skutečnosti. V tom duchu je totiž také, se

zábleskem úsměvu ve tváři, informovala známá dívka v recepci

hotelu.

„Kamaráde, víš, že mám pocit, že se ta atraktivní míšeňská

krasavice do tebe zakoukala?“ poznamenal Bertie.

„Ta? Ta má oči jedině pro to, aby dostala nějaké tučné

spropitné, až budeme odjíždět,“ odrazil ho Biggles.

Když vyšli ven z hotelu do sousední budovy s kancelářemi

místní státní správy, nemuseli udělat víc než pár kroků. Tam je pak

hned uvedli do pracovny seňora Vargase, který byl právě zabrán do

hovoru s jakýmsi podsaditým člověkem v uniformě, s hustým

strništěm neposlušného kníru pod nosem. Byl to Intendente, náčelník

místních jednotek vojenské policie. Na stole před oběma muži stála

prázdná láhev od vína a dvě ještě nedopité sklenky.

Návštěvníci byli přivítáni s odpovídající zdvořilostí, která je

zřejmě přímo přirozená všem Španělům nebo lidem španělského

původu všude na světě – ovšem za předpokladu, že se jich nijak

urážlivě nedotknete. Poté, co se představitelé místní moci dozvěděli,

že Biggles a jeho přítel jsou Britové a navíc přátelé Dona Pedra z

Villy Vanda, kterého přijeli navštívit, byly odsunuty formality

stranou a jejich dokumenty se dočkaly razítka prakticky bez

jakýchkoli otázek. Dokonce se jim seňor Vargas omluvil, že se jich

bude muset zeptat, zda nemají něco cenného, za co by měli zaplatit

clo.

Biggles vyjmenoval těch pár maličkostí, které si s sebou

přivezli, zaplatil nepatrný poplatek nezbytně vyžadovaný podle

místních celních předpisů a to bylo vlastně veškeré nutné úřadování.

Protože oba věděli, že místní lidé budou nepochybně zvědavi,

jaký je vlastně účel jejich návštěvy v Cruzuadu, Biggles sám od sebe

začal velitele informovat o tom, že přiletěli z Anglie k Donu Pedrovi

na návštěvu především z obchodních důvodů a tyto důvody se

většinou týkají obchodu s orchidejemi. Oba doufají, že se tady budou

moci chvíli zdržet, aby se mohli trochu porozhlédnout kolem a

poznat také jiný kousek téhle tolik vzdálené země.

43

„Jak si jistě povšimnete, je velice krásná a ubytování je tady

naprosto perfektní,“ prohlásil nadšeně seňor Vargas.

Evidentně svému nadšení upřímně věřil a Biggles si tudíž

pomyslel, že bude jen moudré mu to nerozmlouvat. Konec konců

neměl žádné stížnosti. Uvědomoval si totiž velice dobře, jak je asi

obtížné udržet zákon a pořádek na tak obrovité oblasti většinou

naprosto divoké přírody a ještě k tomu tak daleko od hlavního města.

A co více, ten člověk se mu docela líbil. Vzdor tomu, že jeho

postava, hubená a poměrně malá, nevyvolávala přehnaný

optimismus, působil dojmem tvrdého a odvážného chlapíka, který

má správné schopnosti pro vykonávání svého úřadu.

Po úvodním představení pak následoval akt méně formálního

spřátelení a přípitky sklenkou vína na jejich země a národy. Velitel

místní policie je ujistil, že se na něho mohou naprosto spolehnout a

že je jim vždy plně k službám.

Když vyšli ven z kanceláře, Biggles prohlásil, že ho to strašně

svádělo k tomu, aby se zeptal, jen tak mimochodem, jestli náhodou

ve městě nežije také jistý člověk jménem Neckel, ale pak se rozhodl,

že na tak osobní otázky je ještě příliš brzy. To třeba přijde na řadu až

při jejich příštím setkání.

Při návštěvě se ale přece jenom na něco zeptal. Vycházel přitom

z předpokladu, že Neckel mohl také cestovat na britský pas. A tak

položil veliteli otázku, jestli čirou náhodou teď nejsou ve městě také

ještě nějací jiní Britové. Jelikož ale dostal negativní odpověď, dál už

se nevyptával.

„Vypadá to, že se Neckel velmi pravděpodobně vydává za

Peruánce, což mu nedá asi moc práce a na což samozřejmě má plný

nárok, uvážíme-li, že ho vlastně rodiče v Peru vychovali,“ sděloval

Biggles zamyšleně pozorně poslouchajícímu Bertiemu.

Rozhodli se vyrazit na malou pěší procházku po okolí města.

Chvíli postávali před místní poštou doufajíce, že třeba náhodou

Neckela někde zpozorují. Ale k ničemu to nebylo. Poohlédli se proto

také kolem po několika místních barech, dali si v kavárně kávu a za

stejným účelem neustále vyhlíželi ven. Ale nikoho ani jen vzdáleně

připomínajícího jejich hledaný objekt nezahlédli.

44

Nakonec, s pocitem, že už toho ten den udělali dost, se rozhodli

vrátit zpátky do hotelu a připravit se na noc.

„Jednou věcí si můžeme být jisti,“ řekl Biggles téměř šeptem,

protože stěny pokoje tvořily pouze dřevěné palubky na pero a

drážku. „Pokud je Neckel i jen z poloviny tak inteligentní, jak se nám

to prezentovalo, tak určitě předvídal, jaký krok asi naši lidé v

Londýně budou chtít podniknout jako první. Chci tím jen říct, že asi

bude připravený na to, že sem budou vysláni nějací agenti, kteří by

ho lokalizovali. Z toho tedy logicky vyplývá, že bude na stráži před

každým novým příchozím ať už bude jakékoli národnosti nebo státní

příslušnosti, nebo tu národnost bude třeba jenom předstírat. Obávám

se, že jemu se zřejmě podaří objevit nás mnohem dříve, než se nám

povede objevit jeho.“

45

BAR FRANCISCO

4

Biggles si začínal dělat starosti.

Uplynuly už tři dny a navzdory veškeré jejich snaze vůbec

nedosáhli žádného výsledku. Na druhé straně ale vlastně toho nebylo

moc, co mohli za daných okolností podniknout. Dlouhé hodiny

sledovali budovu pošty doufajíce, že se jim podaří spatřit svého

člověka. Potulovali se po všech možných veřejných prostorách, po

místních barech, kavárnách a dokonce zašli i do místního kina.

Poslouchali konverzaci lidí, postávali v krámech s potravinami a

sledovali zákazníky, kteří tam nakupovali své běžné denní potřeby.

Všechno marně.

To, co se Bigglesovi zvláště nelíbilo, bylo chování toho Rusa, o

kterém jim Don Pedro vyprávěl a který s nimi bydlel ve stejném

hotelu. Vypadalo to totiž, že má na práci úplně to samé jako oni:

jenom tak se potulovat po městě zjevně bez plánu jakéhokoli

určitého cíle. Sledoval snad přímo je, nebo měl také za úkol pátrat po

tom jejich uprchlém vědci? To samozřejmě nemohli vědět, přestože

ho už velice dobře znali. Potkávali se s ním velice často, hlavně v

jídelně, ale vůbec s ním nepromluvili, protože pro to neměli žádnou

rozumnou záminku. A kromě toho, jediné, co o něm vlastně věděli,

bylo, že jeho příjmení je Bogosoff, protože to zaslechli, když mluvil

s majitelem hotelu. A podle toho také poznali, že mluví naprosto

dokonale španělsky.

Jak Biggles říkal hned na začátku jejich mise, totiž jejich

problém, nebo potíže, byly vlastně v tom, že se neodvažovali nikoho

na nic vyptávat. Ne proto, že by se o tom mohl od někoho potom

doslechnout i Neckel, ale proto, že by je zdejší lidé mohli podezírat,

že mají pro svůj pobyt ve městě nějaké jiné důvody. Oba si totiž

dobře uvědomovali, jak jim Don Pedro vyprávěl, že ve městě je také

spousta uprchlíků, kteří se tu skrývají před zákonem, stíhajícím je v

46

jejich rodné zemi. Ti všichni by, jakmile by se někdo kolem nich

začal na cokoli najednou vyptávat, okamžitě pojali podezření, že to

souvisí s jejich osobou a jejich případem.

Občas se Biggles také zašel podívat na jejich koně, aby se

přesvědčil, že se ten indiánský hoch, co má v hotelu na starosti koně,

opravdu stará, aby jejich zvířata dostávala pořádně pít a byla dobře

krmena.

Víkend přešel bez nějakých závažnějších problémů, i když přece

jenom došlo k případům opileckého chování a výtržností, včetně

fyzických soubojů, při kterých, pokud věděli, se nezašlo nikdy dál

než na obvyklé použití pěstí a jiných částí těla. Přesně tak, jak je

varoval Don Pedro, že se stane, tak se stalo. Najednou se o víkendu

vřítilo do města početné stádo llaneros, okamžitě rozpoznatelných

podle jejich oblečení. Většina nechala hned své koně uvázané jen tak

u dřevěného zábradlí, postaveného pro ten účel uprostřed náměstí.

Daleko rušivějším faktem ale bylo vtíravé vědomí, které se

nedalo jen tak odehnat, že totiž existuje jedna nepříjemná

eventualita: Neckel se v tomhle městě nakonec vůbec nemusí

vyskytovat. Třeba bydlí někde úplně jinde, v jiném městě. Už třeba

dávno překročil řeku do Brazílie nebo se přestěhoval do Bolívie,

ležící také prakticky nedaleko. V takovém případě, jak Biggles právě

přesvědčoval Bertieho, jsou tam zbytečně a vlastně jenom ztrácí

drahocenný čas. „Ale co potom mají znamenat ty jeho dopisy? Přece

si je musí nějak vyzvednout, nebo ne?“ nevzdával se Bertie.

„Někoho si pro ně může klidně posílat.“

„To je fakt.“

„Jestli brzo nedostaneme nějaký klíč k té záhadě, budeme se

muset začít poptávat kolem bez ohledu na možné následky.“

„Kde bys chtěl začít?“

„Tím nejsamozřejmějším místem je pošta. Zeptáme se tam, jestli

si už Neckel vyzvedl svoje dopisy.“

„No jo, ale v případě, že si třeba vybral jiné jméno, tak bude

odpověď normálně záporná.“

„To je ovšem další háček. No, když nám to nevyjde na poště, tak

to můžeme zkusit u seňora Vargase. Ten by měl být informovaný o

tom, jak se mu tady pohybují všelijací ti cizinci. A ještě lepší by asi

47

bylo, kdybychom se vrátili k Donu Pedrovi, vyložili prostě naše

karty na stůl a požádali ho o pomoc. Konec koncuje to britský občan.

Je tady všude dobře známý, takže se nikdo nebude divit, když se

začne trochu vyptávat. Rozhodně mu to projde mnohem spíš než

nám, když jsme sotva přijeli. On tady určitě zná spoustu lidí.

Například už jenom všechny ty obchodníky, u kterých nakupuje.

Zatraceně, jestli tady ten Neckel někde je, tak přece musí někde

nakupovat potraviny, nebo někam do hostince chodit na jídlo!“

„No ale stejně jako jsi to říkal s těmi dopisy, tak jestli je Neckel

tak rafinovaný, tak si určitě sehnal taky nějakého spolehlivého sluhu

a ten mu chodí nakupovat potraviny nebo hotové jídlo.“

Biggles přikývl. „To si uvědomuji. No, asi nemá cenu

pokračovat takhle dál. Jenom ztrácíme čas. Zítra se vydám na tu

poštu.“ Nakonec k tomu však nedošlo. Krátce po tomto rozhovoru

totiž obdrželi, velmi podivuhodným způsobem, jestli ne vodítko, tak

rozhodně zásadní informaci, která k němu mohla vést.

Stalo se to takto. Když se opět vraceli do hotelu na oběd, koho

to nenašli v hale svého hotelu předstírajícího, že flirtuje s tou mladou

míšenkou u recepčního pultu, než jejich dobře známého, Josého.

„Buďte zdráv, příteli. Copak tady děláte?“ oslovil ho hned

Biggles.

„Posílat mě sem Don Pedro. Abych se přej kouknout, jestli vy

ste v pořádku a jak na tom taky koně sou, seňor.“

„Tak pojďte a dejte si něco k pití. Tady v tom vašem klimatu má

člověk pořád obrovskou žízeň.“

U baru pak Biggles pokračoval předstíraje pobavení: ,,José, já si

začínám myslet, že vy jste pěkně prohnaný lišák. Co jste to říkal té

atraktivní mladé dámě v hale, když jsme zrovna vešli dovnitř?“

José zase předstíral nevinnost. „Já, seňore? Já sem přeci nic

vůbec neříkat! To vona ke mně mluvit. Jo, prosím, dám si teda pivo,

seňor.“

„A copak vám to hezkého říkala?“

„Ona se ptát mě na vás.“

Bigglesův výraz se rychle změnil. „Neříkete? A copak se to

krásné děvče asi chtělo od vás dozvědět?“

48

„No, chtít vědět, vodkavaď vy ste, jak dlouho tady chcete zůstat

a taky co tady vlastně děláte.“

„Copak jste jí řekl?“

„Já jí řek, že jste přátelové našeho Dona Pedra a že ste jako

přijeli sem, jako k němu, na návštěvu.“

„Pročpak má o nás to děvče takový zájem?“

„No, vona říká, že její seňor jí dává nějaký peníze, aby mu dala

vědít, když sem, jako do hotelu, přiject dycky někdo novej.“

Biggles vrhl na Bertieho významný pohled. „Neříkejte? A

kdopak je asi tenhle zvědavý seňor?“

„To vona neříkat.“

„Kde bydlí?“

„To řikat, že neví.“

„Tak jak mu ale předává všechny ty informace? Chodí snad ten

seňor za ní až sem do hotelu?“

„No, seňor. Vona s nim má vždycky po práci tady rande s tim

pánem někde venku. Von jí za to kupuje spousty pití.“

„Kde se scházejí?“

„To vona neříkat.“

„Nemáte tušení, proč by se měl ten pán zajímat o to, když do

hotelu přijedou takoví gringos, jako jsme my?“

José se zeširoka zazubil. „Třeba on mít nějakej zlatej důl na

prodej. Třeba je to jeden z takovejch těch mazanejch chlapů, co se

tady živěji tim, že prodávat zlatý doly a mapy turistům, aby jim

ukázat tajný místa, kde sou schovaný nějaký ty starodávný poklady

obrovský ceny.“

„José, vy mluvíte, jako kdyby to tady byl nějaký velký byznys?“

„To ano, sir. Dobrej velký byznys. Všichni nový lidi, co sem

přijít, chtít zlatý doly a tady spousta lidí, co jim jeden takovej moc

krásnej moct hned prodat,“ rozesmál se už přímo nahlas José.

Biggles se na okamžik zamyslel. „No, je docela dobře možné, že

já sám bych si taky nějaký ten zlatý důl chtěl pořídit.“

José vykulil překvapeně své velké černé oči. „Vy přece ne letět

na tenhle hrozný příšerně podfuk, seňor. Nejni to na nic. Jestli tady

někde je člověk, co má zlatej důl, tak on si ten důl radši nechat, ne?“

49

„Vy jste moudrý člověk, José. Ale já bych se rád setkal s tím

člověkem, co se na nás tolik vyptával. Hádám, podle toho vašeho

rozhovoru, že vy asi tady to děvče v recepci dobře znáte?“

„Hodně dobře. Znát jí dlouhý čas.“

„No pak bych byl rád, kdyby se vám z ní podařilo dostat jméno

toho člověka, co se tolik zajímá o nově příchozí gringos, a také bych

potřeboval vědět, kde se s ním zase setká.“

José se zatvářil značně pochybovačně. „Třeba ona ale nechtít

mluvit. Říkat, že už zapomenout.“

„Má ráda peníze?“

„Moc.“

„Tak podívejte. Dejte jí tohle a zjistěte sám, jestli jí to třeba

nepomůže se trochu rozpomenout.“ Biggles vytáhl svazek bankovek,

odpočítal jich pár a podal Josému. „Tady máte, jděte za ní. Ale

dávejte si dobrý pozor, abyste ji nevylekal. My budeme zatím čekat

tady vedle.“

„Si, seňor.“ José v klidu dopil své pivo a pak se ledabyle

odloudal směrem k recepčnímu pultu.

„Tak to už je lepší,“ poznamenal tiše Biggles k Bertiemu. „Teď

se už konečně někam pohneme.“

Trvalo docela dost dlouho, než se José přišoural zase zpátky.

„No?“ nedokázal úplně skrýt svou netrpělivost Biggles.

José se pokradmu rozhlédl kolem. „Tady je lepší nemluvit,“ sykl

potom. „Lepší venku na dvoře.“

„Tak co jste zjistil?“ zeptal se Biggles, když vyšli ven a ocitli se

v bezpečném stínu stájí.

„To recepční děvče, ona je moc plná strachu, aby trochu víc

promluvit,“ začal potichu vypovídat José. „Ona mi jenom říká, že

toho člověka potkává každou noc v baru Francisco. On jí kupuje

spousty pití.“

„V kolik hodin?“

„Jedenáct hodin.“

„Jaké je jeho jméno?“

„Luis Salvador.“

„Kde bydlí?“

50

„Dolores říkat, že ona to nevědět. Když ten člověk přijít

poprvně, on v tom hotel zůstat po tři dny. Potom on jít, ale Dolores

nevědět kam. Dolores myslet, že ne moc daleko od hotel.“

„Odkud, ze které země, tenhle Salvador přišel?“

„To ona nevědět.“

„Ona mu o nás řekla?“

„Ona mu říkat o všichni gringos, co sem přijet.“

„Nic jiného jste se už nedozvěděl?“

„Jedna věc tu je ještě, seňor. Když ona ho zase potkat, ona mu

nosit dopisy z poštovní úřad.“

„No ne, podívejme! Odvedl jste dobrou práci, José. Jak dlouho

ještě chcete zůstat ve městě?“

„Já teď jít zpátky do Villy Vanda.“

„Dobrá. Můžete vyřídit Donu Pedrovi, že se nám daří dobře, že

jsme v pořádku a doufáme, že se s ním brzo zase uvidíme.“

„Si, seňor.“ José se odšoural ke svému koni, kterého měl

přivázaného u dřevěného zábradlí, nasedl a pomalu se vzdaloval.

„Tak co? Co si o tom všem teď myslíš?“ zeptal se po chvíli

uvažování Bigglese Bertie.

„No, ještě je příliš brzy na nějaké závěry. Ale budeme-li mít

štěstí, budeme moci dneska večer konečně poznat člověka, který si

nechává říkat Salvador. Možná to je dokonce i jeho pravé jméno.

Jeho touha vědět o všech cizincích, co přijíždějí do našeho hotelu,

ovšem nemusí mít nic společného s námi osobně. Je totiž velice

nepravděpodobné, že by Neckel tady byl jediným člověkem, který

má k novým návštěvníkům určitý podezíravý vztah. Ale jedna věc je

rozhodně jistá. Tenhle člověk jménem Salvador musí něco skrývat,

jinak by se nechoval tak, jak se chová.“

„A co ta Dolores?“

„Ta do toho nijak nezapadá. Ona je jenom jeho nástroj, takový

malý špion. Ale samozřejmě bych jí nevěřil nos mezi očima. Ta by

prodala za peníze i vlastního bratra. Přesto si ale myslím, že Josému

pověděla pravdu. Pokud samozřejmě takové děvče pravdu vůbec

zná.“

Bertie se zamračil. „Co hodláš dělat? Chtěl bys asi zajít do toho

baru Francisco a vidět, co se tam přihodí?“

51

„No to je přece samozřejmé. Já chci poznat, kdo je ten člověk

jménem Salvador. Vždyť to může být Neckel, nebo někdo, koho

zaměstnává. Jelikož se tady Neckel narodil, nedělalo by mu žádný

problém se vydávat za místního člověka. Jenže já do toho baru takhle

oblečený pozdě v noci jít nemůžu. Byl bych tam asi trochu příliš

nápadný, když si představím, jaký typ lidí tam asi chodí.“

„A co s tím tedy hodláš dělat?“

„Jak dobře víš, já zrovna na nějaké převleky nejsem. Přesto se

budu muset nějak přizpůsobit, vzít na sebe nějaký jiný zdejší

mundůr, abych vypadal, jako že se tam aspoň trochu hodím. No, snad

by to nemělo být zase až tak moc obtížné. Konec konců tam nechci

dělat nic jiného než pozorovat a přitom nevzbudit pozornost.“

„Chceš, abych tam šel s tebou?“

„To si ještě později musím rozmyslet a pak se teprve rozhodnu.

Teď si dáme něco k jídlu a až budeme po obědě, seženeme si nějaké

oblečení. Všiml jsem si tady dvou nebo tří obchodů, kde prodávají

nějaké oděvy.“

Vrátili se tedy zpátky do hotelu. V baru spatřili svého ruského

kolegu Bogosoffa uprostřed nějaké vážné konverzace s jakýmsi

snědým mužem, který vypadal jako domorodec. Bylo to podezřele

vyhlížející individuum s chybějícími dvěma předními zuby. Na sobě

měl bavlněnou tropickou bundu s krátkým rukávem a kapsami, která

bývala kdysi dávno bílá a starý tropický klobouk stejné vybledlé

barvy.

„Tak náš ruský přítel si tady už našel parťáka,“ zamručel

Biggles, když procházeli jídelnou.

Zbytek dne uplynul bez vzrušujících událostí. Jedinou věcí,

kterou museli teď udělat, bylo sehnat nějaké to vybavení, které

potřebovali na večerní výpravu. Ne proto, aby změnili vzezření a

totožnost, ale jenom proto, aby byli co nejméně nápadní mezi typem

zákazníků, kterým očekávali, že bude takový bar jako Francisco

pravidelně poskytovat pohostinství. A když si dotyčný podnik

nenápadně prohlédli zvenku, jejich rozhodnutí převléknout se do

nějakého místního obleku ještě zesílilo. Byl to větší bar než původně

čekali, ale na druhé straně byl také ještě zanedbanější a ošuntělejší

než čekali. Vypadal značně nepříjemně už zvenku a vlastně to nebylo

52

nic jiného než jakási putyka, podnik pro spodinu společnosti,

typického vzhledu, který už tady také u několika dalších podniků

viděli.

Když procházeli kolem, Biggles se na průčelí baru zahleděl

kritickým okem. „Já sice netuším, jak se tady v tom městě

vyrovnávají s místními rváči, kapesními zloději a podobnou

sebrankou, ale v takovéhle typické díře by se nám klidné mohlo stát

cokoli,“ poznamenal za okamžik. „Budeme si s sebou muset vzít

taky nějaké peníze, ale do tohohle brlohu si rozhodně nebudu brát

nic, čeho by mi bylo líto, až mne o to připraví zdejší štamgasti. Radši

necháme v pokoji i všechny své dokumenty. Nepředpokládám sice,

že typ hotelu, jako je ten náš, nabízí takové vymoženosti, jako je

třeba trezor, ale i kdyby nám ho mohli nabídnout, já bych mu stejně

moc nevěřil. Takže si musíme najít nějaké spolehlivé místo, kde

bychom si všechno schovali.“

Vrátili se do hotelu, dali si večeři a potom, už zpátky ve svém

pokoji, si vyzkoušeli své nově pořízené oblečení. Nakonec to

dopadlo tak, že Biggles mohl být docela dobře pokládán za nějakého

místního a relativně úspěšného obchodníka. Bertie se spokojil s

lehkým oblečením v oblíbeném místním stylu, to znamená s

květovanou košilí a pleteným slaměným sombrerem s širokým

okrajem. Aby tomu dodal trochu místního koloritu, zastrčil si za pas

dlouhou mačetu. Samozřejmě to bylo pouhé šidítko, vlastně taková

exotická ozdoba, která ho pobavila, ale kterou doufal, že nebude

muset nikdy použít.

„Taky bys měl raději nechat doma ten svůj monokl,“ radil mu

Biggles. „Mohl by v takovém podniku vyvolat pěkné pozdvižení.“

Bylo asi tak tři čtvrtě na jedenáct, když vyrazili na návštěvu

svého vybraného nočního baru vzdáleného ne více než čtvrt míle od

hotelu.

Biggles rozhodl, že dovnitř klidně mohou jít oba, ale v žádném

případě ne najednou. Uvnitř se ale budou držet co nejvíce u sebe, aby

si mohli vyměnit pár slov nebo poslat dohodnutý signál.

Teď, když se úplně setmělo, místo, které hodlali navštívit, o

sobě dávalo vědět dlouho předtím, než se k němu dostali. K. uším se

jim už zdálky neslo drnkání nějakého strunného nástroje a halas

53

spousty všelijakých hlasů. Když docházeli ke vchodu, otevřely se

najednou dveře a ven vypadli v pevném objetí dva llaneros. Hned se

však od sebe zase odtrhli a jeden, ten který to stihl dříve, srazil svého

soupeře k zemi. Ten se však rychle zmátožil, odněkud vytasil láhev a

mrštil ji na svého soka. Láhev samozřejmě nezasáhla zamýšlený cíl,

zasáhla jenom zeď a roztříštila se na kusy. Opilý vrhač lahví cosi

zamumlal a potom se odpotácel pryč do tmy. Druhý opilec se vrátil

zpátky do baru.

„Moc pěkné,“ poznamenal suše Biggles.

Podle plánu vešel dovnitř jako první Biggles a nechal Ber-tieho,

aby minutu či dvě čekal venku a pak ho následoval. Uvítal ho příval

přímo žhavého vzduchu, respektive směsi výparů z piva, potu,

tabáku a petrolejových lamp, které obstarávaly nezbytné intimní

osvětlení. Byl tam příšerný randál, jak se lidé snažili překřičet zvuky

orchestru sestávajícího z harmoniky a kytary. Na vzdáleném konci

místnosti, uprostřed uprázdněného půlkruhu mezi rozvášněnými

návštěvníky tančila jakási mladá, křiklavě zmalovaná a značně

rozměrná, ale stále ještě atraktivní žena jakýsi španělský tanec. V

uších měla velké a těžké náušnice. Na zápěstích jí chrastily kruhové

náramky. Zbytek lidí tvořili většinou kovbojové, llaneros. Většina z

nich se cpala u barového pultu, kde jakýsi černovlasý a tmavooký

pár, žena středních let a stejně starý muž, servírovali pití. Pár dalších

lidí sedělo po dvojicích a trojicích u malých bambusových stolů

naložených lahvemi a sklenicemi. Jen u jednoho stolku seděl sám

jakýsi muž.

Biggles si vzal u baru láhev piva, našel si volný stolek úplně

vzadu a posadil se, aby přehlédl celé to barové jeviště.

Minutu nato vešel do baru Bertie a udělal to samé. Vybral si

sousední stůl vedle Bigglese, který už se snažil zjistit, jestli člověk,

kvůli kterému sem přišli, už je v podniku nebo jestli ještě stále

nemají šanci.

Bigglesův zrak zcela přirozeně spočinul nejdříve na tom

jediném hostu, který seděl zcela osamocen. Rozvaloval se na židli

jako v křesle a bylo zcela evidentní, že už toho rozhodně hodně

vypil, pokud už nebyl vlastně úplně opilý. Že by tohle byl ten

neznámý seňor Salvador nebo alespoň člověk, který si tak říká?

54

Pokud se dalo soudit z těch několika rysů jeho tváře ukryté pod

širokým sombrerem, tak v žádném případě nevypadá jako Neckel,

přemýšlel Biggles. Vypadal sice zhruba stejně co se týká postavy, ale

měl hustý černý a zjevně neudržovaný plnovous, který nepůsobil

zrovna nejčistším dojmem. Znovu o něm začal uvažovat, když ten

člověk vytáhl pytlík s tabákem a začal si ubalovat cigaretu. Biggles si

ale vzápětí uvědomil, že to zrovna není žádné spolehlivé vodítko,

protože většina llaneros si balí vlastní cigarety.

Čas od času se pozorovaný muž ošklivě rozkašlal. To ale v tak

příšerném ovzduší, jaké bylo tou dobou v baru, bylo zcela

pochopitelné. Biggles brzy shledal, že on sám propadá záchvatům

kašle, protože ho v nose začal dráždit agresivní tabákový kouř. Pak si

připomněl, že Neckel měl takový zvyk nosit na prstě velký pečetní

prsten signet a jeho zrak zapátral po mužových rukách. Ale žádný

prsten tam nebyl. Ovšem to zase nic nedokazovalo, protože ho

Neckel prostě mohl přestat nosit nebo si ho sundal předtím, než šel

do baru.

Pár minut se nic zvláštního nedělo a situace zůstávala prakticky

beze změny. Tanečnice dokončila svůj tanec za bouřlivého aplausu.

Jak se vmísila do davu, začaly se ozývat výkřiky bravo Maria, což

zřejmě bylo jméno, pod kterým tady umělkyni zákazníci baru dobře

znali. Jeden chlápek jí nabídl nějaké pití, načež ona přešla k

Bertiemu a sedla si mu na klín. Pravděpodobně tím nemyslela nic

zlého, byl to asi jen takový obvyklý žert, ale Bertieho to tak

překvapilo, že to viděl úplně jinak. Zachoval se bláhově a tanečnici

odstrčil. Ta mu za to nafackovala a ještě si před ním uplivla na

podlahu. U zákazníků to vyvolalo salvu oplzlého smíchu.

