W. E. JOHNS

BIGGLES CHYSTÁ PAST

TOUŽIMSKÝ® & MORAVEC

© 1962 by W. E. Johns (Publications) Ltd.

Jacket Illustration Petr Barč, Zdeněk Burian

© Petr Barč, 2001

© Zdeněk Burian – dědicové, 2001

Translation © Oldřich Vidlák, 2001

Remake © Mikuláš Moravec

ISBN 80 – 7264 – 037 – 2

PŘEDMLUVA

Účelem následujících poznámek je poučit čtenáře o

určitých dějinných událostech, které jim lépe umožní

porozumět prokletí rodu Landavillů, aniž by museli sahat

po dějepisné knize. A také to připomenout těm, kteří to

věděli a zapomněli.

I. Bosworthské pole

V našich dějinách asi není údobí, od něhož se

odvracíme s větší hrůzou a odporem, než byla válka

Růží. Její divoké bitvy, vedené pro osobní spory a pro

ukojení ctižádosti, tehdejší surové vraždy a nemilosrdné

popravy, nestoudné zrady a naprostá lhostejnost k

lidským životům, to vše zašlapalo předstíranou čest a

rytířství do krvavého bláta jatek. Ohavnost té doby byla o

to zrůdnější, že lidé bojovali za sobecké cíle, otec proti

synovi a bratr proti bratru, ať už na straně Yorků nebo

Lancasterů.

Ztráty na životech v poměru k počtu zúčastněných

byly děsivé, protože žádná strana neudělovala milost a

boj byl vždy dobojován až do horkého konce. Odhaduje

se, že za třicet let trvání občanské války bylo pobito více

než milion lidí, nepočítaje v to vraždění obyvatelstva a

hromadné popravy. Mezi těmi kdo zemřeli, bylo mnoho

tisíc členů nižší šlechty, dvě stě šlechticů a dvanáct

princů.

To strašlivé krveprolití skončilo teprve bitvou na

Bosworthském poli 22. srpna 1485. Toho dne padl

statečný, ale nemilosrdný tyran Richard III. a s ním

vymřel panovnický rod Plantagenetů. Vítězem se stal

Jindřich, hrabě z Richmondu, první z Tudorovců,

pozdější Jindřich VII.

Richard seděl na trůně nejistě a není proto divu, že

když hrabě z Richmondu přistál v milfordském přístavu,

podpořili ho příznivci Yorka i Lancastera. Tyto lidi

podnítila k činu hrůza z Richardova nejodpornějšího

zločinu, z vraždy jeho dvou malých synovců, princů

usmrcených v Toweru.

Vojska Richarda a Jindřicha na sebe narazila v

pěkné krajině v Leistershire, tři míle jižně od trhového

města Bosworthu. Předvoji Richardova vojska velel

vévoda z Norfolku, samotný král, se zlatou korunou a ve

skvostném brnění, zaujal místo ve středu. Protivníkův

předvoj vedl hrabě z Oxfordu.

O výsledku bitvy již předem rozhodla zrada, jak se

často stává, neboť ještě dříve než započal boj, Richarda

opustily oddíly kterým veleli lord Stanley a hrabě z

Northumberlandu.

Obě vojska se utkala a jak bylo zvykem, bojoval

muž proti muži. Oxford s Norfolkem se střetli a okamžitě

na sebe zaútočili. Když roztříštili svá kopí, vytáhli meče.

Norfolk sekl Oxforda do paže. Oxford srazil Norfolkovi

přilbu z hlavy, takže zůstala nechráněná a v následujícím

okamžiku ji probodl šíp.

Uprostřed bitevní vřavy se ke králi donesla zpráva,

že Jindřich je nedaleko, doprovázen jen hrstkou členů

družiny. Richard se vrhl do útoku s výkřikem „Zrada!“

Pološílený zoufalstvím doufal, že zachrání situaci

divokým útokem. Kdyby uspěl, zvítězil by a celý běh

dějin by se změnil. Jenomže vtom na místo dorazily

čerstvé posily.

Ze všech rytířů, kteří zaútočili s Richardem, přežil

jen jediný, lord Lovell. Když Richard spatřil Jindřicha,

nasadil koni ostruhy a probojoval si k němu cestu. Srazil

sira Johna Cheyneye z koně, vyřítil se na sira Williama

Brandona, Jindřichova korouhevníka, rozštípl mu lebku a

mrštil korouhví na zem. Nyní měl Jindřicha na dosah a

patrně by ho srazil k zemi, kdyby nezasáhl jeden mladý

vladyka. Vzápětí se na bojiště vřítil sir William Stanley

se svými ozbrojenci. Přemohli Richarda, který upadl, ale

stále se zuřivě bil a křičel: „Zrada! Zrada! Zrada!“

Když vytáhli jeho tělo z hromady mužů, kteří s ním

zemřeli, nikdo ho pro zranění nepoznal. Korunu, kterou

se předtím ozdobil, našli zakutálenou nedaleko v hloží a

posadili ji na hlavu vítěze, jehož vzápětí prohlásili králem

Jindřichem VII.

Bitva

má

veliký

dějinný

význam,

protože

předznamenala konec feudálního řádu zachovávaného

rodem Plantagenetů a začátek změny, která byla

nesmírně důležitá pro sociální a politický život celé

země.

II. Vznik hospodských vývěsních štítů

Na začátku a v průběhu středověku nezáleželo

pojmenování hospody pouze na obrazotvornosti majitele.

Mělo totiž hlubší smysl, podle něhož je často možné

sledovat cestu, kterou kráčely dějiny. Zvyk se ujal v

době, když rytíři jezdili v brnění a při spuštěném hledí

měli zakrytou tvář.

Ukázalo se, že je nutné najít nějaký způsob, jak by

se poznali, aby rytíři patřící ke stejnému táboru na sebe

navzájem neútočili. Muselo to být něco jednoduchého i

proto, že jen málokterý z nich uměl číst a psát. Proto si

šlechtici vymýšleli znaky, kterým se říkalo emblémy.

Znak namalovaný na štítě nebo na kabátci umožňoval

přívržencům, aby rytíře ihned poznali. Slov nebylo třeba

a většina lidí si tyto symboly brzy zapamatovala.

Když byl rytíř na cestách, pověsil svůj štít venku na

domě kde pobýval, aby ukázal, kde ho mohou najít.

Časem se tyto „výsostné znaky“ malovaly přímo na

hospodu, aby se vědělo, kde rytíř zůstává v době

občanské války, nebo na čí straně je hospodský. Znamení

pak někdy zmizelo, ale jméno šlechtice zůstalo. A tak se

setkáváme se jmény jako hostinec: U vévody z Yorku, U

vojska z Norfolku, U červeného lva a podobně.

Když dnes uvidíte vývěsní štít, na kterém je medvěd

držící tyčku (Medvěd a polámané žezlo), můžete

předpokládat, že si tam alespoň jednou odpočinul hrabě

Warwick (Warwick, nastolitel králů), možná právě tehdy,

když byl na pochodu, aby porazil vojsko Yorků u St.

Albans. Hvězda byla emblémem Oxforda, jehož

vůdcovské schopnosti rozhodly bitvu u Barnetu.

Norfolkův Lev zas vynikl na Bosworthském poli, kde

Richard III. ztratil korunu i život.

Slunce bylo v erbu osudem zle poznamenaného rodu

Yorků. Bílou labuť měl zobrazenou ve znaku Edward z

Lancasteru, který padl v bitvě u Tewkesbury. Edward IV.

nosil na štítě Bílou růži Yorků, ale po bitvě u Mortimers

Cross ji vsadil do Slunce. Příčinou byl podivný úkaz, kdy

muži před bitvou viděli na obloze současně tři slunce.

Bílý jelen se zlatým řetězem kolem šíje byl znakem

Richarda II., kterého zavraždili na hradě Pontefract.

Zlověstný Richard III. měl Růži, kterou z jedné strany

podpíral Býk a z druhé Kanec. Kanec se stal jeho

osobním znakem. Antilopa byla znamením Jindřicha IV.,

Vatra plála pro Jindřicha V. a Ptačí pera zdobila

korouhev Jindřicha VI.

Saracénova hlava údajně pochází již z doby

Richarda Lví srdce a z časů křižáckých tažení. Mnohem

starší byl Bílý kůň na praporech starých Sasů, ale toto

časté znamení hospodských vývěsních štítů patrně opět

vzkřísil příchod panovnického rodu hanoverského. Bílý

kůň byl totiž také ve znaku Jiřího I., který nastoupil na

anglický trůn v roce 1714.

KAPITOLA PRVNÍ

NÁVŠTĚVA U BIGGLESE

„Tak mám hotovo, starouši,“ prohlásil seržant

letecké policie Bertie Lissie, zavřel zásuvku plechové

registrační skříně a pomalu přešel ke stolu, u něhož

pracoval Biggles. „Máš ještě něco? Pokud ano, mohu

pokračovat. Tak dlouhý a pěkný oddechový čas jsme

neměli už dlouho.“

„Když jsou Algy s Gingerem na dovolené, je to pro

tebe oddechový čas? Chceš říci, že když tu jsou, stahují z

tebe kůži?“ ušklíbl se Biggles. „Mě zase docela těší, že

jim přeje počasí.“

Bertie chtěl odpovědět, ale zabzučel domácí telefon

a Biggles po něm sáhl. „Tady Bigglesworth. Ano. Kdo?

Dobrá, přivedte ho nahoru.“

„Snad to nebyl Algy?“ předstíral zděšení Bertie.

„Nesmysl. Strážný u vchodu. Má tam nějakého

chlápka, který chce se mnou hovořit. Tvrdí, že mě dobře

zná. Nemáme nic důležitého na práci, tak si ho

poslechnu.“

Ozvalo se zaklepání na dveře. Strážník je otevřel,

uvedl hosta a odešel.

Návštěvník stál před nimi s kloboukem v ruce a

rozhlížel se po věšáku. Byl to dobře oblečený, asi

dvacetiletý mladík drobné postavy, s hladce učesanými

černými vlasy a s výraznýma tmavýma očima v bledém

obličeji. Vypadal křehce.

„Uklidím vám klobouk,“ nabídl se Bertie.

„Díky,“ usmál se mladík a obrátil se k Bigglesovi se

zvláštním, téměř omluvným úsměvem.

„Vzpomínáte si na mě?“ zeptal se.

„Ano, vzpomínám,“ řekl Biggles, vstal a podal mu

ruku. „Vy jste přece Leofric Landaville. Před nějakým

časem jsem vás zadržel pro nebezpečné létání. Jestliže se

dobře pamatuji, hájil jste se tím, že jste letěl jen trochu

níž. Řekl jsem vám, že právě to je vaše největší chyba.

Neděláte už takové hlouposti. Že ne?“

„Ani nemohu. Ta příhoda mě stála pilotní průkaz.“

„Nepožádal jste o jeho vrácení?“

„Ne. S létáním jsem skončil.“

„To je mi líto, ale říkal jste si o to,“ pokrčil rameny

Biggles. „Posaďte se. Co mohu pro vás udělat?

Mimochodem, tohle je seržant Lissie, jeden z mých

policejních pilotů.“

„Přišel jsem vás požádat o radu,“ řekl návštěvník,

podal ruku i Bertiemu a usedl.

„Souvisí to nějak s létáním?“ zeptal se Biggles.

„Ani v nejmenším.“

Biggles pozvedl obočí. „Tak proč jste přišel za

mnou?“

„Protože mám trápení a jste jediný člověk jehož

znám, který by mě vyslechl a bral mě vážně. To moje

potrhlé létání jste posuzoval velmi ohleduplně a onehdy

mě napadlo, že jste právě takový zkušený člověk, který

by dokázal odpovědět na otázku, pro kterou, upřímně

řečeno, nebude snadné najít vysvětlení. Někdo by řekl, že

to je směšné, ale mně to nepřipadá jako žert.“

„Týká se to práce policie?“ zeptal se Biggles

podezíravě.

„Nevím, ale mohlo by. To je další důvod, proč jsem

přišel k vám. Nemělo by smysl, abych s věcí šel za

místním policistou, i kdyby byl sebepoctivější. Jste

jediný policejní důstojník, jakého jsem blíže poznal.

Kdyby náš rozhovor byl bezvýsledný a vy jste se pak

dozvěděl, že jsem náhle zemřel při nějaké nehodě, byl

byste tak hodný a přesvědčil se, zda jsem se nestal obětí

vraždy?“

„Obáváte se, že vás někdo zabije?“

„Vlastně ano, očekávám to již nějakou dobu.“

„A kdo by vás měl zabít?“

„Nejhorší je, že nemám nejmenší tušení,“ usmál se

mladý muž. „Vzpomínáte si na náš rozhovor, když jste

mě přistihl při tom mém dětinském létání? Tehdy jste

řekl, že když budu takhle pokračovat, je jen otázkou

času, kdy se zabiju. Odpověděl jsem vám, že by to bylo

nejlepší řešení mé situace. Zajímalo vás, jak to myslím a

já vám to odmítl blíže objasnit. Jsem ochoten udělat to

ted. Kdybych náhle zemřel, umíralo by se mi veseleji s

vědomím, že vy vraha chytíte, doženete k soudu a na

šibenici. Víte, od doby kdy jsme spolu mluvili, se situace

změnila. Před pár měsíci někdo zavraždil mého staršího

bratra Charlese. Proto jsem zdědil titul a majetek a věřte

mi, že ten mizerný titul a prokletí, které ho provází, byla

poslední věc, o kterou bych stál. Ale musel jsem ho

převzít. Nyní jsem sirem Leofricem Landavillem,

dvacátým prvým baronetem v linii rodu a patrně budu i

posledním.“

„To by byla škoda, sire Leofrici.“

„Na titulu nezáleží. Říkejte mi prostě Landaville

nebo ještě lépe Leo. Ušetří to čas.“

„Jak chcete,“ pokrčil rameny Biggles.

„Náš rod, jako všechny ostatní, musí nakonec po

mnoha staletích zmizet ze světa, ale mrzelo by mě,

kdybych to zavinil právě já. Rád bych se oženil.“

„Je tu něco, co tomu brání?“

„Ano. Spočívá na mně prokletí Landavillú. Povězte

mi, oženil byste se s dívkou, kdybyste věděl, že se brzy

stane vdovou? A že kdyby měla syna, také ten bude

jednou zavražděn?“

„Co znamenají ty řeči o vraždách?“ zamračil se

Biggles.

„To je dlouhá historie. Snadněji by se mi to

vysvětlovalo doma. Kromě toho, tam byste to snáze

pochopil. Byl byste ochoten zajet na mé sídlo se mnou?

Mohli bychom spolu poobědvat.“

„Kde žijete?“

„V Ringlesby Hall, blízko vesnice Ringlesby, v

Hampshire. Je to v oblasti Nového lesa, asi osmdesát pět

mil od Londýna. Když nic jiného, snad vás nalákám na

svůj příběh. Zajímal by vás.“

„Ale poslyšte, Leo, jestli si chcete na něco stěžovat,

proč to neoznámíte místní policii?“

„Nevěděli by si s tím rady, stejně jako já. Kladu si

otázku, zda s tím vůbec někdo dokáže něco udělat.“

„To se všechno vynořilo naráz? Z ničeho nic?“

„Pokud jde o mou osobu, tak ano. Začalo to po smrti

mého bratra a já k tomu přihodil otázku, zda se mám

oženit nebo ne.“

„Lituji, Leo, ale nemůžete ode mne čekat, že budu

řešit problémy vašeho zasnoubení a svatby.“

„Seznamuji vás jenom s okolnostmi.“

„Mám tomu rozumět tak, že někdo ohrožuje váš

život?“

„Zatím ne.“

„Tak proč si s tím lámete hlavu?“

„Protože vím, že i kdybych sám unikl prokletí, je

jisté, jako že po dni přijde noc, že budu-li mít syna, bude

zavražděn.“

„Ano?“ vyhrkl Biggles a ve tváři se mu zjevil

zmatek. „Kdo toho malého chlapečka zavraždí?“

„Řekl jsem vám přece, že nemám tušení. Doufám, že

mi to pomůžete objasnit. Jste detektiv, tak byste na to

mohl přijít. Samozřejmě když tu zůstanete sedět, tak to

nedokážete. Kdybyste ale přijel ke mně domů, mohl bych

vám tam snáze vyložit, s jakými potížemi se setkávám.

Nepohostím vás přepychově, ale můj sluha jistě připraví

něco chutného k zakousnutí a sklenici piva.“

„Žijete v domě sám?“

„Kromě toho starého sluhy. Chudák mele z

posledního. Je to však přinejmenším člověk, kterému

mohu důvěřovat. Zestárl ve službách naší rodině. Mám

venku vůz. Je to obstarožní bentley, který patřil mému

bratrovi a doveze nás spolehlivě. Pojedete?“

Biggles zaváhal. „Musím přiznat, že jste vzbudil

mou zvědavost a mám podezření, že jste sem už přišel s

úmyslem mě nalákat. Budiž. Pomohu vám, pokud to

dokážu. Mám však podmínku. Zaručíte mi, že se nejedná

o nějakou nejapnou zábavu!“

„Věřte, že nemám náladu na žerty?“ smutně se

usmál mladík. „Máte mé slovo, že ve věci je stejně

humoru, jako v tragediích Williama Shakespeara. Pokud

mě však teď odmítnete, může se stát, že si na náš

rozhovor jednou vzpomenete a bude vás trápit svědomí,

že jste nic neudělal.“

„Pověděl jste o svých obavách ještě někomu

jinému?“

„Ne. Samotné rozhodnutí zasvětit do toho vás, mě

stálo hodně přemáhání.“

„Ještě poslední otázku, abych věděl, na čem jsem. Je

tahle věc jen osobně mezi mnou a vámi, nebo mezi vámi

jako občanem a mnou jako policejním důstojníkem?“

„Osobně jsem si vás vybral, protože jste vzbudil

mou důvěru, ale to nevylučuje ani druhou verzi.“

„To zní rozumně. V tom případě s vámi pojedu.

Nebude vám vadit, když s sebou vezmu seržanta

Lissieho? Pojede za námi v mém voze a vy nebudete

muset jezdit se mnou zpátky do Londýna. Dojedeme tam

sami.“

„To je dobrý nápad.“

„Výborně. Oznámím svému veliteli, že se na nějaký

čas vzdálím a pak můžeme vyrazit.“

Oba vozy byly brzy na cestě. Biggles ve starém

bentleyi s jeho majitelem za volantem a Bertie v

policejním voze za nimi.

Opustili neustále se rozrůstající Londýn a cesta,

kterou mladík zvolil, vedla jedním z nejhezčích krajů v

Anglii. Díky počasí byl ještě nádhernější než jindy.

Začínal totiž podzim, den se vydařil a slunce svítilo. Listí

stromů zářilo v paprscích žlutou a zlatou barvou a sytá

zeleň kapradí bledla a měnila se v matnou benátskou

červeň a hněď. Nejkrásnější barvy viděli nakonec, když

jejich vozy projížděly mezi mohutnými starými duby a

buky, které byly svědky dějin. Byl to „Nový les,“

vysazený před devíti sty lety pro radost normanského

Viléma Dobyvatele. Přinesl mu však také bolest, neboť v

jeho listnatých houštinách zemřel jeho syn a nástupce,

William Rufus, zasažený šípem vypuštěným z luku

neznámého střelce. Mezi místními lidmi se tehdy

vyprávělo, že šlo o trest za kruté vyhnání právoplatných

majitelů půdy.

Auta již byla hluboko v lese, když bentley náhle

zpomalil, sjel ze silnice a odbočil mezi dva zchátralé

sloupy stojící nakřivo. Průjezd mezi nimi dříve uzavírala

masivní železná vrata, z nichž dnes zbyly ubohé trosky

zhroucené u pat sloupů. Potom pneumatiky zakřupaly po

vyježděné cestě, kdysi vyštěrkované, ale teď zarostlé

trávou a plazivým vřesovcem. Biggles si dokonce

povšiml míst, kde tmavé cesmíny, které tak často

vyrůstají v lesním podrostu, bez zábran pronikly až na

vozovku, a tam se jim docela dařilo, takže to co bývalo

příjezdovou cestou, přeměnily v úzkou temnou uličku. V

jednom místě cesta obkroužila malé, rákosím vroubené

jezírko, z jehož stojaté vody vykukovaly lysky a vodní

slípky a pozorovaly projíždějící vozy.

Odtud cesta vedla asi čtvrt míle celkem rovně, až

skončila před průčelím dlouhého, kamenného, značně

rozlehlého panského sídla, zešedlého stářím. Poskytovalo

melancholický obraz, neboť na první pohled bylo vidět,

že se již léta mění v ruiny. Jen málo veselí mohly tomu

obrazu dodat kavky, posedávající ve značném počtu na

komínech.

„Vítejte v Ringlesby Hall,“ pravil majitel bez

jediného náznaku omluvy za stav svého domova.

„Tak tady žijete,“ zabručel Biggles zvláštním tónem

a jeho oči rychle těkaly po tom nevšedním, téměř

pralesním sídle.

„To je můj dům. Pozemek, který vidíte kolem, je

park.“

Bigglesovy oči putovaly po bujné přírodě, která dům

obklopovala. „Je velmi pěkný,“ řekl uznale. „Ale

promiňte mi, když budu trochu neomalený. Není na čase,

abyste s domem a tou okolní džunglí, ehm, něco udělal?“

„S tím si neporadím, inspektore.“

„Proč ne?“

„Nemám peníze.“

„Žijete v tak velkém sídle a nemáte peníze?“

„Je to tak.“

„Nevadí vám to?“

„Ne. Zvykl jsem si. Dům zůstane tak jak je, co tu

budu.“

„Zastavil byste laskavě? Rád bych se pořádně

rozhlédl.“ Mladík přišlápl brzdu a vůz se zastavil.

Biggles zaostřil zrak na uvolněné kameny ve zdech

domu a chatrné zdivo. Všímal si jednotlivých lomenic,

oken a zajímavých detailů střechy, které navzdory

zanedbanému stavu, si stále zachovávaly hrdou

důstojnost.

„Bude škoda nechat tak nádhernou starou budovu

rozsypat,“ řekl. „Pokud ji nejste schopen udržovat, proč ji

neprodáte někomu, kdo to dokáže?“

„Nejsem oprávněn ji prodat.“

„Pročpak?“

„To pochopíte, až vyslechnete příběh mého rodu.“

„Jak dlouho tu žijete?“

„Od roku 1486.“

Biggles sešpulil rty, tiše hvízdl a v duchu rychle

počítal. „To je čtyři sta sedmdesát šest let. Velice dlouhá

doba. Kolik máte v domě pokojů?“

„Myslím, že asi čtyřicet. Nevím to přesně. Nikdy

jsem je všechny neviděl. U některých se skutečně

neotevřely dveře po celá léta.“

„A co vaši sloužící?“ ušklíbl se Biggles. „Neměli by

každý pokoj uklidit alespoň jednou za sto let?“

„Nemám sloužící. Už jsem vám přece řekl, že tady

mám jen jednoho starého sluhu, který zařizuje vše, co je

třeba. Má jednu světnici a kuchyň. Mě stačí dva pokoje.

Zbývající místnosti užívají kavky, špačci a vrabci.“

„Jak je to s pozemky? Ty přece musí něco vynášet.“

„Pár liber ročně. Přenechal jsem je sousednímu

farmáři, který na nich pase ovce.“

Biggles zavrtěl hlavou. „Dva lidé v tak velkém sídle.

Co vás tu vůbec drží?“

„Musím tu bydlet po celý rok. Kdybych vytáhl paty

na delší dobu, tak tohle sídlo ztratím. Za chvíli vám o

tom povím víc.“

„Kdo původně postavil dům?“

„Nevím. Žádný záznam o tom není, ale podle dávné

pověsti si ho dal postavit Rufus jako lovecké sídlo. Prý v

něm strávil svojí poslední noc. Následujícího rána se

vydal na lov a v lese ho někdo zasáhl šípem. Než pohřbili

tělo, přenesli ho sem. To říká legenda. Domnívám se, že

by to mohla být pravda. Lidé z našeho venkova mají

dlouhou paměť. V každém případě, tak praví pověst.“

„Neříkejte mi, že se tu toulá Rufusův duch,“

zažertoval Biggles. „Po tolik století? To by byl

rekordman mezi přízraky!“

„Jestli se tu toulá, nikdy jsem ho neviděl. Pokud zde

vůbec máme nějakého ducha, tak si dává dobrý pozor,

aby nám nepřišel na oči. Možná jsem ho slyšel, ale to

nebylo v domě.“

„Duchové se obvykle chovají tiše.“

„Vydržte. Brzy si o nich popovídáme.“

Vůz znovu vyrazil po zarostlé cestě a kymácel se

přes vyježděné koleje k domu. Pneumatiky válcovaly

vysoký plevel a suchou trávu v místech, kde asi dříve

bývala zahrada. Tam kde mohly být záhony plné květin a

zeleniny, teď rostl plevel. Bodláky, kopřivy a polní květy

pokrývaly celý prostor až ke zdem domu. Některé se

uchytily kořeny v puklinách zdiva a šplhaly vzhůru.

Chomáče růžových květů kozlíku, jehož předkové v

dávné minulosti patrně unikli ze zahrady zámecké paní,

se dokázaly vyšplhat až na okenní parapet a shlížely

odtud na trsy pomalu vadnoucích náprstníků.

Mladík konečně zastavil auto před vchodem do

domu a zatáhl ruční brzdu. Vstup byl vyklenut do

oblouku, byl šedivý jako celý dům a rozhodně nelákal k

návštěvě. Na závěrném klenáku, mírně vykloněném

vpřed, byl kdysi vytesán znak. Dávný kameník si s ním

zaručeně dal hodně práce, ale výsledek ohlodal zub času.

Nedalo se rozeznat, co chtěl umělec znázornit. Na jedné

straně dveří visel těžký zvon, na který návštěvy zvonily

zrezivělým řetězem.

Policejní vůz stanul vedle bentleye. Bertie vystoupil

a připojil se k ostatním.

„Omlouvám se, ale tady nenajdete žádný moderní

komfort. Není zde zavedena ani studená voda, natož

teplá,“ řekl Leo. „Pokud byste se chtěli vykoupat, najdete

starou vanu opřenou u stěny v kuchyni a vodu si musíte

nanosit ze studně.“

Těžké dubové dveře zčernalé stářím zaskřípěly,

otevřely se a na denní světlo vyšel starý muž. O jeho

věku nemělo smysl diskutovat. Podle jeho tváře, svraštělé

jako skořápka ořechu, se dalo usoudit, že pobývá na

tomto světě nejméně osmdesát let. Přes košili měl

vybledlou, červeně a černě pruhovanou vestu. Kolem

pasu měl značně ušpiněnou zástěru ze zeleného sukna a

na nohou trepky, jejichž lepší časy uplynuly před

dávnými léty.

„Ach, Falknere. Přivedl jsem dva hosty na oběd,“

oslovil ho Leo. „Doufám, že nám připravíte něco k

jídlu.“

„Vynasnažím se, pane.“

„Mohl byste také hned přinést džbán moštu a

několik skleniček. Moji přátelé jistě uvítají malé

občerstvení.“

„Jistě, pane,“ kývl starý muž a odešel.

„On je moje pravá ruka,“ vysvětloval Leo. „Bůh mi

pomoz, kdyby se mu něco stalo. Jednou to ale musí přijít.

Stará se o všechno, od zelinářské zahrady za domem až

po moji ložnici. Připravuje také jablečný mošt a snad mi

dáte za pravdu, že to umí skvěle. Falknera můžete

považovat za posledního ze staré gardy členů

domácnosti. Až odejde, nikdo ho nenahradí. Patří k

tomuhle sídlu stejně jako já a jeho rod tu žije stejně

dlouho jako můj. Kdybych soudil podle jeho jména,

možná ještě déle.“

„Falkner?“ otázal se Bertie.

„Je to jedno ze starých jmen označujících

zaměstnání. Některá pocházejí až ze saských dob.

Falkner se odvozuje od falconera, což je sokolník,

člověk, který cvičí sokoly k lovu. Falkner to ještě umí.

Kdysi pro nás jednoho vycvičil a sokol dokázal ulovit

holuba nebo koroptev pro naší kuchyň. Šetřil nám

střelivo. Dodnes najdete v okrese mnoho starých

řemeslnických jmen, ačkoli málokdo z jejich nositelů už

provozuje stejné řemeslo. Některá vznikla v době vlády

Římanů. Faber zpracovával železo. Miles byl voják.

Forester byl lesník. Fletcher vyráběl šípy, Heyward byl

strážce. Reeve pracoval na farmě, Lorimer zhotovoval

mosazné kování do postrojů a tak dál. V Anglii ve

venkovských oblastech tahle jména přežívají po celá

staletí z otců na syny, jak se člověk může přesvědčit v

církevních matrikách. Ale pojďte dál, napijeme se. Jdu

raději napřed, abyste u nás nezabloudili.“

Biggles na Bertieho mrkl a usmál se. Následovali

svého hostitele přes práh na chodbu, kde stála jediná

velká truhlice. Na podlaze ležel kokosový běhoun s

roztřepenými okraji, výše na stěně visely troje zaprášené

parohy a pod nimi stálo stařičké brnění s několika

zřetelnými stopami po ranách mečem. Když Leo šel

kolem, ukázal na něj palcem.

„Snad vás bude zajímat, že tohle měl na sobě můj

předek v bitvě na Bosworthském poli. Byl prvním

nositelem titulu a mimochodem i chlapíkem, který začal

celé naše trápení. V domě býval dost velký počet brnění,

ale jak vidíte, mnoho jich nezbylo. Protože za úplná

brnění sběratelé platili slušné částky, a my byli bez

peněz, jsou téměř všechny dobré kusy pryč. Živobytí

mělo přednost. Brnění jež jste viděli, jsem zachoval ze

sentimentálních důvodů.“

Pokračovali dál chodbou s gotickým klenutím do tak

rozlehlé a pozoruhodné místnosti, až se Biggles zastavil a

tiše na ni hleděl. Řadou oken vnikala do místnosti

sluneční záře a padala na stěny i na obrovský jídelní stůl.

Byl poškrábaný a pořezaný, jako kdyby jej měla v práci

celá třída rozjívených školáků s noži. Při stole stálo šest

laciných kuchyňských židlí, které tu vypadaly uboze až

směšně a do sálu se vůbec nehodily. Jiný nábytek tam

nebyl, zato ve stěně byl ohromný krb, a vedle něj polena

srovnaná do hranic. Krb byl tak velký jako pokoj v

moderním bytě.

Mimořádným dojmem však působila výzdoba stěn.

Od jednoho konce sálu k druhému visely na nich

olejomalby mužů v dobových oděvech. Někteří, podle

všeho ti nejstarší, měli na sobě brnění, všichni však byli

opásáni mečem, kordem či jinou zbraní.

„Toto je hodovní síň,“ poznamenal Leo lhostejně a

usmál se: „To ovšem neznamená, že bych teď pořádal

honosné hostiny.“ Vytáhl tři židle. „Posaďte se, pánové.“

„To je ale sál,“ vydechl Biggles. „Myslím, že kdyby

tyhle stěny mohly mluvit, měly by co vyprávět.“

„To se nemýlíte, inspektore. Nepochybně se tu

projednávala řada spiknutí, proto ta růže.“ Leo ukázal ke

stropu, kde na trámu nad středem stolu, byla vyřezána

tudorovská růže.

„Ach, už chápu,“ řekl Biggles. „My jsme sub rosa1.

Myslíte, že bychom to měli brát vážně?“

Leo se na chvíli zamyslel. „Rád bych, abyste to tak

brali,“ řekl pak. „Tedy, byl bych vám zavázán, kdybyste

vše co ode mě uslyšíte, považovali za přísně důvěrné.“

„Samozřejmě,“ souhlasil Biggles.

1 Sub rosa. Za starých časů byla růže symbolem mlčení či

utajení. Ve světě intrik a spiknutí se květ růže nosíval na znamení

důvěry. Býval také vyřezán, namalován nebo zavěšen na stropě v

místnostech, kde se scházeli spiklenci. O takových schůzkách se pak

říkalo, že jsou sub rosa – pod růží. Římští katolíci kladli někdy růže

na hlavy věřících, kteří šli ke zpovědi. Měla to být záruka

zpovědního tajemství.

Vešel Falkner s podnosem, na němž stál džbán s

moštem a sklenky. Položil ho na stůl a odešel.

„Neříkejte mi, že tady obvykle jíte?“ prohodil

Biggles a vypadal mírně pobaveně.

„Pravidelně,“ odpověděl Leo. „Proč ne? Vždycky

jsme jedli v této místnosti, byly ovšem doby, kdy

nevyhlížela tak jako nyní. Není nad to, když máte u stolu

dost místa pro lokty.“

„Budiž, něco na tom bude,“ připustil Biggles. „Ale

povězte mi, když jsme byli venku, řekl jste, že vám tu

chybí moderní zařízení. Mínil jste to doslova?“

„Naprosto. Vodu čerpáme ze studně pod kuchyní.

Není tu zaveden plyn ani elektřina. Když nastane tma,

svítíme lampami a svíčkami, takže nám nepraskají

žárovky a netrápí nás poruchy. Všude kolem je spousta

dřeva, takže neplatíme za uhlí ani za plyn.“

„A co telefon?“

„Já se bez něj obejdu. Vesnice je odtud pouhé tři

míle. Jednou týdně tam zajedu vozem na nákup. Zavést

sem elektřinu by znamenalo postavit transformátor, a jak

mi řekli, práce by stála pět tisíc liber. Co se mě týče,

mohlo by to stejně dobře stát pět milionů,“ řekl Leo a

naléval přitom mošt.

„Na zdraví,“ řekl Biggles a pozvedl svou sklenku.

„Díky. Takový přípitek tu opravdu něco znamená,“

prohlásil Leo a pokračoval. „Než se dostaneme k

vlastnímu jednání, mohu se zeptat, zda jste pověrčiví?“

„To nejsme.“

„Dobrá. Já také ne. Věříte na náhodu?“

„Jen do určité míry. Proč?“

„Protože až skončím s vyprávěním, budete muset na

hromádku náhod uvěřit.“

„Co kdybyste raději začal?“ navrhl Biggles.

„Ano, raději se do toho dám, jinak byste se dostali

domů hrozně pozdě,“ řekl Leo. „Je to dlouhá historie a

varuji vás, jen těžko ji uvěříte.“

„My zas tolik nespěcháme,“ odpověděl Biggles.

„Začínám být vážně zvědavý.“

Leo se odmlčel a jeho tmavé oči jako by zahalil

mrak. „Než však začnu,“ poznamenal pak, „je tu něco, co

byste měli znát, protože vám to snad trochu pomůže vžít

se do dějů, o kterých budu mluvit. Uvědomujete si, že

obrazy které vidíte na stěnách, jsou podobizny mých

předků?“

„To jsem předpokládal.“

„Postupně žili v období téměř pěti set let, od prvního

nositele titulu až po mého dědečka, a ačkoli se jejich

oděv měnil podle dobové módy a rodinná podoba není

vždy zrovna nápadná, mají jedno společné. Nebudu

plýtvat časem a chtít po vás, abyste hádali, co to je.

Jedním slovem bychom to mohli nazvat zvláštní smutek.

Téměř každý nejstarší syn mužů na obrazech, zemřel

násilnou smrtí. Před rokem dostál této hrozné tradici můj

bratr. Říkáme tomu prokletí. Prokletí Landavillů.“

Odmlčel se a chvíli vládlo ticho.

KAPITOLA DRUHÁ

KLETBA A VRAŽDY

„Je těžké se rozhodnout kde začít, ale myslím, že

nejlépe bude zahájit vyprávění první kapitolou a držet se

událostí, tak jak za sebou následovaly,“ ujal se konečně

slova Leo. „Kdybych se někdy nevyjádřil jasně, klidně

mě přerušte.“

„Vrátím vás nyní do roku 1485, kdy došlo k tomu,

že jeden z mých předků měl tolik štěstí, že se účastnil

bitvy na Bosworthském poli na vítězné straně. Jak si jistě

vzpomenete, Jindřich Tudor, hrabě z Richmondu, tehdy

založil dynastii Tudorovců, když svrhl z trůnu Richarda

III. Bylo na čase, protože Richard byl mimořádně

odporný tvor. V jedné chvíli byl výsledek bitvy na

vážkách. Tehdy Richard zaútočil na Jindřicha a utkal se s

ním zblízka. Srazil k zemi jeho korouhevníka. Záhyby

praporu se obtočily kolem hlavy Jindřichova koně, který

se vzepjal a Jindřicha shodil. Richard už zvedl meč k

ráně, která kdyby dopadla, změnila by běh dějin. Jindřich

by tehdy zemřel a na náš trůn by od toho dne až dodnes

usedali docela jiní králové a královny.“

„Vzrušující myšlenka, ale držme se skutečnosti,“

skočil Leovi do řeči Biggles. „Richardův meč nedopadl.“

„Naprosto správně,“ kývl Leo. „Nedopadl proto, že

úder odrazil prostý zeman a zasadil Richardovi ránu,

která ho srazila ze sedla. Vzápětí přijel na místo sir

William Stanley a bylo po všem, až na Richardův křik.

On sám se ale už na nohy nepostavil. Jméno zemana,

jenž rozhodl bitvu a pomstil tak podlou vraždu

mladičkých princů a Richardových synovců v Toweru,

bylo Leofric Landaville.“

„Chápu,“ zamumlal Biggles. „Dějiny jsou vlastně

prosté.“

„Když se poměry uklidnily a Jindřich nastoupil ve

Westminsteru na trůn, rozděloval, jak bylo tehdy

zvykem, odměny lidem, kteří mu k němu dopomohli.

Rovněž se pomstil těm, kteří chtěli jeho cestě vzhůru

zabránit. Jedním z nich byl jakýsi lord Simon De Warine,

muž, kterému tehdy patřilo toto sídlo. Včas rozeznal, že

bitva je ztracená, zmizel přes kanál do Francie, a moudře

se sem již nikdy nevrátil. Dopadli však jeho syna, který

přišel o hlavu místo svého otce.“

„Dnes jsme o něco kulturnější,“ vzdychl Biggles.

„Snad,“ řekl Leo. „Co se týče Jindřicha, přišel k

darům pro své příznivce celkem jednoduše. Ty, kteří

proti němu bojovali, prostě zbavil majetku a jejich statky

věnoval svým stoupencům. Nezapomněl ovšem ani na

Leofrice Landavilla. Pasoval ho na rytíře a daroval mu

Ringlesby Hall se stem akrů2 půdy a s čestným

důchodem čtyři sta liber ročně na věčné časy. Rod

Landavillů dosud žije a dostává proto důchod, ze kterého

vlastně žiji. Držím královskou listinu, podepsanou

Jindřichem VII. a opatřenou jeho velkou pečetí. Nikdo,

žádný zákon tohoto státu, ji nemůže zrušit, přestože by to

někteří lidé udělali s chutí a rádi. Co však král poskytne

za prokázané služby, je tak zaručené, jak vůbec něco na

této zemi může být.“

„Čtyři sta liber ročně nejsou zase tak velké peníze,“

ozval se Bertie. „Narodil jste se prostě pozdě.“

2 Anglický acre je 4 046,8 m2 neboli cca 0,4 hektaru.

„To máte pravdu,“ usmál se Leo. „V době, kdy byly

uděleny, to však bylo slušné jmění. Jindřich bohužel

stanovil určité podmínky a já je musím dodržovat. V tom

ohledu listina váže obě podmínky na sebe. Pokud platí

nárok, musí platit i povinnost. Když se Jindřich rozhodl,

věděl dobře co dělá. Králové bývají sice vděční, málokdy

však dají něco, aniž by dostali nějakou protihodnotu.“

„Jaké jsou ty povinnosti?“

„Král si úmluvou vlastně zajišťoval stálou

ozbrojenou podporu. Jindřich věděl co dělá a jednal

určitě podle práva. Nezapomínejte, že hovoříme o období

feudálního řádu. Králové a šlechta si zavedli podmínky

podle své potřeby. V listině třeba najdete bod, dle něhož

za války i v míru musí nejstarší z rodu Landavillů bydlet

jedenáct měsíců v roce na svém sídle. Bylo to praktické

opatření. Smysl byl v tom, aby on a jeho čeleď byli po

ruce vždy, když král potřeboval pomoc. Pokud by

některý Landaville pravidlo porušil, ztratil by všechno.

Peníze, sídlo i majetek!“

„A to platí i dnes, když tu máte jediného stařečka?“

„Samozřejmě. Listina platí jako celek nebo neplatí

vůbec. Smím opustit sídlo jen za války, abych bojoval za

krále nebo královnu, podle toho kdo by vládl.“

„Tvrdíte, že tohle pravidlo musíte dodržet?“

„Ovšem. Stejně jako před stoletím.“

„Nemohl byste dnes, když už původní záměr

postrádá smysl, zrušit platnost podmínky?“

„Právníci říkají, že to je beznadějné. Co je v listině

napsáno, platí do posledního písmene, nebo listina a

úmluva neplatí vůbec. Dnes tu vidíte naše sídlo

připomínající dům vyloupený lupiči. Moji předkové v

průběhu staletí buď prodali zařízení, aby měli nějaký

příjem, který se neměnil, zatímco ceny všeho stoupaly,

nebo vážně přišli lupiči. V sedmnáctém století za

občanské války můj předek bojoval za krále, jak mu

přikazovala jeho povinnost. Jako většina šlechty

odevzdal své stříbro do mincovny k roztavení a k ražbě

peněz na placení vojenských výdajů. Když král prohrál,

přišli sem Cromwellovi ostříhanci a co nemohli odvézt,

to zničili. Přímo tuto místnost použili k ustájení koní a

své meče brousili na okenních parapetech, které jsou z

pískovce a dobře se k tomu účelu hodily. Známky jejich

činnosti můžete ještě vidět zvenku, stejně tak jako zářezy

na stole, na němž zkoušeli ostrost svých nožů nebo o

který je po použití otírali. Vyplácení důchodu Cromwell

dokonce zarazil, ale po nastolení vlády Stuartovců nám

jej Karel II. vrátil.“

„Ale nenahradil vašim předkům ani škodu ani

ztracené věci,“ usmál se Biggles.

„Ovšemže

ne.

Důchod

vyplácela

královská

pokladna. Stuartové nakládali s veřejnými penězi zcela

volně, ale když měli sáhnout do vlastní kapsy, zazněla

docela jiná písnička.“

„Jemináčku, proč tu vůbec zůstáváte?“ zasáhl do

hovoru Bertie. „Proč odsud nezmizíte a nepošlete

všechno k čertu?“

„Sám jsem o tom často uvažoval,“ přikývl Leo.

„Jenže se nedokážu přimět, abych to udělal. Vůbec mi

nejde o těch pár liber. Horší je, že moje kořeny tkví příliš

hluboko v téhle zemi. Mám ošklivý a možná i hloupý

pocit, že kdybych odešel, byla by to zrada.“ Leo zvedl

ruku k vážným tvářím, které na něj shlížely ze stěn.

„Cítím, že když to vydrželi oni, měl bych to vydržet také.

Asi to nedokáži přesně vyjádřit, ale to dědictví má pro

mne význam. Nevím kde se vzal, nedokáži ho vidět, ale

cítím ho v mozku i v kostech. Nechci být prvním

Landavillem, který zbaběle utekl před povinností.“

„Tohle chápu,“ přikývl Biggles. „Napadlo vás

někdy, že byste prodal některý z obrazů?“

„Nikdy. To bych už skoro mohl prodat vlastní duši

ďáblu anebo nabídnout do inzerce novin hroby svých

rodičů. Ne! Obrazy většinou malovali málo známí

umělci, veliké částky bych za ně nedostal, ale pár tisíc

liber by mi nabídli. Když však visí v jídelně, mohu se na

ně dívat bez pocitu hanby. Nesnesl bych, aby se ocitli v

cizím domě. Chtěl jsem, abyste je viděli. To byl jeden z

důvodů, proč jsem vás sem pozval. Doufal jsem, že u vás

najdu porozumění a že pochopíte celou tragédii, až vám

řeknu, že starší nebo nejstarší syn téměř každého z těch

mužů byl zavražděn.“

„Zavražděn? Mluvíte vážně?“

„Jiná možnost by byla nepředstavitelná náhoda.“

„Byl to vždycky nejstarší syn?“

„Vždycky ne. Nejstarší sice umírá první, ale došlo

také ke dvěma případům, kdy byl zavražděn i druhý syn.“

„Prokletí by tedy mohlo postihnout i vás?“

„Pochopitelně, zvláště když by tím celý případ

skončil, protože jsem poslední z rodu Landavillů. V celé

záležitosti je ještě jedna pozoruhodná věc. Nejméně

jeden syn se obvykle jmenoval dnes dosti nezvyklým

jménem Leofric. Došlo jen k hrstce případů, kdy některá

generace porušila řadu Leofriců. Držitelům titulu se

samozřejmě rodily také dcery, ale spolu s nimi tu vždy

byli synové, nositelé jména. Dcery se vdaly, převzaly

jména manželů a žádný z jejích synů nenesl jméno

Landaville. Přesto téměř po celých pět set let zde vždy

byl nějaký Leofric Landaville. Nevím proč můj otec dal

svému prvnímu synovi jméno Charles. Snad se domníval,

že ho tím uchrání prokletí. Jestli to tak myslel, neuspěl.

Aby však zachoval tradici, osudové jméno Leofric dal

mně, druhému synovi. Otec to však se mnou určitě

nemyslel zle.“

„To je velice podivné. Říkal jste, že máte sto akrů

půdy. Co s ní děláte?“

„Pronajal jsem ji jednomu farmáři. Moc se o ni ale

nestará, pole jsou zarostlá a slouží jen jako pastvina.

Farmář tam vyhání ovce a někdy i pár mladých býčků. Za

pronájem platí deset liber ročně na ruku a nějaké

naturálie. Mléko, máslo, vejce, občas nějaké to kuře a na

Vánoce krocana. Falkner chová v zelinářské zahradě pár

kuřat, ale to co dostanu od farmáře, značně snižuje

výdaje za stravu.“

„Mluvil jste o svém bratrovi. Co se mu stalo?“

„Někdo ho zastřelil. Koronerova komise prohlásila,

že se jednalo o nešťastnou náhodu, ale já věděl, že to

byla vražda. Byl jsem na to připraven.“

„Jak? Proč?“

„Slyšel jsem krákat havrana.“

„Nebesa,“ ošil se Biggles. „Jakého havrana?“

„To nevím. Krákání havrana vždycky ohlašovalo

smrt nejstaršího z Landavillů.“

„Vždycky?“

„Ano. Krákání znamená, že nastal čas, kdy se jeden

z našeho rodu rozloučí se světem.“

„Viděl jste toho havrana?“

„Ne. V okolí žádní havrani nejsou.“

„To je absolutně podivná náhoda,“ zamumlal Bertie.

„Havran. To nám ještě scházelo…“

„K tomuto sídlu se váže mnoho podivných věcí,“

pokrčil rameny Leo.

„Bylo krákání havrana jediným důvodem, proč se

domníváte, že vašeho bratra zavraždili?“ zeptal se

Biggles a nakrčil čelo.

„Ne. Měl jsem ještě jiný důkaz. Je rozhodně takový,

že byl pro mě postačující.“

„Sdělil jste to policii?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„K čemu by to bylo? Jediným výsledkem by byl

nepříjemný zájem veřejnosti.“

„Očekáváte ode mne, že najdu vraha? Proto jste mě

požádal, abych přijel?“

„To jistě ne. Přikláním se k závěru, nechat to být. S

tím se teď opravdu nedá nic dělat. Žádám vás jenom o

radu. Co byste dělal na mém místě? Jsem posledním

živým členem rodu. Když se ožením, může se stát, že

budu mít syna. Mohu požádat dívku, aby si mne vzala,

když nad mou hlavou visí Damoklův meč? A když se pak

může objevit i nad její hlavou?“

„Než vám na to odpovím, podívejme se na to z

praktické stránky,“ řekl Biggles, který se rázem vžil do

úlohy Leova otce. „Jak chcete uživit ženu, když nemáte

žádný příjem? Sem ji nemůžete přivést, a když se odsud

odstěhujete, nedostanete ani těch královských čtyři sta

liber ročně. Jak si to představujete?“

Leo se na chvíli odmlčel. „Vidím, že se vám budu

muset svěřit s celou záležitostí, která je pro mě dost

ožehavá. Jistě jste dávno pochopil, že mluvím o zcela

konkrétní dámě. Známe se od dětství, a ona také dobře ví,

jak jsem na tom finančně. Nemělo by smysl, něco jí

předstírat a bylo by to nečestné. Náhodou je nesmírně

zámožná. Chce, abych přemohl svůj přirozený odpor žít z

jejich peněz a chce část z nich užít k tomu, aby dala tento

dům a celé hospodářství do pořádku. Kdybych ji

nemiloval, nesouhlasil bych s tím, uráželo by mě to.

Mám ji ale rád a život bez ní mi připadá prázdný. Ona to

ví a obviňuje mě, že ničím náš vztah svou pošetilou

hrdosti, jak tomu říká.“

„Vidím, že jste ve svízelné situaci,“ řekl Biggles

klidně. „Mám dojem, že nebýt rodového prokletí, byl

byste už ženatý.“

„Ano.“

„Chápu. Jak zemřel váš otec?“

„Padl ve válce.“

„Takže pokud šlo o něho, nejednalo se o vraždu?“

„Tím bych si nebyl tak jistý. Vím jenom to, že

odešel do Francie s invazními jednotkami a již se

nevrátil. Mohlo se mu tam přihodit ledacos.“

„Jak to zas myslíte?“

„Zmizel. Tělo nikdy nenašli. Nedivte se, že za

každou smrtí muže z našeho prokletého rodu tuším

záhadný zásah osudu. V každé takové nevyjasněné smrti

cítím spíše vraždu než nešťastnou náhodu. Vím, že vojáci

za války umírají, ale proč v armádě nedokázali objasnit

právě smrt mého otce? Spíše bych se vyrovnal s

průkaznou vraždou než právě s tímhle nejasným ,je

pohřešován’…“

„Jste si zcela jist, že ty vraždy nebyly nešťastné

náhody?“

„Jsem o tom přesvědčen.“

„Nikdy nenašli podezřelého z vražd?“

„Pokud vím, tak ne. Chybí o tom záznamy.“

„Jenže pokud je správné to, co tvrdíte, musí se v

každé generaci objevit nový vrah. Jak to vysvětlíte?“

„Neumím si to vysvětlit. Doufám, že právě tohle

dokážete odhalit vy.“

„To mi může sloužit ke cti,“ zavrčel pochybovačně

Biggles. „No. Mohl byste mi povědět něco víc o tom, jak

docházelo k vraždám?“

„Jistě. Ale je tu Falkner, aby prostřel k obědu.

Uvolníme místo u stolu. Pojďte sem.“ Leo vstal, přešel

ke stěně a postavil se před podobizny svých předků.

„To všechno jsou Landavillové,“ začal a mávl levou

rukou k řadě obrazů. „Netvrdím, že znám všechny

příběhy jejich životů, protože písemných dokladů je

málo. Nejvíce vím právě o tom, jak zemřeli, to totiž

otcové vyprávěli synům, když je varovali. Jestli náhodou

budu posledním Landavillem, zapomene se to na věky.“

„Nechcete mi snad říct, že ti všichni zemřeli

násilnou smrtí v tomhle domě nebo na statku?“ vzbouřil

se Biggles.

„To ne. Ale mnozí z nich tak zemřeli. Dalo se to

čekat, protože tu všichni strávili většinu života. Třeba

můj dědeček. Tady je. V jeho případě se vůbec nedalo

mluvit o nešťastné náhodě. Bylo pozdě večer touto roční

dobou, rodina seděla u večeře a v parku třeskl výstřel.

Vyskočil a řekl babičce, která s ním seděla u stolu: ,To

jsou zase ti zatracení pytláci. Udělám tomu konec!’

To byla poslední slova, která od něho slyšeli. Popadl

na chodbě hůl a vyběhl ven. Už se nevrátil. Druhý den po

rozednění ho našli v nedalekém křoví s rozbitou lebkou.“

„Vraha nedopadli?“

„Ne. Policie se prý neměla čeho chytit. Vyslýchali

všechny známé pytláky v okrese, ale každý měl

skálopevné alibi.“

Leo kousek popošel a zastavil se před obrazem,

který

znázorňoval

hezkého

mladého

chlapíka,

oblečeného s elegancí závěru osmnáctého století. Měl

modrý redingot s mosaznými knoflíky, krajky u krku a na

zápěstích a pod paží držel třírohý klobouk.

„Další Leofric Landaville,“ řekl klidně. „Jsem mu

dost podobný, nemyslíte? Když v roce 1793 zemřel, bylo

mu jedenadvacet let. To jak zemřel, bylo neobvyklé.

Setkal se s někým, kdo ho požádal, aby v Paříži předal

dopis jakési dámě, jež byla ve velikých nesnázích. Tehdy

tam měly potíže tisíce lidí, protože revoluce byla v plném

proudu. Čekala ho však zrada. Dopis byl dokonalou

léčkou, protože jakmile přijel do Paříže, zatkli ho jako

špeha. Dopis, který měl u sebe, to potvrdil. Jednalo se o

plán, jak pomoci komtese du Barry uprchnout z vězení.

Pokud si vzpomínáte, zemřela pod gilotinou. Téhož dne

přišel o hlavu i Leofric. O jeho nevině se vůbec nedá

pochybovat, ale zemřel tímto způsobem.“

Když Leo míjel další obraz, kývl k němu hlavou.

„Další Leofric Landaville,“ řekl. „Bylo mu dvacet pět let.

Povšimněte si vročení, 1741.“

„Co se mu přihodilo?“

„Jednou v noci ho zastřelili na cestě domů, když se

vracel z vesnice Ringlesby. Vrahem byl jakýsi zvláštní

lupič. Měl na tváři masku, ale pokud víme, neměl k

vraždě důvod, neboť mladý Leofric s sebou nevezl žádné

peníze. Chlap s maskou ho nevyzval, aby mu dal peníze

nebo život. Namířil, vystřelil a ujel.“

„Jak to můžete vědět?“

„Svědkem byl náš sloužící, vlastně Falknerův

předek, který se s ním vracel. Uháněl pak domů, aby

ohlásil vraždu.“

Leo pokročil o něco dál a zastavil se před dalším

mladíkem ve svých létech. „To je jiný Leofric

Landaville. Utopil se v jezírku, kterého jste si cestou sem

jistě povšimli. Šel tehdy na ryby a už se nevrátil. Našli ho

ve vodě mrtvého. Stěží se to dalo považovat za

nešťastnou náhodu.“

„Lidé se občas utopí,“ namítl Biggles.

„Ano. Jenomže jezírko není hluboké víc než šest

stop a mladý muž uměl dobře plavat.“

Leo přešel k následujícímu obrazu, k mladému muži

oblečenému do pestrých šatů ze začátku osmnáctého

století. „Ještě jeden Leofric Landaville,“ řekl klidně. „Byl

zabit v souboji.“

„Jak se to stalo?“

„Jel do Londýna objednat nějaké víno. Při té

příležitosti večer zašel do jednoho z hráčských klubů,

kterými byl Londýn v té době pověstný. Při jakési karetní

hře došlo k rozepřím a tento mládenec obvinil jiného

hráče z podvodu. Podvodník, jehož tam nikdo neznal,

vyzval mého předka na souboj. Leofric si chtěl zachovat

čest a tak výzvu přijal. Zvolenými zbraněmi byly pistole.

Leofric padl mrtev dřív, než stačil vystřelit. Nikoho to

tehdy nepřekvapilo, protože v životě z pistole nestřílel.

Jeho soupeř byl však zřejmě výtečný střelec a vzápětí

zmizel. Vražda nebo nešťastná náhoda? Začínáte mi už

rozumět, inspektore? Tak pokračujme. Tady je další.“

Tentokrát se Leo zastavil před obrazem statného

mladíka s velkým bílým okružím a vyšívaným kabátcem

z tudorovského období.

„Toho zabili na kolbišti ve Windsoru,“ pokračoval.

„Jak k tomu došlo, viděl sám král Jindřich VIII.

Samozřejmě, jak tehdy řekli, byla to politováníhodná

nešťastná náhoda. Ukázalo se, že Leofricův protivník

dostal ostré kopí místo tupého, jaké se běžně při klání v

rytířských turnajích používalo. Dovedete si představit, co

potom následovalo. Divné je, že když sháněli muže, jenž

Leofrice probodl kopím, nenašli ho. Nikdo ho ani neznal,

z toho prostého důvodu, že mu nikdo neviděl do tváře.

Oba soupeři měli totiž podle tehdejších zvyklostí

spuštěná hledí.“

„Absolutní záhada, starouši,“ ozval se Bertie. „Tolik

náhod na jedné stěně jsem ještě neviděl.“

„Ano,“ přikývl Leo. „Dál už ani nemusíme chodit. V

celé rodové linii je to víceméně stále stejný příběh. Už

ale vidím, že Falkner nalévá polévku. Vraťme se ke

stolu.“

„Je prostřeno k obědu, pane,“ ozvalo se.

Jídlo, ke kterému zasedli bylo prosté, jak na to byli

upozorněni. Trocha výborné polévky, studené hovězí s

nakládanou zeleninou, sýr a džbán piva. Docela to

stačilo. Po pravdě řečeno, Biggles si ani neuvědomoval

co jí, jak ho zaujaly prapodivné příběhy, které Leo

vyprávěl. Zlověstná nit násilné smrti, která spojovala

osudy všech mladíků, ho mrazila a zároveň vyzývala.

Objasnit to tajemství však nepatřilo k jeho služebním

povinnostem. Musela by přijít stížnost, ohlášení vraždy

nebo jiného zločinu. Vyplývalo z toho, že by musel

případ prošetřovat spíš jako soukromé očko než jako

policista.

Zkoumavě pohlédl na hostitele. Jeho bledá tvář s

jemnými rysy neprojevovala žádné známky strachu nebo

znepokojení. Jestliže byla pravda to, co vyprávěl, a

mladík byl o tom zřejmě přesvědčen, žil stále ve stínu

smrti, kterou mu mohla co chvíli přinést zákeřná ruka

neznámého vraha. Opravdu se zdálo, že přijal svůj úděl

jako samozřejmost. Neprojevoval hněv ani zášť. Jeho

postoj vyjadřoval klidnou důstojnost, se kterou lidé v

minulosti šli k popravčímu špalku, k šibenici, na hranici

nebo ke gilotině za pravdu, které věřili.