Biggles se ale nesmál. Vůbec se mu to nezamlouvalo. Bertie se

tím pádem stal nejnápadnějším mužem v baru a také už bylo vidět

první příznaky začínající rvačky. Na okamžik už se Biggles začal

bát, že se strhne hospodská rvačka všech proti všem, tak populární to

děvče zjevně bylo. Ale k jeho úlevě tmavý chlapík za barovým

pultem něco zakřičel a Maria se přidala k zákazníkům u baru.

Potom do baru vešla Dolores, ta recepční z jejich hotelu, teď ale

celá vyparáděná a s vyzývavě namalovanými rty. Svým způsobem, s

jistým exotickým šarmem, působila ale dojmem přitažlivé krasavice.

55

Biggles si stáhl do čela střechu širokého klobouku, jak se k němu

těsně přiblížila na cestě k muži, kterého už tak dlouho sledoval.

Dolores si k chlápkovi zcela samozřejmě přisedla a ten se hned zvedl

a lehce vrávoravým krokem přinesl od baru dvě sklenice s nějakým

nápojem.

Ukázalo se, že Biggles správně tipoval, že je ten člověk jejich

hledaným prostředníkem jménem Salvador.

Sotva se ten pár usadil a začal rychle, ale tlumeně, s hlavami u

sebe hovořit, do salonu vešel rázným krokem Bogosoff a ten jeho

nový společník, kterého viděli, jak se s ním baví v jídelně hotelu.

Oba se usadili u jednoho stolku co nejdále od hlučného davu okolo

barového pultu. To byl ovšem vývoj situace, který Biggles ani v

nejmenším nepředvídal, a tak se teď musel rychle rozhodnout. Přišli

sem ti pánové jenom náhodou, nebo jej s Bertiem celou dobu

sledovali? Nebo to byla ta recepční Dolores, kterou sledovali? Žádný

náznak odpovědi na tu otázku Biggles nikde nezahlédl.

Dolores a Salvador seděli dál několik minut zabráni v napjatém

rozhovoru. Pak se najednou oba zvedli a zamířili ke dveřím.

„Jdi za nimi a zjisti, kam jdou,“ sykl Biggles směrem k

Bertiemu. „Uvidíme se potom v hotelu!“

Dolores a Salvador vyšli rychle ven a vzápětí za nimi vyšel ven i

Bertie.

Téměř jemu v patách se zvedli Bogosoff a jeho společník a

vyrazili k Bigglesově nelibosti také ven. Tohle mu totiž udělalo čáru

přes rozpočet, protože si plánoval, že Bertie bude sledovat Salvadora

a on bude moci zůstat v baru a sledovat Bogosoffa. Ale na

přemýšlení mu moc času nezbývalo a jelikož nemělo smysl sedět v

baru dál o samotě, rychle se rozhodl pro odchod. Ale ani tady mu

štěstí nepřálo. Sotva si udělal jasno a chtěl vyrazit, strhla se mezi

návštěvníky pěkná mela a trvalo to dvě nebo tři minuty, než se mezi

rváči dostal ke dveřím. Konečně vyšel ven, ale samozřejmě po obou

mužích, které chtěl sledovat, už nebylo ani vidu ani slechu. A co víc,

široko daleko nebyl nikdo, kdo by mu mohl říci, kterým směrem ti

dva vlastně mířili.

56

Měsíc ještě nebyl na vrcholu své dráhy a on si uvědomil, že

hledat je v té tmě by byla opravdu hloupost. Po chvíli váhání, trpce

nespokojený se svou situací, se pomalu vydal na cestu k hotelu.

Bylo už něco po půlnoci, když vešel do haly, ale protože si byl

naprosto jistý, že to Bertiemu nebude trvat dlouho a brzo se také

ukáže, rozhodl se čekat v hotelovém baru. V tom se ale mýlil. Čas

plynul. Byla jedna hodina a po Bertiem stále ani památka. Teprve

tehdy pocítil nepříjemnou obavu. Jenomže si také uvědomoval, že

nemůže dělat nic než dál čekat. Když se ručičky hodinek přikradly ke

druhé hodině a Bertie stále nikde, už si Biggles začal dělat vážné

starosti. Protože ale chápal, jak dětinské by bylo jít ho hledat někam

do neznáma a doufat, že na něho zrovna narazí, odešel nakonec

nahoru do jejich pokoje.

57

PODEZŘELÝ DŮM V PRALESE

5

Bar Francisco opouštěl Bertie bez sebemenší myšlenky na

nějaké možné nebezpečí. Byl naprosto zaujatý jediným cílem –

sledovat Dolores nebo, přesněji řečeno, jejího společníka.

Stejně jako Biggles ani on ovšem neměl nejmenší tušení, natož

jistotu, kdo by ten člověk mohl být. Nebyl čas, aby si s Bigglesem

prodiskutovali vývoj situace v baru a co přitom všechno stačili

zaregistrovat. Jedinou věcí, o které nebylo nejmenších pochyb, byl

fakt, že tohle je ten člověk, o kterém míšenka prozradila Josému, že

má takový velký zájem o všechny příchozí cizince. Jelikož jim

prozradila i to, že se jmenuje Salvador, bylo racionální se domnívat,

samozřejmě za předpokladu, že jim prozradila jeho pravé jméno, že

ten muž před ním je skutečně ten, kterého pod tím jménem dívka

zná.

Z toho ještě ovšem ani zdaleka nevyplývalo, že to je hledaný

britský vědec Neckel, který se schovává za plnovous a falešnou

identitu. Na druhé straně ale stejně tak existovala šance, že by to on

být mohl. Nebo to mohl být také jenom člověk najatý Neckelem, aby

mu obstarával nejrůznější služby a pochůzky. Mohlo se to nakonec

ale také vyvinout tak, že zájem toho člověka o gringos má zcela jiné

důvody, nemající vůbec nic společného s důvody, kvůli kterým

Bigglese a Bertieho osud zavál až do téhle daleké země. Všechno, co

podnikali, bylo vlastně jako takový výstřel naslepo v naději, že toho

uprchlého vědátora objeví nějakou šťastnou náhodou, protože dokud

nemají ani tušení, kde se skrývá – stále ještě předpokládali, že tady

pořád někde je – byli úplně bezmocní a neschopní pokročit k cíli

svého poslání.

Byla dusná a horká tropická noc s hvězdami visícími pod temně

purpurovou klenbou nebes jako zářící drahokamy, poskytující

58

spoustu světla pro Bertieho sledování. Vybledlá záře ukazující se nad

inkoustovou siluetou pralesa, který se všude ze všech stran jakoby

tlačil na městečko, ukazovala, že měsíc je na cestě ke svým

hvězdám, aby se k nim přidal a jeho úkol tím ještě více zjednodušil.

Bertie si byl jistý, že podnikl všechna obvyklá opatření, aby

předešel odhalení dvojicí, kterou se snažil nenápadně sledovat.

Jelikož jeho úkolem bylo jenom objevit, kam vlastně tak spěchají,

což odhadoval na Salvadorovo bydliště, nepřibližoval se blíže než

bylo nezbytně nutné, aby je neztratil vůbec z dohledu. Jelikož na

ulici nebylo touto dobou už moc chodců, a místy dokonce úplně

liduprázdno, když došli na její konec, nevypadalo to jako nějaký

náročný úkol.

S očima stále upřenýma na své sledované objekty pokračoval

stejným tempem jako ti dva vepředu, ani nepostupoval blíž, ani se

jim nevzdaloval. Že by jeho samého mohl někdo sledovat, nebo že

by někdo jiný mohl provádět stejnou operaci jako oni, to ho ani ve

snu nenapadlo. Proto se také ani jednou nezastavil a vůbec se kolem

sebe nerozhlížel. Tak si nemohl všimnout, že za ním udržuje stále

stejný odstup jistá postava, čas od času se ukrývající v příkrovu stínů.

Ostatně, i kdyby si toho byl Bertie všiml, asi by tomu nevěnoval

větší pozornost, protože o takové možnosti, jakou bylo jejich

sledování, neměl ani ten nejmenší náznak.

Domy na konci ulice ustoupily úpravným řadám malých stromů,

zjevně nějakým plantážím. Co to bylo za stromy, to Bertie ani

nevěděl, ani netoužil vědět, ale starosti mu dělaly spíše jejich stíny,

které stromy vrhaly přes cestu, takže viditelnost vepředu značně

komplikovaly. Moskyti byli také další nepříjemností, ale ti se konec

konců dali očekávat. Příležitostně Bertie zachytil koutkem oka

záblesk vodní hladiny řeky vlevo po svém boku, i když byl od ní

docela daleko.

Když tímto způsobem pokračovali asi půl míle další cesty, začal

si Bertie klást otázku, kam až to vlastně půjdou. Silnice, která se tou

dobou už změnila na pouhou venkovskou cestu, se teď začala dělit.

Širší polovina vedla kamsi do lesa a druhá část, sotva širší než větší

pěšina, se začala prudce svažovat dolů k řece.

59

Na okamžik, právě na té křižovatce, se Bertie trochu ztratil a

nebyl si tak úplně jistý, kterým směrem ti dva zmizeli, protože je

zničehonic ztratil z dohledu. Ale když se pozorně zaposlouchal,

zaslechl jejich hlasitý hovor, a tak vyrazil po zvuku jejich hlasů, dolů

po té úzké pěšině vedoucí k řece.

Daleko ale pěšina nevedla. Za minutu či dvě zahlédl mezi

stromy ve žlutém světle měsíce cosi bílého probleskujícího mezi

stromy. Za další okamžik pak na horizontu objevil v odlesku

měsíčního paprsku světlou plochu, ze které se vyklubalo horní patro

jakéhosi stavení. To by mohlo znamenat, že dorazil na konec pěšiny.

A to se také vzápětí potvrdilo. Někde vepředu totiž zaskřípala vrátka.

Potom se vzduchem neslo dupání kroků, aby vzápětí přestalo a

následovalo naprosté ticho.

Bertie opatrně a pomalu postupoval dál, zrakem propátrával

situaci vepředu a svou veškerou pozornost soustředil směrem k

domu. Skrz velké křovinaté porosty s nádhernými voskovými květy

odhadoval, že to stavení je nějaký bíle natřený bungalov větších

rozměrů a v rozhodně lepším stavu než většina těch místních domů

ve městečku i okolí. Ze tří stran byl dům obklopen stromy, které

sahaly téměř až kjeho zdem, ale před průčelím byl vykácený a

prázdný prostor, který se pozvolna svažoval k řece. Ta stráň končila

jakýmsi malým platem, zjevně vyrobeným jako jakési molo pro

přistávání kanoe, která ležela podél něho. Jediným zvukem tady bylo

šplouchání vln na rychle se ženoucí hladině, zářící v odlesku měsíce

stříbřitým leskem. Nikde žádného člověka nebylo vidět, nikde žádný

pohyb, jedině tu a tam mezi stromy probleskla drobná světla

tančících rojů svatojánských mušek.

Bertie se zarazil a zůstal bez pohnutí chvíli stát uvažuje o svém

postavení. Nebyl zrovna moc šťastný z toho, jak se situace vyvinula.

Pokud by totiž byli Salvador a Dolores opravdu tak velcí přátelé, jak

to tak vypadá, tak je jasné, že by mu určitě prozradila, že se ti dva

gringové z hotelu zajímají o něho a jeho činnost. Nebo by mu to

neřekla? Ale kdyby mu to řekla, tak by prozradila, že s nimi sama

mluvila a dokonce na něho mohla něco říci. Jestliže ale věděla, od

koho pocházely ty peníze, které jí José dal za informace, pak se o

tom stěží bude Salvadorovi zmiňovat. Vypadalo to, že měl Biggles

60

pravdu, když tvrdil, že by tomu děvčeti nevěřil nos mezi očima. Bylo

velmi pravděpodobné, že její služby jsou na prodej komukoli, kdo

nabídne nejvíc peněz.

Rozhodl se tedy pomalu postupovat kupředu zahradou a brzo se

mu podařilo objevit to, co hledal: jméno domu. Skvělo se na

obyčejném surovém prkně, přibitém k jednomu z těch bíle

omítnutých sloupků držících branku. Velkými tlustými písmeny tam

bylo namalováno: Casa Floresta. Pod tím byl druhý nápis, který

vypadal o něco čerstvěji: Se Prohibe la Entrada, což si Bertie docela

rychle a docela správně přeložil jako Zákaz vstupu. Vedle domu

mezi stromy problesklo nějaké světlo a současně se k němu donesl i

nějaký nesrozumitelný hovor. Napadlo ho, že když už se dostal tak

daleko, bylo by docela zajímavé vidět všechno, co se ještě vidět dá, a

tak se přemístil o kus blíž, aby se dostal k osvětlenému prostoru a

mohl rozpoznat, kdo to hovoří, zatímco sám zůstane v patřičné

vzdálenosti a stínu stromů. První co uviděl, byl malý dvůr uzavřený

kolem dokola záhony květin a kvetoucích keřů, s přímým vstupem

do domu, jehož dveře byly úplně dokořán. Kolem dokola stál luxusní

zahradní nábytek, včetně stolu, dlouhé lavice a několika křesel. Na

stole stála rozsvícená lampa. Dvě postavy se právě chystaly posadit

se do židlí. Byli to Salvador a Dolores. Salvador nesl v jedné ruce

láhev vína, už otevřenou, ve druhé dvě skleničky. Postavil skleničky

na stůl a nalil do nich trochu vína. Potom se oba usadili do těch

zahradních křesel. Kolem lampy poletovali noční motýli a světlušky,

tančící v pozadí, vytvářely romantickou atmosféru a vcelku docela

přitažlivý obraz.

Ale Bertie se v tom okamžiku samozřejmě nezajímal o nějaké

poetické scény. On by byl rád viděl nebo slyšel, o čem vlastně ta

schůzka je. Uměl sice španělsky jenom trochu, ale doufal, že to bude

dost na to, aby v jádru pochopil, o čem ta konverzace je, obzvláště

kdyby se mu podařilo zaslechnout nějaká jména. Posunul se proto

obezřetně ještě víc kupředu. Ale Salvador a Dolores mluvili tak tiše a

jejich hlavy byly u sebe tak blízko, jako kdyby ti dva dojednávali

nějaké spiknutí, takže se z jejich hovoru nedalo rozeznat ani jediné

slovo.

61

Bertie se právě rozhodl, že už toho pro získání informací o cíli

cesty těch dvou udělal dost. Konec konců zjistil přesné jméno domu,

kde se scházejí. Už už se chystal obrátit, když se najednou, v pouhém

zlomky vteřiny, celá idyla na dvoře úplně změnila. Jako blesk se

najednou rozlétla branka u zahrady a do dvora se vřítila další ženská

postava. Právě podle té postavy, spíše než podle obličeje, poznal

Bertie okamžitě, kdo to je. Byla to ta tanečnice z baru Francisco,

Maria. Byla to ta s tím ohnivým španělským tancem a ta, která si

sedla Bertiemu na klín. A z toho, jak její rty začaly chrlit proudy

vášnivých slov, bylo okamžitě jasné, že se opět skutečně rozohnila.

Dolores, která okamžitě vyskočila na nohy, jakmile Maria tak

dramaticky vtrhla brankou do dvora, chvíli vypadala, že co

nejrychleji uteče a byla by to asi skutečně udělala, kdyby jí v tom

Salvador fyzicky nezabránil.

Maria šla až k němu, ukazováčkem namířila na Dolores a

vášnivě pokračovala zjevně v dalších litaniích. Tentokrát to bylo tak

hlasitě, že Bertie dobře slyšel. Na smůlu ale měla Maria takový

vztek, že všechno chrlila strašně rychle a překotně. Z toho se dalo

jedině usoudit, že jde o vzteklý protest, a když se z toho pak vyvinul

dialog hlavně mezi Marií a Salvadorem, bylo jasné, že jde o nějakou

žárlivou scénu. Dolores ustoupila do pozadí a evidentně celá

vystrašená se schoulila do sebe. Podle gest už teď nebylo pochyb, o

čem je celý ten výstup. Stará historie žárlivé lásky. Dvě ženy a jeden

muž. Maria nezavírala stavidla své výmluvnosti a její hlas chvílemi

přecházel v jekot. Salvador se ji zase snažil uklidnit, nabízel jí

dokonce sklenku vína, ale místo, aby ji Maria přijala, vyrazila mu

sklenku z ruky. Nocí se hlasitě ozýval řinkot rozbitého skla.

Pro Bertieho to všechno neznamenalo prakticky vůbec nic. Sice

se trochu bavil tím, v jaké situaci se octl Salvador a jak je z toho

nesvůj, dokud neskončila ta bouře, protože Marii došel konečně

dech. Po bouři pak přišel klid, i když ne zjevně mír. To byl ale také

okamžik, kdy si Maria na něco vzpomněla a začala něco tiše

vykládat Salvadorovi a přitom ukazovala na pěšinu. Bertie stačil sice

zaslechnout „bar Francisco“, ale to pro něho nic neznamenalo.

Znamenalo to ale něco pro Salvadora, protože se ihned rychlým

krokem vrátil do domu.

62

Bertie se rozhodl, že už toho viděl a slyšel dost a je

nepravděpodobné, že by se mu podařilo zaslechnout ještě něco víc.

Pomalu tedy začal couvat ven z křoví a když došel na pěšinu, zamířil

rychle rovnou do hotelu.

Bez problémů dorazil až na tu křižovatku, kde začínala normální

silnice. Chvíli se tam zastavil a snažil se dohlédnout do tmy

skrývající pokračování té širší části rozcestí. Doufal, že se mu podaří

odhadnout, k čemu asi slouží. Už se chystal jít dál, když za sebou

zaslechl nějaký podezřelý šramot. Ve zlomku vteřiny se otočil a

stačil ještě zahlédnout stín postavy stojící těsně u něho a zvedající

ruku. Pak jako by mu něco explodovalo v hlavě. Uviděl záplavu

bílého světla, které se točilo čím dál rychleji a rychleji, až se změnilo

na oranžovou, z oranžové na červenou a nakonec na úplně černou

tmu.

63

BIGGLES MÁ STRACH

6

Bylo asi tak pět hodin ráno, když Bigglese, unaveného čekáním

na Bertieho, a proto teď tvrdě spícího ve své posteli, vytrhlo ze snů

hlasité bušení na dveře pokoje, přestože je nechal pro případný

návrat svého kolegy nezamčené. Stále byl ještě napůl ve snu, když se

začal škrábat ven z lůžka říkaje si, co je to asi za randál. Zašátral

proto vedle postele, našel svíčku v odřeném železném svícnu, zapálil

ji a pak zavolal: „Vstupte!“

Jako kdyby čekaly dveře na ten povel, rozletěly se dokořán a

dovnitř doslova vpadl Intendente, uniformu jen tak narychlo

nataženou přes pyžamo, oči doširoka otevřené, vlasy rozcuchané,

evidentně vytažený něčím nebo někým z postele. Těsně za ním se

snažil nakouknout do pokoje patron hotelu v noční košili, také zjevně

zaskočený a také vytažený rovnou z postele.

„Copak je?“ rozespale se ptal Biggles a zíral v úžasu na svého

návštěvníka.

Policejní náčelník vešel a vyčerpaně se opřel o veřeje. „Ten váš

kamarád, pane!“

„Co je s ním?“

Rozháraná uniforma pokrčila rameny. „Ten váš kamarád nám

dal! Včera v noci se tedy opravdu pořádně opil!“

„Opil!“ vykřikl Biggles a vyskočil z pelesti. „To je nehorázný

nesmysl! Můj kolega se neopil ještě nikdy v životě!“

„A ještě ke všemu přitom někam spadnul a poranil se na hlavě.“

„Pokud upadl, tak určitě neupadl jen proto, že by byl opilý. O

tom vás mohu naprosto pevně ubezpečit.“ prohlásil Biggles už úplně

probuzený. Pak ho najednou cosi napadlo. „Snažíte se mi snad nějak

naznačit, že – že zemřel?“

„Ne, to ne, seňor. Ale je opravdu moc nemocný. A také byl

oloupen. Jeho kapsy jsou prázdné.“

64

„Kde je teď?“

„U nás na policii. My máme pro takové případy jednu speciální

kancelář pro lidi, co se nějak zraní. Stává se to často.“

„Jak se tam k vám dostal?“

„Našla ho jedna mladá dáma. Ona si myslí, že je mrtvý. Proto

ona řekla jednomu z mojích agentes a ten s pomocí jednoho kovboje,

který okolo jel koňmo, tělo zvedla a dopravila až sem k nám. Já pak

poslal pro doktora, který říkal, že on ještě není úplně mrtvý, a tak

pospíchám sem, abych vám to oznámil.“ Seňor velitel se z dlouhé

konverzace v cizí řeči pořádně zapotil a teď si konečně mohl otřít

velkým šátkem čelo.

„Kde ho našli?“

„Na ulici.“

„Kde na ulici?“

„Na druhém konci hlavní ulice. My jsme si mysleli, že vy o tom

máte vědět, a tak sem jdu.“

„Zcela správně, seňor. Jsem vám velice zavázán. Prosím,

odveďte mne k němu.“

„ Si, seňor.“

Biggles si natáhl sako, obul si boty a spěchal ven za dvěma muži

dolů do haly, kde je patron opustil s tím, že jde uvařit všem kávu.

V minutě či dvou uvedli Bigglese do malé zatuchlé místnůstky,

kde na nepříliš čisté matraci seděl Bertie. Tvář měl popelavě šedou,

na hlavě jakýsi obvaz. Obličej a ruce měl pokryté stovkami drobných

krvavých bodů, to jak si na něm pochutnávali komáři, zatímco ležel

ve špinavém prachu silnice v bezvědomí. Oči měl Bertie sice

dokořán, ale vypadal jako omámený. Když Biggles vešel dovnitř a

on ho po chvilce rozeznal, zmohl se jenom na slabý úsměv.

„Promiň, kamaráde,“ vydechl opuchlými rty, které se sotva

pohybovaly.

Lidé jsou zvyklí vidět na filmovém plátně, jak se po strašném

úderu na hlavu zasažený hrdina bleskurychle, během pár sekund,

vzpamatuje a hned je připravený k dalšímu boji nebo čemukoli, co

dělal okamžik před úderem, jako by se vůbec nic vlastně nestalo. Z

toho by vyplývalo, že být udeřen do hlavy nějakým těžkým

předmětem není vlastně vůbec žádný problém. Vlastně jde jenom o

65

takovou trapnou maličkost. Ve skutečnosti je to ale trochu jinak. Jak

dlouho trvá oběti takového útoku než se vzpamatuje, to samozřejmě

závisí na více činitelích. Rozhodující je síla vedeného úderu, směr

útoku, zasažená část hlavy a také jaký druh pokrývky nebo ochranné

pomůcky měl zraněný na hlavě zrovna v okamžik úderu. Což jasně

ukazuje, proč stále ještě nosí některé policejní útvary na hlavách

přilby. Ale obecně vzato, jestliže někdo někoho úplně omráčí

úmyslným a prudkým úderem do hlavy, trvá vždycky nějakou delší

dobu, než dotyčný nabude vědomí a ještě déle trvá, než se úplně

vzpamatuje.

V okamžiku, kdy byl Bertie udeřen do hlavy, na ní měl

sombrero. Také měl naštěstí vždycky dost hustý porost vlasů, takže

tyto dvě okolnosti spolu způsobily, že byl úder dostatečně

absorbován a nedošlo k proražení lebky. Na druhé straně už nebylo

možné zabránit lehčímu otřesu mozku. Proto se mu stále točila hlava,

bylo mu nevolno a celkově nebyl ve stavu cokoli dělat. Podle toho

množství všelijakých komářích a jiných bodnutí bylo zřejmé, že

musel na silnici ležet hodně dlouho, než ho tam konečně našli a

odvezli ho do hotelu. A bylo tedy zcela logické, že si o něm nejdříve

všichni mysleli, že už mu není pomoci, že je mrtev.

Biggles vešel dál do místnosti a klekl si vedle něho. „Jen klid.

Všechno je v pořádku, jenom se nesnaž mluvit.“ Prohlédl Bertiemu

obvaz a pak se obrátil na policejního náčelníka. „Myslím, že by se

mu lépe leželo ve vlastní posteli, kde se o něho budu moci postarat.

Mohl byste mi sehnat někoho, kdo mi ho pomůže dopravit zpátky do

našeho hotelu?“

„ Sin dudá, seňor. To bude lépe. My tady na naší policejní

stanice nemáme moc místo.“

„Ten obvaz na hlavě, to mu zavázal doktor?“

„Ano.“

„Neříkal náhodou, že se vrátí?“

„Ne. On říkal jenom, že víc dělat už on nemůže.“

„Myslíte, že by se to dalo vysvětlit jako že si je jistý, že k

žádnému jinému poranění, kromě otřesu mozku, už nedošlo?“

„Ne.“

66

„Mimochodem, kdo je ta mladá žena, která ho našla? Rád bych

jí totiž osobně poděkoval.“

„To děvče jmenuje se Dolores.“

Biggles povytáhl obočí. „Chcete mi říci, že je to ta mladá dívka,

která pracuje v recepci hotelu?“

„Ta dívka, seňor. A omluvte mne teď.“

Intendente se obrátil a odspěchal někam dozadu do kanceláří. Za

okamžik se ale vrátil se dvěma policisty, které zjevně vytáhl přímo z

jejich postelí. Díky společnému úsilí se jim potom podařilo dopravit

Bertieho do jeho postele v hotelu, svléknout ho a obléknout mu

pyžamo. On se vlastně mohl postavit na nohy i sám, ale byl značně

nejistý, zatočila se mu občas hlava a potřeboval se o někoho neustále

opírat. Jeho pokusům chvíli přihlížel i patron, který potom na chvíli

zmizel, aby se vzápětí znovu objevil s konvicí kávy, jak ostatně

slíbil. Nalil ji každému do šálku a potom oba přátele nechal o

samotě.

Když policejní náčelník viděl, že už je o Bertieho dobře

postaráno, chystal se k odchodu. U dveří se ale obrátil a vrhl na

Bigglese vychytralý pohled. „Já toho člověk, který to udělal, najdu.

Ale vy mi říci, seňor,“ jeho panenky se lehce zúžily: „vy takový útok

jste čekali?“

„To rozhodně ne!“

„Vy jste si jistý, že vy neudělali jste si tady žádní nepřátele, od

té doby, co vy jste sem do naší země přijeli?“

Biggles na okamžik zaváhal, protože ho cosi napadlo. Rozhodl

se riskovat, a proto řekl: „Měli jsme nějaké menší potíže pouze s

jedním chlápkem jménem Neckel. Neznáte ho náhodou?“

Intendente se na okamžik zamyslel. Potom ale zavrtěl hlavou.

„Ne, takové jméno já si vybavit nemohu.“

„Kdyby sem k vám ale přijel, tak byste o něm asi věděl?“

„Ale to ano. On musí se ke mně dostavit pro razítko a já mu dám

razítko do jeho dokumenty.“

„Takže to rozhodně nemohl být on,“ prohlásil Biggles neutrálně,

jako by to už nemělo žádný význam.

Policejní šéf potom pravil, že se zastaví ještě později, aby viděl,

zda je pacientovi lépe. Zatím to nejde, ale později, znáte to, bude

67

prostě nucen ještě se seňorem Lissiem sepsat podrobné hlášení. Když

je nechal o samotě, Biggles namočil houbu a začal omývat Bertiemu

krvavé skvrny od komárů s tváře, paží a rukou. Potom mu nalil kávu.

„Ne, ne,“ zarazil ho hned na začátku. „Nesnaž se mluvit, dokud ti

nebude opravdu lépe a hlavně dokud se na to nebudeš opravdu cítit.“

„Já se cítím lépe každou minutu,“ odporoval chabě Bertie.

„Musíš se pořádně prospat.“

„To nemůžu. Mám bolesti hlavy, a když zavřu oči, všechno se

točí. Někdo mě tedy pořádně vzal po kebuli.“

„Kdo ti to vlastně udělal?“

„Nemám ani tušení.“

Vypadalo to, že ta odpověď Bigglese pořádně zaskočila. „Chceš

vážně říct, že nemáš ani nejmenší podezření?“

„Nemám opravdu ponětí.“

„Copak sis vůbec nevšiml, kdo je s tebou na ulici?“

„Na ulici? Na žádné ulicí jsem nebyl. Ani nikde poblíž.“

„Byl jsi prý na ulici.“

„To je absolutní nesmysl! Na ulici jsem vůbec nebyl. Jestli mě

tam našli, tak mě tam musel někdo vyhodit!“

„Kde jsi tedy byl, když tě někdo praštil po hlavě?“

„Šel jsem asi tak míli daleko od konce ulice, nedaleko od domu

toho Salvadora a to je mimo město.“

„Takže ses dostal až tak daleko?“

„Ano. Chvíli jsem tam zůstal a ten dům sledoval. Už jsem se

vracel sem, když jsem najednou zjistil, že za mnou někdo je. Po obou

stranách celé té cesty je všude hustý prales a i tam, kde jsem byl, to

bylo úplně stejné a byla tam naprostá tma. Já jsem najednou za sebou

zaslechl nějaký šramot, obrátil jsem se, ale už bylo příliš pozdě.