Leo měl skutečně pravdu, když prohlásil, že v

Ringlesby Hallu si hosté uvědomí tu neurčitelnou věc,

které se říká ovzduší, uvědomil si Biggles. Pod strnulými

tvářemi, které na něj shlížely ze všech stěn, měl pocit,

jakoby uprostřed neustálého shonu světa telefonů, letadel

a aut usnul a teď se probudil mezi pomalu se obracejícími

stránkami dějin. Byl to zvláštní zážitek.

Mlčel. Chtěl přemýšlet.

Teprve když tiše našlapující Falkner, jenž sám patřil

minulosti, uklidil stůl a nechal je o samotě, se znovu

rozproudil rozhovor.

KAPITOLA TŘETÍ

SMRT STARŠÍHO BRATRA

„Přemýšlel jsem o tom,“ porušil ticho Biggles.

„Povězte mi, Leo, ještě něco o vašich předcích, kteří tak

znenadání zemřeli. Nemohl je někdo před hrozícím

nebezpečím varovat?“

„Každého vždycky na to upozornili. V rodině se

stalo tradicí, že s historií prokletí seznámil syny otec.

Nejstarší syn tedy věděl, že ho nečeká dlouhý život.“

„Dozvěděl se to i váš starší bratr?“

„Samozřejmě. Otec nám to pověděl oběma zároveň

v malém pokoji, kde měl pracovnu. Musel nám to říct,

když odcházel do války a my byli ještě malí, hlavně já.“

„Co jste si o tom tehdy myslel?“

„Spočítejte si, kolik mi bylo,“ usmál se Leo.

„Přirozeně jsme si to později s bratrem mnohokrát

probírali. Vědomí, že žijeme pod hrozbou smrti, na nás

pochopitelně působilo, ale zvykli jsme si na to.

Domnívám se, že člověk si zvykne na všechno, i na to, že

se může každým dnem setkat se smrtí. V poslední době,

kdy bratrovi bylo čtyřiadvacet, ho trápila patrně jen

myšlenka na sňatek.“ Leo se odmlčel a kolem jeho rtů se

na okamžik objevil úsměv. „Když zemřel, odkázal mi s

ostatním dědictvím i tenhle problém. Také on měl starost

o zachování rodu, ale přitom věděl, že kdyby měl syna,

propadl by prokletí i on. Snažil se ho uchránit zvláštní

metodou. Jakou? Nechtěl potomka! Jak prosté! Vyhýbal

se dívkám. Nehledal společnost, netančil, jen málokdy

odcházel z domu. V tom ohledu to dotáhl do konce a

nepoznal ženu, se kterou by se chtěl oženit. Se mnou, jak

jsem vám již říkal, je všechno jinak. Poznal jsem jednu

dívku a chci si ji vzít. To je má odpověd na

Shakespearovu otázku ,Oženit se nebo neoženit?’“

„Jak vlastně zemřel váš bratr?“

„Někdo ho zastřelil. Přihodilo se to tady, sotva dvě

stě yardů od místa kde sedíme. Vzal si svou dvaadvacítku

a šel střelit něco k večeři. Zajíce, králíka, bažanta nebo

sluku, cokoli by mu přišlo do rány. Dělal to rád a často.

Proto jsme tu pušku měli. Pomáhala nám udržovat

zásoby pro kuchyň. Dělal jsem s Falknerem na zahradě,

vykopávali jsme brambory, když jsem uslyšel zakrákat

havrana. Bylo to poprvé, kdy jsem slyšel ten zvuk a

přiznám se, že mě zamrazilo po celém těle. Vteřinu poté,

co jsem si narovnal hřbet, třeskla rána a vzápětí další.

Teprve potom mi to přišlo divné…“

„Proč?“

„Protože naše puška je starý jednoranný typ, žádná

opakovačka, a když rány zazněly tak těsně po sobě, divil

jsem se, jak mohl bratr tak rychle znovu nabít. Věděl

jsem také, že vyhazovač dost zlobí, nábojnice obvykle

uvízne v závěru a je pak nutné vyrazit ji silou. Cítil jsem,

že něco není v pořádku. Vlastně jsem to věděl. Nazvěte

to instinktem, tušením, čím chcete. Přece jenom, jak se

někdy mezi sourozenci stává, Charles a já jsme si byli

vzájemně velmi blízcí. Nechal jsem všeho a uháněl

směrem, odkud zazněly výstřely.“

„Zahlédl jste toho havrana?“

„Ne.“

„Viděl jste někoho?“

„Nikoho, až potom Charlese. Bezvládně ležel na

kraji mlází. Právě dokonával. Zemřel mi v náručí. Dostal

zásah přímo do srdce. Když jsem poklekl vedle něho,

něco šeptal. Dělalo mu velké potíže vypravit ze sebe

několik souvislých slov a nejsem si ani jistý, zda byl ještě

při vědomí. Obrátil ke mně oči, v nichž měl zvláštní

výraz, jako kdyby uzřel nějaké zjevení.

,Střez se tří hvězd, Leo…’ zašeptal. ,falešných

hvězd…’

Zoufale se namáhal něco dodat, jako by hledal

nějaký přesnější výraz, ale nedokázal to.“

Na okamžik se zdálo, že mladíka přemohlo dojetí a

že se přestává ovládat. Rychle se však vzpamatoval a

pokračoval: „Charles z pušky vystřelil, prázdná nábojnice

dosud vězela v závěru. Byl možný jen jeden soudní

výrok. Smrt nešťastnou náhodou. Porota tomu skutečně

uvěřila a s ohledem na důkazy to byl jediný výrok, na

kterém se mohla usnést. Jinak by musela prohlásit, že se

jedná o sebevraždu, což by bylo pravdě ještě

vzdálenější.“

„A za co jste to považoval vy?“

„Věděl jsem, že jde o vraždu.“

„Neohradil jste se proti soudnímu výroku?“

„Ne. Jak bych mohl vyprávět porotě složené z

prostých venkovanů své úvahy o prokletí? Copak by

tomu věřili? Mysleli by si, že jsem tou myšlenkou

posedlý, nebo že mi přeskočilo. Poslali by mě, abych

vyhledal lékaře. Ne. Charles byl mrtev. Žádné dohady ho

už nemohly vzkřísit, tak nač kolem toho dělat nějaký

rozruch. Nechal jsem to být.“

„I s vědomím, že kletba může postihnout vás?“

„Tenkrát jsem na to nemyslel.“

„Proč jste si tak jistý, že to nebyla nešťastná

náhoda?“

„Charlese nezastřelila jeho vlastní puška. Zastřelil

ho nějaký člověk, který na něj čekal v mlází. Ten lotr

musel znát bratrovy zvyky. Byla to záměrná a úkladná

vražda. Úvaha, jak rychle by musel znovu nabíjet, byla

nesmyslná. Charles ve skutečnosti vůbec znovu

nenabíjel. V tak krátkém čase to bylo zcela nemožné. Na

něco vystřelil a vzápětí ho zasáhla smrtící kulka. Kdyby

dokázal zbraň znovu nabít, předpokládejme na okamžik,

že by to bylo možné, potom by prázdná nábojnice musela

ležet u jeho nohou nebo nejvýše pár yardů od něho.“

„Hledal jste ji?“

„Ovšemže jsem ji hledal. Pročesal jsem každý

kousek země kolem místa kde zemřel. Nezapomínejte, že

tu byly ještě další okolnosti. Za prvé to varovné krákání

havrana, které mě vlastně upozornilo, k čemu se schyluje.

Potom výraz v očích bratra, když se na mě díval. Bylo v

nich jakési hrozné pochopení čehosi, jakoby odhalil

nějaké tajemství. Jedině tak se to dá vyjádřit. Jsem si jist,

že poznal pravdu o prokletí. Snažil se mi povědět, co to

je, ale bylo příliš pozdě. Již umíral. Pak tu byla jeho

poslední slova o těch třech hvězdách… o falešných

hvězdách.“

„Naznačuje vám to něco?“

„Vůbec nic. Snad pouze to, že něco viděl a snažil se

dát najevo, co to bylo.“

„Ale jestli něco viděl, musel to být jedině útočník.

Proč se o něm nezmínil?“

„Protože nemohl. Pokud viděl člověka, který po něm

střelil, asi ho nepoznal, nebo ho nemohl poznat. Jediný

způsob, jakým mi mohl naznačit o koho jde, byla zmínka

o třech hvězdách.“

„To ovšem může znamenat všechno možné.“

„Ano.“

„Nemohl Charles narazit na pytláka?“

„Zvažoval jsem tuhle možnost, ale vyloučil jsem ji,

protože se mi nezdálo, jak by to mohlo souviset s

prokletím, s havranem nebo s Charlesovými posledními

slovy. Na rozum mi nejde havran. Nikdy jsem tu žádného

neviděl. Jak to přijde, že je slyšet vždycky, když se

chystá udeřit smrt? Předpokládat, že vždy když má

zemřít někdo z mých příbuzných, přiletí do okolí havran,

je přece do očí bijící nesmysl. Pro mojí důvěřivost je to

rozhodně příliš veliké sousto. Na druhé straně hledám

nějakou souvislost s kletbou. Nic z toho se ale dnes nedá

přijmout s vážnou tváří. Byly doby, kdy mnozí věřili na

čáry a kouzla, černou magii, sovy, havrany a černé

kočky. Jiní těžili z pověrčivosti ostatních a snadno se tím

živili. Jenže dnes už sotva. Ačkoli černá umění, jak se

tomu říkalo, se určitě ve středověku vyplácela, jejich

účinky, pokud vůbec nějaké byly, se neudržely do

dnešních dní. Myslím, že na takové hlouposti bude líp

zapomenout.“

„Máte nějaký důvod se domnívat, že se tu někdy

provozovala černá magie?“ zeptal se Biggles. „Nechci

vám to vnucovat,“ dodal rychle a usmál se, „jenom se tak

ptám.“

„Ale ano,“ řekl k jeho úžasu Leo a rozpačitě si

odkašlal. „Sotva to stojí za vyprávění a já to neberu

vážně, ale je pravda, že v naší rodině se vyprávělo, jak

došlo k tomu, že na náš rod byla uvalena kletba.“

„Opravdu?“ hlesl Biggles. „Povídejte.“

„Nikdy jsem tomu nevěnoval pozornost, takže

podrobnosti příliš neznám, ale to nejpodstatnější vám

povím. Vypráví se, že nedlouho poté, co Landavillové

převzali Ringlesby Hall a král Jindřich jeho bývalé

majitele vyhnal, zjevil se tady nějaký člověk s dopisem

pro sira Leofrice Landavilla. Posel vyhlížel podivně, v

pověstech snad ani jiní nejsou, měl na sobě černou

mnišskou kutnu. Předal dopis do rukou sira Leofrice a

zmizel jako by se propadl do země. Tak zní stará pověst,“

řekl Leo a téměř stydlivě se usmál.

„Co bylo v tom dopise?“

„Něco v tom smyslu, že na rod Landavillů bylo

uvaleno prokletí do devátého kolena a že pokud zde

zůstanou, každého dědice tohoto panství srazí boží hněv.

Doslovné znění neznám. Nevím, co si o tom mysleli mojí

předkové, ale…“

„A nedělá vám to starosti?“ přerušil ho Biggles.

„Ani v nejmenším.“

„Ale zdá se, že kletba účinkuje.“

„Nesmysl! Milý pane, žijeme v roce 1961. Nejsem

ochoten uvěřit, že to, k čemu zde došlo, zavinila kouzla

nebo zaříkávání, mumlaná za svitu měsíčního úplňku při

vaření směsi z útrob ropuchy, jedu zmije a z krve

tříletého netopýra.“

„Copak se stalo s dopisem?“

„Nemám tušení.“

„Předkové ho uschovali?“

„Není to vyloučeno. Nikdy jsem po něm nepátral. V

rodinné truhle je spousta starých zatuchlých lejster. Vím

o tom, protože jsme tam hledali královskou listinu. To

když jsme chtěli požádat o zrušení některých bodů, které

nám začaly vadit. Dali jsme tehdy listinu ofotografovat,

protože tu původní bychom nedali z ruky. Jen tehdy jsem

ji viděl a nemohl si ji přitom ani přečíst. Je psána

částečně latinsky a zčásti podivným jazykem, kterým

nejspíše bude normanská francouzština. Ve Státním

archivu jsou ale odborníci, kteří takové věci dokážou

rozluštit.“

„Řekněte mi, Leo, co se stane s vašim sídlem, když

se neoženíte, přesněji, když zemřete bezdětný? Máte

nějaké příbuzné?“

„Pokud vím, tak ani jednoho. Kdybych zemřel bez

potomstva, jak tomu říkají právníci, majetek by opět

připadl koruně.“

„Jak by s ním koruna naložila?“

„Na to jsem se nikdy neptal. Myslím, že by ho

převzal Spolek pro kulturní a památkovou péči jako

historickou památku. Kdyby se jim dům nehodil, prodali

by ho jako každý jiný majetek.“

„Vrátím se ještě k dopisu, který přivolal kletbu na

tohle sídlo. Nevíte náhodou, zda je na něm podpis?“

„Nevím. Ať je v domě nebo není, nikdy jsem ho

neviděl.“

„Nezmínil se o něm váš otec, případně děd?“

„Nikoho jsem o něm neslyšel mluvit. Představuji si,

že se k němu stavěli stejně jako já. Je to takový náš

kostlivec ve skříni, na kterého je lépe zapomenout.

Opustil byste sídlo, kdyby bylo vaše, kvůli nějakému

vymyšlenému nesmyslu sepsanému někdy před pěti sty

lety?“

„Ne, to bych asi neudělal. Kdybych však byl ve

vašem postavení, víc bych se zajímal, jak to souviselo s

tehdejšími středověkými poměry, i kdyby jen z pouhé

zvědavosti.“

„Snad mi nechcete říci, že kus pergamenu starého

půl tisíciletí by mohl nějak souviset s tím, co se stalo

mému bratru a dříve žijícím členům mé rodiny?“ vyhrkl

Leo.

„To jistě ne. Snažím se však přistupovat k celé věci

nezaujatě. Jestli je ten nešťastný dopis stále ještě na

světě, rád bych ho viděl. Pokusil byste se ho najít?“

„Proč?“

„Stále tu je možnost, že by mohl nějak objasnit

záhadné věcí, které tu probíhají už tolik let.“

„Můžete se o to pokusit sám!“

„Mohu? Pak to taky udělám!“

Leo pohlédl na okno, které při západu slunce

potemnělo. „Abyste se pouštěl do takové práce, na to je

už pozdě. K tomu potřebujete plné denní světlo. Zajeďte

ke mně zítra a zůstaňte den nebo dva, místo abyste jezdili

stále sem a tam. Pokojů tu je dost. Zařídím, aby Falkner

připravil lůžka. Pak si můžete prohlížet obsah rodinné

truhly, jak dlouho budete chtít.“

„Přijímám,“ kývl Biggles. „Také bych se rád podíval

na místo, kde zemřel váš bratr.“

„Ukážu vám přesně, kde se to stalo.“

„Dobrá. Vracíme se do města. Můžete nás čekat

zítra ráno.“

Vyšli ven a policejní vůz vyrazil do Londýna.

Stmívalo se.

„Tak co o tom soudíš, starouši?“ zeptal se Bertie,

když zabočili ze zarostlé příjezdové cesty na hlavní

silnici.

„Zatím nic,“ odpověděl Biggles. „Mohu ti jen říct,

že to je ten nejpodivnější příběh, jaký jsem kdy vyslechl.

Ani mě nepřekvapuje, že Leo tápe mezi pověrami a

shodou náhod.“

„Ty myslíš, že k těm úmrtím docházelo náhodou?“

„Buď na to musíš přistoupit, nebo přiznat, že tu

působil stejný počet generací vrahů, kolik bylo generací

Landavillů. Tomu se ale nedá věřit, zdravý rozum to

odmítá. Chápeš, co myslím? Jestliže každá smrt byla

vraždou, nemohl je všechny spáchat stejný člověk.

Abych to vyjádřil jasněji, člověk který zabil Leofrice

Landavilla v devatenáctém století, leží sám již dlouho v

hrobě. Není schopen doběhnout do zdejšího parku a

zastřelit Charlese Landavilla. Vrah hopsající z jednoho

století do druhého mi nesedí.“

„Máš v úmyslu se toho ujmout?“

„Rozhodně. Ta záležitost mě vážně upoutala. Pokud

jde o vraždu, a Leo je přesvědčen, že jeho bratra někdo

zavraždil, vrazíme nosem do stěny hned, jakmile si

položíme první otázku.“

„Tím myslíš motiv?“

„Přesně. Pokud to je vražda, musí mít motiv! Kde ho

najdeme?“

„Musíme hledat. Ale kde?“

„Právě nad tím se chci zamyslet,“ řekl Biggles.

„Vím, že odpověď existuje a dneska neusnu, dokud ji

nenajdu.“

„To vypadá, že se moc nevyspíš, starouši,“ ušklíbl se

Bertie. „Nemůže to být dílo nějakého šílence?“

„Ale Bertie, měj se mnou slitování. Během

posledních čtyř set padesáti let skončilo asi dvacet

Landavillů velice nepěkně. Jsem ochoten připustit, že v

každé generaci během těch staletí se mohl vyskytnout

šílenec toužící někomu zakroutit krk. Nechápu ale, proč

by vždycky kroutil krkem některého z Landavillů.“

„Jemináčku, starouši, obávám se, že tohle ti

nepovím.“

„Počítal jsem s tím,“ povzdechl si Biggles.

KAPITOLA ČTVRTÁ

TAK PŘECE JEN VRAŽDA!

Také následujícího rána vyšlo slunce věstící

nádherné počasí a policejní vůz vyrazil v časných

hodinách z Londýna k Novému lesu. Hovor mezi

Bigglesem a Bertiem se točil skoro výhradně kolem

podivuhodného příběhu, kterým je upoutal Leo, majitel

starodávného sídla Ringlesby.

„Tak usnul jsi večer nebo ne?“ zeptal se Bertie.

„Nakonec ano, ale honilo se mi to hlavou tak

dlouho, až jsem si málem přehřál mozkové závity. Tak

fantastická historka by udržela vzhůru každého.“

„Přišel jsi na něco?“

„Na nic. Totiž skoro na nic. Napadly mě jen dvě

věci.“

„Jaké?“

„Jedna se týká tří hvězd, o kterých mluvil Charles

Landaville těsně před smrtí. Musí mít nějaký význam.

Včera jsem se přikláněl k tomu, brát je doslova, ale když

jsem o tom přemýšlel v noci, dospěl jsem k názoru, že to

nemusí být přesné. Charles mohl použít toho výrazu v

přeneseném smyslu slova. Symbol tří hvězd se užívá pro

označení prvotřídní jakosti. Třeba v cestovních

příručkách se běžně píše o tříhvězdičkových hotelech a

restauracích. O lepším výrobku se také říká, že je

tříhvězdičkový. To platí například o brandy. Smysl hvězd

není jasný a neměli bychom na ně zapomínat, dokud

neobjasníme jejich skutečný význam.“

„Ještě něco?“

„Ano. Hodně jsem uvažoval o údajné vraždě Leova

bratra Charlese. Vrah prý střílel puškou ráže dvacet dva.

Skutečnost, že někoho zabila zbraň tak malé ráže, mě

přivedla ke dvěma závěrům. Za prvé, aby taková zbraň

byla účinná, musí střílet na krátkou vzdálenost. Za druhé,

člověk, který ji použil proti Charlesovi, je prvotřídní

střelec. Je totiž nepravděpodobné, že by tak malá kulka

způsobila smrt, kdyby nezasáhla srdce nebo hlavu. Pokud

někdo chtěl vraždit, musel zasáhnout zcela přesně. To

znamená, že vrah, pokud zde vůbec nějaký byl, musel

velmi důvěřovat svému střeleckému umění.“

„Což také vyžaduje časté cvičení.“

„Velmi správně. Pro střelce bylo důležité, aby

Charles zemřel na místě. Nemělo by smysl zasáhnout ho

třeba do ramene nebo do boku. Zasaženému by to

způsobilo jen lehčí zranění, s nímž by se vrátil domů a

okamžitě by volal policii.“

„Takže už jsi přesvědčen, že se jedná o vraždu?“

„Zdaleka ne. Ale pokud to byla vražda, máme

povinnost odhalit vraha. Na druhé straně, kdyby došlo k

zabití Charlese jen nějakou podivnou shodou okolností,

zbytečně bychom hledáním vraha mařili čas. Zatím

nemůžeme náhodu vyloučit a musíme se zabývat jen

fakty, nikoli výmysly.“

„Kdybychom

prokázali

vraždu,

bude

dobré

rozhlédnout se po okolí sídla a podívat se na prsty

sousedům.“

„To jsi řekl moudře, lorde. Vždycky je možné, že

člověk, který zastřelil Charlese, pokud tedy nešlo o

nešťastnou náhodu, je někdo z místních, kdo ho

nenáviděl. Tím samozřejmě netvrdím, že někde v okolí je

hnízdo nepřátel Landavillů, kteří sem jednou za generaci

vyšlou vraha. To bychom se zase dostali k fantastické

shodě náhod, což se mi nelíbí. Přesto budu muset položit

Leovi několik otázek. V té věci hraje určitou úlohu

nějaká žena, i když patrně bude stát jen v pozadí. Myslím

tu jeho přítelkyni. V tak složité věci, jako je tahle, si

nemůžeme dovolit něco opomenout, třebaže by se mohlo

zdát, že to s tím nesouvisí. Co o tom všem dívka ví?

Pokud jí Leo vyprávěl to co nám, co si o tom myslí?

Ženy bývají často nadány větší intuicí než my, mají

jakýsi šestý smysl, který je pak dovede k řešení dříve než

prostá logika.“

Probírali záhadu ze všech stran po celou dobu jízdy,

než jejich vůz zabočil k sídlu a zastavil.

Leo na ně čekal. Sotva oba muži vystoupili z auta,

objevil se v okně.

„Za minutku jsem u vás!“ zavolal dolů.

Biggles, který vystoupil u hlavních dveří, se při

čekání zadíval na rodový znak nade dveřmi. „Zdá se, že z

něj někdo kus urazil,“ poznamenal. Když Leo vyšel před

dům, oblečen do starých tvídových kalhot a košile s

rozhaleným límcem, ukázal Biggles na znak.

„Tohle kdysi býval váš rodový erb?“

„Nemám tušení,“ pokrčil rameny Leo.

„Vždycky to vypadalo takhle?“

„Pokud si vzpomínám, tak ano. Proč?“

„Zdá se mi, že ho někdo úmyslně poškodil.“

„To

se

mohlo

stát.

Mohlo

to

být

dílo

Cromwellových jezdců, kteří věděli, že stojíme proti nim.

Snad to byli věrní lidé, oddaní své věci, ale tady se

chovali jako vandalové. Nenáviděli všechno, co vypadalo

jako vyřezané či vytesané a ničili to. Ve farním kostele

uráželi hlavy sochám svatých. Co se týká toho erbu,

nemůže to být náš výsostný znak. Za ta dlouhá staletí by

ho někdo opravil. Dokud jsme užívali znak, bylo v něm

temné pole s kosmým pruhem stříbra a s červení v květu

na zeleném stvolu.“

„Nevadilo by vám vyjádřit se tak, abych tomu

rozuměl?“ usmál se Biggles. „Nikdy jsem nechodil do

kurzu heraldiky.“

„Černý štít se stříbrným pruhem napříč, ve kterém

byla červená růže na zeleném stonku. Ta růže měla

nepochybně něco společného s červenou růží Lancasterů.

Z jejich rodu přece odvozoval svůj původ Jindřich VII.“

„Díky. Nejsem ale o moc moudřejší.“

„Napadlo vás něco ohledně Charlesovy vraždy?“

zeptal se Leo.

„Je příliš brzy hovořit o nějakém výsledku.

Vyšetřování se jistě protáhne. Rád bych vám ale položil

pár otázek. Převážně se týkají právě vašeho bratra.“

„Jen do toho. Pomohu vám, jak to jen půjde.“

„Měl váš bratr nějaké nepřátele? Vzpomenete si na

někoho, kdo by měl důvod přát mu něco zlého?“

„O nikom nevím. Charles byl klidný a skromný

muž. Málo cestoval a měl málo známých. Neumím si

představit, že by se s někým hádal. Kdyby se něco

takového stalo, nepochybuji, že by mi o tom pověděl. O

nějakém sporu mi však nikdy neřekl jediné slovo.“

„Nebude vám vadit, když se zeptám na něco

osobnějšího?“

„Vůbec ne.“

„Jedná se o dámu, se kterou byste se rád oženil. Kdo

je to?“

„Jmenuje se Diana Mortimoreová. Možná se tu

právě dnes ukáže. Tento den vždycky jezdívá do města a

někdy se tu cestou zastaví, jestli něco nepotřebuji.“

„Takže žije poblíž?“

„Ano. Na usedlosti asi pět mil odsud. Její otec je

bankéř sir Joshua Mortimore. Diana ovšem disponuje

vlastními penězi. Zdědila je po matce.“

„Jste zasnoubení?“

„Ne. Důvod jsem vám již řekl.“

„Pověděl jste jí to, co nám včera?“

„Myslíte o prokletí rodu?“

„Ano.“

„Ne. Nechci aby mě považovala za choromyslného.“

„Dobře. Potom vám radím, abyste o tom mlčel dál.

Zná tu historku někdo jiný ze sousedů?“

„Nevím. Nechlubím se tím.“

„Tak o tom mlčte dál. Nikomu ani slovo. Jde o to, že

když příběh vyjde najevo, vrhnou se na vás novináři.

Neubránil byste se jim. Umíte si představit, jaké titulky

by se objevily v novinách? Snad o takovou slávu

nestojíte.“

„Ne. Budu mlčet jako hrob.“

„A také nikomu nevykládejte, co tu děláme. Kdyby

se někdo ptal, řekněte prostě, že jsme vaši staří přátelé,

kteří se zde náhodou zastavili. Nechci, aby někdo

zkoumal, čím se tu zabýváme.“

„Chápu.“

„Dobrá. Tak a teď dál. Především chci mít jistotu, že

váš bratr byl zavražděn. Podíváme se tedy na místo, kde

došlo k jeho smrti. Máte dosud jeho pušku?“

„Jistě.“

„Tak pro ni dojděte, vezmeme ji s sebou. Dejte si do

kapsy hrst nábojů, ačkoli je možná nebudeme

potřebovat.“

Leo zašel do domu a brzy se znovu objevil s puškou

v ruce. Vydal se v čele svých hostů nerovnou cestou k

lesíku, kde rostly břízy, jedle a několik skotských

borovic.

„Povězte mi,“ požádal ho Biggles cestou, „byl váš

bratr dobrý střelec?“

„Byl skvělý střelec. Když na něco střílel, zřídka

minul. Abyste rozuměli, nerad zvěř jen poranil a střílel

téměř vždy jen tehdy, když si byl jistý, že rána bude

smrtelná. Ten hájek před námi se kdysi hemžil králíky.

Později je téměř vyhubila myxomatóza, avšak pár jich

zůstalo. Některá ta zvířátka byla patrně vůči té ohavné

nemoci imunní.“

Když došli k hájku, Leo kráčel asi deset yardů při

jeho kraji a pak se zastavil. „Tady to bylo,“ řekl.

„Můžete nám přesně popsat, jak to vypadalo, když

jste tu našel ležícího Charlese?“

„Na to nikdy nezapomenu,“ vzdychl mladík. „Budu

to vidět před sebou až do konce života.“

„Mohl byste nám ukázat, jak ležel?“

„Domníváte se, že to je nezbytně nutné?“

„Je to nutné, jinak bych vás o to nežádal. Chtěl bych

provést rekonstrukci celé události. Vím, že vás to netěší a

nepochybuji o vaší upřímnosti, ale dokud se sám

nepřesvědčím, že šlo o skutečnou vraždu, bude ve mně

stále dřímat nejistota, že mohlo jít pouze o nešťastnou

náhodu. Lehněte si, prosím vás, na zem tak, jak ležel

Charles, když jste k němu přišel!“

Leo se zamračil, ale poslechl. Pootočil se a padl

dopředu, jako když se plavec pouští z břehu do hluboké

vody.

„Teď uchopte pušku, jak ji držel on.“

Mladík poslechl.

„Díky,“ řekl Biggles a chvíli si pozorně prohlížel

ležící tělo. „Stačí,“ prohlásil pak. „Můžete vstát.“ Leo se

postavil.

„Tak tedy. Ze dvou výstřelů, které jste tehdy slyšel,

váš bratr musel vypálit ten první,“ uvažoval nahlas

Biggles. „Je logické, že nemohl střílet jako druhý, když

byl sám zasažen. Otázka zní, na co střílel? Tvrdíte, že byl

výborný střelec, předpokládejme tedy, že zasáhl cíl.

Znamená to, že zvíře, pravděpodobně králík, dosud je na

místě, na kterém padlo. Podle vás Charles ležel zde,

hlavou tímto směrem.“ Biggles ukázal rukou směr.

„Protože osoba zasažená kulkou padá dopředu, musel

být, když ho vystřelená kulka zasáhla, obrácen na tuto

stranu. Pojďme se podívat, jestli z toho zabitého zvířete

něco zbylo. Stalo se to sice před delším časem, ale třeba

najdeme nějaké pozůstatky. Dávejte pozor, kam šlapete.“

Biggles šel příkladem a s očima upřenýma na zem

vykročil. Velmi pomalu kráčel podél okraje mlází.

Ostatní ho napodobili a ušli tak asi dvacet yardů.

„Tady je to!“ vykřikl náhle Leo. „Tohle mohl být

cíl!“ Ukázal na vyschlé pozůstatky králíka. Byl to už

jenom zploštělý kus šedého kožíšku, obalujícího kosti,

kterým prorůstala tráva.

„Myslíte, že bychom chtěli příliš, kdybychom

doufali, že najdeme kulku?“ položil Biggles řečnickou

otázku. „Bude to záležet na tom, kam vnikla,“ odpovídal

si. „Kdyby zasáhla měkkou část těla, třebas břicho,

prolétla by a zaryla se do země. Zarazit ji mohla jedině

kost.“

„Charles mířil vždycky na hlavu,“ ozval se Leo.

„Zastával názor, že rána má být smrtící, nebo má jít

úplně mimo. Není dobré střelit králíka do břicha. Zvíře

uteče a uhyne někde v úkrytu.“

Biggles poklekl, uchopil lebku a rozmáčkl ji.

Pomalu proséval úlomky kosti mezi prsty, až vítězně

zvedl otevřenou dlaň, na které ležel malý předmět. S

úsměvem zadostiučinění ve tváři jej uchopil ukazovákem

a palcem. „Tady to máme,“ řekl vesele. „Vedeme si

velmi úspěšně, pánové. Takže Charles střelil králíka.

Protože mu nezbyl čas na druhý výstřel, a my už teď

víme, že k němu ani neměl důvod, víme také, že tato

kulka patřila k prázdné nábojnici v pušce! Tím je

vysvětleno, Leo, proč jste nenašel druhou nábojnici na

místě, kde Charles padl, ačkoli jste řekl, že jste ji hledal.

Žádná tam nebyla!“

„Opravdu jsem ji hledal.“

„Dobrá. Jenže jste hledal na špatném místě!“

„Už chápu,“ vydechl mladík.

„Pokusíme se najít druhou nábojnici teď. Víme, že

se tu střílelo dvakrát, ale druhý výstřel padl odjinud.

Nábojnice je mosazná a nerezaví. Musí stále ležet někde

na zemi. Vraťme se k místu, kde zemřel Charles.“

Došli tam.

„A teď, Leo, chci, abyste nabil pušku a postavil se

na místo, na němž stál při střelbě váš bratr,“ žádal

Biggles. „Pak vystřelte do míst, kde jsme našli králíka.

Měli bychom znovu odvést svou práci důkladně. Po

výstřelu zůstaňte klidně stát.“

Leo nabil, zvedl pušku, namířil a vystřelil. Pak

zůstal nehybně stát.

„Teď přišel okamžik, kdy někdo vystřelil na

Charlese,“ hovořil dál Biggles a zkoumal, jak mladík

stojí. „Protože víme, jak kulka zasáhla Charlese, je

snadné určit, odkud přiletěla. Odjinud sem nemohla

přiletět, protože by jí překážely stromy!“

Biggles naznačil směr napřaženým prstem. „Tudy

letěla. Střelec a vrah stál v lese a nemohl být daleko.

Stačí, Leo, děkuji. To je všechno. Teď se podíváme, po té

druhé nábojnici. Buďte opatrní, abyste ji nezašlápli do

země.“

V udaném směna naštěstí téměř nic nerostlo, půdu

tam převážně pokrývalo jehličí opadané z borovic. Za

předpokladu, že nábojnice padla někam do těchto míst,

nezdálo se být těžké, objevit ji. Tři muži kráčeli vedle

sebe směrem, který naznačil Biggles. V závěru dvakrát

nebo třikrát lezli po čtyřech. Jejich trpělivost byla

nakonec odměněna dosti zvláštním způsobem, když

Bertie našel mezi vyčnělými kořeny borovice nedopalek

cigarety. Byl zahnědlý, jistě tady několikrát zmokl, ale

dešť ho ještě nerozmočil. Ležel tu tedy dost dlouho, ale

koncový, korkový filtr odolal. Biggles si zbytek prohlédl

a pak ho zastrčil do prázdné obálky v náprsní tašce. Když

se tím zabýval, Bertie slabě vykřikl, sehnul se a zvedl z

jehličí krátkou mosaznou nábojnici ráže dvacet dva.

„Skvělá práce,“ blahopřál mu Biggles. „Tak teď už

přesně víme, na čem jsme. Měl jste pravdu, Leo. Byla to

vražda! Střelec se kryl za tímhle stromem a čekal na

vašeho bratra, až přijde blíž. Byl to chladnokrevný

vrahoun. Měl tolik drzosti, že si při čekání zapálil

cigaretu. Když potom viděl Charlese přicházet, napůl

vykouřenou ji odhodil. Tohle jsem chtěl vědět.“

„Již věříte, že Charles nezemřel nešťastnou

náhodou?“

„Ano a víme skoro přesně, jak se to stalo. Jsou tu

dvě kulky a při rychlosti, jak byly za sebou vystřeleny a

při vzdálenosti mezi stromem a místem, kde stál Charles,

je nesmyslné, že by je vypálil jediný člověk. Byli tu tedy

dva lidé, každý se zbraní ráže dvacet dva. Už jste vyhodil

z pušky vystřelenou nábojnici, Leo?“

„Ještě ne.“

„Tak to udělejte a dejte mi ji, prosím.“

Leo vyhodil nábojnici, v letu ji zachytil a podal

Bigglesovi.

Biggles ji vzal, podržel obě nábojnice před sebou a

porovnával je. „Žádný další důkaz nepotřebujeme,“ řekl

pak. „Podívejte se. Úderník vaší staré pušky, Leo, naráží

na okraj kapsle. U téhle druhé, kterou našel Bertie u

stromu, tluče úderník téměř přesně do středu. Ta zbraň je

patrně novější.“

„Jasně,“ vyhrkl Leo. „Co uděláme dál?“

„Teď když víme, že Charles byl zavražděn, musíme

vypátrat vraha. Stopa ovšem dávno vychladla, ale to

neznamená, že vychladl vrahův motiv. Musíme ho

odhalit. Lidé nevraždí bez důvodu, ale příčiny bývají

velmi rozmanité.“ Biggles si zapálil cigaretu a zamyšleně

si s ní pohrával.

„Jestliže Charles byl tak mírný člověk, jak jste říkal,

proč by ho někdo chtěl zabít? Soudím, že vrah nebyl

šílený, a jednal tedy s rozmyslem. Jako první možnost se

přímo vnucuje, že muž v lese byl pytlák. Přišel k lesíku,

uviděl Charlese jít po kraji hájku a střelit králíka. Do té

chvíle ho Charles určitě neviděl, protože jinak by sám

nestřílel. Zastavil by se a oslovil by cizího muže, co dělá

v lese s puškou. Je to tak?“

„Ano, to zní rozumně,“ souhlasil Leo.

„Pokud tedy Charles o pytlákovi nevěděl, ten by

zůstal stát, nebo by se schoval a počkal, až Charles

sebere kořist a odejde s ní domů. Tak by snadno unikl.

Neměl by žádný důvod k tomu, aby se ukazoval, natož

aby na Charlese sám střílel. Proč by to dělal? Leo, kolik

času uplynulo mezi zakrákáním havrana a vaším

příchodem k umírajícímu bratrovi?“

„Ne víc než dvě, tři minuty.“

„Charles musel skřek slyšet?“

„Určitě.“

„Znal význam znamení?“

„Samozřejmě.“

„Co by udělal? Nebo řekněme to jinak. Co byste

udělal vy?“

„Hledal bych na obloze letícího havrana.“

„A kdybyste ho neviděl?“

„Pokračoval bych v tom, co jsem dělal.“

„Neutekl byste?“

„Utéci? Proč? Člověk neutíká před ptákem. Spíše

bych se zajímal o to, kde se schovává.“

„Ano, přirozeně,“ řekl Biggles tiše, jako by mluvil

sám k sobě. Pohlédl na mladíka. „Hledal byste ho?“

„Ano.“

„Ale toho zlověstného ptáka jste tu nikdy neviděl.“

„Ne, nikdy. Kdyby se tu občas havrani vyskytovali,

díval bych se na to jinak, ale nežijí tady. Havrany jsem

viděl jenom v Toweru v Londýně, kde si ti ohavní ptáci

vykračují na místě, kde se konaly popravy.3 Někteří lidé

3 Podle pověsti havrani přilétli do Toweru v roce 1078 z lesů,

které tehdy obklopovaly Londýn, protože v městských příkopech

nacházeli hnijící zbytky potravy. Za vlády Karla II. vznikla pověst,

že kdyby havrani odlétli z Toweru, britská říše by se rozpadla. Od té

doby každému takovému ptákovi přistřihovali křídla, aby neuletěl.

Havrani se tam pak potulovali jak chtěli, ale dokázali jen hopsat po

trávnících, často přímo u popravčího špalku. Jejich oblíbenou

potravou je maso.

se domnívají, že je tam zpočátku vábila krev nešťastníků,

kterým utínali hlavy. Kam míříte tou otázkou?“

„Přemýšlím, zda tu vůbec někdy havrani létali.“

„Jednoho jsem slyšel.“

„Ale neviděl! Slyšel jste ho jen zakrákat. Není nijak

obtížné napodobit havrana. Ten skřek mohl vydat člověk,

který stál tady v lesíku. Právě ten, který zastřelil

Charlese! Pokud se v tom hodně nemýlím, musel něco

vědět o kletbě!“

„Ta možnost mě nenapadla.“

„Dobrá, dejme tomu, že jste slyšel skutečného

havrana. Nezáleží vlastně na tom, zda to byl živý havran,

nebo zda ho někdo dobře napodobil. Rozhodující je, že

jste ho slyšel a slyšet ho musel i váš bratr. Říkal jste, že

být na jeho místě, začal byste havrana hledat. Dá se tedy

předpokládat, že Charles zvedl hlavu v domnění, že

havrana uvidí.“

„A dál?“

„Účelem zakrákání mohlo být třeba vystrašit

někoho, kdo ví, co ten zlověstný zvuk znamená. Takový

člověk by se vylekal a patrně by znejistěl. Teď mě ovšem

napadá, že zakrákání mohlo mít ještě jiný účel.“

„Jaký?“

„Skřek mohl být vnadidlem, které by vylákalo oběť

na místo, kde čekal vrah s puškou.“

„To je možné,“ přikývl Leo a svraštil čelo.

„Když jste pak utíkal k lesíku, neviděl jste nikoho?

Zdůrazňuji, vůbec nikoho?“

„Nikde nebylo ani živé duše.“

„Díval jste se?“

„Upřímně řečeno, moc ne. Patrně jsem se jenom

rozhlédl, ale nic víc. Myslel jsem pouze na Charlese.“

„Ovšem.“

„Když jsem ho našel, byl jsem leknutím jako

zkamenělý. Trvalo mi chvíli, než jsem se vzpamatoval.

Sotva jsem věděl co dělám, ale domnívám se, že jsem

instinktivně utíkal zpátky domů pro Falknera, aby mi

pomohl.“

„Našel jste ho v domě?“

„Ano.“

„Vrah měl tedy spoustu času k úniku.“

„To je naprosto jasné. Poslední, co by mě v té chvíli

napadlo, bylo myslet na vraha.“

„Dokážu to pochopit, Leo,“ přikývl Biggles. „Až

příště uslyšíte krákat havrana, radím vám, abyste se

choval jinak. Dívejte se, ale nepřibližujte se.“ Odhodil

cigaretu a šlápl na ni. „Když už jsme venku, mohu se

trochu rozhlédnout po vašem pozemku?“

„Máte k tomu nějaký zvláštní důvod? Nic tady

neuvidíte.“

„Měl jsem na mysli ptačí hnízda.“

„Ptačí hnízda?“

„Třeba tu někde najdeme havraní hnízdo.“

„Žertujete?“

„Vůbec ne.“

„Dobře. Rozhlížejte se, jak je vám libo, ale uvidíte

jen, jak je to tu všechno zarostlé. Park, pokud se tomu tak

dá říkat, má téměř čtvercovou podobu. Ze tří stran ho

obklopují pole nebo pastviny. Při jižní straně vede jediná

silnice. Znáte ji, neboť to je cesta, kterou jste sem přijeli.

Žádné oplocení nehledejte, najdete jenom hustý živý plot

a za ním široký travnatý pás. Jediný příjezd k domu je v

místě, kde bývala vstupní brána.“

„Dobrá. Já se vždycky nějak zorientuji.“

„Víc se o tom nedá povědět.“

Pomalu se prošli po celém pozemku, ale jak mladík

řekl, moc se toho vidět nedalo a havraní hnízda už vůbec

ne. K domu se vrátili velkou oklikou.

„Zůstanete přes noc?“ zeptal se Leo, když stáli u

dveří.

„Nesmíme moc zneužívat vašeho pohostinství,“ řekl

Biggles. „Ale jestliže to nemusíte vědět hned, rozhodnu

se později. Zatím by mi přišla vhod sklenice vašeho

výborného moštu.“

KAPITOLA PÁTÁ

STARÁ DUBOVÁ TRUHLA.

Dříve než vstoupili dovnitř, zaslechli motor blížícího

se auta. Zastavilo před vchodem okamžik po nich.

„To je Diana,“ řekl Leo, který se otočil, když z auta

vystupoval jediný cestující. Byla to půvabná, asi

dvacetiletá mladá žena v tvídovém obleku, hezká, s vlasy

jako len, modrýma očima a hladkou pletí beze stop líčení.

Typ moderní, sportovní dívky.

Leo představil své druhy, aniž by se zmínil o jejich

policejních hodnostech. „Jsi tu později než obvykle,“

dodal.

„Mezi vesnicí a Ostruhami mě zdrželo asi tisíc

ovcí,“ usmála se. „Nemohla jsem dál. Teď musím

pospíchat. Chceš něco zařídit?“

„Ne, děkuji.“

„Takže mohu jet.“

„Nechceš se něčeho napít?“

„Děkuji, Leo, nemohu se zdržovat. Tví přátelé tu

zůstávají?“

„Jeden nebo dva dny, podaří-li se mi je přemluvit.“

„Přijeď s nimi někdy na večeři.“

„Díky, to je od tebe velmi laskavé.“

„Tak tedy sbohem. Opatruj se.“

Dívka se usmála, nastoupila a vůz se rozjel k hlavní

silnici.

„Co myslela tím, opatruj se?“ trhl Biggles hlavou k

Leovi.

„Domnívám se, že nic zvláštního,“ pokrčil mladík

rameny. „Dobře ví, jak jsme tu známí nešťastnými

náhodami.“

„Říkal jste ale, že jste jí o kletbě nepověděl.“

„Taky že ne, ale mohla slyšet ve vesnici nějaké drby.

Víte jak se lidé na venkově vyžívají v klepech a

pověstech o místním dění? Přestože se mi nic nedoneslo,

umím si představit, že místní lidé, zvláště starší z nich,

nepřehlédli zvyk Landavillů umírat s botami na nohou.

To co Diana řekla, nemyslela vážně.“

„Třeba ne, ale být na vašem místě, stejně bych si

dával pozor na to, kam jdu,“ odpověděl Biggles vážně.

„A jak to asi mám dělat?“ zeptal se mladík

uštěpačně. „To se mám zamknout někde v domě?“

„Nevím, ale jak jsem vám před chvílí řekl, když

uslyšíte krákání havranů, nechte je krákat. Můžete je

poslat do pekla, ale nechoďte je hledat, abyste tam

neskončil sám!“

Leo na Bigglese zvědavě pohlédl. „Tak vy si

opravdu myslíte, že mně hrozí nebezpečí smrti?“

„Mohu jen znovu opakovat, že nevím. Je to ale

možné. Jak jste si ostatně sám všiml, jste posledním z

Landavillů, a když se vám něco stane, váš rod vymře,

mladíku! Nenapadlo vás, že by se to některým lidem

mohlo hodit?“

„Pane na nebi! Proč?“ vytřeštil údivem oči Leofric.

„Nikomu jsme nic neudělali. Proč by se mohlo někomu

hodit vymření rodu?“

„To vám nepovím,“ zavrtěl hlavou Biggles, „ale zdá

se mi, že se o to někdo pokouší již dlouhý čas.“

„Kdo vás přivedl na tu myšlenku?“

„Přece vy, mladíku! To vy trváte na tom, že všechna

úmrtí mužů z vašeho rodu byly vraždy! My dnes

dokázali, že smrt vašeho bratra Charlese byla opravdu

vraždou, což naznačuje, že nad všemi mrtvými z

minulosti také mohl stát vrah. Nevíme to a sotva se to

dozvíme, ale teď se zdá, že to musíme připustit. Pokud to

tak bylo, napadá vás nějaký jiný důvod, proč došlo k

vraždám, než že někdo touží vyhladit váš rod ze světa, či

aspoň zastrašit posledního z rodu, aby opustil tohle

sídlo?“

Leo zaraženě mlčel.

Falkner rozestavil u dveří tři rozkládací židle a malý

stolek, na který postavil podnos se sklenicemi a

vytoužený džbán s moštem. Biggles se na jednu ze židlí

posadil a rozváděl dál své myšlenky.

„Pokud všechny ty podivné nešťastné náhody byly

ve skutečnosti vraždami, musí se za nimi skrývat nějaký

záměr. A aby se podařilo s vraždami skončit, musíme

zjistit, jaký v nich je záměr. Když to nezjistíme, budou

pokračovat, dokud je živ jediný Landaville, což je přesně

tolik, kolik jich tu skutečně zbývá! Tak hledejme záměr,

neboli motiv! V moderní civilizované zemi je výběr

motivů vraždy poměrně chudý. Nejčastěji to jsou peníze

a pak mluvíme o loupežné vraždě. Byl váš bratr o něco

oloupen?“

„Ne,“ hlesl Leo. „Neměl u sebe nic, co by stálo za

krádež.“

„Byl oloupen někdo z vašich předků?“

„Nic takového nebylo zaznamenáno. O tom vážně

nic nevím. Všichni žili dávno přede mnou.“

„Vyloupil někdo váš dům?“

„Ne.“ Leo se chabě usmál. „Nic cenného v něm ani

není.“

„Výborně. Řekněme tedy, že loupež nebyla

pohnutkou. Co tu máme dál? Žárlivost? To znamená, že

by do toho byla zapletena žena. Měl Charles trápení se

ženami?“

„Určitě ne.“

„Dobrá.

Tak

ještě

dál!

Pokud

správně

předpokládáme, že někdo po léta vybíjí členy vašeho

rodu, je hledání mezi běžnými motivy asi marné, ten

skutečný musí být neobvyklý. Jaký motiv to je?“

„Ale to se ptám já vás,“ zavrčel Leo.

„A já se to zkouším zjistit. Připadal bych si ale

pěkně mizerně, kdyby vás někdo odstřelil, právě když

jsem se pustil do případu. Proto vás žádám, abyste byl

krajně opatrný.“

„Nechci trávit zbytek života zavřený v domě.“

„Ani to by vás nemuselo nutně zachránit.“

„Pokud vím, nikdy se nestalo, že by k vraždě nebo k

osudnému neštěstí došlo uvnitř domu. Vždycky se to

odehrálo venku. Jak si to vysvětlujete?“

„Uvnitř by šlo mnohem hůře předstírat, že se jedná o

nešťastnou náhodu.“

„Proč? Člověk si může srazit vaz i v kuchyni při

čištění oken.“

„Ale no tak,“ odmítl to Biggles. „Je ovšem pravda,

že když vše selže, jsme zase u náhody. Mimochodem,

slečna Mortimoreová mluvila o nějakých ostruhách. Co

tím myslela?“

„U ostruh je prostě jméno hospody na kraji vesnice.

Je to pěkný starý dům. Býval to zájezdní hostinec. Na

pohled je hezký, ale to je všechno. Žádná jídla tam

nevaří.“

Přišel Falkner. „Mám podávat oběd, pane?“

„Ano, můžete.“

Když starý muž odešel, Leo se znovu otočil k

Bigglesovi. „Co chcete dělat po obědě, inspektore?“

„Docela rád bych se podíval na písemnosti vaší

rodiny, zda tam neobjevíme něco, co by nám posloužilo

jako vodítko. Bylo by třeba velmi zajímavé přečíst si

dopis s kletbou, o němž jste se zmínil. Nu ano, ten který

doručil černý mnich. Pokud ho ovšem dokážeme v truhle

najít.“

„Beze všeho, ale bojím se, že to bude špinavá práce.

Teď pojďme dovnitř, oběd čeká.“

Šli do velké jídelny, kde jim Falkner podal další

prosté, chutné jídlo. Když byly talíře prázdné, Biggles si

zapálil a zeptal se: „Jen tak na okraj, Leo, kde je pohřben

Charles?“

„Na vesnickém hřbitově. Jsou tam pohřbeni všichni

Landavillové, kteří tu zemřeli. Jako lordové z tohoto

panství tam máme svoje místo.“

„Jak starý je kostel?“

„Velmi starý. Říká se, že ho postavili již za časů

Normanů. Proč se ptáte?“

„Farní zápisy by nám mohly poskytnout zajímavé

informace. Pokud ovšem zůstaly zachovány. Staré

kostely po celé zemi jsou pamětníky dějin. V dnešní době

se to již nedělá, ale kněží před léty nevedli pouze data o

narození a úmrtí, ale také jakýsi deník, do kterého

zapisovali všechny mimořádné události ve farnosti.“

„Ano? Někdo mi jednou povídal, že zdejší matrika

sahá až do roku 1430.“

„Viděl jste ji někdy?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou mladík. „Je to bohužel již

hodně dlouho, co jsem byl v kostele. Naposledy při

Charlesově pohřbu. Víte, za starých časů bylo zvykem

pohřbívat významné lidi uvnitř kostela, často pod hlavní

uličkou mezi lavicemi. Míval jsem z toho mrazení, když

jsem si uvědomil, že sedím nad kostmi a prachem svých

předků. Kostelu se proto od dětství spíše vyhýbám.“

„To chápu,“ řekl Biggles. „S tím se ale netrapte. Co

kdybychom se podívali na vaše staré rodové papíry.“

„Nepředstavujte si žádné papíry v dnešním slova

smyslu. Převážně jde o pergameny. Charles se kdysi

pokoušel nějaké si přečíst a zápasil přitom s ovčí kůží,

tuhou jako prkno. Pochybuji, že se vám podaří rozluštit,

co je na nich napsáno.“

„Stejně se na ně podíváme.“

„Přinesu klíč ke truhle,“ řekl Leo a odešel. Za chvíli

se vrátil s obrovským železným klíčem. Byl zašlý a

zrezivělý. „Tenhle klíč by posloužil i jako zbraň,“ usmál

se a vydal se tmavou kamennou chodbou, jejíž stěny byly

vyzdobeny vojenskou výzbrojí z dávných století, částmi

brnění, meči a hroty oštěpů.

Bertie se na jednom místě zastavil před zkříženým

palcátem a válečnou sekerou.

„Komu patřily tyhle zabijácké starožitnosti?“ zeptal

se.

„Nemám ponětí,“ odpověděl Leo. „Určitě některému

z mých předků, který byl bojovnější než já. Jsem moc

rád, že už nemusíme na sebe věšet takové železné

haraburdí.“

„Má to nějakou hodnotu?“

„Kdyby to za něco stálo, už by to bylo pryč. Asi to

nemá větší cenu než staré železo stejné váhy.“

Sešli po krátkých, točitých, kamenných schodech a

další krátkou chodbou se dostali do menší místnosti.

Nebylo v ní nic než ohromná dubová truhla, zčernalá

stářím a pobitá silnými pásy z mosazi nebo mědi. Dva

pásy měly rozšířený konec a na každém z nich visel pár

palců pod víkem těžký zámek, provlečený masivním

železným kruhem.

„Tohle nevyrobili včera,“ moudře poznamenal

Bertie. „Ani předevčírem,“ ušklíbl se Leo a s klíčem v

ruce se sklonil k zámkům, aby je odemkl.

„Okamžik, Leo,“ zarazil ho náhle Biggles.

„Nesahejte na ně!“

„Co se děje?“ vzhlédl užasle mladík.

„Jak je to dlouho, co jste truhlu naposled otevřeli?“

zeptal se Biggles a přistoupil blíž.

„Přesně si nevzpomínám. Rozhodně to je několik

měsíců. Naposledy to bylo, jak jsem již říkal, když jsem

musel dát královský dekret ofotografovat jako doklad k

požadavku o vypuštění některých jeho odstavců pro

úřady. Pergamen ležel nahoře, takže nebylo nutné s

ostatními doklady hýbat. Proč se ptáte?“

„Protože mám dojem, že s ní někdo něco dělal

nedávno. Měl jste tehdy při otvírání potíže?“

„Nevzpomínám si.“

Biggles poklekl na koleno a zkoumal jeden zámek.

„Podívejte se na tohle! Vidíte? Tohle někdo páčil. Je tu

stopa, jak se nástroj zaryl do kovu. Ty oděrky jsou

čerstvé, ještě se lesknou. A navíc, petlice je trochu

ohnutá.“

„Máte pravdu,“ zahučel Leo. „Tomu nerozumím.“

„Říkal jste, že dům nikdy nevyloupili.“

„Ano, nevím o ničem.“

„Řekl bych, že sem někdo vnikl,“ prohlásil Biggles a

podezřívavě se podíval na dvě malebná křídlová okna s

malými čtvercovými skleněnými tabulkami, zalitými

olovem.

„Hrome,“ zavrčel Leo. „Vážně se nedá vyloučit, že

by sem někdo mohl vniknout. Při zdejších dvou stech

oknech je těžké chránit se před odhodlaným lupičem.

Nemohu každý večer obcházet všechna okna. To by

zabralo dvě až tři hodiny času a nemám představu, jak

bych je dokázal vhodně zajistit. Žiji v domnění, že do

domu nikdy nikdo nevnikne z toho prostého důvodu, že

tady není nic, co by stálo za námahu. Klenoty žádné

nemám a nejvyšší částka v hotovosti, jakou by tady

zloděj našel, jsou nejvýš dvě až tři libry. Řekl jsem vám,

že všechno co mělo nějakou hodnotu se už dávno

prodalo.“

„A co královský dekret? Nemá cenu?“

„Ano, ale jenom pro mě. Jinému by byl k ničemu.

Ostatně kdo by věděl, kromě mne a Falknera, že doklad

leží v truhle?“

„Takže Falkner o tom ví.“

„Samozřejmě. Proč ne. Žil tady po celý život a před

ním i jeho otec.“

„Nesl byste těžce, kdybyste královský dekret

ztratil?“

„Bylo by to velmi vážné. Kdyby mě ministerstvo

financí nebo jiný úřad požádal, abych ho předložil a já

bych to nemohl udělat, mohl bych o sídlo přijít. Není jiný

doklad o tom, že mám nárok na celý majetek, a když na

to přijde, také na důchod.“

Biggles přikývl. „Vetřelec nedokázal truhlu otevřít,

protože kdyby se mu to povedlo, nemohl by zamknout

zámky. Dovnitř by se dostal, jen kdyby ji rozbil, ale s tím

nepočítal a bylo to zřejmě nad jeho síly. Až tady

skončíme, uděláte nejlíp, když klíč pečlivě uschováte.

Také bych vám doporučil, abyste uložil královský výnos

někam jinam.“

„I kdyby někdo o dekret strašně stál, jak by mohl

vědět, kde je uložen?“

„To netuším, ale považuji za jisté, že tu je někdo,

kdo v truhle očekává veliký poklad.“

„Peníze v ní nejsou.“

„To náš zájemce neví a třeba ani nehledá peníze.“

„Takže další komplikace,“ zamumlal Leo.

„Otevřete truhlu, ať si ověříme, že uvnitř je vše v

pořádku,“ požádal Biggles. „Tahle věc může být

mnohem nebezpečnější než si uvědomujete.“

„Proč? Nechápu to.“

„Mám za prokázané, že někdo může vniknout do

domu, kdykoli se mu zachce. Kdyby věděl, kde máte

ložnici, mohl byste se snadno setkat s nešťastnou

náhodou uvnitř vlastního domu. Zamykáte na noc dveře

od ložnice?“

„Ne. Proč bych to proboha dělal?“

„Právě se vám pokouším vysvětlit, že by to od téhle

doby bylo rozumnější. Když nechápete, dobrá, vysvětlím

vám to později znovu. Teď otevřete truhlu!“

Mladík odemkl oba zámky, vyjmul je ze závěsů,

oběma rukama zvedl těžké víko a nechal je přepadnout

na druhou stranu. Zaduněla temná rána, zvedl se prach a

všichni viděli, co truhla skrývá. Z hromady zažloutlých

archů a svitků, které ji téměř vyplňovaly, zavanul do

komory zvláštní pach zatuchliny.

„Jemináčku, to je ale sbírka,“ zabručel Bertie.

Leo velmi pozorně uchopil nahoře ležící list žlutě

zabarveného pergamenu, a zvedl ho. Měl obdélníkový

tvar, byl dlouhý přibližně dvě stopy a stopu široký. Byl

tuhý jako tvrzený karton. Na jedné straně byl pokryt

malým, krásně utvářeným písmem, při čemž každý znak

byl jasně čitelný. První písmeno každého z paragrafů,

zářilo červeným inkoustem a zdobily ho arabesky,

zakroucené spirály a ozdobné kudrlinky. Široká vybledlá

stuha připojovala k pergamenu pečeť, plochý kus olova o

velikosti půlkoruny, na němž byl vyražen znak.