Stačil jsem akorát zachytit koutkem oka nějakou velkou postavu a

pak bác, už jsem jí měl a ztratil jsem vědomí. Pamatuji si jedině, že

to byl určitě nějaký chlap.“

„Dobrá, teď počkáme, až ti bude líp. Pak mi povíš všechno, co

jsi viděl a na co jsi tam přišel.“

„To ti můžu říct už teď.“

„Opravdu se na to cítíš už teď?“

68

„Rozhodně. To silné kafe se mnou udělalo úplné zázraky. Ti

komáři mi dali zabrat daleko víc. Pálí mne celé tělo!“

„Musel jsi tam ležet hrozně dlouho. Našli tě teprve před

hodinou. Co myslíš, kolik asi mohlo být hodin, když jsi dostal tu

ránu do hlavy?“

„Nemohlo být o moc víc než něco po dvanácté.“

Biggles protáhl obličej. „Tak dlouho?!“

„Radši bych ti měl říct všechno, co jsem tam viděl. Pak si můžeš

udělat svůj vlastní obraz.“

„Tak se do toho dej. A nemusíš pospíchat. Kdybys cítil, že je ti

špatně, tak hned přestaň.“

Bertie přikývl a začal podrobně, nevynechávaje ani ten nejmenší

detail. Vylíčil všechno, co se přihodilo od té doby, co odešel z baru

Francisco, až do okamžiku, kdy ho někdo udeřil do hlavy. „Ale

řeknu ti jenomjedno. V tom baru jsem měl dojem, že je Salvador

opilý.“

„Já taky.“

„Ale vůbec opilý nebyl. Všechno to jenom tak hrál. Jakmile byl

venku, narovnal se a šel tak rovně, jako by pochodoval na vojenské

přehlídce.“

Biggles kroutil nevěřícně hlavou. „To je tedy pěkný zmatek.

Než se v tom vyznáme, bude to hezkou chvíli trvat. Bogosoff a jeho

přítel tě sledovali, když jsi vyšel ven z baru. Nebo možná sledovali

Salvadora, to se dá těžko odhadnout. Nejsem si jistý. Ty jsi je vůbec

nezahlédl?“

„Ne.“

„Ty jsi vůbec nikoho neviděl?“

„Ani živou duši. Kromě té party na dvoře toho Salvadorova

domu.“‘

„Víš, kdo tě našel na silnici?“

„Ne.“

„Dolores.“

„Nepovídej! Jak se to stalo?“

„Pravděpodobně se vracela domů od Salvadora. S tím tvým

napadením a omráčením zjevně nemohla mít nic společného, protože

jinak by to nešla nahlásit na policii. Také tě nemohla odnést na

69

místo, kde tě našli, protože tak těžkého chlapa by neunesla.

Rozhodně ne bez nějakého dalšího pomocníka.“

Bertie unaveně přikývl.

„Vypadáte tak, že tě sledovali tři lidé. Ty jsi sledoval Salvadora

do jeho domu, a když jsi odešel z baru, šel za tebou, jak jsem říkal,

Bogosoff a jeho nový přítel. Když jsi byl u domu, přišla tam Marie

jako třetí.“

„Ale proč by mne napadl zrovna někdo z těch tří?“

„Bogosoff mohl mít nějaký důvod. Tady se povídá, že je to Rus.

Ten by mohl být špionem. Možná bude mít stejné poslání, jako

máme my a uvědomil si, proč jsme vlastně tady. Rusko už možná

také ví, že Neckel dezertoval. Třeba už s nimi Neckel navázal nějaký

kontakt. Jak na to ti špioni vlastně vždycky přijdou? Vezmi si

například to, že ani my sami nevíme, jestli je Neckel tady. A pak,

Bogosoff by mohl být klidně Neckel, když o tom tak přemýšlím. Ale

to jsou všechno jenom dohady. My si to myslíme, my to nevíme.

Třeba štěkáme na úplně špatný strom. Rád bych se na něho podíval

hezky zblízka za denního světla.“

„Jak do toho ale zapadá Maria?“ Biggles pokrčil rameny. „To ti

tedy neřeknu. Ale na první pohled v tom nevidím nic víc než obvyklý

trojúhelník. Řekl bych, že si Salvador prostě začal se dvěma ženami

najednou s nevyhnutelným následkem, že se nato jednou musí přijít.

No a když to teď opravdu prasklo, tak došlo ke konfrontaci. Ty jsi mi

říkal, že uprostřed té hádky se najednou Maria naklonila k

Salvadorovi a něco mu pošeptala, na což on reagoval tím, že rychle

vyběhl ze dvora do domu?“

„Ano, tak jsem to viděl.“

„Zajímalo by mne, jestli tě viděla dříve než ty druhé stopaře? A

jestlipak pověděla Salvadorovi tohle? Pokud ano, tak šel asi do domu

pro nějakého sluhu, kterého poslal na toho šmírujícího pobudu, aby

ho zneškodnil. Víš, nesmíme zapomínat, že může také jít o úplně

obyčejný případ loupeže. Nemusí to mít nic společného s tím

případem, kvůli kterému jsme tady my. Víš, že ti dokonale vybrali

všechny kapsy?“

„Ne, to nevím.“

70

„Třeba to ale nic neznamená. Mohli ti sebrat všechny peníze

třeba jenom proto, aby to naopak vypadalo jako zcela běžné loupežné

přepadení.“

Bertie se namáhavě pohnul, jako by chtěl protestovat. „Pak ale

nechápu, proč mě třeba potom nehodili do řeky, když mě chtěli

jenom odrovnat? Proč by si dávali takovou práci a tahali mne až

někam do města na ulici?“

„V tom máš samozřejmě pravdu. Ale třeba si mysleli, že to

přehnali a zabili tě. Zdejší Intendente mi řekl, že když tě k nim

přinesli, mysleli si všichni, že už to máš za sebou. A Salvador by si

rozhodně nepřál mít ležící mrtvolu vedle svého domu. Kdyby tě on,

nebo kdokoli jiný, kdo za tím má prsty, hodil do řeky, octl by ses

mezi pohřešovanými osobami a začala by po tobě sháňka. Policie by

přijela k Salvadorovi a začala vyšetřovat odtamtud, protože bych jim

nahlásil, že jsi odešel z baru Francisco, abys ho sledoval. Salvador,

nebo kdo to vlastně je, by si určitě nepřál, aby ho navštívila policie a

kladla mu všelijaké dotěrné otázky. Mne by ale také zajímalo, kolik

toho asi ví Dolores. Třeba ví, co tady ten člověk vlastně dělá. Tohle

není žádné rekreační středisko nebo turistická atrakce, takže Salvador

tady bydlí určitě kvůli nějakému svému velmi konkrétnímu cíli.“

„To by zdejší lidé mohli říkat i o nás.“

„Ne, o nás ne. Proto do toho případu zapojili také Dona Pedra.

My jsme tady proto, abychom od něho nakupovali orchideje, a kdyby

se ho na to někdo ptal, tak to určitě potvrdí.“

„Tak co kdyby sis promluvil s tou Dolores?“

Biggles svraštil čelo a zatvářil se nevěřícně. „Ale já pochybuji,

že by mi cokoli řekla, i kdyby nakrásně vůbec něco věděla.

Pravděpodobnější je něco jiného. Kdyby si povídala sama s Josém,

tak by jí mohlo něco nechtěně uniknout a my bychom se dozvěděli

něco víc. Škoda, že tady José není s námi. Možná by stálo za to,

poslat mu zprávu, aby sem za námi přijel. Další věcí, kterou bych

mohl udělat, by byl takový malý výlet. Až se pořádně rozední a bude

dostatek světla, půjdu se podívat na místo, kde tě přepadli. Třeba tam

najdu nějaké stopy nebo vodítko, kdo ti to vlastně udělal. Nemůže

ostatně škodit, když budeme mít nějaký situační plánek. Kde přesně

se ti to stalo?“

71

„To poslední, na co si vzpomínám, je, že jsem stál na rozcestí.

Tam, kde, jak jsem ti říkal, se ze silnice stává spíš taková pěšina a dál

do lesa už vede jen taková stezka. Právě jsem se vracel ze začátku té

široké stezky, abych pokračoval pěšky zpátky do města. Nemůžeš to

místo rozhodně minout.“

„Byl povrch té stezky měkký?“

„Hodně měkký.“

„Tak tam musely zůstat nějaké stopy.“

„Měla by jich tam být spousta. Možná až příliš. Předpokládám,

že je ta stezka hodně rušná.“

„Mrknu se na to,“ rozhodl se Biggles. „Také pošlu někoho za

Donem Pedrem, aby mu vyřídil, že máme nějaké menší problémy,

takže bychom uvítali, kdyby nám sem mohl poslat na chvíli Josého.

Ty se zatím pokus trochu vyspat, ať se dáš rychle dohromady. Já

nebudu pryč déle, než bude nezbytně nutné.“

„Tak dobrá, kamaráde.“ odpověděl unaveně Bertie a současně se

mu rychle zavřela víčka.

Zatímco čekal na pořádné denní světlo, seděl Biggles na posteli

a věnoval všechny své myšlenky jejich problémům, ale hlavně tomu,

který teď museli co nejrychleji vyřešit na místě. První otázkou bylo,

kdo Bertieho omráčil a proč vlastně? Zatím vyloučil případ obyčejné

loupeže, protože byl přesvědčený, že to vyprázdnění Bertieho kapes

bylo jenom takovým laciným pokusem jak narafičit falešnou stopu.

Všechny možnosti ukazovaly spíše na Salvadora nebo Bogosoffa

nebo lidi, které ti dva najali. Ty dvě ženy v jejich případě nestály

téměř ani za zmínku. Obě se zajímaly především samy o sebe,

respektive jejich zájem na celé věci byl čistě osobní, to jest zištný.

Ať by chtěly ale sebevíce peněz, sotva by se kvůli nim odhodlaly

použít brutálního násilí. Kromě toho by ani jedna nebyla schopna

zvednout nějakou těžkou zbraň. Pokud by ty ženy nějakou zbraň

opravdu použily, byl by to nejpravděpodobněji nůž nebo dýka.

Dolores zjevně na něčem pracovala pro Salvadora, takže měla

konkrétní důvod pobývat v Salvadorově domě. S Marií to ale bylo

poněkud jiné. Vypadalo to, jako by s ní Salvador měl poměr. Začala

asi už dříve podezírat Dolores a teď prostě sehrála obvyklou roli

žárlivé ženy a slídila za zamilovaným párečkem až do Casa Floresta,

72

kde je přistihla, podle svého přesvědčení, in flagranti. Proti Bertiemu

ale nemohla mít nic, co by ji motivovalo k tak násilnému útoku.

Když se ale střetla tváří tvář s Dolores v takové situaci, bylo jenom

přirozené, že ztratila nervy a tak vášnivě vybuchla.

Kam se ale ztratil Bogosoff, když opustil bar Francisco, o tom

zatím neexistovaly žádné indicie. To, že někoho vyšel sledovat, to

byla také jenom Bigglesova domněnka. Na druhé straně ale, zatímco

Biggles čekal na Bertieho v hotelové hale, nevšiml si, že by se

Bogosoff do hotelu vrátil. V tom případě se naskýtá zcela legitimní

otázka, kam vlastně zmizel?

Biggles došel k závěru, že tím nejpravděpodobnějším

pachatelem zodpovědným za útok na Bertieho je Salvador nebo

některý z jeho zaměstnanců. Za předpokladu ovšem, že nějaké

zaměstnance vůbec má. I když by tomu tak ale bylo, nevyplývalo z

toho nutně, že znali identitu člověka, kterého přepadli. Třeba ho

pokládali za nějakého úchylného, ale neškodného čumila. Salvador

ale nechtěl, aby se kdokoli k domu jen přiblížil. Proto ostatně vyvěsil

ten varovný nápis „Zákaz vstupu“. V té době byla také velká tma.

Jestli jim Maria ohlásila, že je venku nějaký pobuda, znamenalo to

zároveň, že Bertieho možná nepoznala. Toho by asi poznal spíše

Salvador, kdyby za ním šel ven.

Celá ta záležitost byla zneklidňující. Znamenala totiž, že

nejenom oni někoho sledují, ale někdo sleduje také je. Ale proč?

Cožpak někdo tady ví, jaký je skutečný účel jejich cesty? Ať je to jak

chce, rozhodl se Biggles, nejdůležitější je, že nyní vědí, kde Salvador

bydlí. Další věcí na řadě teď bude zjistit, kdo ten člověk ve

skutečnosti je. Pokud se ukáže, že je to skutečný Luis Salvador,

mohou na něho zapomenout a pokračovat v hledání Neckela. To, že

policejní šéf nikoho toho jména nezná, znamená, že ten dezertující

vědec žije někde pod falešným jménem. Určitě bude někde tady ve

zdejším kraji. Proč by jinak chtěl, aby se mu sem posílaly dopisy?

Na druhé straně, kdyby se ukázalo, že Salvador je vlastně

Neckel, pak by mohli konečně pokračovat na svém původním úkolu,

který je zavedl z domova až sem, do tak vzdáleného místa od

normální civilizace.

73

Mezitím ale ubíhá čas. Musí bez jakéhokoli dalšího zdržování

vymyslet konkrétní plán. Jenomže za dané situace to vypadá tak, že

bude muset tápat a prostě začít vědomě riskovat. Čekat dál, až se

stane něco, co by jim poskytlo bližší vodítka, to by byla jenom ztráta

dalšího času. Jít přímo za Salvadorem a uhodit na něho by určitě

nepřineslo žádné pozitivní výsledky. Sledovat ho nyní, když už znají

jeho bydliště, by bylo také nesmyslné. Okamžitě by si toho všiml a

pojal by podezření – pokud je nepodezírá už teď.

Když Biggles shrnul své dosavadní uvažování, dospěl k závěru,

že zbývají jenom dvě linie, po kterých může dál vést pátrání. Shodou

okolností to jsou linie ženské. Dolores a Maria. Kolik toho vědí o

Salvadorovi? To se dá zjistit jedině tak, když za nimi půjde a přímo

se jich zeptá. U Dolores se asi nedá čekat, že by promluvila

dobrovolně. Ale možná by se dala koupit. S Marií to bude něco

jiného. Pokud je pravda, a skutečnosti tomu nasvědčují, že je hodně

žárlivá, mohla by promluvit ze stejného důvodu jako ostatní žárliví

lidé. Prostě ze vzteku a pomstychtivosti.

Bertie už pevně spal, takže Biggles mohl vstát a tiše opustit

pokoj. Dole v hale hotelu hledal patrona, kterého našel sedět za

psacím stolem v jeho neuspořádaném a zřejmě dlouho neuklízeném

obývacím pokoji. Položil mu jenom jednu otázku: neměl by nějakého

muže, kterého by mohl poslat se zprávou k Donu Pedrovi? Udělal by

to sice sám, ale nechce nechat svého zraněného přítele delší dobu o

samotě.

Patron pravil, že to samozřejmě chápe a jak se seňorovi

Lissiemu daří? Biggles ho ujistil, že je mu mnohem lépe. Potřebuje

nyní jedině klid. Patron potom prohlásil, že zná jednoho hocha, který

Donu Pedrovi velice rád tu zprávu doručí. Nato Biggles napsal

krátkou zprávu, ve které jenom sděloval, že mají trochu problémy.

Mohl by poslat třeba Josého, aby jim je pomohl vyřešit? Na obálku

napsal Biggles adresu Villa Vanda a jméno Don Pedro. Potom ji dal

patronovi a dodal, že se teď půjde trochu projít, ale do oběda bude

zpátky.

Patron, s dopisem v jedné ruce, ihned vyšel zadním vchodem do

dvora. Biggles zamířil opačným směrem, ven hlavním vchodem na

náměstí a cestou si všiml, že Dolores není na svém obvyklém místě v

74

recepci. Ale bylo teprve sedm hodin ráno a to mohl být také jeden z

důvodů její nepřítomnosti.

75

PŘICHÁZÍ POMOCNÍK

7

Na minutu nebo dvě Biggles bojoval s pokušením zůstat v

hotelu, počkat na Dolores, až přijde do práce a pak se pokusit o

štěstí. Byl si totiž jistý, že podaří-li se mu ji přesvědčit tím správným

způsobem, určitě toho nebude málo, co by mu to děvče mohlo

prozradit. A pomyslel si, že se bude muset pokusit dokázat jí, že se jí

to riziko opravdu vyplatí. Jestli mu ovšem poví pravdu nebo ne, to je

jiná věc. Říkala přece Josému, že neví, kde Salvador bydlí.

Vzhledem k její návštěvě v Casa Floresta to ale byla evidentní lež.

Pokud to samozřejmě nebyla její první návštěva. Ne že by jí to ale

Biggles nějak zvlášť zazlíval. Věděl dobře, že musí vzít v úvahu kde

vyrostla, v jakých podmínkách tady žije, prostě řečeno, že soudit ji

podle evropských standardů není možné.

Biggles byl naprosto pevně přesvědčen, že existuje jedna věc, o

které to děvče musí vědět. A to, je-li Salvador vlastně Neckel nebo

má-li na něho nějaké spojení. Představoval si to takhle: Dolores řekla

Josému, že vybírá Salvadorovi dopisy na poště a potom mu je nosí

domů. Proč je něco takového vůbec nutné? Kdyby ty dopisy byly

adresované Luisovi Salvadorovi, proč by si je nevyzvedl on sám?

Protože ty dopisy byly adresované někomu jinému? Byla by to

správná odpověď? Co když byly adresovány například Neckelovi?

Letecký komodor přece říkal, že Neckelovi posílají dopis s odpovědí,

že se o jeho návrzích právě uvažuje. Takový dopis bude nepochybně

poslán na adresu „pan Harald Neckel“. A Neckel nějaký dopis z

Londýna také čeká. Jak by si jej však mohl jinak vyzvednout, když

by si pro něj sám nezašel na poštu? Musel by si pro ten úkol prostě

vybrat někoho jiného. A byla tím někým právě Dolores?

76

A dále, kolik toho to děvče asi vědělo o přepadení Bertieho? V

té chvíli nemohla být přece nikde daleko. Na polici vypověděla, že

ho našla ležet na ulici. Byl to ale opravdu ten první moment, kdy se o

té záležitosti dozvěděla? Nebo věděla o chystaném přepadení už

tehdy, když byla v tom domě Floresta? Nebyla náhodou její účast v

tom případu, její nález přepadeného Bertieho, vlastně součástí

nějakého naplánovaného scénáře, který si vymyslel sám Salvador?

Po důkladném uvážení situace se Biggles rozhodl, že s Dolores

to může vyřídit kdykoli později, ať už osobně nebo s pomocí Josého.

Vyrazil proto ven z města po téměř liduprázdné ulici. Došel až k baru

Francisco, teď zavřenému, prošel kolem a přitom si vzpomněl na

Mariu, která byla také nějakým svým zvláštním způsobem závislá na

Salvadorovi. Jestli ji Salvador opustil kvůli Dolores, to by ji mohlo

přimět, aby se dostala do patřičné nálady a začala mluvit, zejména

kdyby to Salvadora mohlo poškodit nebo uvést do trapné situace. Ale

vzápětí si Biggles pomyslel, že to může také ještě počkat. Nejdříve se

musí podívat na to místo, kde Bertieho přepadli. Teď bylo

nejdůležitější zjistit, kdo je zodpovědný za takový postup, či kdo

stojí v pozadí. Kdyby se ukázalo, že je to Salvador, pak by bylo

jasné, že Salvador je z nějakého důvodu z něčeho podezírá.

Nebylo vůbec těžké najít tu křižovatku, která byla místem činu.

Silnice se tady rozdvojovala ve dvě stezky, či spíše stezku a pěšinu,

přesně jak to popsal Bertie. Ale brzo také zjistil, že z otisků stop v

povrchu cesty nic nevyčte. Bláto všude kolem bylo plné všelijakých

stop, mužských i ženských, jedné přes druhou a všechny ty spletené

stopy směřovaly na různé strany.

Malé místo rozváleného bláta poblíž vlastního rozcestí se

ukázalo být tím místem, kam spadl a kde ležel Bertie bezprostředně

po úderu. Uválená plocha byla obklopena spoustou všelijakých

dalších stop. Přitom obzvláště jeden typ stop byl velmi nápadný.

Vypadal totiž jako podrážka spletená z lýka, rákosí nebo nějakých

travin či podobného materiálu. Bigglese napadlo, že takové stopy

mohl zanechat pravděpodobně člověk, který Bertieho zvedl, možná

dokonce sám útočník, a potom ho nesl do města, nebo přinejmenším

na nejbližší konec normální městské silnice. Jenže takový typ obuvi,

jakýsi domácky vyrobený mokasín, obvykle nosí jenom lidé z

77

nižších sociálních vrstev, takže šlo pravděpodobně o nějakého

příslušníka místní chudiny. Kromě dalšího zjištění, že jeho stopy

evidentně přicházejí od té pěšiny vedoucí k řece, tedy že pachatel

přišel z Casa Floresta, mu další zkoumání nic nového nepřineslo.

Všude bylo ticho. Těsně pod stromy na kraji lesa bylo pořád

trochu tma. Nikde nebyla ani živá duše, takže to všude kolem

podrobně prozkoumal doufaje, že třeba najde nějaký předmět, který

útočník nebo útočníci upustili. Ale ať se snažil sebevíce, vůbec nic

nenašel. Začal uvažovat o tom, že když už se dostal tak daleko, že by

mohl jít na obhlídku domu Casa Floresta. Ale nakonec to neudělal,

protože se obával, aby ho někdo nezahlédl a on tak nezpůsobil více

škody než užitku. Takže když zanechal dalšího průzkumu, obrátil se

zpět do města a rozhodl se zkusit štěstí s Mariou – pokud se mu ji

podaří zastihnout a pohovořit s ní. Pomyslel si, že Maria bude mít

velmi pravděpodobně stejný zájem o peníze jako Dolores.

Přinejmenším vyzkouší její reakce na pár otázek, které jí hodlá

položit. Přitom si uvědomil, že ta malá tanečnice ale nemusí bydlet v

baru. V takovém případě by však nemělo být nijak zvlášť obtížné

zjistit její bydliště. A pokud odmítne mluvit, pak se prostě nedá nic

dělat. Ale pokud Salvadora mohla běžně navštěvovat, tak bude určitě

také vědět něco víc o jeho soukromém životě. Existuje sice určité

riziko, že Maria bude Salvadora okamžitě informovat, že se jí přišel

vyptávat, ale to je riziko, které teď Biggles byl připraven podstoupit.

Určitou záminku pro takovýto rozhovor už měl ostatně dávno

připravenou.

Když dorazil k budově baru, rozhlédl se nejdříve kolem a přitom

zjistil, že není zamčeno. Vstoupil dovnitř a tam se ukázalo, že je tam

i Maria.

Jakýsi chlápek otráveně a značně nedbalými pohyby myl

podlahu. Vyklubalo se z něho to nebezpečné individuum, které

minulou noc obsluhovalo za barem. Na sobě měl ušpiněný nátělník,

pracovní kalhoty neurčité barvy a pár nedbale nazutých a

sešlapaných pantofli. Neholený a nemytý poskytoval ještě

odpudivější obraz než byl sám. Byl však dostatečně zdvořilý a

schopen Bigglesovi odpovědět slušně na jeho buenos dias i na

prohlášení, že přišel navštívit Mariu – pokud by to bylo ovšem

78

možné. Jak se tak opíral o hadr na podlaze, vypadal ten člověk sice

značně zvědavě, ale zdržel se přímého vyzvídání, proč chce Biggles

Mariu vidět. Prohlásil jenom jen tak mimochodem, že Maria je jeho

dcera a že je momentálně nahoře. Po chvíli dodal, že pro ni tedy

dojde a skutečně se také zvolna sebral a vyrazil nahoru.

Za nějakou chvíli se ukázala Maria. V chladném denním světle

vypadala úplně jinak než v noci v teplém světle lamp. Fakticky

vypadala tak utahaně a sešle, s hlubokými kruhy pod očima, až ji

Bigglesovi přišlo líto, že musí každou noc trávit tancováním před

bandou opilých llaneros. Požádal ji tedy, aby se posadila a pozval ji

na něco k pití. Prohlásila, že by si dala pivo. Její otec je pak

obsloužil.

79

80

„Já jsem přišel sem, protože si myslím, seňorito, že mi můžete

pomoci,“ přiznal se Biggles upřímně. „Včera v noci jsem byl tady v

baru –“

„Já vím. Poznala jsem vás.“

„Vedle mne seděl můj přítel.“ Biggles si nemohl pomoci a

usmál se. „Sedla jste si mu na klín, vzpomínáte si?“

Marie se uraženě zamračila. „On mě ale odstrčil!“

„Nechtěl vás tím rozhodně urazit. Je to tím, že můj přítel má

před ženami panický strach.“

„Proč?“

„To já nevím. Někteří muži u nás jsou prostě takoví. Ale

problém je někde jinde. Když totiž odtud odešel, rozhodl se, že půjde

na čerstvý vzduch. Někdo ho potom přepadl a udeřil do hlavy.

Přitom ztratil vědomí a byl zraněn. Já teď hledám toho, kdo ho

přepadl hlavně proto, abych se dozvěděl důvod toho přepadení. On

totiž s nikým žádné nevyřízené účty neměl.“

Maria k němu zvedla ruce dlaněmi vzhůru a udiveně se zeptala:

„Co je na tom tak neobvyklého? Stává se to přeci neustále. Oloupili

ho přitom?“

„Ano.“

„A proč byste si měl myslet, seňor, že zrovna já mám mít s

loupežným přepadením něco společného?“

„Napadlo mne, že jste o tom třeba náhodou něco zaslechla.

Nechali ho totiž ležet uprostřed ulice.“

„Tohle je prvně, co o tom slyším.“

„Nikoho jste včera v noci neviděla? Někoho, kdo byl nápadný a

kdo by to mohl třeba udělat?“

„Včera v noci jsem nikde venku nebyla, tak jak bych mohla

někoho vidět?“ lhala neomaleně dívka.

„Já mám ale ten dojem, že jsem vás viděl, jak odcházíte ven se

seňorem Salvadorem,“ namítl Biggles opatrně.

„Takového člověka já neznám,“ prohlásila důrazně Maria.

„Včera v noci tady byl.“

„Tady bylo moc lidí. Já všechny neznám.“

81

„Mne jenom napadlo, jestli byl seňor Salvador vaším stálým

zákazníkem, tak by mohl –“

„Já jsem o tomhle Salvadorovi v životě neslyšela,“ hrubě

odsekla trvajíc na svém Maria, prudce se zvedla a odešla kamsi do

setmělých prostor omšelého a zanedbaného lokálu.

Teprve teď si Biggles uvědomil, že jenom ztrácel čas a

pravděpodobně způsobil více škody než užitku. Bylo evidentní, že od

Marii nemá šanci se cokoli dozvědět, zvláště když sám stoprocentně

poznal, že od samého počátku až do konce jejich rozhovoru jenom

stále lhala. Ale proč to dělala? Proč tak rezolutně popřela, že

Salvadora zná? Snažila se ho snad ochránit? Biggles nakonec došel k

názoru, že ať je Maria sebevíc žárlivá na Dolores, navzdory té žárlivé

scéně, jíž byl Bertie svědkem, Maria je do toho člověka stále

zamilovaná. Další možností ale mohlo být také prostě to, že ji

Salvador už předem uplatil, aby mlčela o všem, co případně ví.

Biggles vstal, zaplatil za pití a vrátil se do hotelu. Dolores už

byla na svém obvyklém místě za recepčním pultem. Obdařila ho

milým úsměvem, na což odpověděl stejně a šel nahoru do pokoje,

kde našel Bertieho už venku z postele, jak si pochutnává na polévce,

kterou mu přinesl patron. Už mu bylo evidentně mnohem lépe a jeho

otázka „Měl jsi štěstí?“ už zazněla úplně normálním hlasem.

„Vůbec ne,“ odpověděl zamyšleně Biggles. „Na tom místě, kde

tě přepadli, jsem nenašel vůbec nic, co by nás mohlo zajímat. Cestou

zpátky jsem se zastavil v baru a navštívil Mariu. Ale dostal jsem z ní

jedině samé lži. Buď je do Salvadora zamilovaná, nebo má moc

strach na to, aby promluvila.“ Biggles se usmál. „Nebo jsem jí

zrovna nepadl do oka. Předtím, než jsem odešel z hotelu, jsem poslal

zprávu Donu Pedrovi a požádal jsem ho, jestli by nemohl uvolnit

Josého a poslat ho k nám. Pokud už vyrazil, měl by tady být každou

chvíli. No, protože ty už vypadáš docela fit, tak si skočím dolů a tam

na něho počkám.“

„Tak dobrá, kamaráde, běž. Ale za chvíli se dolů do haly

pokusím za tebou doškrábat já!“

Biggles sešel dolů, vzal si jednu ze židlí za řadou malých stolků

pod markýzou, vybral si místo s výhledem přímo do dvora a

současně i ven na náměstí před hotelem, usadil se na ni a čekal.

82

Asi tak půl hodiny potom, k jeho velké úlevě, dorazil na svém

silném poníku i José. Vjel přímo do dvora. Biggles se zvedl ze židle

a vyšel za ním ven. Když José přivázal svého koně, Biggles si ho

vzal stranou, do zastíněného rohu dvora.

„Potřebuji vaši pomoc, compadre,“ pronesl velice vážně a pak

mu vyprávěl o té nešťastné události, která se přihodila Bertiemu. „Já

chci vědět, kdo mu to udělal a z jakého důvodu,“ zasvěcoval dále

Josého do své teorie. „Mám totiž podezření, že o tom tenhle seňor

Salvador určitě ví. A myslím si, že Salvador není jeho skutečné

jméno. Připomíná mi jednoho podvodníka, kterého hledá u nás v

Anglii policie. Vypadá to, že ho dobře zná Dolores, takže bych

potřeboval, abyste s ní ještě jednou promluvil. To ona včera v noci

našla seňora Lissie, jak leží v bezvědomí najedné pěšině venku za

městem. Zjistěte mi, jestli o tom něco ví. Pokuste se zjistit, jaké

jméno stojí na těch dopisech, které vyzvedává na poště pro

Salvadora. Třeba na obálce bude úplně jiné jméno. Ale dávejte si

dobrý pozor a ptejte se opatrně. Předstírejte, že to vůbec není

důležité. Zjistěte všechno, co o Salvadorovi ví. Chápete?“

„Si, seňor. Ale tento muž Salvador pořád on se chovat a dělat

všechno jako člověk z tahle země.“

„To je samozřejmě možné, tak se chovat také může, ale pokud je

to ten člověk, kterého mám na mysli já, tak jeho rodiče pocházejí z

Evropy. Myslíte, že s vámi Dolores bude mluvit?“

„Jistě. My dobrý přátele už dlouhý čas.“

Biggles vytáhl z kapsy u bundy svazek bankovek, pár z nich

odpočítal a podal Josému. „Vezměte si tohle. Trocha peněz nám

třeba pomůže. Já budu čekat tady. Ostatně nijak to zvlášť nespěchá.“

„Já všechno zjistit,“ ujistil ho José a evidentně plný

optimistického očekávání se bystře vzdálil.

Biggles si zapálil cigaretu a připravil se na dlouhé čekání.

Pravda, chvíli to trvalo, než se José zase znovu objevil na scéně,

ale když k tomu došlo, jeho tvář zdobil radostný úsměv, který

nemohl věštit nic jiného než úspěch. A tak to také skutečně bylo.

„Dolores mi říct všecko,“ hlaholil hrdě, sotva vešel. „Ona

vyzvedávat dopisy pro nějaký muž, který jmenuje se Neckel.

Salvador říkat Dolores, že tento muž Neckel je přítel od Salvador.“

83

Biggles jenom stěží potlačil úsměv uspokojení. Takže měl

pravdu! Ani na okamžik nevěřil té historce o nějakém příteli

Salvadora. Neckel je sám Salvador. Ale bude se to muset ještě nějak

potvrdit. Přece jenom existovala ještě možnost, že Neckel se zdržuje

v domě Casa Floresta u skutečného místního seňora Salvadora jako

host.

„Dopis přijít dneska pro seňor Neckel,“ pokračoval dál radostně

José. „Přijít až z Velká Británie!“

„Ale José, jak můžete vědět, že přišel z Británie?“

„Já vidět ta známka.“

„Copak vám Dolores ten dopis ukázala?“

„Jistě. Ona to vzít do Casa Floresta dneska večer.“

„Ale pročpak se najednou nechce sejít se Salvadorem na

obvyklém místě v baru Francisco?“

„Protože potíže s Maria. Dvě ženy znamenat vždycky potíže,

seňor. Dolores nechtít vidět Maria už nikdy v život.“

Biggles chápavě přikývl. „To dovedu pochopit. Maria si myslí,

že jí Dolores přebrala Salvadora.“

„To myslet správně.“

„Copak ještě Dolores ví?“

„Ona mi přísahat, že první věc, která ona se dozvědět o seňor

Lissie, být ta, když ona najít seňor Lissie ležet vedle silnice na konec

ulice. Ona sama skoro přes něj padnout dolů na zem.“

„Co tam Dolores dělala?“

„Ona říkat, že být u Salvador v jeho dům. On ten dům jeho

Salvador nazývat Casa Floresta. Tam ona být.“

„Náhodou vím, že je to pravda. Takže ona vlastně netuší, kdo to

přepadl seňora Lissie?“

„Ne, sir. Nevědět.“

„Nikoho náhodou někde kolem nezahlédla?“

„Ona říkat, že jediný muž, který ona vidět blízko dům Floresta,

je Carlo, barevný člověk. Salvador ho mít na to, aby lidi držet od

dům dál. On nemá rád lidi u jeho dům.“

„Dobrá. Ještě něco, Jose?“

„Ne, seňor. To být všecko.“

84

„Díky, Jose. Vedl jste si opravdu výborně. Jsem přesvědčen, že

vás má Dolores určitě moc ráda.“

Jose se zazubil. „Ona mě moc ráda. My starý přátele.“

„Tak proč se s ní neoženíte?“

Jose si smutně povzdechl. „Don Pedro si nepřát, aby nějaká žena

byla po dvoře kolem jeho domu.“

„Dal jste Dolores ty peníze?“

„Si, seňor. Ona moc a moc šťastná. Hned jít koupit nové šaty, o

moc lepší než mít ta Maria.“

„Prima. A co budete dělat teď?“

„Don Pedro chtít, abych se vrátit hned, jak to jenom možné.

Jestli vy si přát, já zůstat. Možné je i vrátit se zítra.“

Biggles se usmál. „Chcete říct, že byste zůstal ještě chvíli ve

městě, abyste mohl zase zajít za Dolores?“

Jose vycenil zuby v dalším upřímném a bezelstném úsměvu.

„To být zase pravda, seňor.“

„V takovém případě byste se mohl dozvědět o Salvadorovi ještě

něco víc. Zajdu za vámi ještě jednou než odjedete.“

„ Si, seňor. “ Jose se pomalu odloudal pryč.

Biggles, hluboce zamyšlený, ho sledoval, jak míří na plaza. Tak

to by bylo, přemítal. Teď už je skoro jisté, že Salvador je hledaný

Neckel. Jestli je tohle pravda, tak je také téměř jisté, že ty ukradené

tajné dokumenty budou někde v Casa Floresta. Dalším problémem

tedy bude, jak se k nim dostat. Bezpochyby budou sice v domě, ale

velmi rafinovaně ukryté.

Sebral se a zamířil do baru, kde narazil na Bertieho, hlavu sice

pořád ovázanou tlustým obvazem, ale sedícího pohodlně u jednoho z

těch menších stolků, před sebou vysokou sklenici s pitím. Přisedl

tedy k němu a vyprávěl mu, co se právě dozvěděl od Josého.

„No to je prima,“ konstatoval Bertie spokojeně. „Jaký je náš

další tah?“

„Myslím, že momentálně toho moc dělat nemůžeme, i

kdybychom chtěli. Rád bych se třeba podíval na ten dům Casa

Floresta, ale Salvador tam zjevně má nějakého stálého hlídače.

Kdyby mne uviděl, jak tam kolem čmuchám, mohlo by to odstartovat

nějaký nečekaný sled událostí a v tom případě bych způsobil více

85

škody než užitku. Myslím, že lepší plán by byl, jít za Dolores, až tam

dneska v noci půjde s tím dopisem z Anglie a prostě pozorovat, co se

stane.“

„Nezapomínej, co se stalo mně.“

„To si budu určitě pamatovat, tím si můžeš být jistý. Já bych

snad měl být schopen poznat, co se bude dít, až Dolores dorazí tam,

kam má. A budu-li mít štěstí, možná se mi podaří i zaslechnout

nějaký rozhovor. Mimochodem, ten dopis z Anglie je určitě ten, o

kterém mi říkal Letecký komodor, že ho hodlají Neckelovi poslat.

Bylo by zajímavé vidět, jak Salvador alias Neckel zareaguje, až si ho

bude číst. Jsem si jistý, že to nebude odkládat a přečte si ho hned,

protože tenhle typ člověka musí být strašně otrávený, když musí trčet

tady v takovém mrtvém zapadákově. Uznávám, že tohle všechno zní

trochu vágně, ale nenapadá mne vůbec nic, co bychom momentálně

mohli dělat. Jestli se dneska v noci nic nedozvím, tak se tam budu

muset vrátit ještě jednou ve dne. Taky musím získat přesný obraz

toho místa, abych si ho vryl do paměti pro případ, že bychom

uvažovali i o možnosti se tam prostě vloupat.“

„Myslíš, že dojde až na něco takového?“

„No, musíme ty papíry dostat za každou cenu a samy k nám asi

nepřijdou. Nedovedu si představit, že by se s nimi procházel

Salvador v kapse. Kdybych si něčím takovým byl jistý, tak si nebudu

dělat zábrany, abych je z něho za každou cenu dostal. Konec konců

je to majetek britské vlády a on je sprostě ukradl.“

„To máš pravdu, kamaráde. Jsem s tebou absolutně zajedno.“

„No a jak se teď cítíš?“

„Není to nejhorší. Do večera bych měl být dost fit, abych mohl

jít s tebou, pokud si myslíš, že bych ti mohl být v něčem užitečný.“

„Ne, díky.“ Bigglesův hlas zněl teď značně důrazně. „Ty

zůstaneš v hotelu, dokud nebudeš absolutně v pořádku. Než s tímhle

případem skončíme, bude tě možná ještě potřeba. Může se totiž stát

cokoli.“ Biggles vstal. „Tak pojď, trochu se dáme do pořádku a pak

půjdeme na oběd.“

86

ZASAHUJE SMRT

8

Zbytek dne uběhl zcela klidně. Jedinou událostí, ke které došlo,

byla návštěva policejního šéfa, který se přišel podívat, jak se

Bertiemu daří a zároveň jim s politováním oznámil, že se mu

nepodařilo zjistit člověka, který ho přepadl a omráčil. Za daných

okolností to Bigglese vůbec nepřekvapilo, ale Intendentemu se o tom

raději ani nezmínil. Hlavní věcí totiž bylo, že s tímhle představitelem

zdejší státní moci ještě stále docela dobře vycházejí, protože bylo

možné, že než tady skončí jejich poslání, budou jeho pomoc

potřebovat. Také proto se chovali nadále přátelsky a v družné

společenské zábavě spolu všichni tři vypili trochu místního vína.

Potom až do příchodu noci neměli nic na práci. Očekávali totiž,

že Dolores dříve jak za tmy dopis Salvadorovi do Casa Floresta

neponese.

Když nastal čas, Biggles vyrazil. Tentokrát už nezamířil

nejdříve do baru Francisco, protože to nebylo nutné. Jelikož znal cíl

toho děvčete a věděl, kudy musí jít, vydal se rovnou na konec ulice,

potom po silnici až téměř na rozcestí, kde se oddělovala pěšina k

domu. Protože si byl jistý, že Dolores musí projít kolem něho, usadil

se u okraje cesty. Vyhledal si k tomu účelu pohodlné místo mezi

nějakými hustými jehličnany a to bylo všechno, co mohl dělat.

Ukázalo se, že to je nudný a strašlivě vleklý podnik. I když to

očekával, největší nepříjemností, která mu otravovala v té dlouhé

chvíli život, byli nepřetržitě útočící komáři. Byla horká a temná noc,

hvězdnou oblohu bylo stěží vidět skrz hustou klenbu větvoví nad

jeho hlavou. Vzduch byl ztěžklý vlhkem a kromě neustávajícího

bzučení komárů a občasného neviditelného zašustění kdesi v lese

ihned vždycky zavládlo všude kolem zase hluboké ticho, takové

absolutní ticho, jako kdyby všechno čekalo se zatajeným dechem na

87

něco, co se v nejbližší chvíli stane. Ale čas se dál vlekl a vlekl na

olověných nohou, jak se tak obvykle stává, když je člověk celý jako

nažhavený k akci, ale přitom je donucen jen čekat a čekat.

Už muselo být skoro jedenáct, když Biggles zaslechl zvuk, na

který takovou dobu čekal. Rychlé drobné kroky na měkkém povrchu

cesty. Vynořil se stín nějaké postavy kráčející tak rychle, že ho ve

zlomku vteřiny minula a nezbyl mu žádný čas na to, aby toho

člověka identifikoval. Ostatně v takové temnotě, jaká té noci

panovala, by to bylo stejně naprosto beznadějné. Biggles si mohl být

jistý jedině tím, že to jsou ženské kroky a tím pádem že je to

Dolores, která je na cestě s dopisem do Casa Floresta. Bylo sice

trochu zneklidňující, že si nemůže být na sto procent jistý o koho jde,

ale konec konců za takových podmínek byl na to připravený. Žádný

jiný způsob, jak takový problém vyřešit, ostatně neznal. V každém

případě věděl jistě, že touhle dobou se tak daleko od města a o

samotě moc jiných žen nemohlo pohybovat.

Rychle se vynořil ze své skrýše a chvíli pozorně a napjatě

naslouchal doufaje, že měkký dupot dámských bot mu prozradí, že

ten noční stín odbočil na pěšinu vlevo k domu. Ale ať se snažil jak

chtěl, nic neslyšel a samozřejmě také vepředu v husté tmě nic

nezahlédl.

A pak najednou, jak tam tak nečinně stál ztracený v černé tmě,

ozvaly se zepředu zvuky, nad kterými se mu napjaly svaly, ztuhla

krev v žilách a jeho nervy se rozkmitaly jako struny. Byl to zajíkavý

vzdech, pronikavý výkřik, který končil zasténáním a pak se ozvalo

temné bouchnutí, jako kdyby někdo upadl na zem. Okamžik nato

zaslechl, že se k němu blíží nějaké rychlé kroky.

Jen tak tak stihl sebou hodit zpátky do stínu těch jehličnatých

stromů. Vzápětí pak letmo koutkem oka zachytil jakousi postavu

zahalenou v čemsi černém, jak se kolem něho řítí zpátky směrem k

městu. Postava ale zmizela tak rychle, že nedokázal dokonce ani jen

zhruba odhadnout, kdo to mohl být.

Pár sekund ještě ležel naprosto bez hnutí. Teprve když se kroky

té postavy ztratily v dálce, začal se hýbat. Nejdříve se opatrně zvedl,

stoupl si na okraj lesa a snažil se prohlédnout tmu. Chvíli zkoumal

směr nahoru a dolů po silnici připravený k pohybu okamžitě, kdyby

88

bylo třeba. Ale nezaslechl vůbec nic. Nikde se nic nepohnulo. Celý

les se opět ponořil do své hrozivé nehybnosti. Co se to asi stalo?

Takový zoufalý výkřik mohl znamenat jedině nějakou tragédii.

Najednou se atmosféra jakoby naplnila pří zračnou tíhou nějaké zlé

předtuchy. Kdo komu co zlého způsobil? Rukávem si Biggles otřel

pot a komáry z čela. Srdce se mu nepříjemně rozbušilo, ale přesto

začal postupovat kupředu. Pomalu, krok za krokem, směrem k

rozcestí, ne více než jeden dva yardy. Odtamtud, tím si byl jistý,

zazněly ty hrozné zvuky.

Ještě pár kroků a jeho pátravý zrak padl na silnici, kde mohl

rozeznat obrysy dlouhého tmavého předmětu ležícího napříč silnicí.

Ještě krok a už nebylo pochyb. Bylo to nějaké tělo. Podle sukně

poznal, že je to žena. Na okamžik stál napjatě na místě a snažil se

dohlédnout do tmy nahoru a dolů po silnici a pak se snažil

proniknout temnou stěnu pralesního porostu po obou stranách. Potom

si klekl vedle těla a doufal, že po hmatu se mu povede zjistit něco

více. Podařilo se mu zjistit, že mrtvá leží obličejem k zemi. Vtom se

v něm zatajil dech. Jeho ruce narazily na nějaký předmět, trčící z

ženiných zad. Bylo to nějaké držadlo, pravděpodobně nože nebo

nějakého kovového bodce. Stále ale nemohl rozeznat, kdo to je. Po

chvilce se odhodlal, vytáhl z kapsy malý zapalovač a škrtl. Slabý

plamen mu prozradil, co chtěl vědět. Byla to Dolores. Že je mrtvá, o

tom nemohlo být nejmenších pochyb, protože ostří bylo zaražené až

po držadlo a tedy muselo projít srdcem. Její šaty, jasně modré,

vypadaly jako nové. Bigglese napadlo, že ty šaty si asi koupila za

peníze, které jí dal José. Koupila si je proto, aby mohla soutěžit s

Mariou o Salvadorovu lásku. Ubohé dítě, pomyslel si Biggles. Nijak

zvlášť si toho děvčete nemohl vážit, ale přesto ho zaplavila náhlá

vlna soucitu a lítosti. Ať byl její charakter jakýkoli, tohle si to děvče

nezasloužilo.

Obrátil tělo na záda. Přitom se ukázal malý, bílý a čtvercový

předmět. Zvědavě, ale opatrně jej vzal do ruky. Byl to nějaký dopis,

pravděpodobně ten, který chudák Dolores vyzvedla na poště a teď už

byla na cestě, aby jej doručila Salvadorovi. Nesla ho zřejmě celou

cestu v ruce a upustila jej teprve, když na ni neznámý pachatel

zaútočil. Biggles se podíval na adresu. Obálka byla sice zašpiněna od

89

krve, ale jméno se dalo rozeznat docela dobře. Stálo tam Pan H.

Neckel a číslo poštovního úřadu v Cruzuadu. Známka byla britská.

Zastrčil dopis do kapsy. Obsah ho v tuto chvíli nezajímal. Co dopis

obsahoval, se dalo domyslet. Zhasl zapalovač a aniž by se dotkl toho

osudného ostří, zvedl tělo a přenesl je na kraj silnice. Chvíli tam

zůstal bez hnutí stát a přemýšlel, co by měl nyní udělat jako první v

situaci, která nepřipomínala vůbec nic, co si i jenom vzdáleně

představoval. Teď, když už přešel první šok, byl schopen uvažovat

chladněji. A viděl, že k uvažování toho má opravdu hodně. Jeho

vlastní postavení bylo nebezpečné, či lépe řečeno bylo by, kdyby

někdo šel kolem a viděl ho nad zavražděnou ženou, stále ještě

zhroucenou na zemi a po nedávné násilné smrti ještě ani ne ztuhlou.

Rychle přemýšlel. Kdo to děvče zabil? Byl si téměř jistý, že to

byla nějaká vražedkyně, protože měl nezvratný pocit, že ta postava,

která ho míjela, když spěchala zpátky do města, měla na sobě sukni a

on zřetelně zaslechl její šustot. Samozřejmě první osobou, která ho

při té příležitosti napadla, byla Maria. Ona přece měla nejsilnější a

vlastně klasický motiv, žárlivost. Hádaly se spolu s Dolores, vášnivě

se nesnášely a smrtelná rána tím ostrým předmětem do zad až po

rukověť byla vedena s velkou nenávistí. Najednou ho napadla hrozná

myšlenka. Vždyť on byl možná vlastně zodpovědný, i když

nevědomky, za smrt toho děvčete! Třeba proto, že moc mluvila?

Třeba toho řekla Josému příliš? Kdyby se to bývalo prozradilo, pak

mohla být zabita kvůli tomu. Ale Bigglesovi se nějak nezdálo, že

tohle bude ta správná odpověď na jeho otázku. Vypadalo mnohem

pravděpodobněji, že když se Maria dozvěděla nebo uhodla, že se

Dolores chystá zase do Casa Floresta, mohla se docela dobře

rozhodnout, že se zbaví své sokyně jednou provždy. Bylo by to

jednoduché. Stačilo si na Dolores počkat, nechat ji přejít a pak se

připlížit zezadu a probodnout ji. Biggles přitom nezapomínal, že je v

zemi, kde jsou horkokrevní lidé a kde vražda nebo zabití není žádnou

výjimečnou událostí. Alespoň v tom smyslu ho ve Scotland Yardu

informovali před odjezdem do Cruzuada.

Vypadalo to sice jako věčnost, ale jeho zmatené myšlenky

střídaly jedna druhou jako o závod. Musí se správně rozhodnout, co

udělá v příštím okamžiku a musí to být hezky rychle! Nabízejí se mu

90

v podstatě tři hlavní postupy. Tím prvním by se dostal z problémů a z

téhle konkrétní záležitosti. Prostě odtud zmizí a nikomu neřekne ani

slovo o tom, co tady viděl a slyšel. To by byl ten nejlehčí způsob, jak

to vyřešit. Ale dlouho se tímhle postupem nezabýval. Byl by totiž

absolutně bezohledný. Nedokázal by se přinutit k tomu, aby to mrtvé

děvče nechal ležet dál v prachu silnice, velmi pravděpodobně až do

pozdního rána, a jako kořist kdejaké škodné, která se tu náhodou

ocitne. Konec konců ona mu tolik pomohla a navíc to je blízká

přítelkyně Josého.

Druhý postup, který mohl zvolit, znamenal jít dál do domu Casa

Floresta a tam Salvadorovi nahlásit, co se stalo. Přitom by předstíral,

že Salvador je pravé jméno a nechal by na něm, aby udělal cokoli, co

považuje za vhodné. Jenomže ani tenhle plán se Bigglesovi zrovna

moc nezamlouval. Třetí a poslední možností bylo okamžitě zajít za

šéfem místní policie a oznámit mu ten tragický případ. Přitom by mu

ale musel vysvětlit, že se šel zrovna projít a na místo činu dorazil

čistě náhodou. To ostatně nebylo zas až tak daleko od pravdy. Jako

policejní důstojník cítil Biggles samozřejmě, že třetí postup by byl

tím nejsprávnějším. Nedovedl si vlastně ani představit, že by třeba už

jen z úcty k tomu mrtvému děvčeti dokázal udělat něco jiného.

Ale kolik toho může šéfovi policie asi prozradit? To právě byla

ta správná a zásadní otázka. Jestliže mu prozradí úplně všechno co

ví, nebo na co má podezření, může to jen ještě víc zkomplikovat jeho

vlastní poslání. A to by se určitě stalo, kdyby mu také předal dopis,

který Dolores před smrtí nesla Salvadorovi. Ten dopis je adresovaný

Neckelovi. Intendente si jej přečte, dá si dvě a dvě dohromady a spojí

si s Neckelem jejich pobyt v Cruzuadu. Určitě si také vzpomene, že

už se mu Biggles o Neckelovi předtím jednou zmínil. Ne, rozhodl se

Biggles. Takhle to nepůjde. Bude lépe, když tomu policistovi o

dopisu nic neřekne. Ostatně na konkrétní případ to nebude mít žádný

dopad – kromě toho, že to byl vlastně jediný důvod, proč byla

Dolores na cestě do Casa Floresta.

Byl tu ale ještě jeden háček. Pokud se Intendente dozví od

Bigglese také o jeho podezření, že Dolores zavraždila Maria, určitě

se to roznese po okolí a její příbuzní, kteří ho budou považovat za

hlavního viníka jejího zatčení, mu další pobyt v Cruzuadu rozhodně

91

znemožní. A ještě pravděpodobnějším výsledkem bude, že jedné

tmavé noci ucítí v zádech nůž.

Když se takhle rozhodl, vydal se rychle směrem ke kanceláři

policejního šéfa. Ke své úlevě nikoho cestou po té venkovské silnici

až na hlavní městskou ulici nepotkal. Prošel kolem baru Francisco,

odkud se bez ohledu na takovou pozdní dobu ozýval stále stejný řev

a kravál barových kratochvílí a hýření. Zastavil se na okamžik a

nahlédl do dveří. Ke svému překvapení uviděl Mariu, jak se

normálně věnuje svému obvyklému španělskému tanci. Také si však

vzápětí uvědomil, že to neznamená, že si nemohla na chvíli odskočit

ven.

Rychle pokračoval dál do města a za pár minut už byl na

hlavním oddělení policie, kde se od službu konajícího agente s

politováním dozvěděl, že Intendente se právě odebral na lože.

„Přesto musím v tomto případě trvat na tom, abyste ho zavolal,

protože záležitost, kterou mu musím ohlásit, je jak naléhavá, tak

zásadně důležitá,“ vyžadoval důrazně Biggles.

Po nějaké chvíli se Intendente skutečně dostavil.

„Je mi velice líto, že vás vyrušuji v tak pozdní hodinu, ale je zde

něco, co byste měl vědět, seňore,“ začal Biggles.

„Jsem vám plně k dispozici,“ prohlásil policejní náčelník

ochotně, ale přitom vypadal značně nechápavě.

„Před malou chvílí jsem si řekl, že než půjdu spát, nemohla by

škodit malá procházka na čerstvém vzduchu. Šel jsem tedy po hlavní

ulici a cesta mne zavedla kousek za její konec, skoro až k místu, kde

se rozvětvují dvě cesty.“

„To místo dobře znám. Máte na mysli to stejné místo, kde

vašeho přítele přepadli, omráčili a oloupili?“

„Přesně to, seňore. Tam jsem narazil na dívčí tělo ležící napříč v

prachu cesty. Byla mrtvá, zjevně následkem bodnutí.“

Policejní šéf se zamračil. „Poznal jste ji?“

„Ano. Posvítil jsem si zapalovačem a v jeho světle jsem poznal,

že to je to děvče z našeho hotelu. Je to ta, které říkají Dolores.“

Intendente údivem mlaskl.

92

„Měla nůž v zádech. Já jsem se ho ani nedotkl, ale tělo jsem

odtáhl stranou, vedle silnice. Potom jsem už jenom pospíchal přímo

k vám, abych vám tu nešťastnou událost co nejdříve oznámil.“

„Ale který demonio jen mohl udělat něco takového?“ zamručel

Intendente. „Viděl jste toho člověka?“

„Ne, seňor. Je pravda, že jsem zahlédl nějakou postavu, jak běží

dolů do města, ale bylo příliš tma na to, abych tu osobu mohl

věrohodně identifikovat.“

Policista si zhluboka povzdechl. „Já tady nemám žádný klid!

Tak dobrá, seňor. Postarám se o to.“

„V tom případě si půjdu konečně lehnout. Kdykoli mne budete

potřebovat, najdete mne v hotelu.“

„ Gracias. Buena noches, seňor..“

„Adios.“

Biggles se vrátil do svého hotelu a v pokoji našel Bertieho, který

ještě stále nespal a čekal na něho. Bertiemu stačilo, aby se jenom

jednou podíval Bigglesovi do tváře a hned se zeptal: „Co se ti stalo?“

„Někdo zavraždil Dolores.“

„Ale ne!“

„Je to fakt. Šel jsem tam na to rozcestí, abych si na ni počkal, až

půjde kolem, a pak jsem chtěl jít za ní, jak jsem ti říkal. Ona skutečně

přišla, ale hned v příští minutě padla na zem s nožem v zádech!“

Biggles pak pokračoval v líčení událostí. Popsal Bertiemu krok

za krokem, co se zřejmě stalo na rozcestí.

„Pane, to je tedy šok! A co jsi udělal ty?“

„Vrátil jsem se do města a všechno jsem nahlásil šéfovi policie.

Co jiného jsem asi tak mohl dělat?“

„Nic, kamaráde. To je přece jasné. Ale kolik z toho všeho jsi se

rozhodl policii prozradit?“

„Rozhodně ne více, než jsem skutečné musel, tím si můžeš být

jistý. Zamotat se tady do případu nějaké vraždy, to je opravdu to

poslední, co bychom si pro naše poslání mohli přát.“

„Kdo myslíš, že to udělal? Maria?“

„Připadá mi to tak. Ale vůbec žádný důkaz nemám.“

„Předal jsi ten dopis policii?“

93

„Ne. O dopisu jsem se jim ani nezmínil. Napadlo mne totiž, že

to využiji mnohem lépe někdy později.“

„Otevřel jsi ho?“

„Ne. Je přece adresovaný Neckelovi, ne Salvadorovi. A to je

také všechno, co mne momentálně zajímá. Jestli je to ten dopis, jak si

myslím, na který mne upozornil Letecký komodor, že bude odeslán z

Londýna jako odpověď Neckelovi, tak nemá smysl ho otevírat. My

přece víme, co je uvnitř.“

„Co s ním ale chceš dělat?“

„Přemýšlím, že ho prostě vezmu co nejdříve ráno rovnou tomu,

komu je adresovaný – Neckelovi.“

„To tedy hodně riskuješ.“

„Přišel čas, kdy už se nedá nic jiného dělat, než riskovat. Tím,

že tam ponesu ten dopis, se dostanu Salvadorovi konečně za denního

světla trochu víc na tělo a možná to bude i docela dobrá záminka k

tomu, abych si podrobněji prohlédl celý ten jeho dům zevnitř.“

Bertie se na okamžik zamyslel. „Napadlo mne, jestli sis vůbec

položil otázku, co tomu všemu asi řekne José?“

„To tedy ano.“

„Ještě jsi mu to ale neřekl?“

„Nevím ani, kde bych ho měl hledat. Přespává někde ve městě a

bezpochyby se tady ukáže ráno sám. Já se vší pravděpodobností už

tou dobou budu pryč, takže zbude na tobě, abys mu to všechno řekl.

Existuje ale možnost, že se o tom José už do té doby doslechne

odjinud.“

„Bude to pro něho asi rána. Měl to děvče moc rád.“

„Já vím, ale nemohu s tím nic dělat. Prostě se to stalo a teď se s

tím musíme všichni vyrovnat.“

„On si bude myslet, že to udělala Maria. Dobře věděl, jak se

spolu s Dolores nesnášejí.“

„No a co, když si to bude myslet? Co se mne týče, může si dělat

co chce, pokud nás do toho ovšem nebude zatahovat.“

„Tohle je pěkně riskantní podnik!“

„To mi povídej! Ale teď už toho nechme. Ráno je moudřejší

večera, třeba to zítra bude vypadat pro nás trochu optimističtěji.“

94

BOGOSOFF ODKRÝVÁ KARTY

9

Přišlo krásné ráno, obloha za obláčky tenkých mlžných závojů,

které se už začínaly zvedat, začínala zářit světlou modří a všechno

naznačovalo, že bude další krásný a horký den.