„To je královský dekret,“ řekl Leo. „Pečeť patří

Jindřichu VII. Víte, že byl prvním králem z rodu

Tudorovců. Ty klikyháky na konci jsou jeho podpis. Tak

králové odměňovali muže, kteří bojovali za jejich barvy.“

Na Bigglese a Bertieho to silně zapůsobilo. „Umíte

to přečíst?“ zeptal se Biggles.

„Něco ano, ale měl bych potíže. Není to však nutné.

Máme úpravu do moderní angličtiny, která se dá

považovat za překlad. Myslím, že ji dal pořídit můj

dědeček.“

Mladík odložil drahocennou listinu stranou a zvedl

těžkou kupu pergamenů, sešitých na jedné straně k sobě.

„Co to všechno je?“ otázal se Biggles.

„Odborníci to nazývají kniha, ale já tomu prostě

říkám svazek starých ovčích kůží,“ řekl lhostejně mladík.

„Vím, co v tom je. Jsou to záznamy o veřejných

procesech a rozsudcích. Jsou jen o málo mladší než

královský dekret, protože vznikaly během prvních

desetiletí zdejší vlády Landavillů. Jinými slovy, jsou to

záznamy o soudech se zdejšími zločinci, o výsleších a

trestech. Nepochybně by zaujaly zájemce o právo a

sběratele starožitností. Mnozí první Landavillové byli

totiž soudci, kteří zde projednávali své případy a vynášeli

rozsudky. Já a moji nedávní předchůdci už k tomu máme

daleko.“

„Četl jste je?“

„Ne. Vyžadovalo by spoustu práce převést je do

moderního jazyka. Když jsem byl malý chlapec, otec sem

přivedl nějakého profesora, odborníka na tyto věci, jenž

se chtěl na doklady podívat. Na jeden případ se pamatuji,

týkal se chlapíka jménem Derwen. Byl odsouzen v

nepřítomnosti k lupinium caput.“

„Co to proboha znamená?“

„Vlčí hlava. V dobách kdy zde žily smečky vlků,

úřady vypisovaly za vlčí hlavy odměny, jak se to dosud

někde dělá se škodnou. Když potom muži zákona vyzvali

někoho, aby se vzdal a on neuposlechl, prohlásili ho za

vlčí hlavu. To znamená, že se stal psancem a za jeho

hlavu byla vypsána podobná odměna jako za vlka. Každý

ho mohl na potkání zabít, a když donesl jeho hlavu

správci hrabství, měl nárok na odměnu.“

„Ano, to býval způsob, jak se zbavit darebáků,“

přikývl Biggles, „ale neříká to nic o tom, co chceme

vědět. Pokračujte, Leo.“

Mladík se ponořil do truhly, vytahoval jeden

pergamen za druhým a po zběžném pohledu je odkládal

stranou.

„Při tomhle tempu tu strávíme noc,“ poznamenal

Biggles.

Leo se nedal rušit a pokračoval v hledání. „Nemám

tušení, čeho všeho se ta lejstra týkají,“ přiznal se.

„Myslím, že na některých jsou výkazy o vedení

domácnosti. Dnešní hospodyňky by kulily oči. Před třemi

sty lety bylo možné vydržovat si spoustu sloužících a co

se týče mzdy, bývala žalostná. Sloužící však k platu

dostávali naturálie a byli dobře živení. Hovězí, skopové a

vepřové bylo tuze laciné a bylo ho dost. Silné pivo bylo

galon za penny a za stejný peníz jste dostal tucet vajec. V

té době jsme si mohli dovolit mít dvacet až třicet

sloužících. Dnes mám pouze jednoho a jsem rád, že ho

mám. Nebýt toho, že jeho rodina zde pracovala ani nevím

kolik let, nebyl by ochoten sloužit tu dál za něco málo víc

než je pouhé zaopatření.“

„Obávám se, že plýtváme časem,“ ozval se po chvíli

Biggles. „Měl jste pravdu, Leo, když jste prohlásil, že

tyto věci nám nepomohou. Nepřečteme je.“

Když Leo vracel pergameny do truhly, Biggles zvedl

jeden malý doklad, který z nich vypadl. Byl to podélně

složený list, k němuž byl připojen kousek vybledlé

stužky. List byl silně zaprášený, a když Biggles sfoukl

prach, objevil se na vnější straně namalovaný malý erb.

„Co je to?“ zeptal se.

„To vypadá jako velín, jemný pergamen z teletiny.“

„Velín je ze stejného materiálu jako pergamen, ale

měl by být jemnější.“

„Správně.“

Biggles doklad otevřel, či spíše rozložil. Nebylo na

něm napsáno nic, ani jediné slovo. Otočil jej a podržel u

světla. „Nic,“ řekl. „Myslím, že na něm ani nikdy nic

nebylo. Řekl bych, že to je jenom pouzdro, sloužící jako

obálka pro něco, co bylo uvnitř. Možná pro nějaký dopis.

Asi proto je tu ta vázací stužka. Tak si to alespoň

představuji. Škoda že to nemáme celé. Takhle nám to

nepomůže. V obálce mohlo být to, co hledáme.“

„Ta pradávná kletba, starouši?“ zeptal se Bertie.

„Správně. Teď přemýšlím, komu patřil znak.

Vypadá jako prohnutá krokvice s několika volnými

ozubenými koly.“

Leo přestal vracet listiny do bedny, aby se podíval.

„To není náš znak,“ prohlásil.

„Jak byste popsal tenhle?“

„Je modrý, mezi třemi hvězdicemi s pěti stříbrnými

cípy je zlatá krokvice s cimbuřím. Jinými slovy, v

modrém poli ozubená zlatá krokvice mezi třemi

stříbrnými hvězdami.“

„Myslel jsem, že hvězdice je mořský živočich,“

prohlásil Bertie. „Jako medúza nebo žralok, jestli víte, co

tím myslím.“

„To taky, ale ne v heraldice,“ zasmál se Leo. „Když

ve Francii erby vznikly, nebo prostě když je sem se

svými lidmi přivezl Vilém Dobyvatel, byly barvy, tvary a

ostatní prvky francouzské a takové už zůstaly. Hvězda

má představovat kolečko ostruhy. Proto tam je uprostřed

otvor. Ještě jednu podrobnost. Jestli si dobře pamatuji,

počet hvězd má něco společného s pořadím syna v určité

rodině. Tři hvězdy by tedy znamenaly, že se jedná o erb

třetího syna.“

Biggles přivřel oči a velín mu vrátil. „Tak na tohle

nestačím,“ doznal. „Než truhlu zavřete, Leo, ještě

okamžik. Nechci se chovat jako panikář, ale na vašem

místě bych dekret uložil někam jinam. V domě je přece

hodně míst, kam ho můžete schovat, a která nejsou tak na

ráně.“

„Ležel tu skoro pět set let a nic se mu nestalo,“

odbyl mladík Bigglesův návrh. „Nemyslím, že by mělo

smysl někam ho přemísťovat. Kdybych to udělal, mohl

bych zapomenout, kam jsem ho dal, nemluvě o tom, že

by se k němu mohly dostat myši. Když ho ale nechám

zde, budu vždycky vědět, kde ho hledat.“

„Jak myslíte,“ pokrčil Biggles rameny. „Patří vám.“

Leo vrátil dekret do truhly, zavřel ji, uzamkl a vstal.

„Pojďme, dáme si šálek čaje,“ navrhl. „Potřebuji

spláchnout prach. Odnesu klíč a přijdu za vámi.“

Když došli do jídelny, zmizel a nechal je, aby sami

zamířili k židlím před domem. Než si Biggles sedl,

zastavil se a znovu se zamyšleně zadíval na zubožený

znak nad vchodem.

„Ten erb tě vážně zaujal, starouši,“ poznamenal

Bertie.

„Teď když je slunce nízko a světlo dopadá v ostrém

úhlu, zdá se mi, že v místě, kde je nerovný povrch, vidím

nějaký stín. Myslím tím místo, kde býval erb, než ho

urazili.“

„A co to znamená?“

Biggles si vzal z pouzdra cigaretu a škrtl

zapalovačem. „To je právě věc, o které přemýšlím,“ řekl

a posadil se.

Objevil se Falkner s podnosem. „Čaj, pánové,“ řekl

uctivě.

KAPITOLA ŠESTÁ

HLAS HAVRANA

„Můžeš mi nalít šálek?“ požádal Biggles Bertieho,

když se starý muž vzdálil. „Leo si nemyslí, že na něj

budeme čekat. Měl pravdu, když říkal, že hrabat se ve

staré truhle bude špinavá práce. Čas od času se člověk

dočte, jak na nějakém starém venkovském sídle přišli na

něco zajímavého a když jsem teď viděl, co tu Leo

všechno přechovává, začínám to chápat.“

„Co říkáš důkazu, že se sem někdo vloupal?“ zeptal

se Bertie, a přistrčil před Bigglese šálek čaje.

„Moc si s tím nevím rady,“ odpověděl Biggles

zamyšleně. „Nemohu totiž vyloučit, že to nemá nic

společného s důvodem, pro který nás sem Leo pozval.

Člověk, který sem vnikl, mohl být obyčejný zloděj, který

chtěl to, co každý zloděj. Krást. Když uviděl truhlu,

zkusil se do ní dostat, neboť věřil, že je plná stříbrného

nádobí, šperků a jiných cenností. Někdo ovšem mohl

hledat právě tuto truhlu, pro její skutečný obsah. Jestli je

to pravda, hrozí Leovi mnohem větší nebezpečí, než sám

tuší. Má nyní plnou hlavu sňatku a hrozby, že jeho

prvního syna někdo zabije. Patrně ho vůbec nenapadlo,

že vrah nemusí čekat tak dlouho.“

„To je ale absolutně příšerné,“ zamračil se Bertie.

„Opravdu si to myslíš?“

„Teď když vím s jistotou, že Charlesova smrt byla

vražda, tak si to skutečně myslím. Vrah Charlese

varoval.“

„Skřekem havrana?“

„Ovšem. Přesahuje moje chápání, že jakmile se ten

zlověstný pták ozve, následuje smrt. Nechtěj na mě,

abych věřil, že jde o shodu okolností.“

„Věříš, že krákal opravdovský pták.“

„Mohlo to tak být, avšak ani nemuselo. Tak daleko

jsem se ještě nedostal. Ať je to ale jak chce, jsem si jistý,

že se někdo snaží nahnat strach další oběti, která je na

jeho seznamu. Leo zřejmě od doby, kdy mu zavraždili

bratra, pekelného opeřence neslyšel. Kdyby se mu ozval,

patrně by dělal proti útoku vraha důslednější kroky než

dosud. Asi si toho nevšímá i proto, že ho s hrozícím

prokletím vychovávali od malička a nebere to tak vážně

jako já, cizí člověk, který o tom slyší poprvé.“

„Když něco důvěrně znáš, začneš tím pohrdat.“

„Dá se to tak říci.“

„Leo už jde,“ zašeptal Bertie.

Mladík vyšel ze dveří a připojil se k nim.

„Dobře. Vidím, že jste si posloužili,“ řekl vesele.

Posadil se a obrátil se k Bigglesovi. „Vypadáte nějak

ustaraně.“

„Nelíbí se mi představa, že se někdo může vloupat k

vám do domu, kdykoli se mu zamane.“

„Obávám se, že s tím nic nenaděláme. Zamřížovat

všechna okna by zabralo spoustu času a stálo by to malé

jmění.“

„Nebojíte se, že by se vám mohlo přihodit něco

šeredného?“

„Ani ne. Myslím, že žít takovým způsobem, jakým

zde žiji, udělá z člověka fatalistu. Před svým osudem

neutečete. Zemřu, až přijde můj čas. Ani dřív ani

později.“

„To sice zní logicky, ale mně se to nelíbí.“

„Co byste dělal na mém místě? Jak může někdo

uniknout prokletí, když se naplňuje tak spolehlivě jako to

naše?“

„Prokletí?“ zavrčel Biggles. „Hlouposti! Pokud vás

někdo zabije, nebudou v tom žádné čáry. Bodne vás

nožem, střelí revolverem, nebo vás přejede autem.

Vynasnažím se, abych to co nejvíc oddálil. To mi něco

připomíná. Vy jste byl vždycky přesvědčen, že když

vašeho bratra zavraždili, že ho zastřelili zbraní stejné

ráže, jakou měl s sebou.“

„Ano, puškou ráže dvacet dva.“

„Nemusela to být právě puška, ale o to mi teď nejde.

Když chcete mít pušku nebo revolver, musíte si opatřit

zbrojní pas. Ty průkazy však policie pravidelně

kontroluje. Nepokusil jste se po Charlesově smrti zjistit,

kdo z místních lidí má zbrojní pas?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Nic takového mě nenapadlo. Ostatně by mi to moc

nepomohlo. Ve venkovském okrese, jako je náš, jich

mohou být desítky. Podle čeho bych poznal vraha? Třeba

si ani nepožádal o zbrojní pas.“

„Připouštím, že na tom něco je, přestože i policie má

na takové prověřování spolehlivé metody. Ale nechme

toho. Na vašem místě by mě ale zajímalo, kdo vnikl do

domu.“

„Jak bych ho mohl zadržet?“

„Neřekl jsem zadržet ho. Jak jste ho mohl zadržet,

když vás ani nenapadlo, že by do domu někdo vnikl?

Teď si ale myslím, že by vás mělo zajímat, kdo a proč

vstupuje do vašeho domu.“

„Nemám chuť prosedět celou noc u otevřeného okna

a čekat, až se objeví zloděj. Nastydl bych.“

„Nemusíte přece sedět u okna. Na vetřelce se

můžeme připravit. Až dopijete, ukáži vám, co mám na

mysli. Mimochodem, jestli ještě platí vaše pozvání k

přenocování, rád je přijmu.“

„Budete mi dělat osobní stráž?“ zeptal se pobaveně

Leo.

„Víte, mladíku, je na čase, abyste začal brát případ

vážněji,“ řekl Biggles přísně. „Do vašeho sídla vnikl

zloděj, ale to pro co si sem přišel, nemá. Pokud se

nemýlím, je téměř jisté, že přijde znovu a bude na svou

práci lépe vybavený. Rád bych si toho člověka prohlédl

blíž.“

„Výborně. Budu jen rád, když zůstanete. Nemám

mnoho přátel a ti které mám, se mému domu vyhýbají.

Bude to změna, mít tu někoho, s kým si mohu

pohovořit.“

„Když na to přijde, i pro mě je vítaná změna, když si

tu v klidu a míru posedím bez oblaků výfukových plynů

a neustálého drnčení telefonů. Budeme tedy spokojení

oba. Teď, pokud jste už dopil svůj čaj, ukažte nám zvenčí

okna komory, ve které jste se hrabal ve své staré truhle.

Vím, že je v prvním poschodí domovního průčelí a moc

pochybuji, že by z okna ještě stoupal rozvířený prach.“

„Jsem připraven,“ usmál se Leo. „Pojďme tudy.“

Udělal pár kroků a zastavil se u rozrostlé houštiny

rododendronů. Kousek od nich vyrůstala věkem

zkroucená a větrem ošlehaná lianovitá wisterie a točila se

při zdi vzhůru až k oknům v prvém poschodí. Mladík k

nim bodl prstem. „Okna místnosti, kde jsme byli,“ řekl.

„Když někdo chtěl vniknout dovnitř, nepotřeboval k

tomu lupičské triky. Je to nesmírně snadné. Stačilo vylézt

po wisterii, postavit se na římsu, páčidlem odloupnout

olovo u některé tabulky, vytlačit sklo, sáhnout rukou

dovnitř a zvednout západku. Po odchodu není těžké

zasadit sklo na místo, takže nikdo nepozná, že bylo

vyjmuto, pokud po tom přímo nepátrá.“

„Tímhle způsobem se ale můžete dostat do

jakéhokoli okna domu,“ prohlásil mladík.

„Ano,“ kývl Biggles. „Je jen zvláštní, že tenhle lupič

si vybral právě místnost, kde leží truhla. Bylo by možné,

že o ní nevěděl? Že netušil, co v ní je? Sotva. Víme, že se

ji pokusil otevřít. Teď mu to nevyšlo, ale pokud s tím

něco neuděláme, bude úspěšný hned zítra. Kde jsou okna

vaší ložnice, Leo?“

„Ve stejném poschodí na konci domu. Má dvě okna,

jedno vede sem, druhé je za rohem. Pokoj, který Falkner

připravil pro vás, když se rozhodnete zůstat, je na této

straně.“ Leo ukázal rukou. „Co tedy zamýšlíte udělat?

Dát do oken mříže?“

„Tím bychom si nepomohli. Noční tulák by si vybral

pro vstup do domu jiné okno a všechna nemůžeme

zamřížovat. Zamřížovaná okna u místnosti s truhlou by

mu napověděla, že jsme prokoukli jeho plán.

Potřebujeme nějakou past, něco co by nám prozradilo, že

pokračuje v zlodějské práci, a on sám by si toho nevšiml.

Jen tak ho můžeme chytit. Myslím, že to mohu zařídit.“

„Myslíte, že to je člověk, který zastřelil Charlese?“

„Mám podezření, ale to nestačí. Ať je to kdokoli,

mám pocit, že má velký zájem o truhlu. Snad se mýlím a

máme co dělat s obyčejným pobertou. To právě chci

zjistit. Pokusím se nastražit past. Nebudu k tomu

potřebovat mnoho. Klubko nití, hrst malých háčků,

hřebíky a kladivo.“

„Bude to fungovat venku nebo uvnitř?“

„Uvnitř. Pojďme do domu a podíváme se, co

najdeme.“

Následující hodinu Leo a Bertie sledovali, jak

Biggles chystá past. Nebylo na ní nic zvláštního, ale měla

přednost, že sloužila svému účelu. Vypadala asi takto. V

rámu okna byly na jedné straně, asi na jednu stopu od

sebe, přivázány ke dvěma šroubům dvě nitě. Obě vedly

přes okno těsně podél stěny ke dveřím. Odtud

pokračovaly chodbou k ložnici s lůžky, připravenými pro

oba hosty. Tam Biggles obě nitě spojil a zavěsil na ně

dvě knihy. Cestou pokusu a omylu si vyzkoušel, aby nitě

zůstaly napnuté, ale nepřetrhly se.

Biggles nakonec ostatním předvedl, že není možné,

aby někdo do domu vnikl oknem a přitom nepřetrhl nitě,

při čemž by o tom sám neměl potuchy. Až by k tomu

došlo, knihy by dopadly na podlahu a udělaly hluk, který

by upozornil každého v místnosti, i pokud by třeba spal.

„Chybí záruka, že pokud vetřelec přijde, poleze

stejným oknem, ale jestli to udělá, budeme o něm vědět,“

prohlásil Biggles. „Než půjdeme spát, musíme si přinést

z auta svítilnu, abychom viděli na to, co děláme, kdyby

past sklapla. Zajedu raději s vozem dozadu. Není třeba

hosta upozorňovat, že v domě na něj čekají jiní hosté. To

je prozatím všechno.“

„Co budete dělat zítra, pokud k ničemu nedojde?“

zeptal se Leo, když se vraceli k židlím před vchodem.

„Asi si uděláme okružní jízdu po okrese.“

„Budete hledat něco určitého?“

„Ne. Možná se podívám na zdejší hřbitov nebo do

kostela, jestli je otevřený.“

„Co čekáte, že tam najdete?“

„Snad se mi naskytne příležitost uvidět něco, co by

mě přivedlo na stopu dopisu o prokletí.“

„Ale já myslel, že na prokletí nevěříte.“

„Berte to takhle. Prokletí samo o sobě není

nebezpečné. Hrozby ještě nikdy nikoho nezabily. Jedno

stařičké přísloví však říká, že není kouře bez ohně a jako

většina jiných starých rčení vychází z dávných lidských

zkušeností.“

„Pokud kletba nemůže uškodit, jaký má tedy

smysl?“

„Když jsem prohlásil, že nemůže uškodit, myslel

jsem tím, že nemá ostří a není jedovatá. Osoba postižená

kletbou, která ví, že nad ní visí hrozba náhlé smrti, se

však může dostat do stavu stálé úzkosti. Čeho se musíte

obávat, není kletba, ale nepřítel, který se za ní skrývá. Vy

předstíráte, že si z kletby nic neděláte, ale vsadím se, že

byste byl klidnější, kdyby neexistovala. Jak často na

kletbu myslíte?“

„Připouštím, že často.“

„To je právě ono. Ačkoli to nepřiznáte, stále ji nosíte

s sebou. Vzhledem k úmrtím vašich předků, by se tak

cítil každý.“

Do téhle chvíle všichni seděli uvolněně na židlích a

Biggles pokuřoval nezbytnou cigaretu.

Byl krásný večer, vál teplý větřík a podzimní slunce

viselo už těsně nad korunami stromů starého lesa. Kromě

tichého šumění listí a občasného hlasu ptáků sem doléhal

jen hluk vozidel, jedoucích po hlavní silnici. Biggles

uhasil cigaretu a potom všichni tři muži vdechovali vůně

podzimu a jejich hovor se rozplynul v tichu.

To neočekávaně skončilo, když se z dálky od silnice

ozval zvuk, jenž po zlomku vteřiny překvapení postavil

Bigglese na nohy, jako by ho ze židle vymrštila silná

pružina. Zaznělo chraplavé a ostré zakrákání, vycházející

nepochybně z havraního zobanu!

„Leo, zůstaňte kde jste!“ vyjekl Biggles. „Bertie,

vezmi to po levé straně k silnici a zkus zjistit, odkud

přichází ten zvuk!“

Sotva to Biggles ze sebe vychrlil, vyrazil vpřed a

uháněl šikmo doprava k silnici. Za běhu těkal očima do

všech stran, jak jen mu to nerovnosti půdy dovolovaly.

Několikrát vzhlédl do větví nahoře a podíval se do

okolního houští. Přeskakoval menší překážky a vyhýbal

se hustším trsům kručinky a vřesovce. Konečně doběhl k

silnici, ale nespatřil na ní nic, kromě osamělého lesního

holuba, kterého vyplašil, až vzlétl a zakličkoval mezi

stromy. Biggles po náhlé námaze prudce oddechoval.

Stoupl si na starý pařez, aby lépe viděl přes houští a mohl

sledovat silnici.

Asi za minutu projeli kolem dva mladíci na

motorkách. Potom se přihnalo auto s rodinkou, plné dětí.

Chvíli nato se objevil těžký náklaďák a předjel ženu na

koni, pomalu klusajícím po zatravněném okraji silnice.

Následovaly další vozy, ale žádný chodec.

Biggles čekal asi dvacet minut a pak to vzdal.

Pomalu se vracel k domu, rozhlížel se po okolí a občas

vzhlédl do větví. Havran se již neozval. Když došel k

sídlu, spatřil Bertieho, který se zřejmě vrátil dřív a

rozmlouval s mladíkem. Leo ani v nejmenším nevypadal

rozrušeně.

„Co jsi viděl?“ vybafl Biggles na Bertieho. „Auta,

motorky a nějakou ženu na koni. Co ty?“

„Přesně totéž,“ zamumlal Biggles zklamaně, když si

znovu sedal na židli.

„Ta žena, kterou jste viděli,“ zeptal se Leo, „byla

tmavovlasá, hezká a asi pětadvacetiletá?“

„To by odpovídalo,“ kývl Biggles. „Jela na světle

hnědé klisně. Vy ji znáte?“

„Jenom od vidění. Zahlédl jsem ji párkrát jen

náhodně. Žije ve vesnici se svým bratrem. Vede ten

hostinec.“

„Opravdu? To mě překvapuje.“

„Proč?“

„Nevypadala na to, že by byla zvyklá stát za

výčepním pultem a čepovat pivo. Řekl bych, že nosí nos

trochu nahoru…“

„Neřekl jsem, že obsluhuje ve výčepu. Vlastně to ani

nevím, do hospody nechodím. Vím jenom, že se svým

bratrem vede hostinec. Tak mi to alespoň lidé řekli.“

„Rozumím.“

Leo se podivně usmál. „Tak teď jste slyšeli našeho

tajemného krákala. Co tomu říkáte?“

„Nic než to, že jde o zatraceně zvláštní věc.“

„Čekal jsem, že povíte něco takového.“

„Hodlám udělat víc, než jenom povídat!“ prohlásil

ostře Biggles. „Já už se tomu vašemu strašidelnému

krákorovi podívám na zobák, i kdybych na to měl

obětovat zbytek života.“

„Možná že dřív než ho polapíte, chytí on mě.“

„Uvidíme,“ zavrčel Biggles.

Přišel Falkner. „Je prostřeno k večeři, pane,“ řekl

tiše.

KAPITOLA SEDMÁ

ZVĚDAVÁ DÁMA

Pokud Biggles doufal, že v noci lupiče chytí, byl

ráno zklamán. Noc proběhla bez vyrušení a prohlídka

pasti, do které se dal hned jak se oblékl, ukázala, že nitě

jsou neporušené.

„Nevadí,“ řekl u snídaně. „Kdyby se rozhodl pro

další návštěvu, jsme na něj připraveni.“

„Kam se tedy dnes vydáte?“ zeptal se Leo.

„Jestliže mi slíbíte, že se odsud nevzdálíte a

zůstanete v domě i kdybyste slyšel krákání padesáti

havranů, porozhlédnu se kolem a podívám se na půvaby

zdejšího kraje. Pravděpodobně zavítám i do vsi. Mám

takový pocit, že opeřenec, jehož hlas nás večer vyrušil,

hnízdí nedaleko odsud.“

„Budu se zdržovat u domu,“ slíbil Leo. „Pokud

někdo potřebuje vědět, co krákání znamená, jsem to

hlavně já. Určitě nezapomenu, co se stalo bratrovi.

Hledáte ve vsi něco určitého?“

„Ani ne, ale rád bych viděl zdejší hřbitov. Staré

kostely bývají také zajímavé.“

„To mi připomíná, že kapli máme přímo v domě,“

ozval se mladík. „Malou, řekněme rodinnou kapli. Kdysi

měla většina sídel vlastní kapli a často i vlastního

kaplana. Tehdy měli lidé k víře blíž. V dobách

náboženských válek tu bývala i komůrka, kde se mohl

kněz schovat před nebezpečím.“

Biggles zvedl hlavu. „Měli jste takovou komůrku?“

„Patrně ano, ale nevím kde. Je tu spousta místností,

které jsem nikdy neviděl. Vůbec si třeba nevzpomínám,

že by někdo v poslední době šel nahoru do podkroví, kde

bydlívali sloužící. Není proč tam chodit.“

Biggles pohlédl na Bertieho. „Představ si, že bys žil

ve stavení se spoustou pokojů, z nichž polovinu bys

nikdy neviděl.“ Obrátil se zpátky k mladíkovi a zeptal se:

„Kde leží kaple, o které jste se zmínil?“

„V přízemí, na východním konci domu.“

„Kdy jste v ní byl naposled?“

„V životě jsem v ní nebyl. Jednou, ještě jako malý

chlapec, jsem tam nakoukl pootevřenými dveřmi. Otec ji

tehdy ukazoval bratrovi.“

„Je v ní něco zajímavého?“

„Ne. Je to tmavá, ponurá komora, stejně stará jako

dům. Nic jsem v ní neviděl. Pokud si vzpomínám,

jediným zařízením bylo něco jako malý oltář pod

nevelkým oknem s barevným sklem.“

„Můžeme se na ni podívat?“

„Pokud najdu klíč. Sám nevím kde je, ale bude to

vědět Falkner. Podíváme se po něm, zatímco budete

pryč.“

„Co bylo znázorněno na tom barevném okně?“

„Vy ale dokážete klást otázky,“ shovívavě se usmál

Leo.

„To patří k mé práci. Kdybych se neptal, nikdo by

mi nic neřekl a já bych nijak nepokročil.“

„Na okně skoro nic neuvidíte. Už tehdy bylo

zaprášené a pokryté pavučinami. Matně si vzpomínám na

rytíře v brnění, se svatozáří kolem hlavy. Asi památka na

nějakého bojovného svatého.“

„Požádejte Falknera o klíč.“ řekl Biggles a zvedl se.

„Pojďme, Bertie, dáme se do toho.“

Za několik minut vyjeli na silnici, pomalu projížděli

krajinou a prohlíželi si všechno, co stálo za povšimnutí.

Viděli anglickou venkovskou krajinu, typickou pro jižní

hrabství. Úzké pásy lesa se střídaly s obdělanými polmi a

s občasným farmami, kolem kterých se táhly zelené

pastviny se stády dobytka. Poklidné putování rušili jen

poníci z proslulého Nového lesa, kteří často přebíhali

silnici nebo se na ní dokonce zastavili a čekali, že jim

některý z řidičů nabídne pamlsek. Jedna z takových

skupin poníků skutečně zavinila příhodu, která uvedla

Bigglese do rozpaků.

Houf poníků klusal středem silnice a zvířata vůbec

nedbala na houkání vozu, který se snažil kolem nich

projet. Biggles s úsměvem zastavil, aby zabránil srážce.

Poníci, kteří se ocitli mezi dvěma vozy, jako by konečně

pochopili, že překážejí a pomalu odbočili do lesa a

nechali obě auta stát proti sobě. Biggles si uvědomil, že

za volantem druhého vozu sedí Diana Mortimoreová, a ta

si současně všimla jeho. Poznala Bigglese, neboť

zamávala na pozdrav, zajela víc ke straně a vystoupila.

„Dobrý den,“ zavolala vesele. „To je zase hezky,

co?“

Biggles by se zachoval jako hanebný nezdvořák,

kdyby také nevjel ke krajnici a nezastavil. Bertie

vystoupil s ním a tak se všichni tři sešli při kraji silnice.

„Vy jste přátelé Leofrice Landavilla, že?“ řekla

dívka. „Viděli jsme se tam.“

„Nemýlíte se,“ usmál se Biggles.

„Zůstáváte u něj na návštěvě?“

„Ano. Ještě asi dva dny.“

„Jak se mu dnes daří?“

„Je v pořádku. Víte o něčem, co by mu v tom

bránilo?“

„To bych se právě ráda dozvěděla,“ prohlásila dívka

a po krátkém zaváhání dodala: „Dovolíte, abych vám

položila přímou otázku?“

„Budu-li moci, samozřejmě odpovím,“ řekl Biggles

opatrně.

„Co se to s ním v poslední době děje?“ zeptala se a s

váháním byl konec.

Bigglese to zarazilo, protože takovou otevřenost

vůbec nečekal. „Prosím?“ zvedl obočí. „Co tím myslíte?“

„Zajímá mě, co ho trápí.“

„On se něčím trápí?“ předstíral nechápavost Biggles.

„To je jediný důvod, kterým si vysvětluji jeho

chování.“

„Jaké chování?“

„Stává se z něj čím dál větší poustevník. Nechce

nikam vycházet. Mám dojem, že se něčím v duchu

zabývá, ale odmítá říct, co to je. Víte to snad vy?“

Dianina otevřenost byla odzbrojující.

Biggles hned neodpověděl.

„Víte o tom něco?“ nedala se odbýt Diana. „Netýká

se to třeba peněz?“

„Víte, na rozhazování zrovna nemá, ale o tom přece

musíte dávno vědět.“

„Ano. Jenže já vím s jistotou, že je v tom něco

jiného a on mi odmítá prozradit co. Napadlo mě, jestli to

neřekl vám.“

Biggles nebyl zvyklý podrobovat se výslechu, avšak

když už byl postaven před přímou otázku, musel najít

odpověd. „Myslím, že se po bratrově smrti cítí v Hallu

dost osamělý.“

„Tak proč tam zůstává?“

„Má dost vážné důvody pro to, aby neodešel.“

„To mi nemusíte povídat, na to jsem přišla po nějaké

době sama. Ale poslední dobou vězí doma jak přibitý a

žádná síla na světě ho nedostane ven. Proč? To bych

chtěla vědět.“

Biggles se v nouzi uchýlil ke starému triku a

odpověděl otázkou. „Vy máte Lea ráda, viďte?“

„Ano.“

„Bylo by ode mě neomalené, kdybych si dovolil jít o

krok dál a zeptal se, zda ho milujete?“

„Jestli mě požádá o ruku, tak si ho vezmu,“ řekla

bez rozpaků. „On to dobře ví. Neříkala bych to, kdybych

neměla důvod věřit, že mě také miluje.“

„Pokud do toho smím mluvit, myslím si totéž.“

„Oč tedy vlastně běží? Jestli se mezi nás něco

vetřelo, proč mi neřekne, oč jde? Je ostuda nechat to milé

staré sídlo rozpadnout. Nic by mi neudělalo větší radost,

než kdybych mu mohla pomoci a dala dům opravit. Mám

víc peněz, než kolik stačím utratit. Proč to nechce?“

„Jeho starosti se ale netýkají jen peněz, ačkoli se mu

přirozeně nelíbí představa, že by utrácel vaše peníze.“

„To je nesmysl a už jsem mu to řekla. Když to

nejsou peníze, co ho tedy trápí? Víte to?“

Biggles nezbývalo, než jít s pravdou ven, ale stále

váhal. „Něco o tom skutečně vím, ale nemůžete ode mě

chtít, abych opakoval, co mi sdělil důvěrně.“

„Vy chlapi,“ řekla Diana chladně. „Vždycky držíte

při sobě. Aspoň mi řekněte jedno. Je v tom nějaká jiná

žena?“

„Žena?“ vyhrkl užasle Biggles. „Jaká jiná žena?“

„Julie Warrenová.“

Biggles zavrtěl hlavou. „To jméno slyším prvně. Leo

ho před námi nikdy nevyslovil. Kdo je ta dáma?“

„Dáma? Její bratr provozuje hostinec. Ten na kraji

vesnice.“

„Neumím si představit, co vás přivedlo na takový

nápad,“ řekl Biggles a bylo vidět, jak se stupňují jeho

rozpaky. Zkoumavě na dívku pohlédl. „Jaký máte důvod

k tomu, že jste se zmínila právě o tomhle jménu?“

„Ona má koně a všimla jsem si, že na něm často

jezdívá směrem k Hallu. Říká se, že se zajímá o

fotografování, a třebaže mívá přes rameno přehozeno

nějaké pouzdro, ve kterém může mít kameru, nikdy jsem

ji neviděla fotografovat. Začalo mi vrtat hlavou, proč

jezdí tak často po silnici k Hallu.“

„Tak s tím si už hlavu lámat nemusíte,“ prohlásil

Biggles. „Mohu vám potvrdit, že Leo se ani v nejmenším

o tu ženu nezajímá. Nikdy s ní nemluvil.“

„Jak to můžete vědět?“

„Řekl mi to.“

„Takže jste o ní mluvili!“ vyhrkla dívka.

„Ne!“ usmál se Biggles.

„Jak jste tedy přišel na její jméno?“

„Její jméno při našem rozhovoru nepadlo. Jestliže

hovoříte o té tmavovlasé, nápadně vyhlížející ženě, která

jezdí na světlehnědé klisně, tak tu jsem náhodou včera

viděl na silnici. Bylo to blízko Hallu. Ze zvědavosti jsem

se zeptal Lea, kdo to je a on mě trochu překvapil, když

prohlásil, že ta žena vede se svým bratrem ve vsi

hospodu. Nezmínil se, jak se jmenuje, ale bylo jasné, že

se o ni nezajímá. Když jsem se ho zeptal, zda ji zná,

prohlásil že jen od vidění. Dal bych na to krk, že myslel

přesně to, co řekl.“

„Díky,“ řekla Diana a lehce vydechla. „To ráda

slyším. Té ženské bych nevěřila ani tolik, co by se za

nehet vešlo.“

„Proč ne?“

Diana uštěpačně našpulila rty. „To žena vždycky

pozná,“ řekla záhadně. „Ale musím jet dál. Můžete říci

Leovi, že jste mě viděli, ale byla bych raději, kdybyste se

nešířili o námětu našeho hovoru. Mám také svoji hrdost.

Sbohem.“

„Sbohem.“

Odjela a Biggles vytáhl své cigaretové pouzdro.

„Panebože! Ať mě nebesa ochraňují před žárlivými

ženami.“

„Myslíš, že žárlí, starouši?“ zeptal se Bertie.

„Tebe to nenapadlo? Zastavila se tu s námi jen

proto, aby z nás tahala rozumy!“

„A tobě to nešlo pod vousy, co?“

„To je slabé slovo. Nečekal jsem takový příval

záludných otázek. Dívka je do Lea zamilovaná. Cítí, že

tu něco nehraje a přirozeně se snaží zjistit, co to je. No, já

jí to vyprávět nebudu. To je Leova věc. Divím se, jak ji

napadlo, že by se Leo pokoušel o tu jezdkyni z hospody.

Nebo obráceně, že by po něm házela očkem ona. To bude

ten ženský instinkt, o který nás matka příroda připravila.

Ale co, pojedeme dál.“

Když se vůz rozjel, Biggles řekl zamyšleně:

„Myslím, že by bylo dobré, kdyby se tihle dva hezky

rychle vzali, než dojde k dalšímu nedorozumění. Byla by

škoda, kdyby se pohádali.“

„Poradíš Leovi, aby řekl Dianě pravdu?“

„Mohl by to udělat. Diana je inteligentní. Alespoň

by poznala, jak se věci mají a bylo by jen na ní, jak se k

tomu postaví. Pokud to umím posoudit, řekl bych, že by

necouvla.“

„A protože má dost peněz, nemuseli by žít v Hallu.

Odjeli by, kam by chtěli.“

„Myslím, že se v tom mýlíš. Leo nechce opustit

Hall. Moc by se to podobalo útěku a on není z těch, kteří

utíkají. Ale koukni se! Hospoda na levé straně, ke které

přijíždíme, musí být ta, o které teď neustále slyšíme,“

řekl Biggles a přečetl její název na štítu. „U ostruh. Je to

ona!“

Dům stál blízko silnice a před ním bylo prostorné

vyštěrkované místo k parkování. Byl to starý černobílý

dům, který s doškovou střechou a zářivými květy v

truhlících za okny, vypadal lákavě a přívětivě. Omítku

měl bez poskvrny, majitelé ho udržovali dobře. U

parkoviště stál obvyklý starý kaštan, jehož původním

účelem bylo poskytovat stín koním, kteří se napájeli z

kamenného žlabu vedle jeho kmene. K železnému kruhu

byla za uzdu volně uvázaná hnědá klisna, patřící sestře

hostinského.

„Absolutně pěkné místečko,“ poznamenal Bertie. „K

dokonalosti tu chybí už jen kočár se čtyřspřežím. Se

sněhovým popraškem na zemi bys z toho měl roztomilou

vánoční pohlednici.“

Biggles nezastavil. Minul hospodu a projel jedinou

ulicí vesnice mezi starými domy z cihel ohlodaných

zubem času a zamířil k menší výšině, na které se tyčila

čtyřhranná normanská věž kostela. Vstup na hřbitov

umožňovala hřbitovní brána, u níž byla sedátka určená k

odpočinku unavených pocestných. Vůz zastavil před ní.

„Uvidíme, zda nás tu něco napadne,“ řekl Biggles a

vypnul motor. Vystoupili.

Kráčeli pomalu po pěšině ke kostelu, mezi řadami

náhrobků, které označovaly místa odpočinku celých

generací lidí z vesnice. Hřbitov nebyl příliš udržovaný,

trávu nikdo neposekal, tisy byly přerostlé a mnoho

pomníků stálo nakřivo. Asi na tom málokomu záleželo.

Také nápisy vytesané do zdejšího pískovce byly mnohde

tak rozdrolené, že se ani nedaly přečíst.

Biggles zašel za roh, kde na místě ohraničeném

kovovým zábradlím stála řada větších a působivějších

náhrobků, vztyčených nad úroveň okolí a chráněných

železnými hroty, jak to bývalo nutné v dobách, kdy

zloději olupovali mrtvé.

„Tady jsou pohřbeni Landavillové,“ řekl ponurým

hlasem Biggles, když si přečetl několik nápisů.

„Nepřekvapuje mě, že se sem Leovi nechce,“

prohlásil Bertie. „Na takových místech mi vždy naskočí

husí kůže. Také chodím na hřbitov nerad. Vadí mi dívat

se na hroby mých předků s vědomím, že ten můj bude

další v řadě.“

„Záleží na tom?“ zeptal se Biggles. „Někde tělo

spočinout musí. Připouštím ovšem, že to může být dost

děsivé, pokud čekáš, že tě sem co nevidět odešle vrah.

Tohle je Charlesův hrob,“ dodal pak s očima upřenýma

na nový pomník.

„Chápu, jaké má Leo pocity,“ zamumlal Bertie.

„Taková věc dokáže vyvést člověka z míry.“

Biggles procházel dál hřbitovem, skláněl se k

náhrobním nápisům, s námahou je luštil, ale neřekl, co si

o tom myslí. Pak se obrátil zpátky k cestě, vedoucí od

kostela k bráně a Bertie ho následoval se zjevnou úlevou.

Do brány právě vcházel starší muž v černém šatu

duchovního.

Zdvořile

pozdravil,

popřál

oběma

odcházejícím dobrý den a prohodil poznámku o pěkném

počasí.

„Právě jsme si prohlédli vaše místo posledního

odpočinku, pane,“ řekl velice neobratně Bertie. „Ehm,

promiňte…“

„Moje ještě ne,“ mírně se usmál muž. „Jsem zdejší

farář a pokud jste něco hledali, snad vám mohu pomoci.“

„Díky za ochotu,“ kývl Biggles a zastavil se. „Zdá se

mi, že rod Landavillů zde pobýval po dlouhá staletí.“

„Ano, ano,“ souhlasil farář. „Téměř tak dlouho, jako

samotný náš kostel. Landavillové zde skutečně žijí po

celá staletí. Ti první z nich byli pohřbíváni uvnitř kostela

a rád vám sdělím, že od toho nepříliš šťastného zvyku už

bylo upuštěno. Máme zde náhrobky až ze čtrnáctého

století. Na stěnách kostela jsou pozoruhodné a památné

mosazné desky. Možná byste se na ně rádi podívali.“

„Rádi,“ ožil Biggles. „Děkujeme vám.“

Obrátili se a vraceli se ke kostelu. Rozmrzelý Bertie

se loudal poslední a farář cestou smutně vyprávěl

Bigglesovi, jak veliká je škoda, že už není možné

udržovat náhrobky v náležitém stavu, neboť staré rodiny,

které to chápaly jako svou svatou povinnost, dávno

vymřely.

KAPITOLA OSMÁ

V TEMNÉM CHRÁMU SVÍTÁ…

Biggles a Bertie, doprovázeni reverendem, kráčeli

pomalu hlavní chrámovou lodí po velkých kamenných

deskách, pod nimiž ležely ostatky nejstarších mrtvých.

Boty celých generací věncích značně ohladily nápisy do

kamene, ale z většiny nápisů se dalo přečíst, kteří z

usedlíků pod nimi odpočívají. Hrobky Landavillů ležely

blíže oltáře, nebo v samotném kněžišti, a když tam

Biggles došel, zastavil se a pohlédl na jeden dobře

zachovaný náhrobek.

„Zde leží Geoffrey De Warine,“ přečetl nápis.

„Takže zde nejsou pochováni pouze Landavillové?“

„De Warinové drželi za dávných časů většinu zdejší

půdy,“ řekl farář. „Byli to rytíři.“

„Ještě před Landavilly?“

„Ano. Sídlili zde od třináctého do patnáctého

století.“

„Víte o nich něco?“

„Jen velmi málo. V matrice je o nich pouze hrstka

zmínek, které zapsali tehdejší představitelé církevního

úřadu. Nesnadno se však čtou a musím přiznat, že jsem

se jim příliš nevěnoval. Nedomnívám se, že by v nich

bylo něco mimořádně zajímavého nebo historicky či

jinak cenného. Někteří zemřeli doma, většinou však padli

v bitvách nebo na křižáckých výpravách.“ Farář se otočil

a ukázal na jednu mosaznou desku na stěně.

Znázorňovala mladého muže klečícího při modlitbě u

popravčího špalku. Vedle něho stál kat se sekerou. „Tu je

tragický příběh jednoho z nich,“ vykládal dále. „Ten

nešťastný mladík, Simon De Warine, jak můžete vyčíst z

desky, byl sťat. To se stalo v roce 1485, za vlády

Jindřicha VII.“

„Je zde pohřben?“

„Ne. Myslím, že ho popravili v londýnském Toweru.

To co vidíte, je pamětní deska, pořízená nepochybně

některým členem rodiny. Je na ní datum.“

„To je rok bitvy na Bosworthském poli.“

„Skutečně? Obávám se, že v historii příliš

nevynikám. Potom je možné, že poprava s bitvou nějak

souvisí.“

„Řekl bych, že to je více než pravděpodobné,“

souhlasil Biggles tiše. „V té době měli kati hodně práce a

padlo mnoho hlav. Král potrestal ty, kteří bojovali na

straně poražených.“

„Ano, Bůh jim buď milostiv,“ řekl farář. „Na

vedlejší desce je zesnulý rytíř se štítem. Připomíná jiného

člena téhož vznešeného rodu, který, jak jsem slyšel,

přišel do této země spolu s Vilémem Dobyvatelem.

Vilém odebral po bitvě u Hastingsu půdu Anglosasům a

rozdělil ji šlechticům, kteří ho podporovali.“

Biggles se sklonil ke starobylé rytině na desce.

„Tenhle znak na štítu je rytířův erb?“

„Ano. To byl erb De Warinů. Kdybyste si s tím dal

práci, našel byste jej vytesaný na několika jejich

náhrobcích. Myslím, že to byla zlomená krokvice s

několika hvězdami, nahoře byly dvě a dole jedna.“

„Řekl jste s hvězdami?“ otázal se Biggles.

„No, já tomu příliš nerozumím, ale vždycky jsem to

považoval za hvězdy. Nevím přesně, co to vlastně je.

Znakem Landavillů je růže. Mimochodem tak se

původně jmenoval hostinec v naší obci.“

„Chcete říci, že hospoda se původně jmenovala U

růže?“

„Ano. To by odpovídalo starému zvyku, spojujícím

jméno hospody s místním lenním pánem. Na štítu

hospody byl jeho erb. Když tedy Landavillové mají ve

znaku růži, můžete očekávat, že tady najdete hostinec

stejného jména.“

„Pokud tomu rozumím dobře, postavili tedy zdejší

hospodu v době, kdy tady byli pány Landavillové?“

„Domnívám se, že ano. V církevních záznamech

naleznete hostinec nejprve pod jménem U růže.“

„A ve válkách Růží byla růže ve znaku rodu

Landavillů?“

„Ovšem.“

„A když hrabě z Richmondu, který se stal králem

Jindřichem VII., byl z rodu Lancasterů, předpokládám, že

nosil ve znaku červenou růži. Ti muži, kteří ho pomáhali

dosadit na trůn, jako třeba právě Landavillové, si pak

mohli umístit růži do svého znaku?“

„Patrně ano.“

„To by také mohl být důvod, proč se hospodě začalo

říkat U růže. Je zvláštní, jak přetrvávají mnohé staré

zvyky.“

„Máte pravdu. Je to všechno velmi zajímavé.“

„Dobrá. Pak ale nerozumím, proč hospoda změnila

jméno.“

„To vám nepovím,“ odpověděl farář. „Nevím, kdy k

té změně došlo, ale mám dojem, že to muselo být někdy

v sedmnáctém století, když se, podle naší farní matriky o

narozeních a úmrtích, změnilo jméno vlastníka hostince.

Od té doby se hostinec jmenuje U ostruh.“

„Proč zrovna U ostruh?“

„To nevím,“ zavrtěl hlavou farář.

Biggles se usmál. „Ta hospůdka v každém případě

představuje kus staré dobré Anglie.“

„To určitě. Hostinec tu byl již v době, kdy se začaly

psát první církevní záznamy a to je velmi dlouho.“

„Děkuji vám otče,“ řekl s uznáním Biggles. „Vaší

zásluhou byla naše návštěva mimořádně zajímavá.

Připravili jsme vás však o dost času. Byl jste laskav.“

„Rádo se stalo. Jen vzácně mám příležitost

pohovořit si o těchto věcech. V ruchu a shonu moderní

doby dokonce i farníci ztrácejí zájem o minulost naší

obce, ačkoli je jisté, že jména mnoha z nich mohu podle

narození, sňatků a úmrtí vysledovat v souvislé linii,

stejně hluboko do minulosti jako rod Landavillů.“

Farář je doprovodil až ke dveřím. Biggles zasunul do

kostelní

pokladničky

librovou

bankovku,

znovu

poděkoval knězi za přednášku a vydal se s Bertiem k

bráně. Tam se zastavil, posadil se na jedno sedadlo a

vytáhl z pouzdra cigaretu. „Jsem velmi rád, že jsme se tu

zastavili,“ řekl a ve tváři se mu zjevilo něco mezi

úsměvem a výrazem pochopení. „Zajímavá, hlavně však

poučná návštěva.“

„Znamená to, že jsi zachytil stopu, starouši?“

„Neřekl bych tomu zrovna stopa.“

„Jak bys to tedy nazval?“

„Nevím. Řekněme – podnět k přemýšlení.“

„Jakýpak?“

„Slyšel a viděl jsi totéž co já. Zauvažuj.“

„Jemináčku, ušetříme čas, když mi to povíš.“

„To ještě nemohu,“ usmál se Biggles a potáhl z

cigarety. „Ještě stále tápu a hledám, cítím však, že závěry

mám na dosah. Zatím je však osvětlují jen první

záblesky. Je ještě brzy, abych ti řekl, že opravdu svítá.

Může jít jen o dílo mé přebujelé představivosti. Pokud se

však to co začínám rozeznávat prokáže, nebude snadné

tomu uvěřit. Ta možnost tu ale je, a může patřit k

fantastickým náhodám, na které narazíš jen jednou za

život. K objevům, které nás ohromí a donutí k zamyšlení,

jak jen k něčemu takovému může na světě dojít.“

„Ty mi chceš povědět, že na tu kletbu vážně věříš?“

vylekaně vyhrkl Bertie.

„Věřím, ovšem s tím, že v tom nemá své nehmotné

prsty nějaký duch. Zaručeně nevěřím na pohádky.

Čarodějnice a kouzelníci dávno vymřeli a nejsem

princem, co má v rukávu čarovný proutek. Tvrdím prostě

toto: pokud se nemýlím, krevní msta mezi rodem De

Warinů a Landavillů, která začala za dávných dnů, kdy

rytíři byli odvážní a ženy nesměly do ničeho mluvit, je

neustále živá. Nedovolili, aby vyhasla.“

„Až dodnes?“

„Troufám si to tvrdit.“

„To nutně vede k závěru, starouši, že někteří De

Warinové, tak jako Landavillové, se těší dobrému

zdraví.“

„Proč ne? Když přežije jeden rod, proč by nepřežil

druhý? Ať se ti to zdá neuvěřitelné, nedokáži si jinak

vysvětlit fakta, která jsme tady již ověřili. Způsob jakým

zemřel Charles Landaville je smutným příkladem.

Prokázali jsme, že ho zavraždili. Krom toho, ačkoli

neznal žádného nepřítele, očekával, že ho zabijí. Leo není

hlupák. On taky čeká, že někdo zavraždí jeho, či jeho děti

pokud bude nějaké mít. Proto za mnou přišel. Jak by

mohl žádat policistu o pomoc bez nějakého závažného

důkazu? Kdyby ho neměl, dostal by se k psychiatrovi.

Vedle tohoto mého závěru vede každé jiné řešení k

prostičké shodě náhod. Jestliže nějaké události na sebe

navazují bez jasné příčiny, rádi to vysvětlíme shodou

okolností. Po bližším prozkoumání ale někdy zjistíme, že

náhoda nic nevysvětlí, a každá událost je jen přirozeným

důsledkem události předešlé.“

„Jen dál, starouši. Poslouchám. Kdy jsi na tohle

všechno poprvé přišel?“

„Upřímně řečeno, uvažuji o téhle šílené možnosti od

počátku z toho prostého důvodu, že jsem nenacházel jiné

logické vysvětlení. V podstatě to znamená toto. Když De

Warinové prokleli Landavilly za to, že jim ukradli jejich

majetek, jak tomu sami říkali…“

„Myslíš, že je vážně prokleli?“ přerušil ho Bertie.

„To je nanejvýš pravděpodobné. V temném

středověku, jak jej dnes rádi nazýváme, bylo dost běžné

přivolat na nepřítele kletbu. Lidé věřili v síly temnot.

Tenkrát byly spousty řemeslných kouzelníků, zaříkávačů,

travičů a podobných kejklířů s lidskými dušemi. De

Warinové se k nim určitě uchýlili, myslím ovšem, že

tomu čarování sami nevěřili a zajistili si úspěch užitím

mnohem praktičtějších metod. Tu kletbu přesto považuji

za prokázaný fakt!“

„Jemináčku,“ zašklebil se Bertie. „Chceš mi

namluvit, že ti De Warinové vraždili Landavilly od

patnáctého století až dodneška? Absolutně nemožné,

člověče! Nevěřím tomu!“

„Dobrá, tak mi najdi jiné vysvětlení a já ten zběsilý

nápad pustím z hlavy. Připouštím, že to je značně

nestravitelné sousto, ale mohlo se to stát. Jak jsem již

upozorňoval, je tu skutečnost, že rod Landavillů, stejně

jako jiné rody v Anglii, existuje bez přerušení po dlouhá

staletí. Po celou tu dobu pověst o prokletí přecházela z

otce na syna. Když to dokázali Landavillové, proč by to

nesvedli De Warinové? Mnoho našich starých rodů má

kostlivce ve skříni a nemluví o tom.“

„Co z dnešních zjištění tě přivedlo na tuto

myšlenku?“ zeptal se Bertie zvědavě.

„Z dnešních zjištění? Něco skutečně vrhlo jasnější

světlo na věc, která budila mé podezření už dřív.

Nečekám, že by tomu uvěřil soudce, protože tomu stěží

věřím sám, přesto tu vidím šňůru náhod, zatím jim tak

říkejme, které podporují mé podezření. Začínám již věřit,

že to čemu Landavillové čelí, není nic jiného, než krutá a

tvrdá skutečnost.“

„Máš pro to důkaz?“

„Takový, jaký by přijal soudce, nemám.“

„Tak co si s tím počneš?“

Biggles odhodil zbytek cigarety a zapálil si další.

„Co mě dnes vyvedlo z míry a potvrdilo moje podezření,

byl způsob jakým farář mluvil o erbovních znameních,

jak se jim myslím říká, na znaku De Warinů. Hovořil o

hvězdách, lorde! Čirou náhodou jsme na listině nalezené

v truhle viděli erb. Podle Leova popisu víme, že na něm

nejsou znázorněné hvězdy, ale kolečka ostruh. Vzpomeň

si, že byly pěticípé. I s těmi děrami uprostřed se dají

považovat za hvězdy. Farář je taky skutečně za hvězdy

považoval. Na erbu De Warinů byly tři. Umírající

Charles varoval svými posledními slovy bratra před třemi

hvězdami! Je snad shoda náhod, že Warinové mají ve

znaku tři hvězdy?“

„Proč ne? Může být.“

„Budiž. Ještě jsem ale neskončil.“

„Charles by jistě věděl, jaký je rozdíl mezi hvězdou

a pěticípou ostruhou.“

„Za obvyklých okolností o tom nelze pochybovat.

Nezapomínej ale, že umíral. Měl kulku v srdci a podle

Lea mu mluvení dělalo veliké potíže. Za těch okolností

se myslím dá docela dobře předpokládat, že to co viděl,

nebo domníval se vidět, nějak souviselo se třemi

hvězdami. Ne s jednou nebo se dvěma, ale se třemi! Snad

se ti zdá, že to je maličkost, ale pro mě to je podstatné.“

Bertie sešpulil rty. Mlčel.

„Shoda náhod tu zdaleka nekončí,“ pokračoval

Biggles. „Hostinec ve vesnici se dříve jmenoval U růže.

Tak to bylo za dávných dob Landavillů. Dalo se to čekat,

když podporovali věc Lancasterů a proto měli sami ve

znaku růži. Proč se jméno změnilo?“

„To nám přece pověděl farář. Hospodu převzal nový

majitel a ten měl právo nazvat hospodu tak, jak se líbilo

jemu.“

„Prosím. Ovšem majitel málokdy mění zavedené

jméno hospody, když k tomu nemá pádný důvod. Jaké

jméno si majitel vybral? U ostruh! Proč volí zrovna tento

název?“

„Jemináčku, proč? Prostě ho to náhodou napadlo.“

„Ano? I kdyby to byla jenom náhoda, povšimni si tu

další shody podivných okolností. Nejdůležitější částí

ostruhy je její kolečko, jehož hroty pobízí jezdec koně,

aby se dal do pohybu, či dokonce do trysku. Povšimni si,

že hospoda se nejmenuje U ostruhy, což by znamenalo

jedno kolečko. Ne, jmenuje se U ostruh, v množném

čísle! To značí dvě, tři nebo ještě víc koleček. Protože ale

víme, že na erbovním znaku De Warinů jsou tři

ostruhová kolečka, nemusíme si s počtem koleček na

hospodě lámat hlavu! Jsou tři!“

„Asi ano,“ zabručel Bertie. „Ale jestli se ten chlápek

chtěl připojit k De Warinům, proč rovnou nepojmenoval

svůj podnik U tří ostruh? Bylo by to jasné.“

„Na to ti namítnu, že by to bylo až příliš jasné. Rod

Landavillů sídlil v blízkém Hallu a někdo z něj by v tom

mohl poznat zjevné souvislosti. To si nový vlastník asi

nepřál, takže zvolil střední cestu mezi tím, co by rád

udělal, a tím, k čemu se odvážil. Zvolil proto jméno U

ostruh, což se zase tolik od jeho přání nelišilo. Ze

stejného důvodu si změnil jméno. Z De Warina vznikl

Warren! Vybral si dobré a poctivé anglické jméno.“

„Chápu kam míříš,“ zamumlal Bertie. „Absolutně

chápu.“

„A řeknu ti ještě něco. Na erbu nade dveřmi v Hallu

nebyl nikdy pás nebo šikmý pruh s růží uprostřed. Vsadil

bych sto k jedné, že tam byla krokvice se třemi

ostruhovými kolečky, se dvěma nahoře a jedním dole.“

„Erb De Warinů…“

„Co jiného? Kdo ten znak urazil kladivem? Leo se

domnívá, že to mohla být Cromwellova jízda. Já si to

nemyslím. To De Warinové si nepřáli, aby jejich erb

označoval vchod domu, v němž se narodili, a kde teď žili

cizáci a zlodějští vetřelci. To by jen zesílilo palčivý pocit

ztráty majetku. Ale o tom se jen dohaduji a není to ani

příliš důležité. Na čem záleží víc, je další shoda

okolností, pokud jsi ještě ochoten tuhle hru hrát. Když

jsme si dneska ráno povídali s Dianou, zmínila se mezi

řečí o jménu ženy, která bydlí v hostinci. O sestře

hostinského.“

„Julie, ehm… jak se jmenuje…?“

„Ne Julie, jak se jmenuje, ale Julie Warrenová! Dnes

jsme se dověděli, že jméno muže, který má hospodu, je

Warren, a my si už řekli, že to asi je anglická verze

francouzského jména De Warine. Patřilo dávnému

šlechtici, který sem přišel z Normandie s Vilémem

Dobyvatelem.“

„Opravdu?“ vykulil oči Bertie. „Musím potvrdit, že

to je trochu podivné.“

„Řekl bych víc než trochu. Ale to není vše a tady

končí veškerá moje víra ve shodu náhod. Jistě si

vzpomeneš, že Diana podezírala Julii Warrenovou, že po

Leovi hází očkem a u sta hromů, může být blíž pravdě

než tuší, přestože dáma má jiný důvod, než ten, který

napadl dívku. Diana si stačila všimnout, že vždy když

Julie vyjela z hospody na koni, zamířila směrem k

Hallu!“

„Ano. To opravdu řekla.“

„Můžeme tomu klidně věřit, protože jsme ji viděli

jedinkrát a to právě jela po silnici blízko Hallu.