A totéž ráno zastihlo Bigglese už na nohou, což probudilo

Bertieho, který prohlásil, že už je zase úplně normální a navrhoval,

že bude Bigglese provázet do domu Casa Floresta. Biggles totiž

potvrdil svůj původní úmysl navštívit Salvadora, protože fakt, že má

čirou náhodou pro něho dopis ve své kapse, je takovou výhodnou

záminkou, že se nesmí nechat ležet ladem.

Jenomže Biggles zásadně nesouhlasil s tím, aby ho Bertie

doprovázel. Tvrdil, že celou tu záležitost zvládne sám, takže bude

lepší, když se Bertie bude raději soustředit na to, aby byl absolutně

fit, než aby se ze všech sil snažil a přitom třeba přecenil své síly, a

tak si přivolal zpátky šok nebo zhoršení zdravotního stavu zrovna v

tu nejnevhodnější dobu, kdy bude co nejvíce potřeba jeho veškerých

schopností.

„Ty se zdržuj kolem hotelu, abys vyřídil cokoli, co se tu může

přihodit, zatímco já budu pryč,“ nařídil mu. „Pokud bys potkal

Josého, tak mu prosím vysvětli, co se přihodilo Dolores, ale neříkej

mu přitom víc, než je nezbytně nutné. Uvidíš, jak to přijme. Asi ho to

vyvede hodně z míry, ale nedá se nic dělat. Jestli ho uvidím dole v

hale nebo ve dvoře, tak mu to povím sám.“

„Co když sem přijde Intendente a bude se ptát po tobě?“

„Řekni mu, že jsem šel pryč, ale že čekáš, že se pravděpodobně

vrátím nejdéle do oběda. Raději mu ale neříkej, kam jsem opravdu

šel, protože by začal být zvědavý, co vlastně mám se Salvadorem

společného. Vlastně bys mu mohl zabránit v tom, aby začal být příliš

podezíravý a začal se ptát na to, proč my dva tady tak dlouho trčíme

95

a co vlastně děláme, kdybys mu jen tak mimochodem nadhodil, že

uvažujeme o tom, vrátit se co nejdříve k Donu Pedrovi do Villa

Vanda. A náhodou je to vlastně pravda, protože je nejvyšší čas,

abychom se podívali na náš stroj a ujistili se, že je s ním všechno v

pořádku. Třeba ho teď budeme najednou a hezky rychle potřebovat.“

„Tak dobrá, kamaráde. Ale jestli policie začne každého

podezírat, co potom Bogosoff? Viděl jsi ho teď někdy?“

„Ne.“

„Co si myslíš, že se s ním stalo?“

„Nemám tušení. Představuji si, že se pořád zdržuje někde poblíž

a že tady není zrovna ze zdravotních důvodů. Ale já teď nemůžu

ztrácet čas pátráním po něm. Hlavně, že se nám neplete do cesty. Tak

nashledanou v poledne.“ Biggles se rázně otočil a vyšel ven z pokoje.

Náhodou se stalo, že první osobou, kterou potkal, když vyšel na

náměstí, byl José, opírající se o zábradlí pro koně. „Haló, José, copak

vy tady děláte?“ oslovil ho po obvyklém Buenos dias.

José, stále usměvavý a v optimistické náladě, se spokojeně

zašklebil. Čeká na Dolores, až přijede do práce. Má pro ni malý

dárek.

„José, je mi líto, já vám ale budu muset oznámit jednu špatnou

zprávu,“ ztěžka začal Biggles. „Dolores už sem nikdy nepřijde.“

„Dolores nepřijde?“ opakoval udiveně José. „Budete se muset

dozvědět nepříjemnou pravdu, amigo. A připravte se na šok. Dolores

je mrtvá.“

„Mrtvá?“

Biggles nikdy nemohl zapomenout na výraz, který se objevil v

Josého tváři. Jeho úsměv jako by se změnil v ledovou masku. Jeho

rty se změnily ve dvě úzké linky a pevně se přitiskly k bílým zubům.

Dlaně se mu pomalu párkrát naprázdno otevíraly a zavíraly. Na

okamžik, značně nepříjemný okamžik, si Biggles pomyslel, že se na

něho ten domorodec vrhne. Ale strach ho po chvíli přešel, protože

José řekl tiše, ale se zřetelnou hrozbou v hlase: „Kdo zabil moje

děvče?“

Biggles zavrtěl hlavou: „To já nevím.“

„Maria!“ José to slovo jen vydechl.

„Řekl jsem, že nevím.“

96

„Salvador! On ten člověk, co to udělat. Děvčata vždycky dobrý

přítelkyně dokud on nepřijít!“

„K tomu bych se raději nevyjadřoval.“

„Kdo vám to říct?“

„Naneštěstí jsem to byl já sám, kdo našel tělo Dolores. Pozdě v

noci jsem šel ven z města, abych se podíval na ten dům Casa

Floresta. Dolores pak prošla kolem mne. Ale neviděla mne. Za chvíli

jsem uslyšel výkřik a hned jsem pospíchal, abych zjistil, co se stalo.

Našel jsem ji ležet na zemi s nožem v zádech.“

„Vy nevidět, kdo to udělat?“

„Ne. Někdo kolem mne proběhl, ale byla naprostá tma, takže

jsem nemohl rozeznat, kdo to je.“

„Co vy dělat potom?“

„Potom jsem udělal jedinou věc, kterou jsem mohl udělat. Když

jsem si uvědomil, že je Dolores mrtvá, spěchal jsem zpátky k

policejnímu šéfovi, k tomu vašemu Intendente. Od té doby jsem ho

neviděl, ale řekl bych, že poslal své lidi, aby přinesli její tělo na

policejní stanici.“

Následovala krátká, ale nepříjemná chvíle naprostého ticha.

„Za tohle já někoho zabít,“ náhle přerušil to ticho hlasem

třesoucím se vášní José, rukou pevně svíraje mačetu. Pak se ale jeho

oči zalily slzami a po černém obličeji, tak často plném úsměvu, se

rozběhly jejich tenké pramínky. Na Bigglese to udělalo takový

dojem, až pocítil trapné rozpaky.

Vtiskl Josému do dlaně nějaké peníze. „Jděte do baru a dejte si

něco k pití,“ trochu rozpačitě mu navrhl. „V takový okamžik jako

tenhle se člověk potřebuje napít. To vás postaví na nohy, José. Ale

nedělejte nic unáhleně, nikam nespěchejte. Seňor Lissie za chvíli

přijde také dolů a promluví si s vámi. Možná se tady zastaví i

Intendente a ten vám určitě řekne, co se mu podařilo zjistit.“

José sklonil hlavu, obrátil se a vešel do hotelového baru.

Biggles si povzdechl a vydal se dál za svým cílem. Cítil, že se

mu ulevilo, že José tu tragickou zprávu přijal tak, jak ji přijal.

Na ulicích teď bylo trochu víc lidí, ale nikdo, koho by znal.

Když ale došel až na místo, kde ulice končila, bylo tam liduprázdno.

Pokračoval dál v chůzi s očima a ušima napjatýma, protože vzhledem

97

k tomu, co se tam všechno stalo, mu to všude kolem připadalo

odporné a nebezpečné. Když došel až na rozcestí, zastavil se, aby se

porozhlédl kolem. Tělo té nebohé dívky už tam samozřejmě dávno

nebylo. Ale nebylo tam ani jinak nic neobvyklého, takže se pustil

dál, zcela nepokrytě a přímo směrem k domu Casa Floresta a přitom

se snažil vrýt si do paměti každý detail.

U vchodové branky na parcelu se zastavil. Lépe řečeno, byl

zastaven jakýmsi obrovitým odpudivým zjevem, míšencem, který

tady evidentně stál právě z tohoto důvodu. „Hej, co chceš?“ zeptal se

lámaně anglicky.

„Přišel jsem navštívit seňora Salvadora.“

„Von nikoho nepřijímat.“

„Já myslím, že mne přijme, až mu vyřídíte, že pro něho mám

důležitou zprávu a dopis,“ odvětil mu klidně Biggles, kterého takové

chování rozhodně nemohlo vyvést z rovnováhy.

„Počkat tady.“ S otráveným šklebem se míšenec otočil a vyrazil

k domu, který stál o kus dál vzadu mezi stromy.

Biggles využil takové příležitosti a zatímco čekal, si pozorně

prohlédl dům, dvůr a jeho nejbližší okolí.

Za chvíli se ten člověk objevil, přišel k plotu a beze slova

otevřel branku. Kývl na Bigglese a ten ho potom následoval k

domovním dveřím, kde mu vyšel vstříc muž, kterého přišel navštívit.

Ale ještě než promluvil, musel si Salvador rychle vyndat cigaretu,

aby zvládl záchvat kašle.

„Vy jste si přál mne vidět?“ zeptal se zdvořile španělštinou, ve

které bylo jen sotva znatelně cítit stopy evropského kontinentálního

přízvuku.

„Mám tady dopis, který je zřejmě určený vám nebo vašemu

příteli.“

„Neříkejte. Jak jste se k němu dostal vy?“

„Dostal se mi do rukou velice neobvyklým způsobem, nemám-li

říci přímo za tragických okolností. No a mne napadlo, že byste se o

tom třeba rád dozvěděl něco bližšího.“

„Tak pojďte dál.“

Biggles následoval Salvadora do prostě zařízeného, ale jinak

velmi příjemného obývacího pokoje.

98

„Prosím, posaďte se,“ vyzval ho Salvador. „Mohu vám

nabídnout něco k pití, nějaké občerstvení?“

„Ne, díky. Právě jsem snídal. Jak ostatně možná víte, bydlím v

hotelu Comisaria se svým přítelem. Jsme tady proto, abychom

dohodli nové kontakty s jedním Angličanem, který žije dále proti

proudu řeky. Místní ho tady znají jako Dona Pedra. On se zabývá

sběrem orchidejí.“

„Už jsem o něm něco takového opravdu slyšel,“ odpověděl

Salvador trochu příliš netrpělivě. „Jednou jsem vás také viděl v

baru.“

„V baru Francisco.“

„To je pravda.“

„Já vás tam také viděl. Byl jste tam s recepční našeho hotelu,

jistou dívkou jménem Dolores.“

„To je možné.“

„To je jeden z důvodů, proč jsem se rozhodl, že vás navštívím.

Jelikož jste byl evidentně jejím přítelem, tak jsem si myslel, že by

vás mohlo zajímat, že ji včera v noci nedaleko od tohoto domu někdo

zavraždil. Víte o tom?“

Výraz Salvadorovy tváře se změnil. „Ne!“

„Včera pozdě večer jsem si vyšel na čerstvý vzduch, abych se

trochu prošel, než půjdu spát. Na pěšině, která začíná z rozcestí a

vede sem k domu, jsem našel na zemi ležet nějaké tělo. Nebylo tam

žádné světlo, neměl jsem ani baterku, ale použil jsem svůj zapalovač

a v jeho světle jsem uviděl, že je to Dolores. Ze zad jí trčel nůž. Když

jsem ji obrátil na záda, uviděl jsem vedle ní ležet ten dopis. Hned

mne napadlo, že pokud je to vaše přítelkyně, mohla být velmi

pravděpodobně na cestě k vám. Nejdříve jsem si říkal, že bych měl

jít do nejbližšího domu, což byl asi ten váš, pro pomoc. Ale pak jsem

se rozhodl, protože to děvče bylo definitivně mrtvé, že už se pro ni

nedá nic udělat a že bude lepší to ohlásit na policii.“

„A udělal jste to?“

„Ano. Oznámil jsem to zdejšímu Intendente a také jsem mu byl

schopen i identifikovat oběť.“

„Dal jste mu také ten dopis?“ ostře se otázal Salvador.

99

„Ne. Dal jsem si ho do kapsy, a když jsem dorazil na policii, tak

jsem na něj úplně zapomněl. Ale on stejně asi nebyl tím hlavním

motivem vraždy, protože jinak by jí ho byl ten vrah sebral. Já jsem si

na ten dopis vzpomněl, teprve když jsem se ráno v hotelu probudil.

Pomyslel jsem si, že to bude asi osobní záležitost a že by bylo dobré,

kdybych ho mohl osobně doručit a přesvědčit se, že patří vám.

Rozumím-li tomu dobře, tak vy se jmenujete Salvador. Ale ten dopis

je adresován jakémusi panu Neckelovi.“

„Ten pan Neckel je můj dobrý přítel. Občas tady u mne chvíli

přebývá,“ zněla rychlá odpověď.

„V tom případě byste si ho radši měl vzít.“

Biggles vytáhl dopis v zakrvácené obálce a předal ho

Salvadorovi. Ten se na něj letmo podíval a pak ho zastrčil rychle do

kapsy. „Děkuji vám,“ řekl potom. „Jsem vám velmi vděčný. Ten

dopis ovšem nemůže být v žádném případě spojován s vraždou. Víte,

je to velice jednoduché. Raději, než abych musel podnikat zbytečné

jednorázové cesty do města jenom kvůli poště, požádal jsem to

děvče, aby se každý den na poště zeptala, a pokud by tam byly

nějaké zásilky pro mne nebo pana Neckela, aby je vyzvedla a až

skončí svou práci v hotelu, přinesla je ke mně domů, tedy sem. Za tu

starost jsem jí dal jistou maličkost, to jest nepatrně peněz. Tím by se

vysvětlovalo, proč právě s tímto konkrétním dopisem směřovala sem

k nám, když ji někdo přepadl a zavraždil.“

„Takže takhle to bylo,“ zabručel Biggles. „Já jsem si stejně

myslel, že to muselo být nějak takhle.“ Salvador, v pravidelných

intervalech stíhaný záchvaty kašle, si ubaloval další cigaretu. Neměl

na ruce žádný pečetní prsten, ale když ho teď Biggles měl příležitost

vidět v denním světle a představil si ho, jak vypadá asi bez

plnovousu, neměl už nejmenší pochyby o tom, jaká je jeho skutečná

totožnost. Byl teď již skálopevně přesvědčený, že tohle je Neckel,

ten vědec – dezertér.

„Nezahlédl jste čirou náhodou člověka, který to děvče

zavraždil?“ zeptal se náhle Neckel.

„Viděl jsem někoho, jak spěchá kolem mne, ale byla tam příliš

velká tma na to, abych tu osobu poznal. Ale nemyslím si, že to byl

100

muž. Připadalo mi spíše, že by to mohla být nějaká žena. V každém

případě ale to byl jen můj osobní dojem.“

„Ach,“ vydechl najednou Neckel s podivným důrazem, který

Bigglesovi nemohl uniknout. „Takže nemáte absolutně žádnou

představu, kdo by to býval mohl být?“

„Po pravdě řečeno, to se zas tak úplně říci nedá.“

„Tak kdo myslíte, že to mohl být?“

„Já bych to nemohl odpřísáhnout, ale podle postavy té ženy,

držení těla a výsledného dojmu, jak tak kolem mne přeběhla v té tmě,

tak mne napadlo, že by to mohla být ta slečna, kterou jsem viděl

tančit v baru Francisco.“

„Viděla vás tam?“

„Myslím, že ne. Pokud ano, tak by mne v té hluboké tmě a mezi

stromy stejně nebyla poznala.“

„Řekl jste o tom seňoru Intendente?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Upřímně řečeno proto, že bych se radši do toho případu

neangažoval. Jsem na světě už dost dlouho na to, abych se naučil

hledět si jenom svých věcí. Já jsem tady pouhý návštěvník, host

chcete-li, a ta zdejší událost se mnou či naším obchodem nemá vůbec

nic společného.“

„To je od vás velmi moudré. Až se opět sejdete se seňorem

Intendente, buďte tak laskavý a neříkejte mu nic o tom dopise. Víte,

mám pro to stejný důvod jako vy. Ten dopis nemůže mít absolutně

žádnou spojitost s důvodem vraždy, o tom vás mohu ujistit. Když to

tak vezmeme kolem a kolem, čím méně se o tom bude mluvit, tím

lépe.“

„Jak si přejete. Já jsem ale samozřejmě řekl seňoru Intendente,

kde jsem to tělo nalezl, takže i když se o tom ani v nejmenším

nezmínil, jeho vyšetřování ho pravděpodobně přivede i sem. Proto

jsem přišel ještě před ním. Aby pro vás ta zpráva, pokud vám ji

najednou oznámí policie, nebyla příliš velkým šokem.“

„Děkuji vám. To je od vás velice ohleduplné.“ Neckel náhle

vstal dávaje nepokrytě najevo, že rozhovor je u konce.

101

Biggles tedy také vstal, docela spokojený s výsledkem své

návštěvy, která mu prozradila všechno, co si potřeboval ověřit, když

se najednou odkudsi zvenku, ale docela blízko, ozvaly nějaké

rozčilené hlasy. Jeden jako by proti něčemu protestoval, ale vzápětí

jej přerušil výstřel z nějaké střelné zbraně. Potom se ozvaly v hale

rychlé kroky a do místnosti se vřítil Bogosoff s pistolí v napřažené

ruce.

„Ani se nehněte, vy dva!“ zakřičel na ně hrubě. Pak pohlédl na

Bigglese a pokračoval stejným tónem: „Vy se do tohohle nepleťte a

vyváznete se zdravou kůží!“ Potom se obrátil znovu na Neckela a

vyštěkl: „Kde jsou ty dokumenty? Okamžitě je předej a nechci slyšet

ani slovo, nebo slízneš to, co dostala ta tvoje gorila tam venku!“

Neckel se napůl otočil k oknu, jako kdyby uvažoval o tom, kudy

uniknout, ale Bogosoff to hned komentoval: „Odtud neutečeš. Mám

venku svého člověka a ten tě zastřelí, jakmile tě jen zblejskne!“

Biggies jakoby udiveně pohlédl na Neckela. Pak předstíraje

naprostou nevědomost se zeptal, spíše aby získal čas, protože jinak

odpověď znal velice dobře: „Pánové, co má tohle znamenat?!“

Na to rychle a bez váhání odvětil Neckel: „Já vážně nemám ani

tušení. Tenhle člověk asi zešílel!“

Biggies se soustředil na Neckelovy oči, protože věděl, či spíše

doufal, že jeho zrak padne podvědomě na místo, kde jsou uschovány

ty tajné dokumenty, samozřejmě za předpokladu, že jsou někde v té

místnosti.

„Tak dělej!“ zakřičel Bogosoff a jeho hlas zněl jako ocelová

struna. „Nemám na tebe celej den!“

Neckel si olízl rty. Z jeho obličeje jako by zmizela všechna

barva. Teď byl celý zsinalý a ohlížel se zmateně kolem sebe jako

krysa zahnaná náhle do kouta. Vrhl na Bigglese pohled, jako by

prosil o slitování, celý se rozechvěl, a přitom klesl bezvládně do

křesla.

Biggies by mu určitě pomohl, kdyby věděl jak a kdyby měl tu

možnost, protože to poslední, co by si přál, bylo, aby se tajné

dokumenty dostaly do rukou Bogosoffovi, který se teď zcela

otevřeně odhalil jako nepřátelský agent. Ale v takové situaci, s

102

protivníkem, který drží v ruce namířenou pistoli a je evidentně

připraven ji vážně použít, v takové situaci se prostě nedalo nic dělat.

„Máš na to pět sekund,“ prohlásil Bogosoff. „Dávám ti šanci,

člověče. A jestli to bude nutný, tak si ty papíry najdu i bez tebe,

kdybych měl tenhle barák rozebrat na kusy!“

103

104

„Dobrá,“ sklopil hlavu nakonec Neckel a jeho hlas zněl

nezvykle prázdně. „Budu pro ně ale muset dojít.“

Biggles zaznamenal, že to je najednou jiná písnička, kterou se

Neckel rozhodl zpívat. Teď už najednou nepředstíral, že neví, oč jde,

že neví o jakých dokumentech to Bogosoff mluví. To také

znamenalo, že ty dokumenty jsou opravdu někde v domě.

„Kde teda jsou!?“ rozčiloval se Bogosoff.

„V mojí ložnici.“

„Tak jdi napřed. Já jdu těsně za tebou a zkus jenom jednou

nějakou blbost a já tě hned odprásknu, ty zrádcovskej hajzle!“

To byla zjevně narážka na to, že Neckel sběhl a vyměnil svoje

zaměstnání za Železnou oponou za práci pro Západ.

Z Neckelova popelavého obličeje se teď řinuly kapky potu. Z

jeho výrazu bylo vidět, že už sám čeká, že ho Bogosoff stejně

zastřelí. V každém případě za to, že své bývalé chlebodárce zradil.

Věděl až příliš dobře, jako každý agent v téhle branži, že od nich

nemůže čekat žádné smilování.

„Dám ti všechny ty dokumenty, když mi slíbíš, že mě

nezabiješ,“ pokusil se chabě o smlouvání.

Biggles se neubránil úsměvu nad tím, za co by takový slib asi

stál, i kdyby ho Neckel nakrásně dostal.

Jak by to všechno bývalo dopadlo, to je spíše věc spekulací. Ale

faktem je, že v tom okamžiku došlo k náhlému přerušení událostí. Co

se týkalo Bigglese, ten to samozřejmě přivítal jako vítaný konec

tohoto nepříjemného výstupu. Ostatně pro Neckela to musela být

také obrovská úleva. A vlastně na tom nebylo vůbec nic

pozoruhodného. Dokonce se to dalo docela dobře očekávat.

Ze zahrady se totiž ozvalo více hlasů, potom kroky na schodech.

Do místnosti vzápětí vešel seňor Intendente s jedním ze svých

policistů. „Kdo zastřelil toho člověka venku?!“ ostře se zeptal.

Když si uvědomil, kdo jsou tito náhodní návštěvníci, Bogosoff

se snažil přímo bleskurychle schovat pistoli do kapsy. Ale zas až tak

bleskově se mu to zřejmě nepovedlo, protože to pravděpodobně

Intendente musel vidět, jelikož se ho hned ostře zeptal: „Byl jste to

vy?!“

105

„Já o žádném zastřeleném nic nevím,“ pohotově odpověděl

Bogosoff. „Zeptejte se jeho,“ ukázal na Neckela.

„On lže!“ vykřikl Neckel rozčileně. „On zabil mého sluhu a

když jste zrovna přišli, právě se chystal zabít i mne!“

Bogosoff na víc nečekal. Než se kdokoli zmohl na nějakou

reakci, natož aby mu v tom zabránil, Bogosoff se vrhl kupředu,

proběhl kolem policistů a v okamžiku byl z domu venku. Biggles ho

zahlédl oknem, jak se zběsile řítí po svahu dolů k řece. Jeho

společník, ten muž, kterého nechal hlídat venku, se za ním také

rozběhl a jen tak tak mu stačil běžet v patách. Sotva doběhli ke

břehu, naskočili do Neckelovy připravené kanoe, začali prudce

pádlovat a za minutu zmizeli za ohbím řeky.

Zatímco oba muži utíkali, policisté nezůstávali nečinně stát.

Jakmile se vzpamatovali z překvapivého útěku Bogosoffa, vytrhli

pistole, vyběhli ven až na travnatý svah a začali po mužích v kanoi

pálit jako zběsilí. Ale přirozeně moc šancí zasáhnout svůj cíl neměli,

protože se jim za chvíli vzdálil mimo dostřel pistole.

Intendente se posléze vrátil dovnitř obývacího pokoje domu

Casa Floresta, kde se mu naskytl pohled na Bigglese stojícího nad

Neckelem a sledujícího, jak se snaží nalít si nějaký alkohol rukama,

které se mu tak třásly, že většina alkoholu končila mimo sklenku

spíše než v ní. Ani jeden z obou mužů nepromluvil. Biggles proto, že

ho nic, co by měl říci, nenapadalo a Neckel zjevně trpěl ještě příliš

šokujícím zážitkem, než aby byl schopen ze sebe cokoli vypravit.

„Co se to tady děje?“ přísně je oslovil Intendente a podezíravě

se díval z jednoho na druhého.

„Já nechám tady pána, ať vám to vysvětlí sám,“ odpověděl

Biggles a ukázal na Neckela. Rozhodl se totiž, že tak se z té situace

dostane nejsnadněji a veškerá vysvětlování bude muset obstarat

Neckel. Sám se v žádném případě nechtěl míchat do situace, která

vypadala značně složitě.

„Co vás sem přivedlo?“ nenechal se jen tak odbýt šéf policie a

podíval se ostře na Bigglese.

„Já jsem jenom přišel oznámit seňoru Salvadorovi, co se včera v

noci stalo blízko jeho domu. Myslel jsem si, že by to rád věděl. Ale

zjistil jsem, že už nějakou návštěvu má. To je všechno.“

106

„Dobrá. Můžete teď jít. Já už si to tady vyřídím sám,“ rozhodl se

k Bigglesově úlevě Intendente.

Opustil tedy Casa Floresta a rychle si to namířil zpátky do města

a do hotelu, kde zanechal Bertieho.

107

KOMPLIKACE

10

Do hotelu spěchal Biggles značně ustaraný tím, jaký směr

nabraly události v posledních okamžicích. Na druhé straně byl docela

spokojený s výsledkem své návštěvy domu Casa Floresta.

Hustá mlha, do které se dostal hned za domem a která se táhla

od řeky k silnici, způsobila, že se nejdříve musel doslova protápávat

každým krokem, aby neztratil směr. Dál od řeky se ale mlha začala

zvedat a řídnout.

Bigglesovo podezření se tedy potvrdilo. Člověk říkající si

Salvador je skutečně Harald Neckel a Bogosoff se sám odhalil jako

agent nepřátelské rozvědky, jehož evidentním cílem v Cruzuadu je

totéž, co je jeho cílem. Když si vybavil Neckelovo chování v domě

při přepadení Bogosoffem, byl si teď Biggles téměř stoprocentně

jistý, že ty ukradené tajné dokumenty jsou někde v domě. Bogosoff o

tom byl také naprosto pevně přesvědčený. Biggles měl v hlavě dobře

uložený plán celého okolí domu a docela přesně podrobné

uspořádání nejméně jedné místnosti. A měl důvod se domnívat, že

dokumenty jsou právě tam.

Velkou otázkou ale bylo, vzhledem k tomu, co se stalo, jestli

tam také ty dokumenty zůstanou i nadále? A když už o tom tak

uvažoval, jestlipak Neckel zůstane v tom osamělém domě dál bydlet?

Hrozně se přece vylekal a bál se o svůj život. Kdyby nebylo toho

šťastného příjezdu policie, asi by byl opravdu přišel o život. Biggles

by si na svoje šance moc nevsadil, kdyby se Bogosoffovi podařilo

dostat ty dokumenty do ruky dříve než jemu. Další otázkou, která ho

trápila, bylo, co asi Neckel napovídá policejnímu šéfovi o té situaci,

ve které je tam v domě zastihl a navíc s jedním mrtvým mužem

prakticky na vlastním prahu. Navzdory všelijakým pochybnostem

108

však byla jedna věc jasná: věci se pohnuly kupředu a jejich poslání

tady rychle vrcholí.

Když vešel Biggles do hotelu, našel v baru jediného návštěvníka

a tím byl Bertie. Sedl si tedy vedle něho a neztráceje ani minutu,

vyprávěl mu všechno, k čemu došlo v domě Casa Floresta.

Jakmile skončil, Bertie sešpulil rty a překvapením hvízdl. „No

tedy, to je ale situace! To se teď všechno zatraceně rychle rozjede,

tím jsem si jistý. Ale co bychom měli teď dělat my?“

„No, něco budeme muset udělat a to rychle,“‘ zachmuřeně

přemýšlel Biggles. „Všechno nezůstane tak, jak je to teď, tím si

můžeš být jistý. Bogosoffovi se sice podařilo zmizet, ale rozhodně se

nebude držet stranou. Vyslali ho sem, aby získal ty dokumenty, a on

se neodváží odjet domů, totiž tam, odkud ho poslali, dokud je nebude

mít v ruce. To musí vědět Neckel, který tak dlouho žil za Železnou

oponou, stejně dobře jako my. Podle toho, jak vypadal a jak

reagoval, když se dovnitř vřítil Bogosoff s pistolí v ruce, tak si určitě

myslel, že ho vlastně přišel na místě popravit. Bezpochyby by k tomu

i došlo, kdyby Bogosoff věděl, kde ty tajné dokumenty jsou. Neckel

je sice možná dost mazaný, ale odvahu má asi takovou jako zajíc. A

já se právě nejvíc obávám toho, že najednou vezme do zaječích.

Jestli se mu to podaří a zmizí beze stopy, tak jsme nahraní.

Nebudeme mít žádnou naději ho znovu najít. O to se tentokrát určitě

postará lépe než předtím.“

„Ale Intendente přece musel předpokládat, že ten mrtvý muž

venku, zjevně Neckelova gorila, byl zavražděný Bogosoffem?“

„Nepochybuji o tom, že mu to Neckel takhle podal. Kromě toho

si myslím, že to asi je pravda.“

„V tom případě se ale Bogosoff neodváží vrátit, protože bude

mít strach, že by ho hned zatkli.“

„Možná se sem vrátí, až se setmí, v noci po řece. Mimochodem,

já si myslím, že ten člověk, kterého zastřelil, je tentýž člověk, který

tě přepadl a omráčil. Když jsem odcházel z toho domu, tak jsem si ho

dobře prohlédl a přitom jsem si všiml, že má na sobě boty, které by

mohly nechat na místě podobné otisky jako ty, co jsem tam na tom

místě přepadení našel.“

109

„Jestli je to pravda, tak jsem vlastně moc rád, že dostal to, co ho

potkalo,“ chladně prohlásil Bertie.