Vzpomínáš na tu chvíli? Bylo to při jedné zvláštní

příležitosti.“

„Jo!“ vyrazil ze sebe Bertie. „Tehdy zakrákal

havran!“

„Velmi dobře, lorde. Dává to všechno smysl nebo

ne? Jak jsem už řekl na začátku, dostali jsme se do řetězu

neuvěřitelných náhod, nebo je v tom něco víc?“

„Jak to ale zjistíme?“

Biggles odhodil cigaretu. „Pro začátek, poněvadž

jsem dostal z toho všeho mluvení žízeň, zajedu do

hospody a dám si něco k pití. Trochu si tam

poklábosíme.“

KAPITOLA DEVÁTÁ

POD VÝVĚSNÍM ŠTÍTEM OSTRUH

Když auto pomalu projíždělo vesnickou ulicí k

hostinci U ostruh, Biggles znovu navázal na předešlý

rozhovor. „Myslím, že jsme na správné stopě a pokud

nenajdu jiné přijatelné řešení pro to, co se tu odehrává,

budu předpokládat, že stopa je správná. Jsem ochoten

považovat věci za náhodu jen po určitou mez a z toho

vyplývá, že zdrojem Leových nesnází je právě tato

hospoda.“

„Řekneš mu, nač jsi přišel?“ zeptal se Bertie.

„Ne. Teď ještě ne. Jestli je mé podezření správné,

máme co dělat s prohnaným ptáčkem. V této chvíli si

myslí, že je v bezpečí, ale stačí, aby zapraskala větvička,

zbystří pozornost a chytit ho nám dá mnohem větší práci.

Vidím to asi takhle: Leo nám řekl, že Simon De Warine,

jemuž kdysi Hall patřil, utekl po bitvě na Bosworthském

poli ze země. Protože byl Norman, je téměř jisté, že

hledal spásu ve Francii. V té době lidé na útěku obvykle

směřovali do Francie, kde mohli nabrat dech, dokud se

bouře nepřehnala, nebo dokud se jejich strana opět

nezmocní vlády. Ovšem Yorkové, na něž De Warine

vsadil, se již nikdy na trůn nedostali.“

„Musel tedy zůstat ve Francii.“

„Ano. Jindřich VII. byl z rodu Tudorovců a je

pravděpodobné, že dokud Tudorovci vládli v Anglii, De

Warinové žili ve Francii. To ostatně souhlasí s tím, co

nám vyprávěl farář. Řekl, že hostinec změnil jméno

někdy v sedmnáctém století. To je asi pravda, protože

tehdy dynastie Tudorovců končila. Když korunu převzali

Stuartovci, nehrozilo De Warinům při návratu do Anglie

žádné nebezpečí. Ústním podáním se udržovala zpráva o

tom, jak přišli o majetek, takže je velmi pravděpodobné,

že sem přijeli, aby se podívali, co se s ním stalo a

naplňovali kletbu dýkou či pistolí. Určitě se museli nějak

živit, takže se pod jménem Warren usadili v hospodě,

dali jí nové jméno U ostruh a od té doby tam žijí. Mohu

se mýlit, ale zatím to tak vidím. Nebude snadné to

dokázat, ale pokud se nám to nepodaří, povede se Leovi

velmi zle. Je poslední z Landavillů a klidně se mohlo

stát, že dvojice, která má hospodu, je posledním

výhonkem rodu De Warinů. Jestli to tak je, ti dva se

budou snažit sprovodit mladíka ze světa co nejdřív.

Zaručeně se nesmíří s jeho ženitbou a hrozím se

představy, jak mu hodlají zabránit, aby zplodil potomky.

Nevím co vymyslí, ale nic pěkného to nebude.“

„Nemohli bychom sourozence usvědčit z vraždy

Charlese?“

„Marná snaha, protože je pozdě. Porota rozhodla, že

smrt nastala následkem nehody a nemám představu, jak

to změnit. I kdyby se nám podařilo dosáhnout nového

projednávání, znamenalo by to exhumaci Charlesova těla

a další komplikace. Navíc mě napadá, že kdyby se

Warrenům podařilo odstranit Lea a stát by o Hall neměl

zájem, dům by byl nabídnut k prodeji. Je možné, že

Warrenovi mají dost, aby dům koupili. Je zchátralý,

nestál by moc peněz. Kdyby získali Hall zpátky, bylo by

to pro ně veliké zadostiučinění.“

„Proč by chtěli žít v tak ubohém starém domě, když

tam kde jsou, mají všechno pohodlí?“

„Ze stejného důvodu, proč na něm tolik lpí Leo.

Říkej tomu třeba rodová hrdost.“

Biggles zastavil před hostincem.

„Co tu chceš dělat?“ zeptal se Bertie.

„Podívám se na pana Williama Warrena, abych

poznal chlápka, jenž je našim soupeřem. Nade dveřmi je

jeho jméno.“

„Nebudeš se ho vyptávat?“

„Raději ne. Nevím na co by se náhodný cestující

mohl ptát. Třeba netuší, že žijeme v Hallu, dej si pozor

na to, co povídáš. Koukám, že kůň tady už není.“

Při řeči Biggles otevřel své cigaretové pouzdro,

vybral z něj zbytek cigaret a uložil je do odkládací

schránky v autě. Bertiemu, který jeho neobvyklou akci

překvapeně pozoroval, podal pouze toto vysvětlení: „To

jen abych na něco nezapomněl.“

Vešli dovnitř a zastavili se u výčepnímu pultu, za

nímž jakýsi tmavovlasý pohledný čtyřicátník s černým,

do špičky zastřiženým vousem, leštil sklenice. Nikdo jiný

tam nebyl.

„Dobrý den, pánové,“ pozdravil zdvořile.

„Dvě piva, prosím,“ objednal Biggles a s obdivem se

rozhlížel kolem, neboť vnitřní zařízení bylo stejně pěkné

a dobře udržované jako vnějšek domu. Nedalo se

pochybovat, že všechno zde je pravé a starobylé. Nízký

strop podpíraly mohutné dubové trámy a kolem stěn byly

seřazené stářím zčernalé lavice s vysokými opěradly.

Leštěné mosazné předměty a cínové konvice se jen

třpytily. Na stěnách byly zavěšeny pěkné staré

reprodukce s kočáry a dostavníky. Za výčepním pultem

visel na háku všem na očích symbol hospody, pár

starobylých ostruh, prohnutých jak labutí šíje, s hrůzu

nahánějícími ozubenými kolečky.

„Máte to tu moc příjemné, pane hostinský,“ řekl

uznale Biggles. „Dáte si s námi sklenici?“

„Děkuji, pane, snad jen jednu malou whisky.“

„Nalejte si,“ usmál se Biggles, uchopil své pivo a po

obvyklém „Na zdraví!“ se trochu napil.

„Na zdraví, pane.“ Hostinský zvedl sklenku, usrkl z

ní a vrátil ji na pult.

„Jak je váš dům starý?“ předstíral zájem Biggles.

„To asi nikdo přesně neví, ale stojí zde už hodně

dlouho,“ zněla odpověď.

„O tom se nedá pochybovat,“ souhlasil Biggles. „Je

krásný!“

Opřel se o pult, vytáhl cigaretové pouzdro, otevřel

je, aby si vzal cigaretu, ale když uviděl, že je prázdné,

zase je zavřel.

„Tu máte, vezměte si jednu ode mě,“ nabídl mu

hospodský a vytáhl zpod pultu krabičku cigaret.

„Díky.“ Biggles si zapálil, labužnicky z cigarety

potáhl a potom ji vyjmul z úst a pohlédl na ni. „Výtečné

cigarety,“ poznamenal. „Jaký je to druh?“

„To je druh, který mi doporučil můj lékař, když jsem

mu řekl, že kouřím asi padesát denně a nedokázal jsem to

snížit. Jsou z lehkého, velice jemného tabáku. Od doby

co je kouřím, už tolik nekašlu.“

„Nestorian,“ četl Biggles značku cigarety. „Asi bych

je měl také zkusit.“

Nezávazné povídání o plytkých věcech pokračovalo

několik minut, když se zvenku ozvalo klapání koňských

kopyt. Nezastavilo se před domem, ale pokračovalo

kamsi dozadu za stavení.

„Promiňte,“ omluvil se chlapík a odešel dveřmi za

pultem.

Biggles se okamžitě chopil jeho skleničky whisky,

přelil zbytek obsahu do jiné, a tu postavil na původní

místo. Použitou sklenici obalil kapesníkem a zastrčil si ji

do kapsy. Potom sáhl po pivu a poodešel s ním od pultu.

To celé trvalo jen několik vteřin. O něco později sebou

Biggles i Bertie lehce trhli a podívali se po sobě. Zvenku

se totiž ozvalo zvláštní chraplavé zakrákání, které náhle

skončilo, jako kdyby je někdo rychle utlumil. Vzápětí se

hospodský vrátil.

„Slyšíš to?“ obrátil se Biggles pobaveně k Bertiemu.

„Mají tady dokonce voliéru.“

„Ne, ne, to moje sestra má ochočenou kavku,“ usmál

se hostinský a dopil svou whisky.

Biggles také dopil a zaplatil. „No, musíme se

pohnout dál. Přeji vám dobrý den.“

„Dobrý den, pánové.“

Biggles vyšel, posadil se do vozu a nastoupil i

Bertie. Motor naskočil a vůz se rozjel.

„Není ti divné, že chovají kavku?“ ozval se Bertie.

„Tohle nebyla kavka,“ sykl Biggles. „Mně se spíše

zdálo, že to je havran.“

„Ať se propadnu, jestli jsem si nemyslel totéž. Je

možné, že by používali skutečného havrana?“

„Proč ne? Moc rád bych si to potvrdil. Žena na koni

je Julie, sestra hostinského.“

„Co tě napadlo, brát si tu skleničku?“

„Pokud myslíš, že mi doma docházejí sklenice,

mýlíš se. Prostě jsem si řekl, že by nebylo špatné opatřit

si otisky prstů pana Williama Warrena.“

„S tím úmyslem jsi šel dovnitř?“

„Zprvu mě to nenapadlo, ale když se naskytla

příležitost, proč bych ji nevyužil? Jestli se lupič vrátí do

Hallu, proč nemít pár otisků prstů k porovnání. Se

sklenicí se dnes vydáš do Yardu. Dáš tam udělat kopie

otisků, které jsou na ní. Na svou malou whisky si vzal

čistou sklenku, takže jiné otisky prstů než moje musí

patřit jemu. Než jsem vešel dovnitř, naplánoval jsem si

jen jedinou věc, totiž zjistit, zda kouří a pokud ano, jakou

značku. Jak jsi snad pochopil, vyšlo mi to dokonale.

Nejvíc nám pomohlo, že nekouří běžný druh. Jeho

cigarety mají navíc korkový filtr. Čekal jsem to.“

„Proč?“

„Na nedopalku, který jsi našel mezi kořeny v lesíku,

kde byl zavražděn Charles, jsem nedokázal přečíst

značku. Ten měl náhodou taky korkový filtr. Filtr se

časem odloupne, ale tentokrát se to nestalo a ke srovnání

nám stačí. To samozřejmě mnoho nedokazuje. Může jít

jen o další shodu okolností, ale může to být i vytoužený

důkaz. Pak je tu ještě jedna maličkost. Sám připustil, že

je silný kuřák. Vášnivým kuřákem však musel být i vrah,

jenž si neodepřel cigaretu, ani když čekal na oběť!“

„Dobrá práce, starouši. Jak říkáš, všechno do sebe

zapadá.“

„Mimochodem, všiml sis ostruh, co visely nad

pultem?“

„Ovšem.“

„Vlastně na tom nic není, když se hospoda jmenuje

U ostruh. Mě ale víc zaujal veliký zlatý pečetní prsten,

který měl Warren na ruce.

Byl ze starého zlata, ze žádné moderní slitiny. Také

to byla ruční práce, což znamená, že je hodně starý. Na

jeho vrchní straně byl erb nebo nějaká pečeť, neměl jsem

možnost si to prohlédnout blíž a neodvážil jsem se ptát.

Bylo by to nápadné.“

„Co myslíš, že to bylo?“

„Erb De Warinů a na něm tři ostruhová kolečka.

Vsadil bych se, že někde v té hospodě leží puška

dvaadvacítka, ale na její hledání bychom potřebovali

soudní příkaz k prohlídce. Není přitom jisté, zda bychom

ji našli. Žádný opatrný člověk nenechá vražednou zbraň

ležet na místě, kde ji může každý vidět.“

Dojeli k Hallu. Leo seděl venku. „Jdete zrovna na

oběd,“ řekl a vstal. „Bylo to zajímavé dopoledne?“

„Zajímavé a zároveň poučné. A co vy? Přihodilo se

tu něco?“

Leo na okamžik zaváhal. „Nic zvláštního.“

„To znamená, že něco ano. Nechte mě hádat.

Neslyšel jste náhodou zase zakrákat havrana?“

„Jak jste k čertu na něco takového přišel?“ trhl sebou

mladík. „Prostě mě napadlo, že nějaký mohl letět kolem.“

„Pak jste jasnovidec. Skutečně jsem slyšel havrana.“

„Co jste udělal?“

„Šel jsem dovnitř, popadl pušku a doufal, že se

ukáže.“

„Ale neukázal se.“

„Neukázal.“

„Vyšel jste ven a hledal jste ho?“

„Jenom před domem.“

„To vás možná zachránilo. Žádal jsem vás, abyste

zůstal v domě, když se ozve ten zatracený pták!“

„Nepřeháníte to s péčí o mne?“ zamračil se mladík.

„Není jí nikdy dost,“ řekl vážně Biggles.

„Nenapadlo vás, že ten pták má dvaadvacítku a může vás

vidět dříve než vy jeho?“

„Patrně mě neviděl a ani já nikoho nezahlédl, takže

se tu vůbec nestřílelo,“ odsekl mladík. „Abych ale

nezapomněl, našel jsem klíč od kaple,“ dodal smířlivě.

„Dalo mi práci, než jsem s ním v zámku otočil. V kapli

léta nikdo nebyl. Až něco sníme, zavedu vás tam.“

„Dobře. Bude zajímavé si ji prohlédnout. Člověk

nikdy neví, co se dá najít v takových starých budovách.“

„Havraní hnízda tam nenajdete,“ zasmál se Leo.

„Ale Falkner nám už oznamuje, že oběd je na stole.

Pojďme.“

„Já si napřed zaběhnu do svého pokoje, hned se ale

vrátím,“ řekl Biggles, který využil příležitosti, aby se

zbavil sklenice, kterou vzal v hostinci. Opatrně ji zabalil

do čistého kapesníku a uložil do tašky. Pak se připojil k

ostatním v jídelně.

Při jídle řekl Leovi: „Omlouvám se, že se zmiňuji o

záležitosti, která je pro vás jistě bolestivá, ale zbývá ještě

jedna věc, na kterou jsem se nezeptal. Když prováděli

pitvu Charlese, vyjmuli z jeho těla kulku, která ho

zabila?“

„Ne. Pokud to provedli, nic mi o tom neřekli.“

„Proč to neudělali?“

„Myslím, že to považovali za zbytečné. Rentgenový

snímek ukázal, kde se kulka nachází. Považovali za

samozřejmé, že to je střela, nešťastnou náhodou vypálená

z jeho vlastní pušky.“

„Vzhledem k tomu co nyní víme, vyšetřující se

dopustili závažné chyby. Kdyby střelu vyjmuli a

porovnali ji s kulkou vypálenou z Charlesovy zbraně,

prohlásil by odborník na balistiku, že ty kulky neprošly

jednou hlavní!“

„A tím by dokázal, že Charles byl zavražděn.“

„Ovšem.“

Leo se ušklíbl. „Na to abychom případ znovu

otevřeli, je skoro pozdě, co?“

„Ano,“ přikývl Biggles. „Zmínil jsem se o tom jen

proto, že by se mohlo přihodit něco dalšího a my bychom

hledali přímý důkaz. Zapomeňte na to.“

Více se k věci nevracel.

Když dojedli, Leo řekl: „Pojďme se podívat na kapli.

Je od vás velmi pěkné, že podstupujete všechny ty

nepříjemnosti. Doufám jen, že vás nezdržuji zbytečně.“

„A já zas doufám, že nepřipravujeme o čas vás,“

opáčil Biggles, když se zvedali od stolu. „Bertie

odpoledne odjede, aby něco zjistil ve Scotland Yardu,“

dodal.

Vyrazili a mladík je vedl několika tmavými

chodbami, ozdobenými tu a tam starodávnými zbraněmi,

kusy brnění a trofejními parohy, až se zastavil před

malými, silnými dveřmi, vsazenými do lomeného

gotického oblouku. Vytáhl velký, starobyle vyhlížející

klíč, dost namáhavě jím otočil, vrazil ramenem do dveří a

ty se otevřely s kvílivým zaskřípáním.

„Jsme tu,“ prohodil. „Myslím, že tu nic nenajdete.“

Značné přítmí vládnoucí v malé klenuté komoře, do

které vešli, připomínalo hrobku. Kamenné stěny na ně

vydechly chlad a zápach zatuchliny. Nic jiného se nedalo

rozeznat. Až když si jejich zrak zvykl na šero, zjistili, že

o mnoho nepřišli. Jediný nábytek tady představovaly dvě

lavice a jakýsi stůl. Potom rozeznali kříž, jenž na něm

stál a tak pochopili, že jde o malý oltář. Ve zdi nad ním

bylo malé, čtvercové okno z barevného skla, které však

bylo tak zaneseno prachem a pavučinami, že stěží

propouštělo denní světlo. Proto také nebylo možné zjistit,

jaký výjev je zobrazen na okně, pokud tam vůbec nějaký

obraz byl.

„Nebesa! Tady je ale zatuchlý vzduch,“ nadechl se

Biggles. „Proč ty místnosti občas neotevřete a nepustíte

dovnitř trochu čerstvého povětří?“

„S tím jediným stařečkem, který tu zbyl?

Kdybychom měli otvírat okna, jak nám radíte, stejně

bychom to mohli dělat pouze jednou za rok. A až Falkner

zemře, budu na to sám. Který sluha, pokud se tu

nenarodil, by zůstal jen pět minut v takové staré

barabizně, jako je tahle? Já jsem pro to, nechat starý

prach ležet. Cítím se zde docela dobře. Tahle kaple se

neužívá a pravděpodobně se už nikdy užívat nebude.“

„Hm. Měl jste pravdu, když jste řekl, že tu toho moc

neuvidíme,“ zavrčel Biggles. „Jenže bychom viděli

mnohem víc, kdyby to okno nezakrývala stoletá špína.

Co na něm vlastně je?“

„Říkal jsem vám to. Vzpomínám si na nějakého

rytíře v brnění, který měl kolem hlavy svatozář. Tak se

mi to alespoň tehdy zdálo. To znamená, že se tak

zaprášilo za posledních deset, patnáct let. Vypadá hrozně,

jako šedá deska.“

„Já se jen divím, že to necháváte dojít tak daleko!“

„Snad ho nečistili proto, že by přitom museli vylézt

na oltář a báli se, že se s nimi zhroutí.“

„To je možné,“ vzdychl Biggles. „Stejně bych se ale

rád podíval. Nemáte koště s dlouhou násadou, smeták či

něco podobného, abychom setřeli tu nejhorší špínu?

Vnikne sem pak víc světla a uvidíme na to, co děláme.“

„Stojí to vůbec za tu námahu?“ vzdychl Leo.

„Možná že ano. Člověk nikdy neví. V případě jako

je tenhle, si nemohu dovolit něco opomenout.“

„Podívám se po něčem,“ řekl znechuceně mladík a

odešel. Za několik minut se vrátil se smetákem, který

bohužel postrádal většinu z původních štětin.

„To půjde,“ přikývl Biggles a sáhl po něm.

Přitáhl jednu lavici blíže ke zdi, stoupl na ni a jal se

drhnout okno ráznými tahy nahoru a dolů. Uvolňoval tím

usazené nečistoty a prach, to vše vířilo vzduchem a

padalo dolů, a neprůhledné sklo se začalo pročišťovat, až

se na něm objevil obraz vytvořený barevnými tabulkami

skla. Účelu bylo dosaženo. Přes vířící prach brzy mohli

svatý obraz vidět jasně. Představoval rytíře v brnění a se

štítem, na němž byl znázorněn erb.

„Cože?“ vybuchl Leo. „To je přece stejný znak, jaký

jsme viděli na kusu pergamenu v truhle!“

„Překvapuje vás to?“ zeptal se Biggles.

„Neměl bych snad být překvapený?“

„Neměl,“

zavrčel

Biggles.

„Co

tím

zas

naznačujete?“

„Naznačuji tím, že jste pozoruhodně nevšímavý

mladík. Vy opravdu nevíte, čí to byl erb?“

„Ne. Čí byl?“

„De Warinů. Měl byste ho znát!“

„Jenže já ho prostě neznám!“ prohlásil nakvašeně

Leo. „Proč bych měl znát kdejaký erb?“

„Ale tohle není kdejaký erb.“

„Ne?“ zlobil se mladík. „Proč ne?“

„Protože tady De Warinové žili před vámi!“

„Ale to je již pět set let! Jak to k čertu víte vy?“

„Chodil jsem zde s otevřenýma očima. Stejný

obrázek můžete vidět na náhrobku v kostele. A pokud se

moc nemýlím, byl i na štítě nad hlavními dveřmi tohoto

sídla, než ho někdo rozbil kyjem, válečnou sekerou nebo

nějakou podobnou hračičkou našich rvavých předků. Jen

mě mate, proč zůstal zrovna na tomhle okně.“

„Třeba ho ušetřili z náboženských důvodů,“

prohlásil Leo, který se uklidnil stejně rychle, jako se před

chvíli rozčílil. „Ta kaple prý byla vysvěcená. Okno je

přímo nad oltářem a lidé byli v těch dobách opravdu

věřící. Mysleli, že rozbitím okna by se dopustili

svatokrádeže.“

„Asi jste na to přišel,“ kývl Biggles. „Středověcí lidé

opravdu považovali svatyně za svaté a většina z nich by

dvakrát uvážila, než by poškodila něco, co náleží Bohu.

Obraz tu v každém případě zůstal. Okno sem dali De

Warinové a nikdo ho nezničil. Později by se možná našel

někdo, kdo by ho odstranil, ale to už bylo natolik zakryté

špínou, že nebylo znát, co je na něm. Protože se mi ale

zdá, že tu nenajdeme nic jiného, raději se vrátíme ven na

čerstvý vzduch.“

Vyšli ven. Leo zamkl dveře a všichni zamířili ke

svým oblíbeným židlím před domem. Cestou si Leo

odskočil, aby vrátil smeták na místo, odkud ho vzal.

Biggles tak dostal příležitost promluvit si s Bertiem.

„Chci, abys zajel do Yardu,“ řekl tiše. „Musíš vyřídit

pár věcí. Za prvé, vezmeš sklenici od Ostruh, necháš

udělat otisky prstů a přivezeš je sem. Sklenici najdeš v

mé tašce. Přivez také soupravu na snímání otisků.

Můžeme ji potřebovat. Dál prověř, zda má Warren

zbrojní pas a pokud ano, na jakou zbraň. Ohlas také

veliteli, co v Hallu děláme. Pořádně mu vysvětli, že se

zde jedná o vážnou věc. Došlo tady k vraždě, a jestli s

tím něco neuděláme, pravděpodobně tu brzy dojde k

další. Vylož mu, s jakými potížemi se setkáváme. Zatím

můžeme jen čekat, všechno sledovat a doufat, že vrah si

sám nachystá oprátku. Vysvětli mu, že bychom rádi měli

soudní příkaz k prohlídce hostince U ostruh, abychom k

ní mohli přikročit ihned, jak to bude nutné. Bez příkazu

se do domu nedostaneme, hostinský by se zaručeně

oháněl svými zákonnými právy a s výslechem si na něj

také nepřijdeme. Vsadím se, že bude mít na všechno

připravenou nějakou historku nebo dobré alibi.“

„Absolutně jasné, starouši. Spěchá to?“

„Ne, ale kdyby to šlo, vrať se už dnes večer. Kdybys

měl potíže, přijeď zítra. Je mrzuté, že nemáme

telefonické spojení, ale můžeš se spolehnout, že tě budu

čekat netrpělivě. Z Lea nespustím oči. Ví, že je v

nebezpečí, ale stále si neuvědomuje, jak je velké, a že je

na dosah. Smůla je, že nemůžeme nic udělat, dokud se

Warren nepokusí ho dostat. Může k tomu dojít kdykoli.“

„Dobrá. Vyjedu hned a vrátím se co nejrychleji.“

Bertie kývl na přítele a zmizel v domě.

Biggles se posadil a čekal, kdy už konečně Leo

uklidí smeták a vrátí se.

KAPITOLA DESÁTÁ

VÝSTŘEL NA DÍVKU

Bertie odjel během deseti minut a Biggles se posadil

před dům, aby se po čase stráveném v kapli trochu ohřál

na teplém odpoledním slunci.

„Vrátí se Bertie ještě dnes večer?“ zeptal se Leo,

který si k němu přisedl.

„Nevím. Musí v Yardu vyřídit několik drobností.

Pokud to dnes vůbec stihne, přijede asi dost pozdě.“

„Mají ty drobnosti něco společného s mým

případem?“

„Ovšem,“ řekl Biggles a zapálil si cigaretu. Odvrátil

obličej ke slunci a zavřel oči, protože jednak chtěl

přemýšlet a jednak měl obavy, že by se rozmluva mohla

vyvinout nesprávným směrem. Ještě se nerozhodl, kolik

toho mladému muži poví, pokud mu vůbec něco řekne.

Obával se, že by Leo mohl něco podniknout na vlastní

pěst. Na druhé straně chápal, že udržovat mladíka v úplné

nevědomosti by mohlo ohrozit jeho život. Jenomže Leo

byl tak strašně zvědavý, že rychle zmařil Bigglesův

pokus získat chvíli soukromí.

„Mohu z toho, co jste řekl, vyrozumět, že jste na

stopě?“ začal vyzvídat.

„Řekl bych to tak, že už tuším, co za tím vězí.“

„A nepovíte mi, co to je?“

„Ne.“

„Proč?“

„Mám jen podezření, k jistotě je daleko.“

„Ale pro všechny svaté, inspektore, nejsem přece

malé dítě. Snad jsem dost starý na to, abyste mi

důvěřoval?“

„Nejsem o tom přesvědčen,“ usmál se Biggles.

„No to je pěkné,“ vyhrkl rozhořčeně Leo.

„Snažím se vám zachránit život,“ odvětil Biggles

stroze. „Můžete to chápat i tak, že se pokouším zabránit

tomu, aby vás nezabili.“

„Myslíte si tedy, že to je pravděpodobné?“

„Více než pravděpodobné.“

„Ale to je jen o důvod víc, abych o tom věděl!“

„Bohužel sám moc nevím. Prokázali jsme vraždu,

ale ne pachatele. Mohu se domýšlet, kdo vraždil, ale to je

zatím všechno. Kdybych vám prozradil, koho teď

podezírám, mohl byste se při svém mládí a prudké

povaze utrhnout ze řetězu a provést hloupost. Vlastně jste

jednu již udělal.“

„Jakou?“

„Požádal jsem vás, pokud za mé nepřítomnosti

uslyšíte havrana, abyste zůstal uvnitř domu. A co jste

udělal? Běžel jste do domu, popadl pušku a vyšel jste

havrana hledat.“

„Přirozeně. Myslel jsem, že vám tím pomůžu.“

„Místo toho jste si, milý hochu, říkal o zastřelení.

Mám stále silnější dojem, že krákorání havrana, je pouze

návnada, jak dostat zamýšlenou oběť na dostřel skryté

pušky. Prozraďte mi ještě něco, nemám v tom jasno.