„Existuje jenom jedna věc, která tady může Neckela zdržet

dostatečně dlouho,“ nadějně uvažoval Biggles.

„Co je to?“

„Ten dopis, který jsem mu předal. Totiž pokud je v něm to, co

říkal Letecký komodor, že tam bude. Byl zřejmě napsaný tak,

abychom získali dost času. Neměl Neckela s jeho požadavkem na

milion dolarů přímo odmítnout, ale mělo se v něm navrhnout, že

bude následovat další dopis s definitivním rozhodnutím. Alespoň

Neckel by z toho měl mít takový pocit a měl by tomu také tak

porozumět. Všechny jeho plány určitě závisí na tom, zda mu naše

vláda pošle nebo nepošle ty požadované peníze. A jediným

způsobem, jak se o tom může dozvědět, je počkat na ten další dopis.

Jestli se nemýlím, tak to znamená, že i když odtud, respektive z Casa

Floresta, Neckel odejde, bude muset zůstat někde nablízku, kde bude

mít snadný přístup k poštovnímu úřadu v Cruzuadu.“

„Mohl by si ale pro ten dopis zase někoho poslat, ne?“

„Koho? Dolores je mrtvá. Je sice pravda, že by si mohl najít

někoho jiného, kdo by tam chodil, ale aby si to takhle zařídil, bude

muset jít na tu poštu nejdříve osobně. Možná tady jsou trochu

lajdácké a laxní předpisy, ale nedovedu si ani tady představit, že by

poštovní úřad prostě předával dopisy cizích lidí každému Tomovi,

Dickovi nebo Harrymu, který si tam nakráčí a řekne si o ně.“

„Už vím, co myslíš. Ale řeknu ti, je to divné, jak se to najednou

všechno začalo vyvíjet. Kdyby Neckel býval nepožádal Dolores, aby

mu vybírala jeho dopisy, nebyla by zavražděná a celá situace by

vypadala úplně jinak.“

„Kdyby tím, kdo nosil Neckelovi poštu, byla Maria, která

zavraždila Dolores, došlo by stejně k něčemu takovému. Teď už ale

dost o minulosti, zapomeneme na to. Musíme se věnovat přítomnosti.

Nechal jsem seňora Intendente v domě, aby si mohl v klidu

promluvit s Neckelem. Nedovedu si ale domyslet, co mu ten Neckel

napovídá. Můžeš ale vsadit svoje boty na to, že se mu ani slovem

nezmíní o těch tajných dokumentech, které jsou hlavní příčinou

110

všeho, co se tady teď děje. Další věcí, která je naprosto jasná, je

tohle: jakmile Intendente odejde, začne Neckel kmitat.“

„Co ale může dělat?“

„To bych také rád věděl.“

„Asi začne přenášet ty dokumenty někam jinam, ne?“

„Možná. Musí je ale ukrýt nejméně do takového bezpečného

úkrytu, v jakém byly až doposud.“

„Když jsi byl v tom domě, nevšiml sis u Neckela nějakých

náznaků, kde by asi tak mohly být?“

„Jenom velice zhruba. Když se dovnitř vřítil Bogosoff, sledoval

jsem Neckelovy oči a doufal jsem, že se třeba prozradí a na okamžik

se podvědomě podívá na místo, kde ty dokumenty ukrývá. To se

občas stává, víš? On se skutečně na okamžik podíval někam jinam a

sice na jeden obraz na zdi. Takový docela malý obrázek, ale zase

dost velký na to, aby zakryl nějaký zabudovaný sejf. Kdybych se do

toho domu mohl dostat, tak by to byla ta první věc, po které bych šel.

Myslím, že je docela pravděpodobné, že ty dokumenty jsou tam,

nebo někde v těsné blízkosti.“

„Takže dalším naším krokem je dostat se do domu?“

„Ne. Nejdříve bude naším úkolem sledovat dům a zjistit, jestli

Neckel opravdu odjede.“

„Mohl by třeba proklouznout přes řeku do Brazílie.“

„To zatím nemůže, dokud se mu nepodaří sehnat jinou kanoi

nebo nějaké plavidlo. Bogosoff mu jeho kanoi ukradl a já si myslím,

že právě pro takovýhle případ ji tam Neckel měl připravenou. Pokud

se rozhodne prásknout do bot, bude muset přijít nejdříve sem, do

města, aby sehnal nějakou dopravu. Nikde jinde ji tady sehnat

nemůže. Jestli se ovšem zatím úplně nezblázní a nepokusí se

bezpečně zmizet tak, že se vydá přímo do pralesa. Mimochodem, jak

se teď cítíš ty?“

„Prima.“

„To je dobře, protože tě budu muset požádat, abys hlídal Casa

Floresta pro případ, že by chtěl Neckel odejít. Já to sám udělat

nemohu, protože je více než pravděpodobné, že se mnou bude chtít

mluvit Intendente buď o té vraždě Dolores, nebo si bude chtít ověřit,

že to, co mu napovídal Neckel o všech těch událostech v Casa

111

Floresta dneska ráno, je pravda. Určitě si láme hlavu tím, co jsem

tam vlastně dělal také já. Pověz mi, setkal ses mezitím s Josém?“

„Ano, přišel sem do baru. Povídal, že jsi mu všechno o Dolores

řekl.“

„Jak to přijal?“

„Moc dobře ne. Pořád dokola opakoval, že za tohle někoho

zabije. Zdálo se mi, že za to, že se Maria tak rozběsnila, když ji

hodili přes palubu, činí zodpovědným Salvadora, jak ho nazývá.

Přišel k baru a usadil se tam, jako kdyby se rozhodl upít k smrti.

Nepřetržitě do sebe házel ten místní jed, tu pálenku aguardiente. Byl

tady dlouho, odešel teprve asi před půlhodinou.“

„To je tedy bída. No, ale my jsme na štěstí neměli nic

společného s tím, co se dělo mezi Mariou a Dolores. To si José musel

uvědomit. Ale stejně by mne zajímalo, kam asi šel. Původně povídal,

že se chce dneska ráno vrátit do Villy Vanda. Jestli je ale v takovém

stavu, jaký mi tady popisuješ, tak by měl s tím návratem počkat až do

zítřka. Já teď půjdu a přesvědčím se, jestli skutečně odešel domů.

Pokud tady má pořád svého koně, tak musí být ještě někde ve městě.

Nechci, aby narazil na šéfa policie. Mohl by totiž začít trochu příliš

mluvit. On si také bude dobře pamatovat, že Dolores pro Neckela

vyzvedávala poštu a třeba by mu mohl i prozradit, že jsem ho

podplatil, aby od Dolores získal pro nás ty informace o Neckelovi.“

„Hm, to mne vůbec nenapadlo.“

„Přesně tohle by mohlo přimět policejního šéfa, aby začal

přemýšlet, a tak nám to tady všechno pěkně ztížil.“

„To je fakt.“

„Tak vydrž moment, rozhlédnu se trochu kolem.“

Biggles vyšel ven do hotelového dvora. Tam našel hocha, který

se staral o koně a od něho se dozvěděl, že Josého pony je stále ještě

ve stáji. Ale kam José šel, o tom neměl hoch údajně ani tušení. Už ho

prý nějakou dobu ani nezahlédl, a když ho viděl naposledy, tak mířil

pěšky někam přes plaza. Biggles se tedy vrátil k Bertiemu a sdělil mu

výsledek. „Nikde jsem Josého neviděl, ale soudím podle jeho

ponyho, který je prý stále tady, že to nevypadá, že by se vrátil do

Villy Vanda.“

112

„Však on se brzo ukáže,“ mínil Bertie. „Možná někde vyspává

po následcích toho zdejšího pití, toho aguardiente.“

„Doufám, že máš pravdu,“ pochybovačně se zatvářil Biggles.

„Rozvášněný domorodec se může stát pěkně nebezpečným

člověkem. A je-li ještě k tomu všemu opilý, tak by mohl být schopný

všeho.“

Další spekulace na toto téma přerušil příjezd Intendente,

tentokrát doprovázeného jeho podřízeným policistou.

„Tak se znovu setkáváme, pánové,“ zdravil je kupodivu velmi

srdečně Intendente.

„Tak copak je zase nového?“ zeptal se Biggles jakoby

mimochodem, bez důrazu, ale ve skutečnosti trochu nesvůj, že by ho

policie mohla začít vyslýchat kvůli tomu, co se u Casa Floresta

přihodilo.

Ale důstojník jim jen oznámil, že se zastavil jenom na skok, aby

informoval majitele hotelu, že zatkl to děvče, které zavraždilo jeho

recepční, tu Dolores.

Biggles se zamračil. „Říkal jste děvče?“

„ Si seňor.“

„Koho máte na mysli?“

„To děvče, kterému říkají Maria. To děvče, co tancuje v baru

Francisco. Je to dcera toho člověka, co mu patří ten podnik.“

„Z čeho jste usoudil, že to udělala ona?“

„Já to prostě vím.“

„Jak to?“

„Seňor Salvador mi to prozradil.“

„Jak to může vědět? Copak tam byl u toho?“

„Nebyl, ale věděl o tom všechno. Řekl mi to všechno dneska

ráno, když jste odešel.“

„On vám to řekl?“ Biggles se zmohl stěží na pár slov, aniž by

dal najevo své zhnusení a pohrdání tím člověkem.

„On přiznává, že u té vraždy sice osobně nebyl a neviděl to,“

pokračoval Intendente, jako by se nejednalo o nic zvláště důležitého.

„Ale Maria mu řekla, že to jednoho dne stejně udělá. Často ji slyšeli,

jak takhle vyhrožuje. A ta vražda byla provedena její dýkou. Na

rukávu jejích šatů byla ještě krev, když jsem ji zatýkal. Ona se

113

později sama přizná. Á, tady je patrone.“ Všichni tři potom odešli do

soukromé kanceláře majitele hotelu.

Biggles nepochyboval, že policista zatkl sice správnou osobu,

ale byl hrozně otrávený proradností jejího milence. Pohlédl

rozhněvaně na Bertieho. „Co tomu říkáš, člověče? Slyšel jsi to?!“

„No ovšem.“

„Ten Neckel musí být ale pěkná svině! Já si jsem sice také

naprosto jistý, že chudinku Dolores zavraždila Maria, ale o to tady

teď nejde. Mně se skoro zvedá žaludek nad tím, že Neckel, který měl

poměr s Mariou, se k ní dokáže zachovat zrovna takhle. To byl prý

on, kdo nabízel policii informaci, že Maria Dolores vyhrožovala, že

doslova řekla, že ji zabije, což by mohla sice být vážně míněná

výhrůžka, ale také nemusí. A teď to děvče udá policii právě takový

týpek, jako je Neckel!“

„Proč to ale dělal?“

„Rozhodně ne proto, že by tomu zbabělci záleželo na nějaké

spravedlnosti! Na to můžeš vsadit svůj drahocenný život. Udělal to

možná proto, že se chtěl ukázat na té stejné správné straně zákona

jako místní Intendente. Nebo spíš se chtěl Marii zbavit, když se jí už

dostatečně nabažil. Zatraceně! Na světě jsou ale zrůdy!“

„To je tedy fakt,“ souhlasil ponuře Bertie. „Jaký vliv to ale bude

mít na naše poslání?“

„To netuším. Je ještě příliš brzo, aby se to dalo odhadnout.

Třeba to žádný vliv mít ani nebude. Ale kdyby Neckel prozradil

seňoru Intendente, že jsem to byl já, kdo mu řekl, že viděl nějakou

ženskou postavu u těla mrtvé Dolores, tak to by nám udělalo pěknou

čáru přes rozpočet. Seňor Intendente by si mohl položit otázku, proč

jsem mu to vlastně neřekl sám. A pokud by se Maria nebo její

rozsáhlé příbuzenstvo dozvědělo, že jsem Neckelovi řekl, že jsem ji

viděl blízko místa činu, šli by hned po mně s dýkami a pistolemi, tím

jsem si naprosto jistý. Maria byla u llaneros moc populární. Problém

je, že já nemám tušení, co všechno Neckel vlastně policii namluvil.

Na druhé straně jedna věc je jasná. Maria o Neckelových obchodech

a jiných záležitostech tady nemohla moc vědět. Jinak by ji byl

nevydával tak ochotně, protože by se bál, že na něho všechno

prozradí. Když jsem já naposledy mluvil s Mariou, tak by proti

114

Salvadorovi, jak si asi to děvče stále myslí, že se její hrdina jmenuje,

neřekla ani křivé slovo.“

Bertie zavrtěl zachmuřeně hlavou. „Všechno mi to tady připadá

jako pěkně odporná záležitost. A tenhle Neckel, to je nesporně

absolutně hnusný podrazák a kdyby ho kdokoli odrovnal, tak to pro

všechny ostatní bude lepší!“

„Naprosto s tebou souhlasím. Jenomže není na nás, abychom

něco takového podnikli. Mám-li se vrátit k našemu zásadnímu úkolu,

tak teď už jsme se dozvěděli z okolí a prohlídky vnějších prostor

Casa Floresta maximum. Zbývá jedině pokusit se dostat dovnitř a

najít ty dokumenty. Nebudu ale takový blázen, abych si myslel, že to

bude procházka růžovým sadem. Kromě Neckela tady je ještě

Bogosoff, se kterým musíme pořád počítat. Víme dobře, že je stále

tady a dokud si myslí, že existuje i ta nejmenší šance, že dostane to,

kvůli čemu sem přijel, nehne se odtud. Což mi připomíná, že je

nejvyšší čas, aby ses vydal k tomu domu a zjistil, co se tam vlastně

děje. Nechoď ale moc blízko. Já potřebuji jedině vědět, jestli Neckel

z domu odejde a pokud ano, tak kam má namířeno. Já tady vyřídím

nějaké nutné záležitosti a hned se vydám za tebou. Momentálně si ale

myslím, že bude lepší, když tady ještě chvíli zůstanu pro případ, že

by si Intendente se mnou chtěl ještě jednou promluvit. Také se

pokusím vyhledat Josého. Dělá mi trochu starosti. Doufám, že se

nepokusí udělat nějakou hloupost. To by nám ještě scházelo, aby se

dokonce pokusil někoho zabít, nebo začal na veřejnosti vytrubovat,

co toho ví! Kdyby se to rozkřiklo, tak to by nám pomohlo asi tak,

jako kdyby nám někdo nasypal písek do převodovky!“

„Jestli se ale dostal do problémů, tak to bude vypadat, že jsme se

pěkně odvděčili Donu Pedrovi za to, že nám ho půjčil, aby nám

pomáhal!“

„Máš pravdu. Jestli to Don Pedro doslova řekne nebo ne, to je

jedno. Bude mít pocit, že jsme za něho nějakým způsobem

zodpovědní, obzvláště jestli se dozví, že jsem mu dal peníze, aby to

všechno šel zapít.“

Bertie vstal. „Tak dobrá, kamaráde. Já vyrazím. Jestli se spolu

nesetkáme přímo na té pěšině u domu, tak se vrátím sem a pokusím

se tě najít někde v hotelu.“

115

„Pokud mne nebude Intendente potřebovat tady, rychle do sebe

hodím něco k obědu a dorazím za tebou, abych tě vystří – dal. To ti

dá šanci vrátit se včas do hotelu, abys ještě dostal také nějaký oběd.“

„To by šlo.“ Bertie se obrátil a vyšel ven.

Biggles čekal v hotelovém baru, dokud se opět neukázal šéf

policie. Společně si pak dali něco k pití. Ale ani o Dolores, ani o

zatčení Marii nebo o tom případu v Casa Floresta se žádný z nich

nezmínil a za malou chvíli se stejně rozešli.

Biggles vyšel na dvůr a pak se rozhodl, že se půjde projít po

městě doufaje, že třeba někde zahlédne Josého. Ale nebylo po něm

ani vidu ani slechu. To Bigglese poněkud zaskočilo, protože jeho kůň

byl stále ve stáji. Vrátil se tedy do hotelu, trochu se umyl a pak sešel

dolů do jídelny, aby se naobědval.

116

BERTIE ŠLÁPNE VEDLE

11

Bertie vyrazil za svým úkolem sledovat Neckela a jeho pohyb v

Casa Floresta s velkým sebevědomím. Pro jeho úkol bylo na místě

zjevně dostatek stromoví a křovin nabízejících se k úkrytu, takže

tady potíže neměl. Navíc ten obrovitý míšenec, Neckelova gorila, byl

po smrti a dosud nebylo určitě dost času nahradit ho nějakým jiným

obrem. Teprve když Bertie po opatrném a pomalém postupu dorazil

téměř k domu, napadlo ho, že jeho úkol zas až tak jednoduchý

vlastně nebude. To, co se mu zdálo jako výhoda, totiž spousta stromů

a křovin k úkrytu, se teď ukázalo také jako nevýhoda. Bylo jich totiž

příliš mnoho.

Pravděpodobně by bývalo úplně jednoduché pozorovat dům z

nějakého místa poblíž rozcestí. Ale jelikož to bylo také jediné místo,

kudy by pravděpodobně Neckel dům opouštěl, Bertie musel najít

něco jiného. Aby vyloučil možnost, že se Neckel vzdálí nepozorován

nějakou jinou cestou, bylo třeba, aby měl Bertie výhled přes oba

směry, nahoru k lesu i dolů k řece. Také ho napadlo, že se Neckelovi

třeba podaří někde sehnat další kanoi. Taková možnost se nedala

vyloučit a tudíž ani ignorovat. Třeba mohl Neckel požádat

Intendente, který věděl, jak přišel o loď, aby mu poslal jinou z města

dolů po řece. Proto musel Bertie vyřešit otázku, která pozorovací

pozice je nejvhodnější pro to, aby Neckela viděl skutečně ze všech

stran vždycky dříve, než se mu podaří zmizet. Proto se po krátkém

průzkumu rozhodl, že ideální místo bude někde poblíž řeky. Usadil

by se tedy nejraději na pahorku, který z místa, kde stál, mu nabízel,

jak si Bertie myslel, dokonalý výhled jak na vodu, tak i na přední

část domu. Bude moci krásně vidět všechno, co se bude dít před

hlavním vchodem včetně pěšiny z boku na dvůr, kde, jak věděl, jsou

117

druhé dveře do domu. Během své dřívější návštěvy té noci, kdy ho s

Dolores překvapila náhle Maria, viděl Neckela těmi dveřmi chodit.

Aby se na to vybrané místo ale dostal, musel by nejdříve opustit

tu pohodlnou vyšlapanou pěšinu. To sice vypadalo jednoduše, ale

teprve když to udělal, zjistil, jak velké problémy představuje snaha

proklestit si cestu panenským pralesem. A nebyla to jenom otázka

výběru cesty ve spleti křovin. Bylo třeba si cestu doslova vybojovat a

místy si úplně prosekávat kus po kuse jakýsi tunel neuvěřitelně

přebujelou vegetací. Nicméně, navzdory všemu, se Bertie rozhodl

probíjet se dál. Brzy se ale dostal skutečně do úzkých. Gigantické

stromy mu zakryly nebe, jako by rostly až do něho. Všude kolem se

liány proplétaly ve fantastických spletencích jak se bez přestání

šplhají výš a výš ke slunci a chytají se jakékoli podpory. Zelené

šlahouny vedly ze stromu na strom v zoufalé snaze porazit ostatní

konkurenty v boji o stejný cíl. Zvedaly se i ze země ve všech

možných úhlech, vedle kořenů i přímo z kořenů stromů, které se jako

nohy obrovitých netvorů roztahovaly všude kolem. Některé měly

navíc ještě další, tak zvané vzdušné kořeny, visící z jejich větví jako

dlouhá klubka jazyků mnohoocasých bičů. Půda byla měkká až

bahnitá a Bertie do ní často zapadal až po kolena. Vlhké vedro ho

začínalo dusit. Silný zápach tlejících rostlinných zbytků všeho druhu

způsobil, že se téměř zalykal. A navíc po celou dobu postupu byl

cílem komárů a dalšího bodavého a nenasytného hmyzu. Jednou se

zachytil větve, aby nepadl přímo do toho hnusného humusu a

nevšiml si, že větev je samá drobná dírka. Vydechl pak úplně

úžasem, když objevil, lépe řečeno když si myslel, že objevil, že ta

větev je jakoby rozžhavená do ruda. Ale vzápětí si ten svůj chybný

odhad uvědomil přímo bolestně. Ze všech těch dírek se totiž

najednou začali hrnout malí rudí mravenci, vyběhli mu na ruku a pak

kousající a bodající se hnali zběsile dál po jeho těle. Zabralo mu

pěkných pár minut, než tu nemilosrdnou invazi setřel a sklepal na

zem. I potom se mu ale setkání s mravenci připomínalo spoustou

bolestně pálivých puchýřků.

118

119

Tehdy si Bertie uvědomil, že udělal chybu, když chtěl opustit tu

vyšlapanou pěšinu. Došel ale už tak daleko a s takovými potížemi, že

se rozhodl raději pokračovat dál. Nerad si totiž přiznával porážku a

pak si také myslel, že už to nemá moc daleko. Když se snažil

prohlédnout mezi větvovím, zahlédl vepředu záblesk vodní hladiny,

což by znamenalo, že se tam prales začíná trochu rozevírat a stromy

tam rostou řidčeji. Alespoň také nebude mít problémy se zpáteční

cestou, protože za sebou zanechával širokou stopu jako od slona.

Zastavil se tedy, aby se trochu nadechl. Teď už chápal, proč Don

Pedro přestal sám osobně chodit na výpravy do pralesa za

orchidejemi. A teď už také nebylo žádnou záhadou, proč jsou divoké

orchideje tak drahé.

Jak tam tak stál, uslyšel najednou z křovin lesa praskot, který

mu prozradil, že tam není sám. Byl to ale člověk nebo jen nějaké

zvíře? Vyšplhal se po jedné liáně trochu výš, ještě včas, aby zahlédl

záda nějakého domorodce poblíž řeky, který právě zmizel za

skupinou vysokých a hustých jehličnanů. Kdo ten člověk je, nebo co

tam dělá, to už si Bertie všimnout nestačil.

Ostatně mu to bylo jedno. Byl v takovém stavu, celý zplavený

vedrem a vyčerpaný zápasem s pralesem, že na něho ihned přestal

myslet. Teď už se dostal na své vybrané pozorovací stanoviště.

Jenomže ke svému zklamání zjistil, že veškerá jeho snaha byla

marná. Všechno, co mohl ze svého nového stanoviště vidět, byla

jenom střecha domu a v ostatním výhledu mu vadil pás vzrostlých

bambusů. Pořádně se na sebe za takové bláznovství, které znamenalo

tolik námahy a tolik ztraceného času, rozzlobil a rozhodl se, že se

vrátí stejnou cestou, kterou přišel, a půjde k řece po staré pěšině. Z

místa, kde právě byl, by se nedalo sledovat prakticky nic.

Obrátil se tedy, aby se vrátil po svých stopách, avšak najednou

si uvědomil, že se někde blízko ozval jakýsi pohyb. Vlastně už ten

zvuk slyšel delší dobu, ale stále spíš jako z dálky. Pokládal jej za

syčivý křik rozzlobených opic, kterých byly plné stromy všude

kolem. Ale teď si najednou nebyl vůbec jistý. Co by ostatně dělala

opice na zemi a ještě k tomu tak blízko u něho? Začal tedy pátrat

120

zrakem u země ve směru, odkud se jako by přibližoval ten podivný

zvuk. Spíše ze zvědavosti než ze strachu se sehnul a lokalizoval

místo, odkud ty zvuky přicházejí. Bylo to nedaleko pod jakýmsi

kapradím pár stop vepředu.

Když pokročil dál, strnul najednou, jako by ho zasáhl blesk.

Zůstal stát jako přikovaný a jeho nervy se tím náhlým šokem úplně

roztřásly. Skelným pohledem se na něho upíral pár zlověstně

vypadajících očí. Pod nimi šlehal z odpudivé a hrozivě rozevřené

tlamy dlouhý jazyk sem a tam jako součást nějakého automatického

přístroje. Horší ale bylo, že pod tou hlavou se kroutilo obrovité tělo,

jeden obrovitý závit po závitu, tělo hada tlusté jako mužské stehno.

Podle těch rozměrů si Bertie okamžitě uvědomil, že to může být

jedině anakonda. Mnozí cestovatelé tvrdí, že anakonda, navzdory

svým obvykle obrovitým rozměrům, není žádný nebezpečný had a

pokud je vyrušena, tak se většinou snaží jedině rychle zmizet. Jiní ale

mají trochu jiný názor, zejména domorodci, kteří s ní přicházejí často

do styku. Rozhodně ale anakonda není jedovatá. Zabíjí škrcením a

polyká svou kořist vcelku, jako jiní hadi – škrtiči, například krajty a

hroznýši, kteří mají sice menší, ale podobné rozměry. Bertie, který

hada asi vyrušil, se teď o tom mohl přesvědčit na vlastní oči.

To, co uviděl, ho pořádně vylekalo. Had začal velice pomalu

hlavu stahovat zpátky. První závit jeho velikého těla se zvedl a dostal

tvar jakéhosi „S“. Bertie už viděl ve svém životě hezkých pár hadů a

věděl, co to znamená. Had se chystal zaútočit. Ale ještě než se mohl

vůbec pohnout, hadova hlava vystřelila kupředu a tělo se začalo

bleskurychle rozvíjet a natahovat jako ocelové pero. Bertie měl

akorát tak dost času na to, aby se sehnul a uhnul stranou a současně

si rukama chránil obličej. To se sice ukázalo jako účinné, jenže jeden

z těch dozadu zatočených zubů se mu zachytil za rukáv košile.

Instinktivně celou paží zběsile trhl, aby se uvolnil a za cenu ztráty

větší části košile se mu to povedlo. Cár košile zůstal viset za zub

hadovi u tlamy.

Pokud to půjde, musí teď vzít nohy na ramena, chce-li se

zachránit, pomyslel si. Pokud to půjde. A ono to nešlo. Dokonce se

prakticky nemohl ani pohnout. Vypadalo to, jako by jedna jeho noha

byla přikována k zemi. Když pohlédl dolů, uviděl také proč. Had se

121

mu stačil ocasem omotat kolem kotníku. Když ho při výpadu minul,

padl had na zem, ale nevracel se za kořistí. Naopak. Rozvinul se do

celé své obrovské délky a začal se plazit směrem k řece. V okamžiku

Bertie pocítil, jak ho nesmírná síla táhne s sebou a jenom s největším

vypětím sil se udržel na nohách. Do obličeje mu přitom šlehaly větve

a liány.

Lidský mozek prý funguje nejlépe v okamžiku extrémního

nebezpečí. Bertie nepropadl panice. Nemusel ani myslet. Měl v hlavě

neuvěřitelně jasno a jeho mozek zachovával naprostý klid. Všechno

viděl zcela jasně a uvědomoval si přesně, co se snaží anakonda

udělat. Chtěla ho dostat do vody, kde je mnohem pohyblivější a kde

by neměl sebemenší šanci. Sáhl rychle po své mačetě a vytáhl ji z

pouzdra. Rozmáchl se a veškerou možnou silou ťal dolů do hadího

ocasu, jenom pár palců vedle svého kotníku. Nůž zajel do masa jako

do másla. Hadovo tělo se zachvělo. Ze dvou otevřených konců těla se

začala řinout krev a had vydal příšerný sykot silný jako bezpečnostní

ventil parní lokomotivy. Ale přesto pokračoval dál k řece

zanechávaje svůj ocas, asi jeden yard dlouhý, kroutit se a svíjet v

šíleném rytmu mezi uválenými a pošlapanými rostlinami na

bahnitém terénu pralesa.

Bertie ale nezůstal stát, aby viděl, jak se dál bude chovat hlavní

část hadova těla. Prodíral se ven z pralesa co to šlo, bez ohledu na

všelijaké překážky, které by ho za jiných okolností jistě zarazily.

Právě během toho splašeného útěku si za chvíli uvědomil, že si tím

bezhlavým úprkem způsobil víc škody, než mu způsobila anakonda, i

když jeho zranění nebylo nic horšího než modřiny a škrábance.

Doběhl až na okraj pralesa, těsně k pěšině, tam se zarazil,

přesvědčil se, že nikdo není na dohled a přešel na druhou stranu, kde

se schoval v odrostlejších jehličnanech. S rukama stále se ještě

třesoucíma z přestálého šoku si kapesníkem otíral obličej a krk,

protože se potil, jak se tak říká, jako dveře od chléva. Přitom si také

prohlížel ty největší jizvy po ostrých větvích a potrhané šaty. S tím

utrženým rukávem se nedalo nic dělat a mohl být vlastně spíše

šťastný, že se ten textilní materiál mohl tak snadno utrhnout. Když se

dal trochu dohromady, ustoupil hlouběji do stromoví, na místo, kde

122

by ho nebylo z pěšiny vidět. Pomalu se posadil do trávy, rukama

podepřel bradu a snažil se nabýt zase ztracenou rovnováhu.

Asi tak půl hodiny seděl tiše a bez hnutí. Po té době už začal mít

pocit, že je zase jakž takž v pořádku. Ale náhlý zvuk kroků směrem

od města k němu ho rychle přiměl k pohotovosti a postavil na nohy.

Za okamžik se odhodlal, a protože kroky se blížily, riskoval

vyhlédnutí ven z porostu. Ke své veliké úlevě uviděl na pěšině

Bigglese. Když ten přišel téměř až k němu, vystoupil Bertie na

pěšinu a ukázal se mu v celé své kráse.

Biggles se zarazil a překvapeně na něho zůstal koukat.

„Propánakrále, Bertie, co jsi to se sebou prováděl?“

Bertie se slabě usmál. „Mám-li říct pravdu, kamaráde, tak jsem

právě absolvoval diskusi s jednou anakondou.“

„Vypadáš ale jako kdybys tu diskusi prohrál!“

„Bez starosti. Ten surovec se odplazil domů bez svého ocasu.

Takovou příšeru jsi ale v životě neviděl! Říkám ti, ten prevít byl

dlouhý jak celá Regentská třída!“

„Jak dlouhý?!“

„No, určitě tak nejmíň padesát stop.“

„No tak, jak velký byl ten had opravdu?“

„Přísahám ti, že měl nejmíň dvacet stop!1“

„Tak to je lepší. Jak se to stalo?“

Bertie mu podrobně popsal celé to svoje dobrodružství včetně

důvodu, kvůli kterému se vlastně do toho pralesa pustil. „Můžeš na

mně chtít cokoli, ale na výpravu do pralesů mne už nikdy nedostaneš.

Zatraceně, kdybych neměl s sebou svoji mačetu, tak jsem se dostal

opravdu do úzkých!“ uzavřel své vyprávění.

„Viděl jsi někoho?“

„Ani živáčka. Ne, to vlastně není tak docela pravda,“ opravil se

vzápětí, jelikož si vzpomněl, že viděl nějakého domorodce v lese.

1 Délka, kterou dosahuje Anakonda, což je vodní had, je neustále předmětem

dohadů. Obvykle se předpokládá, že třicet stop je asi maximální délka, dvacet stop

se blíží spíše průměru. Existují ovšem cestovatelé, kteří tvrdí, že viděli exempláře

dlouhé až čtyřicet stop, zatímco Indiáni tvrdí, že dorůstá ještě větších rozměrů.

Anakonda obvykle odpočívá ve vodě nebo někde poblíž a většinou se svou kořist

pokouší zatáhnout do vody.

123

„Na okamžik jsem zahlédl nějakého barevného člověka mezi stromy,

ale nemám tušení, kdo to byl. Myslím, že mne vůbec neviděl. Když

tak o tom ale přemýšlím, tak mne napadá, že to byl možná ten samý

chlap, co toho děsivého hada vyplašil.“

„Jsi už ale v pořádku?“

„Jsem zdravý jako řípa.“

„Prima. V tom případě to tady vezmu za tebe a ty si skoč dolů

do restaurace a něco si sněz.“

„Chceš, abych se sem ještě vrátil?“

„Jestli se na to budeš cítit, tak bys mohl. V hotelu stejně není co

dělat. Spolu se pak můžeme pokusit dostat se blíž k domu. Jeden

bude hlídat a druhý to tam bude moci v klidu prozkoumat.“

„Dobrý nápad. Josého jsi náhodou neviděl?“

„Po něm není nikde ani známky. Ale jeho pony je stále ve

stájích, takže je možné, že ho najdeš v baru, až se vrátíš do hotelu.

Jestli bude pořád ještě pít, tak se ho pokus zarazit. Pohroz mu, že to

oznámíš Donu Pedrovi, jestli toho hned nenechá.“

„Dobrá, zařídím to.“

„Ještě jednu věc. Poslední. Mám trochu starosti co se týče

Bogosoffa. Je ozbrojený a netahá tu pistoli s sebou jen tak pro nic za

nic. Jenom uvaž, jak snadno a rychle vyřídil toho Neckelova

tělesného strážce. Mám proto takový návrh. Kdybychom se s ním

dostali do hádky, tak bude proti nám ve výhodě. Proto bych se cítil

mnohem klidnější, kdybych měl v kapse svou automatickou pistoli.

Najdeš ji v našem pokoji s pár zásobníky a náboji zabalenou v košili

úplně na dně mého batohu. Až půjdeš zase zpátky sem, dej do pistole

jeden zásobník, schovej ji do kapsy a vezmi s sebou.“

„Dobrý nápad. Věř mi, kamaráde, když jsem viděl tu anakondu,

jak se na mne tak zle kouká, moc jsem si přál mít tady nějakou

pistoli. Tenhle prales není zrovna místo pro sametové rukavičky.“

„Ani nevíš, jak s tebou souhlasím. To je prozatím všechno. Dej

se na cestu a něco pořádného do sebe hoď.“

„Jsem už na to docela žhavý. Tak se uvidíme později,“

odpověděl Bertie skoro nedočkavě a už pospíchal pryč.

Jelikož neviděl cestou do hotelu nic, co by ho zaujalo, a nic, co

by bylo nějak výjimečné, nezastavil se dříve, dokud nedorazil do

124

hotelu, kde zamířil rovnou k baru. Jelikož tam José opět nebyl, vyšel

ven na dvůr. Protože tam José také nebyl, vydal se Bertie za tamním

mladým stájníkem. Našel ho uvnitř stáje a ke svému překvapení se

dozvěděl, že si José vyzvedl svého koně a vydal se zpátky do domu

Villa Vanda.“

„Jak dlouho to je?“

„Může to být asi tak půl hodina, seňore.“

Pořadně vyvedený z míry tím, že se José rozhodl vrátit beze

slova rozloučení a zvědavý, kde asi ten člověk strávil celé ráno, vrátil

se Bertie do hotelu a konečně si dal tak dlouho očekávané pořádné

jídlo.

125

FRUSTRACE

12

Bylo už pozdní odpoledne, největší horko parného dne už přešlo

a slunce se blížilo k západu v záplavě zlatisté záře, když se konečně

Bertie připojil opět k Bigglesovi na té pěšině vedoucí panenským

peruánským pralesem. Bezpochyby i ona, jako spousta dalších

stezek, byla původně zvířecí stezkou, kterou se po celé generace

divoká zvířata ubírala dolů k vodě, aby se tam napila.

„Děje se něco?“ zeptal se Bertie sotva dorazil.

„Absolutně nic.“

„Nikoho jsi neviděl?“

„Ani živou duši. A z toho domu se po celou dobu, co tu jsem já,

neozval absolutně ani hlásek.“

„Dostal ses ale taky blíž k němu?“

„Ano. Dvakrát jsem šel tak blízko, jak jsem si myslel, že to jde

bez rizika, aby mne někdo zahlédl. Podle toho, co jsem slyšel, či spíš

neslyšel, si myslím, že je ten dům úplně opuštěný. Trochu si kvůli

tomu začínám dělat starosti. To bychom vypadali opravdu trapně,

kdybychom po tak dlouhé době, kterou tady strávíme hlídáním,

zjistili, že ten syčák Neckel je už dávno na míle daleko někde za

horami. Jenomže pokud přímo nepůjdeme a nezaklepáme tam na

dveře, tak se těžko dozvíme, jak to tam vlastně vypadá.“

„Co se takhle ještě porozhlédnout kolem?“

„No, teď, když jsi tady ty, tak bychom se o to mohli pokusit. Ale

jenom trochu blíž, abychom zjistili, jestli tam vůbec ještě někdo je.

Pokud ano, určitě ho uslyšíme nebo dokonce uvidíme. Ale to bych

navrhoval teprve až za tmy, což by nemělo už vlastně dlouho trvat.

Já si alespoň nedovedu představit, že by tam někdo bydlel, v noci si

vůbec nerozsvítil a seděl tam potmě. Ale zkusíme se dostat blíž už

teď. Jenom dávej pozor a měj oči na stopkách!“

126

„To mi nemusíš vůbec připomínat. Po té mojí aféře s anakondou

si mockrát rozmyslím, než někam šlápnu! Tyhle pralesy už nejsou to,

co bývaly. Klidně nechám všechny jejich orchideje Fotherhamovi.“

Obezřetně naslouchali každému šramotu a každých pár kroků se

zastavovali a znovu poslouchali. Tak se pomalu dostali téměř až k

hlavnímu vchodu. Dveře byly zavřené a široko daleko nikdo. Skoro

to vypadalo, že je dům úplně opuštěný. Bertie šel dál, až na místo,

odkud předtím pozoroval poprvé na malém dvorku Neckela, Dolores

a Mariu. Ani tam ale nikdo nebyl, ani stopy tam nebyly po nějakém

obyvateli domu, nikde se neozýval ani žádný zvuk.

„Přece tady v tom domě musí někdo bydlet,“ poznamenal

nespokojeně Bertie. „Vždyť jsou postranní dveře otevřené!“

Asi půl hodiny jen tak stáli a sledovali dům. Slunce už zapadlo.

Tma přišla, jak to v tropech bývá, jako zničehonic, bleskurychle.

Objevily se světlušky, cvrčkové začali cvrkat, žáby začaly kvákat,

moskyti začali útočit v obrovských hejnech. Přesto se v domě stále

neukazovalo žádné světlo. A bylo tam stále ticho.

„To mi nejde na rozum,“ bručel Biggles. „Něco tady nehraje.

Vypadá to, jako když se Neckel opravdu odstěhoval.“

„Co takhle kdybysme to riskli?“

„Co tím myslíš?“

„Šel bych ke dveřím a prostě zaklepal.“

„Radši ještě chvíli počkáme, než se o něco takového pokusíme.

Je možné, že Neckel z nějakého důvodu na chvíli někam odešel a

zase se každou chvíli může vrátit. Byl bych raději, kdyby nás přitom

nepřekvapil ve svém domě. On moc dobře ví, jak Bogosoff touží po

těch dokumentech, ale zatím neměl důvod se domnívat, že my se

vlastně snažíme o to samé.“

Plynul další čas. Nad řeku vplul měsíc v úplňku jako veliké zlaté

kolo, které po klidných vlnkách rozhodilo zlatisté odlesky jako

rozházené střípky obrovského rozbitého zrcadla. Všechno to

působilo krásně a všude se rozhostil klid a mír. Jenom Casa Floresta

s vějířovitými větvemi vysokých palem, které jej obklopovaly a

vrhaly podivné stíny na jeho bílou tvář, působil dojmem, jako by se

sám chtěl zahalit do atmosféry neproniknutelného tajemství a

záhady.

127

„Já už toho mám dost,“ prohlásil konečně Biggles. „Nemůžeme

tady přece trčet celou noc, dokud nás nerozbodají skrz naskrz tyhle

komáří potvory! Já jdu k těm postranním dveřím, ať se děje co se

děje. Jestli je někdo na druhé straně toho vchodu, tak by touhle

dobou už dávno ty dveře zavřel. Přece by je nenechal pořád otevřené,

aby se tam všechny tyhle hmyzí potvory rovnou nastěhovaly!“

Když to Biggles dořekl, vyrazil rozhodně ke dveřím těsně

sledován Bertiem.

Když došel na místo, zastavil se a poslouchal. Uvnitř byla stále

tma. Neozýval se ani jediný zvuk.

„Jdeme dovnitř,“ rozhodl se Biggles a kývl na Bertieho. „Tohle

je možná naše jediná šance, jak se tady teď po těch dokumentech

porozhlédnout. Nejdříve zkusíme hledat v obývacím pokoji. Jestli se

mezitím najednou ukáže Neckel, pak to holt prostě bude problém.

Ale to budeme řešit, až se to stane. Jsem hrozný blázen, že jsem si

nevzal s sebou baterku. Nemáš u sebe nějaké sirky? Já mám jenom

svůj zapalovač.“

Bertie vytáhl krabičku zápalek.

„Prima. Měli bychom uvnitř najít nějakou lampu, svíčku nebo

něco podobného.“ Biggles rozškrtl zápalku. V jejím světle uviděli

krátkou chodbu, na jejímž konci byly nějaké dveře. Byly také zčásti

otevřené. V místnosti za nimi nebylo také žádné světlo, kromě

slabého odlesku měsíce, který se ukazoval jako bledý pruh přibližně

stejně dlouhý jako byly vysoké dveře. „Hádám, že to bude obývací

pokoj,“ zašeptal Biggles, když zápalka v jeho ruce dohořela.

V šeru měsíčního světla potichu přešel ke dveřím a co

nejopatrněji je otevřel dokořán.

Tady už nemusel používat další zápalky, protože celá místnost

byla jakoby zaplavena namodralým světlem měsíce, které sem

dopadalo velkým oknem. Biggles se chvíli rozhlížel a soustředěně

naslouchal. „Tady v domě už nikdo rozhodně být nemůže,“ prohlásil

nakonec. „Rychle do práce, ať najdeme ty dokumenty!“

„Jestli tady ještě jsou,“ pochybovačně se zatvářil Bertie.

„To máš pravdu. Jestli se Neckel rozhodl, že zmizí, tak s sebou

určitě vzal všechno důležité. Tamhle koukám, že je na stole lampa.

Myslím, že ji můžeme klidně rozsvítit, abychom se tady trochu

128

zorientovali. Osobně nemám kvůli tomu, co právě podnikáme, žádné

výčitky. Neckel je prokazatelně zloděj a jestli nás tady nachytá,

určitě nespustí žádný velký povyk.“

Biggles se obrátil, aby došel pro lampu, ale po dvou nebo třech

krocích se zapotácel, jak zakopl o něco na podlaze. Trochu se

sklonil, aby v tom šeru lépe viděl a pohlédl na zem a pak zatajil

překvapením dech. „Co je?“ nervózně sykl Bertie.

„Někdo tady leží! Na zemi. Zůstaň stát na místě, dokud

nepřinesu tu lampu a nerozsvítím!“

Když se tak stalo a nažloutlé světlo petrolejové lampy vyhnalo

světlo měsíce, naskytl se neuvěřitelný obraz. Pár sekund ani Biggles,

ani Bertie nepromluvili ani slovo. S hrůzou ve tváři zírali na to, co

jim leželo u nohou. Bylo to lidské tělo. Hlava ležela v kaluži krve.

Hrdlo bylo od ucha k uchu proříznuté. Byl to Neckel.

„Můj ty Bože!“ vydechl potom Biggles. „To je příšerný

pohled!“

Bertie neříkal nic.

„Měl jsem sice takové tušení, že s tímhle domem není úplně

všechno v pořádku, ale něco takového jako tohle… to jsem tedy

opravdu nečekal,“ chraptivým hlasem prohlásil Biggles.

„Čím dřív budeme odtud pryč, tím líp,“ konečně promluvil

Bertie. „Jestli nás někdo nachytá s tímhle na podlaze, tak nám dá

pěknou práci to nějak rozumně vysvětlit! Kdo něco takového mohl

udělat?“

„Já nevím a je mi to jedno.“

„Bogosoff?“

„Ne. Tohle rozhodně neudělal žádný běloch. Bogosoff by byl

použil pistoli, kdežto tohle je dílo nějakého dlouhého nože, velmi

pravděpodobně mačety. A navíc, kdyby tady byl Bogosoff, byl by

tady proto, aby všechno prohledal a našel ty dokumenty. V takovém

případě bychom tady viděli nějaké stopy po prohlídce, nepořádek,

zpřeházené věci. Ale pokud vidím, s ničím se tady takovým

způsobem nehýbalo.“

Bertie s sebou najednou trhl a vytřeštil oči. „Já myslím, že ti

můžu říct, kdo to udělal!“

„Kdo?“

129

„José.“

„Ale vyloučeno.“

„Proč ne? Strávil přece ráno v baru, naléval se tam tou místní

kořalkou, aguardiente, a dopracoval se do takového stavu, že by byl

schopen čehokoli. A víš přece, jak uměl zacházet s mačetou! Taky

nezapomínej, že pokládal Neckela nebo Salvadora, jak mu říkal,

zodpovědného za smrt Dolores. Jestli tohle udělal on, tak by se pak

nevracel do města stejnou cestou, jako jsme přišli my, protože by se

bál, že někoho potká a že to bude důkaz proti němu. Snažil by se

držet stranou, aby ho nikdo neviděl. A já jsem ti přece říkal, že jsem

v lese zahlédl nějakého barevného muže. Jestli mám pravdu, tak to

by také vysvětlovalo, proč se najednou José sebral a honem spěchal

domů!“

Biggles si kousal rty. „Obávám se, že máš v zásadě pravdu. Je to

tak. Rozhodně to dává smysl – alespoň tak, jak to líčíš. Škoda. No,

musíme o tom ale teď přestat přemýšlet, protože nemůžeme ztrácet

čas. Jestli tady ty dokumenty jsou, tak se bez nich odtud nehnu.

Otevři dveře u hlavního vchodu a varuj mne, kdybys viděl někoho

přicházet. S oběma dveřmi dokořán budeme mít připravenou

ústupovou cestu, kdyby nás někdo chtěl vyrušit. Ale nechoď nikam

daleko!“

„Rozumím.“ Bertie se obrátil a zamířil k přednímu vchodu.

Biggles přešel k obrazu, kterého si všiml při první návštěvě v

domě. Byl to jakýsi náboženský námět, originální olejomalba v

tlustém zlaceném rámu, asi tak dvě stopy krát osmnáct palců. Za

ním, jak doufal, bude určitě ukrytý sejf nebo tam najde zastrčené ty

dokumenty. Sňal provázek držící obraz na háčku ve zdi. Ale

očekávalo ho jedině zklamání. Zeď za obrazem byla úplně čistá a

neporušená. Položil tedy obraz na nejbližší stranu stolu, který stál

uprostřed místnosti, vrátil se na místo, kde obraz visel, a pak zkoušel

mačkat a hmatat po zdi doufaje v nějaký tajný mechanismus. Nic se

ale nedělo. Udiveně odstoupil ode zdi a přemítal, kde jinde by mohl

Neckel dokumenty ukrýt. Přitom ho napadlo, že takhle by měl

prohledat vlastně celý dům, od půdy až ke sklepu, což zabere hezky

dlouhou dobu. Ale nic jiného se asi dělat nedá. Pokud má nalézt ty

dokumenty, tak teď nebo nikdy. Jakmile totiž převezme dům policie,

130

což se bezpochyby stane, až se dozví, co se tady jeho nájemníkovi

stalo, bude mnohem těžší než kdykoli do této doby se do domu

dostat.

U stěny stál starožitný španělský stůl, přímo pod místem, kde

visela původně ta originální olejomalba. Vypadal jako docela vhodný

začátek, se kterým by se měla taková zevrubná prohlídka začít.

Otevřel tedy dvířka a začal prohlížet jednotlivá oddělení uvnitř. Po

pěti minutách zevrubné prohlídky zjistil, že dokumenty, které podle

jeho předpokladů jsou asi v nějaké velké obálce nebo svázané

dohromady, nahoře ve stole určitě nikde nejsou.

Ale dole po straně stolu ještě zbývaly čtyři zásuvky. Biggles

vytáhl první, ale najednou se zarazil, celý napjatý. Neslyšel sice

žádný zvuk, ale instinkt nebo intuice v něm vyvolaly podivný pocit,

že není v místnosti sám, že ho někdo sleduje. To sice mohl přičíst

také tomu faktu, že má jenom přetažené nervy a že se jinak nic

neděje, ale přesto se najednou nečekaně a bleskurychle otočil.

Těsně vedle dveří, kterými vešli původně dovnitř, stál bez hnutí

Bogosoff a mířil na něho svou pistolí.

„Jen pokračujte,“ jízlivě pronesl Bogosoffs cynickým úsměvem.

„Vidím, že jste mi ušetřil spoustu práce!“

Bigglesovi poklesla brada. Co to ten Bertie dělá, že dovolil, aby

se nechali takhle zaskočit? Nebo snad byl Bogosoff v domě po celou

dobu? To byly myšlenky, které mu hned proletěly hlavou. Teď to ale

bylo už vlastně jedno. Teď záleželo jedině na tom, že ten člověk je

tady. Určitě si všiml světla a věděl hned, kam a kudy má jít.

„Co si myslíte, že děláte?“ řekl Biggles stručně, aby získal čas

vzpamatovat se z toho nemilého překvapení. Mluvil hodně hlasitě v

naději, že ho třeba Bertie uslyší.

„Ta otázka je zrovna od vás rozhodně úplně zbytečná,“

posměvačně prohlásil Bogosoff a pokročil kupředu.

„Vidíte přece, co je na podlaze.“

„Samozřejmě, že to vidím. Jestli jste toho mizerného zrádce

zabil, nemusel jste to dělat takovým nechutným způsobem.“

„Já jsem ho nezabil!“

„Co na tom záleží, kdo ho zabil? Já bych ho nakonec stejně zabil

sám. Zabiju taky vás a to bez nejmenší výčitky svědomí – pokud

131

neuděláte přesně to, co vám přikážu. Nemám sice proti vám žádný

osobní výhrady, ale byznys je byznys. Stoupněte si zády ke zdi!“

Bogosoff ukázal hlavní pistole na místo u zdi.

Biggles ho poslechl. Být zaskočen v nevýhodném postavení, to

není zrovna nejvhodnější moment k aktivnímu odporu. Ten možná

přijde na řadu později. Venku je ještě Bertie. Biggles jenom doufal,

že Bertie nevejde do místnosti nepřipravený a nenechá se bláhově

zastřelit. Momentálně, podle toho, jak se Bogosoff suverénně choval,

to vypadalo, že nemá tušení o Bertieho přítomnosti. Hlavním

problémem, který zaměstnával Bigglesův mozek, byl ale evidentní

fakt, že se Bogosoff zatím k těm jejich dokumentům nedostal,

protože by tady jinak nebyl. Byla to docela úleva vědět jistě něco

takového, po tom všem, co se tu najednou přihodilo.

S očima ostře upřenýma stále na Bigglese poodešel Bogosoff k

psacímu stolu. „Nepokoušejte se o žádné nesmysly!“ varoval ho

nekompromisně. „Já nenosím pistoli jen tak pro ozdobu. Jestli ty

dokumenty nebudou tady v obývacím pokoji, tak budu muset

prohlédnout i ty ostatní místnosti. Přitom mi budete ale překážet.

Takže, abych vyloučil nepříjemné důsledky, jsem ochoten vám

udělat jeden návrh. Jestli mi dáte svoje čestné slovo, že půjdete pryč

a nevrátíte se sem, tak vám nezkřivím ani vlas na hlavě a dovolím

vám odejít.“

Biggles chápal, jaký má jeho protivník problém. Ten člověk

nemůže prohledávat dům, přecházet ve tmě z jedné místnosti do

druhé a neustále ho mít okolo sebe. Nebude schopen současně ho mít

na očích a současně prohledávat všechny šuplíky!

„Nic vám nedám,“ odpověděl chladně.

„Jak si přejete. Ale pak si musíte dát zatraceně pozor!“

Biggles skutečně dával dobrý pozor, aby se ani nepohnul, nebo

neprozradil sebemenším mrknutím oka svoje pocity, když koutkem

oka zachytil veřeje dveří vedlejšího vchodu, u kterých stál Bertie s

pistolí v ruce. Zjevně zahlédl Bogosoffa přicházet a šel pak za ním

do domu, nebo uslyšel hlasy a přichází zjistit, co se to uvnitř děje.

Jakmile poznal, že ho Biggles zaregistroval, jeho oči byly jeden

velký otazník.

132

Raději než mluvit nebo pokoušet se o nějaký signál, rozhodl se

Biggles, že se chopí iniciativy sám. Najednou si totiž uvědomil, že

Bertie nebude riskovat použití své pistole z obavy, že by ho mohl

zasáhnout, protože stojí přesně v linii případné Bertieho přestřelky s

Bogosoffem.

„Vidíte to všechno špatně,“ řekl Bogosoffovi. „To si myslíte, že

bych byl takový naivka a chodil sem úplně sám?“

Bogosoff to ale ignoroval. Stál na straně psacího stolu, aby

dobře viděl na Bigglese a začal vyhazovat na zem obsah zásuvek.

„Říkám vám,“ pokračoval Biggles důrazně, ale klidně. „Nemusíte mi

věřit, ale jen se podívejte za sebe.“

Bogosoff se sarkasticky zasmál: „Tohle je přece tak naivní trik!

Jako ze špatného filmu! Zkuste něco originálnějšího!“

Bertie postoupil kupředu. „Pusťte tu pistoli!“

Jak za sebou zaslechl hlas, Bogosoff se bleskurychle otočil

kolem své osy a zvedl připravenou pistoli k výstřelu.

Biggles na nic nečekal a skočil kupředu, ze stolu popadl obraz s

rámem a tím těžkým dřevem silně udeřil Bogosoffa po hlavě.

Zasažený se sice ihned neskácel na zem, ale zapotácel se, přičemž si

začal sahat rukama na poraněné místo na hlavě a pistole mu vypadla

z ruky. Biggles odhodil obraz zpátky na psací stůl, odkopl pistoli dál

od Bogosoffa a pak ji zvedl.

„Tak, teď tady budu dávat rozkazy já!“ vyštěkl na Bogosoffa.

Nyní se jejich postavení obrátilo. Teď bude překážet v hledání

dokumentů po domě Bogosoff zase jim. Ale protože jsou dva, viděl

Biggles přece jenom východisko z jejich potíží.

„Bertie, ty bys mohl odříznout provaz z toho obrazu a použít ho

na spoutání rukou pana Bogosoffa, abychom se mohli věnovat tomu

našemu zatracenému hledání,“ vyzval Biggles rychle svého přítele.

Bertie hbitě uřízl svým kapesním nožem provaz a svázal

Bogosoífovi ruce za zády, zatímco Biggles ho držel v šachu pistolí.

Když skončil, Biggles strčil Bogosoffa do křesla a přednesl mu také

jeden návrh: „Teď je řada na vás, abyste byl hezky zticha, vážený!

Bertie, dávej na něho dobrý pozor, zatímco já se budu věnovat dál

naší práci.“

133

Tou prací měl Biggles na mysli samozřejmě hledání ukrytých

dokumentů při podrobném průzkumu celého domu. Ovšem podrobně

probrat takový dům kvůli nějakému předmětu a navíc docela malých

rozměrů, není žádný snadný úkol ani za úplně normálních podmínek,

natož za noci, bez pořádného světla. Za situace, kdy Biggles neznal

architektonický plán celého domu, mu bylo jasné hned od samého

začátku, že taková operace zabere čas. Pravděpodobně hodně času.

Aby to bylo ještě těžší, nemohl si být ani jistý, že ty hledané

dokumenty v domě skutečně jsou.

Nejdříve tedy prohledal místnost, ve které se právě nacházeli.

Potom přešel do místnosti, která zjevně Neckelovi sloužila jako

ložnice. Když ani tam nenašel to, co hledal, prošel další prostory

domu. Ale všechno marně. Sice ho to nijak zvláště nepřekvapilo, ale

přesto pocítil jisté zklamání. Od samého začátku věděl, že na žádném

normálním místě asi ty papíry nenajde. Budou určitě dobře ukryté,

protože Neckel o nějakém rafinovaném úkrytu určitě pořádně

přemýšlel. Uplynula už více než hodina, když se konečně Biggles

vrátil do obývacího pokoje, kde Bertie stále stál nad svým vězněm a

pozorně ho hlídal. Nakonec, jako poslední naděje, prošel Biggles

kapsy mrtvého Neckela.

„Nemá to cenu,“ zabručel potom otráveně, když se zvedl od té

morbidní práce. Pohlédl na Bogosoffa, který se cynicky šklebil.

„Vypadá to, že jsme oba jenom marnili čas.“ Potom se obrátil na

Bertieho. „No, celou noc tady zůstat nemůžeme. Teď, když máme

jeho zbraň, a jelikož ho nemůže vzít s sebou, mohli bychom našeho

přítele třeba nechat jít, co?“

Bogosoffse dál jen cynicky smál.

Bertie mu rozvázal provaz na zápěstí.

Bogosoff vstal a třel si otlačenou kůži na rukách.

„Zmizte odtud a už se tady neukazujte,“ chladně mu nařídil

Biggles.

Agent se otočil a beze slova šel ven. Biggles si zapálil cigaretu.

„Tak tohle vypadá jako konec stopy,“ zachmuřeně poznamenal.

„Můžeme udělat už jenom jednu věc. Jestli jsou ty dokumenty v

domě a my je nemůžeme dostat, tak to zařídím tak, aby je nedostal

ani nikdo jiný.“

134

„A jak to chceš dokázat?“

„Prostě ten dům nechám shořet.“

Bertie vykulil oči. „Co jsi to řekl?“

„Slyšel jsi dobře. Dostal jsem rozkaz, pokud ty dokumenty

nebudu moct zajistit, tak mám podniknout veškeré možné kroky, aby

je nedostal nikdy nikdo jiný. To je přece dost jasné, ne? Nesmíš

zapomínat, kdyby se dostaly tyhle materiály do špatných rukou,

mohlo by to znamenat i válku. Možná tady ty dokumenty opravdu

nejsou. Pokud jsou někde jinde a Neckel je mrtvý, tak tam asi

zůstanou navždycky. Ale jestli tady jsou a Bogosoffse sem vrátí, tak

se bude moct zabavit hledáním jenom v hromadě popela!“

Bertie vypadal šokované. „Ale kamaráde, to je trochu velký

krok, nemyslíš?“

„Bude daleko větší, když ty papíry někdo najde a uvědomí si,

jak jsou důležité,“ ponuře odpověděl Biggles.

„Ale co tady ten?“ Bertie ukázal na mrtvého Neckela.

„Tomu už je jedno, co se tady stane. Pokud bývala kremace dost

dobrá pro římské císaře, tak bude dost dobrá i pro něho,“ hlasem

plným hořké frustrace prohlásil Biggles.

„A když to spálíme, tak co potom?“

„Potom poletíme domů. Rozhodně se nikde nebudu stavět kvůli

tomu, abych si natrhal pár těch zdejších orchidejí!“

„Ale co řekneš zdejší policii?“

„Nic. Neřeknujim ani slovo o tom, že jsme byli tady. Až se

vrátíme na naše velitelství v Londýně, tak chci mít možnost ohlásit

našemu šéfovi, že mám konkrétní důvod domnívat se, že ty

dokumenty už prostě neexistují.“

„Takže si pořád ještě myslíš, že by mohly být někde tady v

domě?“

„Mohly by být. Je to to nejpravděpodobnější místo, ne? Asi

jsem byl moc velký optimista, když jsem si myslel, že je Neckel

schová někam, kde se snadnou najdou. Určitě si uvědomil, že se je

někdo bude pokoušet znovu získat a tak se zařídil podle toho. Jenže

jestli jsou tady, tak dostat je by znamenalo rozebrat celý dům cihlu

po cihle!“

135

„Než to tady všechno podpálíš, nemyslíš že by bylo lepší nechat

všechno tak, jak to je a vrátit se sem za světla, až budeme lepší vidět

na to, co děláme a definitivně to tady prohlídneme?“

„Možná tady už najdeme policii.“

„Jestli vyrazíme brzo ráno, tak ne. Než někdo objeví Neckelovo

tělo, bude to nějakou dobu trvat. Třeba bys mohl do všeho zasvětit

toho zdejšího policejního šéfa? Všechno mu říct. Konec konců nás

má docela rád. Navíc je to dobrý známý Dona Pedra. A když na to

přijde, mohli bysme zajet do Villy Vanda a požádat Dona Pedra, aby

se za nás přimluvil. Jsem si jistý, že udělá všechno, aby nám pomohl.

Ze zkušenosti určitě ví, jak jednat se zdejší policií. Není to žádný

naivka. Určitě už touhle dobou zatraceně dobře ví, že jsme sem

nepřijeli trhat kytky!“

Biggles se nad tím návrhem zamyslel. „Možná máš pravdu,“

souhlasil nakonec. „Když jsem mluvil o tom, že to tu všechno

podpálím, tak jsem byl fakticky s rozumem v koncích. Teď jsme tady

v tomhle domě, až sem to všechno šlo docela dobře, ale najednou se

bojím, že už to dál nepůjde. A pořád nemáme, pro co jsme sem

vlastně jeli. Zatraceně, to je tedy situace!“

„Měli bysme se ale rychle rozhodnout.“

Biggles se rozhodl. „Tak dobrá, povím ti, co uděláme. Vrátíme

se teď do hotelu a pokusíme se trochu vyspat. Jakmile se rozední,

osedláme naše koně a vyrazíme sem. Pokud tady nikdo nebude,

naposledy to tu prohledáme. Pokud tady už bude policie, pojedeme

rovnou do Villy Vanda, vyhneme se městu a všechno řekneme Donu

Pedrovi. A já ho požádám o radu.“

Bertie přikývl. „Souhlasím. Je to asi tak všechno, co se dá ještě

dělat.“

„Tak se do toho dáme.“

Zhasli lampu, zavřeli dveře a opustili ten osamělý dům v

pralese.

136

POSLEDNÍ ŠANCE

13

Hvězdy na obloze už jedna po druhé začínaly blednout před

postupem vycházejícího slunce, když následujícího rána vyšli

Biggles a Bertie na hotelový dvůr a osedlali své koně, aby se vydali

opět směrem ke Casa Floresta. Doufali, že tentokrát to bude opravdu

jejich poslední návštěva a jak se ukázalo, také fakticky byla. Biggles

měl značně ponurou náladu, protože jak říkal, kdyby se jim

nepodařilo najít ty tajné dokumenty, znamenalo by to, že se musí

vrátit domů jenom proto, aby ohlásili, že selhali, nebo skoro selhali.

Po Neckelově smrti jejich jediný kontakt s dokumenty zmizel a

jenom čas ukáže, jestli přešly do vlastnictví někoho jiného.

Co si asi majitel hotelu myslí o jejich podivném chování, to

Biggles netušil a ani se o to nezajímal. Teď už se nedalo jednat v

rukavičkách, ani dál předstírat nějakou jinou nenápadnou hru. Teď

šlo o všechno a Biggles byl také připraven všechno udělat, zajít

dokonce jakkoli daleko, jen aby svůj úkol dovedl do zdárného konce

a to bez ohledu na to, co si o tom kdokoli může myslet.

Bertie se na to díval mnohem filosofičtěji. Oba už udělali

všechno, co je v lidských silách a nikdo by nedokázal udělat nic víc.

Když v nasedl ém ranním světle s mraky prořídlé mlhy,

zvedajícími se jako obrovité záclony páry ze všech údolí kolem,

konečně dorazili k tomu domu, ve kterém se usídlila smrt, byl stále

zlověstně tichý a na první pohled jakoby zjevně opuštěný. Dveře

byly také ještě zavřené. Odvedli koně na kraj lesa k pár vhodným

stromům, kde je uvázali za uzdy a dál pokračovali pěšky. Biggles

neztrácel čas opět nějakým předběžným průzkumem a zamířil přímo

k hlavnímu vchodu. Bez klepání prudce otevřel dveře a s Bertiem

těsně za zády ihned spěchal do obývacího pokoje. Na první pohled

137

tam všechno vypadalo tak, jak to naposledy viděli, včetně Neckelova

těla, které stále ještě leželo ve stejné poloze na zemi.

Najednou Biggles ztuhnul. „Někdo tady včera v noci byl,“

prohlásil potom tichým, ale rozčileným hlasem.

„Jak to víš?“

„Jen se podívej na ten obraz! Na ten, co jsem sundal ze zdi!

Když jsem s ním Bogosoffa praštil po hlavě, hodil jsem ho na stůl.

Pořád ale byl neporušený. A teď? Jen se podívej, vždyť je rozebraný

úplně na kusy a půlka leží dokonce na zemi!“

Bertie si prohlížel stůl. Skutečně, půlka toho těžkého zlaceného

rámu tam ještě stále ležela. Také tam bylo jeho původní plátno, ale

tentokrát s velkou dírou uprostřed. A zadní laťoví, které drží plátno v

rámu, bylo rozštípané a úlomky a třísky ležely na koberci, jako

kdyby se někdo z nich pokoušel nadělat třísky na zátop! „To je tedy

divné,“ poznamenal po chvilce. „Proč by někdo dělal něco

takového?!“

Biggles pokračoval hlasem, ve kterém se ozýval podivný a

nuceně klidný podtón. „Copak nechápeš, co se tady stalo?“

„Ať se propadnu, jestli to chápu!“

S výrazem ve tváři, který u Bigglese Bertie ještě nikdy v životě

neviděl, Biggles zavrčel, i když stále ještě jakoby klidně: „Udělali

jsme tu největší blbost, jakou se nám v životě podařilo udělat! Je to

všechno nad slunce jasné. S tím obrazem jsem se nemýlil. Ty

dokumenty byly určitě schované mezi zadní stranou plátna a tou

tvrdou podložkou! Když jsem praštil Bogosoffa po hlavě, tak jsem

obraz možná naštípl, a tak je asi částečně odhalil. Jenomže jsem se

na ten obraz už znovu nepodíval. To je jediná možná odpověď.

Prakticky nikdo jiný než šílenec by jen tak nevešel do opuštěného

domu, ještě k tomu s mrtvolou na podlaze, a nezačal by jen tak bez

důvodu trhat nějaký obraz na kusy.“

Bertie se uhodil dlaní do čela. „No tedy! Jen si to představ! Ty

dokumenty tady ležely celou tu dobu přesně před naším nosem! A

teď už je našel někdo jiný.“

„Ne někdo jiný, ale Bogosoff. Kdo jiný by sem asi šel? Kdo jiný

by asi tak mohl vědět o těch supertajných dokumentech? Včera v

noci si prostě počkal, až odejdeme a pak se sem vrátil, aby to tady

138

znovu a pořádně propátral. Já jsem si sice uvědomoval, že k něčemu

takovému může přirozeně dojít, ale co jiného jsme vtom okamžiku

mohli dělat, než ho propustit a nechat jít kam chce? Nemohli jsme ho

přece chladnokrevně odprásknout. Nemohli jsme ho ani vzít zpátky s

námi do města. Kromě toho, jelikož jsem nebyl schopný najít ty

dokumenty, tak jsem se domníval, že i kdyby se vrátil, tak

pravděpodobnost jeho úspěšného nalezení se rovná taky nule. A proč

šel rovnou k tomu obrazu? No, na to ti nedokážu nijak odpovědět.

Třeba to ale víš lepší než já nebo prostě ten člověk má zájem o

malířství a obrazy obecně. Možná si kladl otázku, proč je ten obraz

sundaný. Je také možné, že tím, jak jsem ho vzal po hlavě rámem

obrazu, se zadní část poškodila a něco bílého se ukázalo pod tou

tvrdou podložkou, takže to nemohl přehlédnout. Ale teď už je jedno,

jak k tomu došlo. Musíme si přiznat, že máme šanci milion k jedné,

že už je i s těmi dokumenty někde za horami. Proto taky není tady.

Vidím, že je nejvyšší čas, abych si nechal vyšetřit hlavu. Jakmile se

vrátím domů, podám vlastnoručně výpověď.“

„Ale kamaráde, takhle si to brát, to nemá žádnou cenu,“ začal

protestovat zaskočený Bertie. „Ber to tak, že jsi neměl žádný důvod

koukat se dvakrát na ten obraz. A Bogosoff se stejně nemohl dostat

nijak daleko odtud.“

„Tak daleko, aby mu to stačilo.“

„Ale ne v případě, že dostal stejný nápad jako my a čekal někde,

až přijde svítání a s ním i dostatek světla, než se sem vrátí.“

„Jestli se ale nedozvíme, kterým směrem vlastně vyrazil, tak

nemá vůbec cenu se pouštět do nějakého pronásledování.“

„Je jasné, že nejel směrem k městu, protože to bychom na něho

narazili my. A já si nedovedu představit, že by opustil tu stezku tady

stejně bláhově, jako jsem to udělal já.“

„To je fakt.“ Biggles svraštil čelo. „Ale moment, počkej chvilku.

Na něco jsem si teď vzpomněl. Na něco, co říkal Don Pedro, když

jsme k němu poprvé přijeli a já navrhoval, abychom se vydali dál do

Cruzuada po vodě. On tehdy tvrdil, že to není možné, dokud je řeka

rozvodněná. Dokonce ani ta pravidelná parní linka se nemohla dostat

do toho, jak tomu jenom říkal… ano, do Puerto Vecho, jenom asi

dvacet mil dolů po proudu. A řeka je pořád rozvodněná, pořád stejně

139

vysoko a stejně divoká, takže se vlastně od té doby klimatické

podmínky vůbec nezměnily!“

„No a?“

„Don Pedro přece také říkal, že v důsledku toho jeden Rus, se

kterým mluvil hned po jeho příjezdu do Cruzuada, musel vystoupit

už v Puerto Vecho a dokončit cestu po souši. Já si dobře vzpomínám,

že když jsme sem letěli vzhůru podél řeky, tak jsme tohle městečko,

Puerto Vecho, zahlédli někde pod sebou! To by znamenalo, že pokud

Bogosoff nepoužil stezku, nebo se neprodíral pralesem, musel sem

připlout po řece!“

„Stejně mi pořád není jasné, kam tím míříš?“

„Dobrá, tak znovu. Bogosoff odtud neodjel nebo neodešel po

stezce, protože jinak bychom ho viděli. Správně?“

„Správně.“

„Takže jestli si neprosekal stezku lesem, zbývala mu jediná

možnost, jak odtud zmizet. Po řece. Správně?“

„Správně.“

„To ale na druhé straně znamená, že také jediný způsob, jak se

dostal zase sem, bylo opět po řece.“

„Správně. Ale jak?“

„Kánoí. Jednu přece má! Neckel si jednu kanoi nechával u řeky

připravenou zjevně proto, aby ji mohl použít v případě, že by se

musel najednou spěšně vzdálit. A Bogosoff tu kánoi ukradl. Já jsem

ho přitom viděl.“

„Jo tak! Už tě chápu! Bogosoff si tu kánoi někde schoval a

použil ji při svém návratu sem. A teď v ní zase zmizel.“

„Co by mohlo být jinak pravděpodobnější než tohle? Tady už

Bogosoff není. Pokud odtud odjel v kánoi, existuje jediný směr,

kterým se mohl pustit, a to dolů po proudu. Don Pedro nám přece

říkal, že je téměř nemožné dostat se proti proudu, když je řeka v

tomhle stavu. Proti tak silnému proudu se prý nemohl dostat ani

parník pravidelné linky. Takže, jestli je teď někde na řece, tak to

bude po proudu, pravděpodobně směrem na Puerto Vecho, kde bude

moci nastoupit na parník, který se vrací do Manaosu.“

„Jenomže na druhé straně nemusel ani plout po proudu, ale mohl

taky jen přeplout řeku a vystoupit na brazilském území.“

140

„O tom pochybuji. Na druhé straně je sice Brazílie, ale všechno

je to jenom hustý a neprostupný prales. Kdyby se pokusil přistát tam,

tak by ho mohl strhnout proud, a pokud se mu podařilo navzdory

všemu přistát, tak měl před sebou míle chůze amazonským pralesem

a ty sám přece moc dobře víš, co to obnáší. Já si ho nedovedu při

takovém pochodu vůbec představit. Řekl bych, že jede dolů po řece a

bude hledat první vesnici, kde bude nějaká dostupná doprava, což je

jedině Puerto Vecho.“

„Jestliže odtud odjel za světla, tak se tam ještě nemohl dostat.“

„Taky bych to tak viděl. Je to dvacet mil a dokonce, i když teď

ta řeka teče pěkně rychle, nevěřím, že by se tam dostal za méně než

pár hodin. Jelikož si asi myslí, že ho nikdo nepronásleduje, nebude

mít žádný důvod, aby riskoval nějaký spěch. My v letadle bychom

mohli řeku přeletět po celé její délce za pár minut!“

„Musíme se k němu nejdřív ale dostat.“

„Máme přece koně.“

„No, jestli s sebou má Bogosoff toho svého partnera v bílém

tropickém saku, měli bychom být schopni je lokalizovat na míli

daleko.“

„Přesně. Je to poslední šance. Tak pojďme.

„Co budeš ale dělat, jestli je nikde neuvidíme?“

„O tom budu uvažovat teprve tehdy, až taková situace nastane.

Pokud vůbec nastane. Tak teď sebou ale musíme hodit!“

Rozběhli se ke koním.

Jejich jízda, která vzápětí následovala, byla něco, nač ani jeden z

nich v životě asi nezapomene. Když předtím jeli po stejné trase s

Josém, který vedl naloženého nákladního poníka, bylo to po dešti.

Půda byla tehdy promočená, koně se bořili, a tak se ten obtížný

postup téměř krokem nedal nijak uspíšit. Bertie sice neměřil přesně,

jak dlouho jim to trvalo, ale odhadoval, že to tehdy byly nejméně dvě

hodiny. Ale teď, neustále pobízeje koně k vyšší rychlosti, to dokázali

za méně než hodinu! Měli přece jenom jednu důležitou výhodu.

Výsledkem několikadenního pěkného počasí bylo, že půda téměř

vyschla a tu a tam mohli tedy jet dokonce tryskem. A samozřejmě,

neměli s sebou žádného nákladního koně, který by je zdržoval. Ale

vedro bylo stejně strašné a všichni, oba muži i jejich koně, se potili,

141

až se z nich kouřilo. K tomu se připojila další nepříjemnost, se kterou

se museli potýkat, totiž obvyklé mraky much, komárů a všelijakého

jiného hmyzu.

Když dorazili do Villy Vanda, uviděli Josého, jak s ostatními

sběrači pracuje na dvoře. Všichni zůstali v údivu koukat, když k nim

Biggles dojel, beze slov seskočil zběsile s koně a aniž by se pokusil

ho odsedlat, rozběhl se k molu, kde měl kotvit bezpečně uvázaný

jejich Ovád.

Letadlo bylo opravdu bezpečně na svém místě.

Bertie stačil jenom zakřičet: „Promiňte! Teď se nemůžeme

zastavit. Ale za chvíli jsme zpátky!“ Nechal Josého, aby odsedlal

zpěněné koně a hned vyrazil jako o závod za Bigglesem.

Nikdo z nich nepromluvil ani slovo, rychle odrazili od břehu a

vyšplhali se do sedadel v kokpitu. Biggles se ani nenamáhal zapnout

si jako obvykle nejdříve svůj bezpečnostní pás a už startoval. Jednu

minutu sice ještě ztratili tím, jak se snažili uvést motory do chodu,

ale ty se brzo probraly k životu. Sotva se jen trochu zahřály, zamířil

Biggles na otevřenou řeku. S rizikem, že narazí do všelijakých kolem

plovoucích trosek a úlomků stromů a jiných rostlin, se Biggles

nezdržoval žádným prohlížením startovací dráhy, rovnou se rozehnal

po vlnách na start a vzápětí se odlepil od rozbouřené vodní hladiny.

Teprve když byli bezpečně ve vzduchu, Bertie vydechl: „Don Pedro

si bude asi myslet, že jsme se oba zbláznili!“

„A nebude daleko od pravdy!“

Biggles teď držel letoun nízko nad hladinou a mířil stále

kupředu, po proudu řeky. Byl si jistý, že pokud bude Bogosoff

skutečně na řece v kanoi, tak touto dobou už by mohl být někde pod

nimi.

„Bertie, měj oči otevřené a hledej kanoi s jedním nebo dvěma

lidmi!“ zakřičel, aby přehlušil řev motorů i rozvodněných vod. „Já

poletím pro začátek těsně k téhle straně břehu.“ Tím měl Biggles na

mysli stranu řeky, na které stál dům Casa Floresta.

V této části se řeka rozlévala až na půl míle široko, takže na

hledání kánoe to byla spousta vody, ale jelikož bylo období povodní,

nebyla tam žádná velká doprava a pokud byla, tak jak se dalo čekat,

směřovala také j edině po proudu. Většinou všechna plavidla, která

142

viděli, byla velká, buď batelones, obrovité kánoe se střechou z

palmových listů, jaké Don Pedro používal pro transport svých

orchidejových hlíz do Manaosu, nebo callapos, což jsou balzové

vory svázané dohromady. Takových malých kánoí, které obvykle

brázdily hladinu řeky, tam bylo skutečně jenom velice málo a při

bližší prohlídce zjistili, že to jsou jenom primitivní vydlabané kmeny

a navíc vždycky pouze s jedním pasažérem, místním domorodcem.

Za příštím ohybem řeky se už na obzoru ukázalo Puerto Vecho a oni

stále ještě ani nezahlédli kanoi, kterou hledali.

„Vrátím se proti proudu při druhém břehu,“ oznámil Bertiemu

Biggles. „Ta kanoe přece někde na řece musí být!“

A měl pravdu. Byla tam. Během pěti minut zachytil Bertieho

zrak podezřelou skvrnu a když se na ni soustředil, rozeznal bílé sako

jednoho ze dvou lidí v kánoi, která zjevně plula úmyslně těsně podél

protějšího břehu. Teď se ale pustila napříč proudem, jako kdyby se

chtěla dostat naproti do Puerto Vecha. Oznámil to hned Bigglesovi.

„To jsou oni!“ potvrdil úsečně Bertie, když letadlo přeletělo

nízko nad kánoí hluboko ponořenou pod tíhou dvojího nákladu.

Co udělá Biggles, až dojde k takovému setkání, to Bertie netušil.

A zatím o tom také nepadlo ani slovo. Však se to stejně brzo dozví.

„Já ty papíry dostanu, nebo je prostě pošlu na dno Rio Jurara!“

najednou ostře procedil Biggles mezi zuby.

V prudkém klesání ostře obrátil stroj a přehnal se s řevem těsně

nad kánoí, rozhodně ne více než pár stop. Pokud bylo účelem vyvolat

v těch dočasných kanoistech pořádnou paniku, tak to se mu tedy

povedlo. Zjevně si pomysleli, že na ně někdo podniká nálet, aby je

srazil do vody, a proto se tak rychle vrhli na dno lodi, až se málem

převrhla. Než se vzpamatovali, nabrali pořádnou dávku vody.

Biggles se znovu obrátil, naletěl na přistání a zastavil jenom pár

yardů od pronásledovaného cíle. Přidáním plynu se pak hydroplán

dostal tak blízko kanoe, že se plováky téměř dotýkaly boky lodi.

V kabině Biggles otevřel postranní okénko, vystrčil hlavu a

zakřičel na oba muže v kánoi: „Předejte mi ty dokumenty, nebo vás

potopím!“

Místo odpovědi Bogosoff odstrčil loď pádlem od plováku a

začal zběsile pádlovat.

143

„Tak dobře. Řekli jste si o to!“ zakřičel opravdu rozzlobený

Biggles.

Otočil hydroplán a vzdálil se asi tak padesát yardů od lodi. Tam

se opět obrátil a pak se plnou rychlostí rozehnal přímo na kánoi, jako

kdyby ji chtěl rozdrtit. Vlastně se mu to čistě náhodou téměř

podařilo, protože jinak by se úmyslně o tak riskantní manévr nikdy v

životě nepokusil. Když už byl hydroplán jenom pár yardů od kánoe,

vynořil se najednou přímo proti nim, na jejich straně kánoe, jakýsi

dlouhý černý předmět. Bertie si vzápětí uvědomil, že je to dlouhá

větev velikého černého kmene převalujícího se kolem své osy v

rozbouřené vodě řeky. „Pozor!“ stačil jenom vykřiknout.

Biggles ten strom o zlomek sekundy dříve také uviděl a stačil

udělat jedinou možnou věc, pokud se měl vyhnout skutečné kolizi se

stromem, který byl dost dlouhý, tvrdý a těžký, aby jim skrz naskrz

prorval celý trup. Prudce strhl hydroplán stranou, takže se naklonil

nad hladinu, až se konec křídla zabořil do vody a celý stroj se tím

pádem hnal přímo na kánoi. Trup lodi sice nakonec minul a pár

palců, ale její reakce byla stejná. Nejdříve ji zasáhla do přídě jedna

velká vlna a potom se přihnala další brázda vln, která naplnila kánoi

vodu. Potom se loďka převrhla, oba pasažéři se octli se vším všudy

ve vodě a křečovitě se snažili zachytit jejího okraje. Z pěnící vody

jim nakonec koukaly jenom hlavy a ruce.

Biggles znovu otočil hydroplán, rozjel se ke kánoi a přistál

podél jejího převráceného boku. „Přeber to,“ vykřikl na Bertieho,

vstal ze svého sedadla a pospíchal na boční záď pilotní kabiny.

Otevřel dveře a zjistil, že stojí asi jeden yard od Bogosoffa. Rusův

obličej byl bílý jako křída a vyděšený, jako by mu v tom okamžiku

šlo o život. A vlastně také šlo, protože amazonské řeky mají ve svých

vodách spousty dravých potvor, které jako by byly pořád hladové.

Kromě aligátorů jsou to hlavně nesmírně agresivní piraně se zuby

jako břitva, které se obvykle pohybují ve velkých hejnech a člověka

dokáží roztrhat na kusy během pár minut. Jsou tady také

tembladores, električtí úhoři, o kterých se policistům zmiňoval už

Don Pedro.

144

„Dejte mi ty dokumenty a já vás odvezu na břeh,“ rychle řekl

Biggles, protože obě plavidla se rychle řítila kupředu v silném

proudu pěnících se vln.

Tentokrát se Bogosoíf vůbec nevzpíral. Sáhl do náprsní kapsy

saka a vytáhl dlouhou černou peněženku se zipem. Biggles mu ji

netrpělivě vytrhl z ruky a otevřel, aby se mrkl na její obsah. Chtěl se

ujistit, že ho Bogosoff nechce zase napálit. Když se přesvědčil, že

tentokrát je všechno v pořádku, zastrčil pouzdro do kapsy a pomohl

Bogosoffovi i jeho kumpánovi, z nichž crčela proudem voda, na

palubu.

„Dávej pozor na tyhle dva džentlmeny!“ nařídil potom břitce

Bertiemu. „Já je převezu na břeh a tam je vysadíme.“

Když si s Bertiem vyměnil místo, přebral řízení a rozjel se po

hladině k jedné blátivé pláži v zátoce těsně nad Puerto Vechem.

Potom zavolal dozadu na Bertieho: „Tady to bude dobré. Pusť je na

břeh!“

Oba muži seskočili do bahna a brodili se na vyvýšené místo.

Biggles potom odvedl stroj na bezpečnou vzdálenost od břehu,

za minutu či dvě už byl ve vzduchu a zamířil zpátky do Villy Vanda.

Když přistáli na hladině a dopluli ke břehu, přišel jim naproti až

k molu Don Pedro, aby je uvítal.

„Je mi to hrozně líto,“ začal mu ihned omluvně vysvětlovat

Biggles, zatímco uvazoval hydroplán k molu. „Bylo to od nás hrozně

nezdvořilé, ale nebyl vůbec čas na nějaké vysvětlování. Kdybyste byl

teď tak laskav a dal nám něco k pití, tak vám povím, co to všechno

znamená. Za vaši pohostinnost vám to rozhodně dlužíme.“ Později,

už v domě a s patřičným občerstvením před nimi, se Biggles ujal

plnění svého slibu.

„A co hodláte dělat teď?“ zeptal se Don Pedro, když Biggles

dokončil líčení celé jejich dramatické situace.

„Vrátíme se co nejrychleji domů, aby pár lidí mělo konečně

klid. Ale ještě předtím, než k tomu dojde, budeme muset zajet do

Cruzuada vyzvednout si své věci a zaplatit účet v hotelu.“

„Ale to pro vás mohu udělat sám,“ nabídl se Don Pedro.

„Nebudete se muset vůbec obtěžovat zase tou obtížnou jízdou na

koních skrz pralesní porosty tam a zase zpátky. Oba vypadáte, že

145

byste si skutečně zasloužili koupel a měli se dát zase do pořádku.

Jestli chcete, pošlu do města Josého, aby vaše věci vyzvedl. Může

současně vyřídit patronovi, že se tam za den nebo dva zastavím a

všechno vyrovnám. Vy zatím počkáte tady. To vám dá alespoň šanci

dostat do sebe nějaké pořádné jídlo, než se vydáte na tu dlouhou

cestu domů.“

„Díky. To je nabídka, kterou rozhodně neodmítnu,“ vděčně

přikývl Biggles. „Nestydím se přiznat, že po všech těch překotných

událostech posledních pár dnů by se mi docela hodila nějaká pauza.“

„Mně tedy taky,“ přidal se Bertie. „Po tom dnešním zmatku si

už nejsem jistý, jestli už spím nebo ještě bdím.“

A tak bylo rozhodnuto. Když o několik hodin později děkovali

svému hostiteli a loučili se i s Josém, ani slovem se nezmínili, že

našli v Casa Floresta Neckelovo mrtvé tělo. Biggles byl toho názoru,

že bude lépe, když José nebude ani tušit, že ho podezírají z vraždy.

Konec konců jak řekl, bylo to přece jenom pouhé podezření. Důkaz

žádný neměli a pokud se týkalo Bigglese osobně, protože jim José

vlastně hodně a dobře pomáhal, raději pravdu ani vědět moc nechtěli.

* * *

Pět dní po těchto událostech vpochodoval Biggles do kanceláře

svého šéfa ve Scotland Yardu a položil mu na psací stůl černé kožené

pouzdro. „Myslím, že tohle je to, co jste chtěl, pane.“

Letecký komodor vyskočil. „Chcete mi říci, že ty dokumenty

máte?!“ neudržel se a vykřikl. „Nemohu tomu ani uvěřit!“

„Ani já ne,“ suše odpověděl Biggles. „Bylo by ale lepší,

kdybyste si je pořádně prohlédl sám.“

Letecký komodor otevřel pouzdro a pozorně si prohlížel jeho

obsah. Když skončil, vydral se mu z prsou vzdech úlevy, který snad

šel až ze samého srdce. „Ano, ano! To jsou ty tajné materiály,“

spokojeně přikyvoval. „Ale co se to s nimi stalo? Jsou celé nějak

pomačkané, jako kdyby je někdo namočil!“

„To mne vůbec nepřekvapuje. Já sám se cítím pěkně

pomačkaný. V jednu chvíli už jim chybělo jenom pár palců, aby se

ocitly až na dně řeky Jurara.

146

„Jak se to stalo?“

„To je dost dlouhá historie, pane. Jelikož jsem věděl, že o ně

máte takové obavy, letěli jsme přímo sem a nezastavili se ani doma,

abychom se alespoň převlékli. Takže, pokud mi dáte trochu času,

abych se dal do pořádku, budu vám o tom vyprávět.“ Biggles se

potutelně pousmál. „A musím se vám omluvit, že jsem neměl čas

natrhat vám také kytici nějakých vzácných orchidejí.“

Letecký komodor zastrčil tajné dokumenty zpátky do pouzdra.

„Tohle jsou jediné vzácné exempláře, po kterých jsem toužil.“

„Tak to je hlavní, pane. Uvidíme se později.“

A s těmi slovy Biggles komodora opustil.

147

William Earl Johns

ORCHIDEJE PRO BIGGLESE

Z anglického originálu Orchids for Biggles

přeložil Josef Nemejovský

Obálku s využitím motivu Zdeňka Buriana

zpracoval Josef Pinkava

Ilustroval Pavel Andrýsek

Vydalo nakladatelství Riopress Praha v roce 2003

jako svou 204. publikaci

První vydání

Odpovědný redaktor Jaroslav Kalát

Doporučená prodejní cena 149,– Kč

ISBN 80-86221-68-7

148