Toho dne, kdy byl Charles zabit, vyšel z domu, když

havran zakrákal?“

„To si nepamatuji s jistotou. Jak jsem vám říkal, byl

jsem v té době v zelinářské zahradě. Zhruba asi pět minut

poté, co dozněl hlas havrana, jsem zaslechl výstřely.“

„Není to zase tak důležité,“ pokračoval zamyšleně

Biggles. „Váš pozemek není příliš zalesněný, až na hájek,

kde zabili Charlese. Ať byl váš bratr kdekoli, věděl, že

hájek je nejpravděpodobnějším místem, kde havrana

hledat. Vydal se tedy patrně směrem k hájku a tím také

ke člověku, který tam na něho čekal s připravenou

puškou. Neudělejte stejnou chybu! Jestliže uslyšíte

zakrákání, zůstaňte v domě!“

„Když někdo tolik usiluje o to, aby mě sprovodil ze

světa, může to přece udělat i v naší jídelně.“

„Nesmysl. Vrah má docela jiné záměry. Sám jste

řekl, že k zabití docházelo vždycky tak, aby se zdálo, že

jde o nešťastnou náhodu. To by se těžko mohlo stát v

domě.“

„Snad. Ale když už je Charles po smrti, proč ta

vražedná bestie vyčkává tak dlouho, než se pokusí zabít

mne?“

„Protože

příliš

mnoho

nešťastných

náhod,

následujících rychle za sebou, by přilákalo policii. Bylo

by to moc podezřelé a policisté nejsou hlupáci. Máme tu

co dělat s člověkem, jenž pečlivě promýšlí své skutky,

nemusí spěchat a není ochoten vystavovat se nebezpečí.

Vás chce zabít, ale současně si chrání vlastní kůži.“

„Ale proč mě chce zabít?“ vykřikl Leo, „Co jsem

udělal?“

„Nejedná se o nic, co jste udělal vy. Jde o věc, ke

které došlo dávno předtím, než jste se narodil.“

„Kdy?“

„V roce 1485 nebo tak nějak,“ řekl Biggles

nevzrušeně.

„Před pěti sty lety? To je přece absurdní!“

„To si můžete myslet vy, ale nezapomínejte, že

nenávist může mít dlouhou paměť. Zvláště když se jedná

o křivdu, která postihla celý rod. Taková věc se nikdy

nepromíjí ani nezapomíná a potom přechází z generace

na generaci. Abyste našel příklady, nemusíte zacházet

nijak daleko do dějin. Klany na skotské Vysočině vedou

mezi sebou dodnes spory kvůli křivdám, k nimž došlo

před několika stoletími. MacDonaldové nikdy neodpustili

Campbellům vraždění v údolí Glencoe a to se stalo v

roce 1692.“

„Chcete

naznačit,

že

De

Warinové

nikdy

nezapomněli Landavillům, že je připravili o majetek?“

vyhrkl užasle Leo.

„To vám přesně říkám.“

„Ale to je směšné! De Warinové přece museli dávno

vymřít.“

„Jak to můžete vědět? Landavillové nevymřeli, či

snad ano?“

„Po těch nepokojích De Warinové uprchli do

Francie.“

„Což ještě neznamená, že se sem nikdy nevrátili.

Jindřich, hrabě z Richmondu, také uprchl do Francie, ale

vrátil se. Neztrácel pak čas a svrhl Richarda z trůnu.“

Leo se podíval na Bigglese úkosem. „Vy máte

odpověd na všechno, inspektore.“

„Snad si nestěžujete? Sám jste mě přece pozval,

abych odpověděl na vaše otázky!“

„Ano, to je pravda,“ připustil Leo.

„Ještě že jste nezapomněl,“ usmál se Biggles.

„Dobrá. Tak co s tím tedy uděláte?“

„V téhle chvíli nic. Nemohu nic dělat, dokud

nezískám nezbytné důkazy. Už mě mrzí, jak vám to

musím stále opakovat.“

„A co navrhujete, abych udělal já? Mám tady sedět a

čekat, až mě zastřelí?“ namítl Leo trpce. „Mohu se vůbec

nějak bránit?“

„Ano. Můžete jít za Dianou a požádat ji, aby si vás

vzala. Dejte se rychle oddat a velmi tiše se ztraťte na

měsíční líbánky. Pokud si pamatuji, říkal jste, že smíte na

měsíc opustit Ringlesby.“

„Asi jste se zbláznil,“ zamrkal Leo.

„Nemyslím.“

„Přece jsem vám řekl, proč to nemohu udělat.“

„Ano,“ usmál se Biggles. „Něco jste říkal.“

„Diana by nebyla mou manželkou dlouho. Stala by

se z ní vdova. Proč vás to teď znovu napadlo?“

„Předně byste byl nějaký čas v bezpečí a za druhé,

až by se to chlapík, který vás chce zabít, dozvěděl, určitě

by se snažil běh věcí urychlit. Mne by to potěšilo. Víte

přece, že tu nemohu sedět do nekonečna. Čekají mě další

případy.“

„Stejně se neožením,“ zamumlal Leo neústupně.

„Nutit vás nemohu,“ pokrčil rameny Biggles.

„Domnívám se však, že by to bylo vůči Dianě poctivé.“

„Co tím u čerta myslíte?“

„Očekává, že ji požádáte o ruku a vy váháte. Mohlo

by se stát, že pro váš rozmar odmítne jinou nabídku k

sňatku. Neměl byste ji nechávat dlouho v nejistotě.“

„Řekl jsem jí, že si ji nemůžu vzít,“ bránil se Leo.

„Ale neřekl jste jí proč.“

„No, ehm, styděl jsem se a neřekl jí pravý důvod.

Připadal bych si jako blázen.“

„Je lépe se cítit jako blázen než být mrtvý. V

každém případě o sňatku přemýšlejte. Poslechněte, zdá

se, že vaše nevěsta sem právě jede a řítí se tak rychle, až

by mohla něco zničit.“

Měl pravdu. Vůz zastavil smykem u židlí a dívka

vyskočila. Bylo na ní vidět, jak silně je rozčílená.

„Co se stalo?“ přiskočil k ní Leo a také Biggles

vstal, aby ji přivítal.

„Podívejte se na tohle!“ vyjekla dívka a ukázala na

malý kulatý otvor v předním bočním okně, na straně u

řidiče. „Stalo se to, když jsem projížděla lesíkem. Ta

kulka musela minout mou hlavu jen o kousek.“

Mladíkova tvář zbledla.

„Hlásila jste to již na policii?“ vyhrkl Biggles.

„Ještě ne, ale nemyslím, že by s tím něco udělali.

Určitě by ale měli varovat lidi, o nichž vědí, že pytlačí,

aby byli při střílení opatrnější. Když budou takhle střílet

přes silnici, může se stát, že sem tam zabijí člověka.“

„Všimla jste si někoho?“ zeptal se Biggles.

„Ne, ani živé duše.“

„Kam teď máte namířeno?“

„Domů. Stalo se mi to na cestě k domovu. Napadlo

mě, že se tady zastavím, když jedu kolem a ukáži vám,

co dnes motoristé musejí snášet.“

Biggles přikročil k vozu, prohlédl si otvor po kulce a

protější okno. Náraz ho také poznamenal, ale kulka jím

neprošla. Chvilku ji hledal na podlaze, až ji našel. Byl to

jen malý zploštělý kousek olova. Položil jej na dlaň, a

ukázal mladíkovi.

„Náboj z dvaadvacítky,“ řekl. „Jestli si mohu půjčit

vaše auto, doprovodil bych Dianu domů. Pytlák může být

ještě poblíž.“

„Pojedu já,“ prohlásil Leo.

„Ne!“ řekl ostře Biggles a pohlédl mu do očí. „Vy

zůstanete tady a necháte to na mně.“

„Dost riskujete,“ podrážděně sykl Leo, ale ustoupil.

„V mém voze si vás někdo může splést se mnou.“

„Jsem placený za to, abych riskoval,“ odpověděl

Biggles a otočil se k dívce. „Pojďte Diano. Doprovodím

vás domů. Pojedete napřed a já v druhém autě těsně za

vámi. Leo, přivezte vůz, prosím.“

„Myslíte, že to je nutné?“ ozvala se dívka. „Není

pravděpodobné, že by se tak hloupá náhoda opakovala

dvakrát za sebou.“

„Pravděpodobnost není jistota,“ řekl Biggles klidně.

„Pojedu za vámi a budu se rozhlížet, zda v lese někdo

není. Ukážete mi místo, kde se to stalo. Nemusíte

zastavovat. Až budete místo míjet, stačí dvakrát

zahoukat. Mimochodem, zastavila jste, když kulka

zasáhla váš vůz?“

„Ne. Jela jsem v tom okamžiku dost rychle. Pár

vteřin předtím, než jsem si všimla dírky, jsem zaslechla

plesknutí, ale nezdálo se mi, že to je důvod k zastavení.“

„Neslyšela jste výstřel?“

„Ne. Když jsem si pak všimla rozbitého okna,

nečekala jsem na nic a ještě přidala plyn.“

„Máte dobré reakce a štěstí,“ zabručel Biggles a

mávl na Lea, který právě přijížděl se svým starým

bentleyem. Mladík poslušně vystoupil a Biggles ho

vystřídal za volantem.

„Zůstanete v domě, dokud se nevrátím,“ řekl mu

stroze.

Diana si sedla do svého auta, zabouchla dvířka,

otočila vůz a odjížděla s Bigglesem v závěsu.

Na hlavní silnici zabočila doprava a docela svižně se

rozjela. Biggles se držel těsně za ní a nepřestával

sledovat okolí, živé ploty, polnosti i les, kterým

projížděli. Na mnohém z těch míst by se skryla menší

armáda, protože i na neobdělávaných plochách rostl

vysoký přebujelý plevel a mladé stromky, které nikdo

nesázel. Byla to docela pěkná krajina, ale Biggles neměl

náladu, aby její krásu docenil.

Mračil se, měl pevně semknuté rty a na čele vrásky.

To, co se stalo dívce, jím silně otřáslo. Tím zcela

nečekaným útokem se věci pohnuly směrem, který

nečekal. Útok na Leofrice Landavilla očekával, ale

výstřel na dívku mu opravdu vyrazil dech. Jen těžko v

tom nacházel smysl, nejpravděpodobnější se mu zdálo, že

střelec chce vyvinout na mladíka silný nádak.

Vtom dívka zpomalila a dvojí rychlé zahoukání

mělo Bigglese upozornit, že jsou na místě, kde kulka

zasáhla vůz. Měl sotva čas si místa všimnout, když Diana

znovu zrychlila a pokračovala dál, dokud nezastavila u

veliké bílé brány. Za ní se táhla štěrkovaná cesta, která

vedla až ke dveřím dívčina domova.

Vystoupila a zeptala se: „Nepůjdete dál?“

„Ne, děkuji,“ odmítl Biggles, který také vystoupil.

„Rád bych se rychle vrátil. Ale jestli dovolíte, využiji

příležitosti, abych si s vámi krátce pohovořil.“

„Spěcháte, abyste byl zpátky u Lea, vidte“ řekla

podezíravě.

„Ano,“ kývl Biggles.

„Co vy dva spolu máte?“ chtěla vědět Diana.

Biggles chvilku otálel. „Poslouchejte, prosím,“ řekl

pak vážně. „Jsem v dost obtížném postavení. Okolnosti

mě nutí, abych vám řekl něco, o čem bych raději mlčel.

Nechci dělat zbytečný poplach, ale je zde něco, co byste

ve vlastním zájmu měla vědět. Chtěl bych mít vaše

závazné slovo, že o tom co vám teď povím, se nikomu

nezmíníte – myslím doslova nikomu. Protože kdybyste to

udělala, mohla byste způsobit nenapravitelnou škodu.“

Dianiny široce rozevřené modré oči hleděly zpytavě

na Bigglesovu tvář. „To zní dost dramaticky,“ řekla, „ale

asi k tomu máte důvod. Ano, máte mé slovo.“

„Dobře. Poslouchejte pozorně. Leo je ve vážném

nebezpečí a říkám vám to jen proto, protože se zdá, že

jste ohrožena také. Pokud to nebude nezbytně nutné,

nevycházejte ven, ani nejezděte autem.

Když budete muset z domu, vyhýbejte se Hallu.

Doufám, že tohle omezení nebude trvat déle než dva, tři

dny.“

„Chcete říct, že Leo může být zavražděn?“

„Pochopila jste mě přesně.“

„Ví o tom?“

„Samozřejmě. Do doby než jste se u něho dnes

zastavila, mě vůbec nenapadlo, že nebezpečí hrozí také

vám. Ale vzhledem k tomu, co se stalo na silnici, musím

nyní tuhle možnost brát v úvahu. Mohla to sice být

nešťastná náhoda, ale nevěřím tomu.“

„Myslíte si, že někdo po mně střelil úmyslně?“

„Ano. Určitě si vzpomenete, jak skončil Leův bratr

Charles.“

„Jistě. Nešťastnou náhodou se…“

„Žádná nešťastná náhoda, Diano. Charles byl

zavražděn.“

„Můj Bože! Víte to určitě?“

„Nemám nejmenší pochybnost.“

V Dianiných očích se pomalu zračilo pochopení.

„To nebezpečí je důvodem, proč mě Leo nežádá o ruku?“

„Ano, to je pravý důvod. Nechce, aby se z vás brzy

stala vdova. Neumím si představit, co provede teď, když

ví, že jste rovněž ohrožena. Ještě dnes si s ním o tom

musím promluvit. Nezapomeňte, že kdybyste komukoli

řekla o našem rozhovoru jediné slovo, může to Leo

zaplatit životem.“

Diana od něj neodtrhla zrak a její tvář pobledla.

„Kdo vy vůbec jste?“ zeptala se.

„Jsem detektiv ze Scotland Yardu, nechci však, aby

to někdo jiný věděl. Leo to samozřejmě ví. Kdyby tušil,

co jsem vám nyní právě prozradil, zuřil by. Možná tak, že

by mé šetření skončilo.“

„Zdá se, že mu moc nedůvěřujete.“

„To máte pravdu, ale byl bych nerad, kdyby došlo k

nedorozumění. Leo by mě nezradil. Je velmi hrdý a

nebojácný, ale také tuze mladý a vznětlivý. Proto se

neodvažuji se vším se mu svěřovat. Kdybych mu řekl

všechno co vím, mohlo by ho napadnout, že vezme zákon

do svých rukou a to by patrně dopadlo špatně. Útok na

vás by ho mohl vyprovokovat k neuváženému jednání a

my si nemůžeme dovolit udělat chybu. Teď nesmí z

Hallu. Pochopitelně se rozhodl, že dovede věc do konce.“

Náznak úsměvu zmírnil přísný výraz Bigglesovy tváře.

„Byl jsem tak smělý, že jsem ho vyzval, aby vás odvezl

na měsíc na svatební cestu někam, kde by vás nikdo

neznal, ale nechtěl o tom ani slyšet. Pozval mě sem právě

proto, že vás chce požádat o ruku, ale bojí se to udělat,

dokud se tahle ohavnost nevysvětlí. Takový je to

člověk.“

„Víte kdo stojí za tím vražedným spiknutím?“

„Domnívám se že ano, ačkoli Leovi jsem nic neřekl

z obavy, aby nevyvedl nějakou nepředloženost.

Podezření totiž nestačí, Diano. Než začnu jednat, musím

mít důkaz a já doufám, že jej získám, aniž bych se musel

dívat na další mrtvolu. Takhle se věci mají a to je vše, co

se vám v této chvíli odvážím říci.“

„Jsem vám vděčná za to co jste mi pověděl,

pane…?“

„Detektiv inspektor Bigglesworth.“

„Děkuji vám, inspektore. Konečně vím, na čem

jsem. Věděla jsem, že Leo má nějaké zábrany. Buďte

ujištěn, že o tom nikomu nepovím ani slovo.“

Dívka podala Bigglesovi ruku. „Zatím sbohem.

Vraťte se a dejte na Lea pozor.“

„Udělám co je v mých silách. Hlavně buďte

opatrná.“

Biggles doprovodil Dianu po příjezdové cestě.

Potom otočil auto a rozjel se silnicí, po které přijeli.

Když se přiblížil k místu, kde kulka zasáhla Dianino

auto, zajel ke straně a zastavil. Než vystoupil, důkladně

se rozhlédl, protože si velmi dobře uvědomoval

nebezpečí, které zde podstupuje každý, kdo přijede

bentleyem. V dohledu však nebyla ani živá duše, takže

vystoupil a začal a prohlídkou. Ani moc nedoufal, že

něco najde, ale určitou naději měl a nehodlal při svém

pátrání zanedbat žádnou příležitost. Věděl, ze které

strany silnice kulka přilétla, neboť prorazila okno na

straně řidiče.

Nakonec byl jeho průzkum mnohem úspěšnější než

očekával. Mohl za to děkovat zarostlému okolí silnice,

kde nyní na podzim zasychalo vysoké kapradí. Našel v

něm jedinou pěšinu, prošlapanou od někoho, kdo tudy

procházel pravidelně. Byla tak nápadná, že ji Biggles

nemohl přehlédnout. Po silnici jezdilo jenom málo vozů,

převážně osobních. Nezajímaly ho. S očima upřenýma k

zemi šel pomalu dál, až ho stezka dovedla za hustý

smrček, ze kterého by byl nádherný vánoční stromek. S

úžasem zjistil, že šel oklikou a teď stojí jen šest kroků od

kraje silnice. Podle malé udupané plochy poznal, že tam

někdo chvíli přešlapoval. Místo označovaly nedopalky

cigaret, zašlápnuté podpatkem do měkké půdy. Okamžitě

si povšiml korkového filtru. Byl neporušený.

Shýbl se, dva zastrčil do náprsní tašky a předkloněn

pokračoval v pátrání. Již věděl co hledá. Chvíli mu trvalo

než to našel, ale nakonec se spokojeným pousmáním

zvedl z jehličí prázdnou mosaznou nábojnici ze zbraně

ráže dvacet dva. Podíval se na její spodek. Úderník klepl

na roznětku přesně ve středu. Když žádal dívku, aby mu

ukázala, kde se na její vůz střílelo, myslel právě na tohle.

Rozhlédl se, aby se ujistil, že zde již nic jiného nenajde a

potom se vrátil k autu. Nasedl a pokračoval v cestě.

„Byl jste tam nějak dlouho,“ vybafl na něj Leo, který

čekal na příjezd auta u hlavního vchodu.

„Měl jsem ještě něco menšího na práci,“ odpověděl

Biggles.

„Co to bylo?“

„Chtěl jsem se ujistit, zda výstřel na Dianu nevyšel z

pušky jen nešťastnou náhodou. Byl to ale pošetilý

nápad.“

„Nebyla to náhoda?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Biggles. „Pokud by ji však

střelec zasáhl, vypadalo by to tak. Přiznala nám, že jela

velmi rychle. Ve stavu, v jakém by ji našli, kdyby vůz

havaroval a rozbil se, není vůbec pravděpodobné, že by si

někdo všiml tak drobného zranění, jako je vstřel kulkou

tak malé ráže. Kdo by kulku hledal? Koho by takové

podezření vůbec napadlo? Člověk, který střílel, byl

docela mimo podezření a věděl to.“

„Jste si tím naprosto jistý?“ vyhrkl mladík a vytřeštil

oči. „To znamená, že ji chtěl zabít?“

„Nemá smysl si něco nalhávat, Leo. Střelec dobře

věděl, co dělá. Cestou zpátky jsem si místo pečlivě

prohlédl. Našel by se nějaký důvod, proč by pytlák nebo

někdo jiný střílel na zvěř tak nízko nad silnicí? Připočtěte

si k tomu plné denní světlo a na silnici provoz, který

vylučuje přítomnost jakéhokoli divokého zvířete, jež by

bylo při smyslech! V každém případě, abych se

záležitostí nějak skoncoval, podařilo se mi najít tohleto.“

Biggles vytáhl prázdnou nábojnici z kapsy a podal ji

Leovi. „Když se podíváte na roznětku, poznáte, že byla

odpálena ze stejné pušky, která zabila Charlese, či aspoň

ze stejného typu zbraně. Vsadím se, že s pomocí zařízení,

které máme v Yardu, se dá prokázat, že oba náboje, tento

i ten co zabil Charlese, byly vystřeleny ze stejné zbraně.“

Leo upřeně hleděl asi deset vteřin na nábojnici, jako

kdyby ho uhranula. „Panebože!“ vydechl. „Tak oni jdou i

po ní!“

„Vypadá to tak.“

„Ale proč? Proč Diana?“

„To můžeme jen hádat. Třeba vás chtějí poděsit.

Nebo vás chtějí zasáhnout na nejcitlivějším místě.

Napadá vás něco jiného?“

„Ten lotr! Ten ďábel!“ zamumlal Leo. Náhle zvedl

hlavu, jako by ho osvítila myšlenka. „Doufám, že jste

neřekl Dianě, že její život je v nebezpečí?“

„Přesně naopak. Ví o tom.“

„Ale ne! Neměl jste jí to říkat!“

„O tom vy nerozhodujete,“ odpověděl ostře Biggles.

„Při tom co už vím, bylo varování to nejmenší, co jsem

mohl udělat, aby dávala na sebe pozor. Jak by vám bylo,

kdybyste se dozvěděl, že ji našli na silnici zabitou při

dopravní nehodě a vy, který jste věděl o nebezpečí, byste

nehnul ani prstem?“

„Ano, je to tak,“ kousl se Leo do rtu. „Sakra,

inspektore, jak to že máte vždycky pravdu?“

„Vždycky ne. Ale doufal jsem, že pochopíte moje

rozhodnutí. Ale teď si nedělejte starosti. Vaše dívka má

hlavičku, které to myslí. Vy si musíte zachovat tu svoji a

neztrácet předčasně nervy. Teď mi dejte něco k pití.“

Biggles se sesul na nejbližší židli a zapálil si.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

BOUŘE A VICHŘICE

Po obědě si Biggles a mladík sedli jako obyčejně

venku. Ovzduší bylo napjaté. Leo nevydržel sedět a

Biggles cítil, že mladý muž je stále podrážděnější a

netrpělivější. Vzhledem k tomu, co se mohlo stát Dianě,

se mu ani nedivil a chápal ho. Připravil se na nemilé

otázky a netrvalo dlouho a dočkal se jich.

Leo který chodil s rukama v kapsách sem a tam, se

náhle zastavil nad sedícím Bigglesem, pohlédl na něj a

rozhodným hlasem pronesl: „Tak co uděláte s tím

střílením po Dianě?“ Znělo to jako něco mezi otázkou a

příkazem.

„Svůj názor jsem vám už pověděl,“ odpověděl

Biggles. „Protože se chci chovat jako rozvážný člověk,

mohu vám to zopakovat. Je možné, že vás někdo chce

odradit od sňatku s vašim děvčetem, nebo usiluje vylákat

vás ven, aby vás mohl odstřelit, nebo vám prostě chce

hrát na nervy. Jestli je tohle pravý důvod, pak střelec

uspěl. Posaďte se a uvolněte se.“

„Vy si tu hezky v klidu sedíte a mluvíte o uvolnění,“

odsekl Leo neomaleně. „Stříleli na mou dívku! Není na

čase, abyste s tím něco udělal?“

„Poslyšte, jsem tu sice krátce, ale nezahálel jsem.

Pokud jste si mé práce nevšiml, mrzí mě to. Posaďte se!“

Mladík poslechl. „Povězte mi, máte opravdu tušení,

kdo za tím spiknutím vězí?“ řekl téměř prosebně.

„Myslím, že ano,“ vzdychl Biggles. „Mohl bych ty

lidi jmenovat.“

„Lidi? To je jich víc?“

„Ano. Téměř s určitostí jsou do toho zapletení aspoň

dva. Mohou zde ale být i další osoby.“

Mladíka to ohromilo. „A nemůžete mi prozradit

jméno toho, který střílel na Dianu, nebo kterého z toho

podezíráte?“

„Copak byste udělal, kdybych vám jméno pověděl?“

„Šel bych a toho lotra bych zastřelil.“

„Skvělý nápad. Je vám známo, že potom byste se

ocitl na lavici obžalovaných vy a ne on?“

„Dobře. Ale co vy? Když toho zatraceného zločince

znáte, proč ho nezatknete?“

„Z čeho bych ho měl obvinit?“

„Z vraždy.“

„Z čí vraždy?“

„Zavraždil přece Charlese!“

Biggles zavrtěl hlavou. „Je na čase, abyste věděl, že

prokázat vinu člověku obviněnému z vraždy vyžaduje

nesporný důkaz a to je něco co zatím ještě nemám.

Nezáleží na tom, co si myslíte vy nebo já. O vině musíte

přesvědčit porotu a to nebývá snadné. Když se vyskytne

byť jen stín pochybnosti, podezřelý vyvázne. Výrok

poroty ,nevinen’ znamená, že ho pustí. Kdyby se to stalo

v tomto případě, natropilo by to velkou škodu, protože

bychom se namáhali zbytečně. Ne, Leo, nemá smysl se

ukvapovat. Podezření nestačí, zvláště když se opírá o

něco tak fantastického, že by tomu nikdo neuvěřil. Já si

raději počkám, dokud nebudu mít něco hmatatelnějšího.“

„Jak dlouho to může trvat?“

„Doufám, že krátce.“

„Zatímco budete čekat, mohou Dianu zavraždit.“

„Víte, mladý muži, nepožádal jsem ji, aby se někde

schovala, ale jinak jsem udělal všechno, abych zabránil

vraždě. Vyzval jsem ji, aby byla opatrná a zbytečně se

netoulala krajem.“

„Takže je na tom jako já. Sedí a čeká, až se vrah

rozhodne zabít další oběť,“ zachraptěl Leo trpce.

„Bohužel je to tak,“ odpověděl Biggles klidně.

„Skvělá vyhlídka,“ ušklíbl se Leo.

„Buďte jen trochu trpělivý. Věřím, že Bertie doveze

nové zprávy. Víc dělat nemohu.“

„Nemůžete ty lidi zatknout jako podezřelé?“

„Že jako chystají vraždu? Ne! Je to smůla, ale bez

ohledu na to co víte, nebo co si myslíte, nemůžete

dokázat, co někdo zamýšlí, dokud to neudělá.“

„Jestliže se rozhodl mě zastřelit, může to provést, i

když tu sedím.“

„Snad by mohl, ale neudělá to.“

„Proč ne?“

„Když tu jsem s vámi? Věděl bych, že to je vražda.

Dosud to vždy provedli tak, aby vražda vypadala jako

nešťastná náhoda. Zločinec zřídka mění metodu.“

„Je to zločinec?“

„Nikoli v běžném smyslu toho slova. Naopak, jestli

to je člověk, jehož podezírám, bude v podstatě kulturní a

čestný.“

„Ale chystá se mě zabít.“

„Ano, za určitých okolností.“

„Za jakých okolností?“

„Jednoduše se nespokojí s tím, že vás zastřelí. Bude

také chtít, abyste ho přitom viděl, a pochopil, proč to

dělá. Tak nějak zabil vašeho bratra. Charles vraha viděl.

Přesněji řečeno něco zahlédl a vám se snažil sdělit, co to

bylo. Mluvil přece o třech hvězdách. Pochopil oč jde,

bohužel příliš pozdě.“

„Děláte z toho tajuplnou záhadu,“ obvinil ho Leo.

„Je to tajuplné.“

„Ale to co jste mi právě pověděl, nesouhlasí s tím,

jak stříleli na Dianu. Ta nikoho neviděla.“

„Případ dívky je jiný. I kdyby střelce viděla, nic by

si z toho nemohla vyvodit.“

„Tomu nerozumím.“

„Možná je to tak lepší. Zatím nemá smysl se o tom

dohadovat, Leo. Musíme počkat na svou příležitost.

Hned jak získám důkaz, povím vám všechno. Potom

pochopíte.“ Biggles se zadíval na oblohu a vstal. „Žene

se bouřka a vypadá dost divoce,“ řekl. „Myslím, že

půjdeme pod střechu.“

Vzdálený rachot hromu to potvrdil. Náhle se zvedl

vítr a nízko nad obzorem se k Hallu hnal závoj prachu.

Od západu se po obloze valila mohutná temná hradba,

která vzápětí zakryla slunce.

Vešli do domu a brzy poté vypukla bouřka. Ostrý

vítr se proměnil ve vichřici a pak se spustil divoký

lijavec, provázeným oslnivými blesky a burácením

hromů. Trvalo dlouho, než se liják uklidnil, změnil se v

dešť a potom v trvalé mrholení. Ovzduší uvnitř velkého

domu, které nebylo veselé ani za pěkného počasí, bylo

nyní přímo tísnivé. Den končil. Nevrlý Leo po čaji odešel

a nechal Bigglese o samotě, což se inspektorovi docela

hodilo. Získal konečně čas na promyšlení nově zjištěných

skutečností a nemusel si lámat hlavu vymýšlením

vyhýbavých odpovědí na Leovy otázky. Dokázal

pochopit jeho rozpoložení a byl v pokušení povědět mu

co věděl, nebo aspoň čeho se domýšlel. Byl si však

vědom toho, že mladý muž teď prožívá velké napětí a bál

se, že by mohl vyvést pěknou hloupost. Brzy se ukázalo,

že měl pravdu.

Bertie se do večeře nevrátil. Brzy po desáté se

Biggles rozhodl jít spát. Nebyl unavený, ale rád by se

vyhnul zbytečné diskusi s mladíkem. Ze stolku na chodbě

vzal svícen a odnesl si ho do svého pokoje. Hned se však

nesvlékl. V zamyšlení usedl na okraj postele, zapálil si a

zabýval se případem. Bouře se sice přehnala, ale po

obloze se nadále hnaly mraky, z nichž chvílemi sprchlo a

neustal ani silný vítr, který ponuře skučel v komíně a

chvílemi zalomcoval starodávným oknem, které nikdo

nezavřel. Biggles si řekl, že to tak nenechá a šel k němu,

aby to napravil. Když se natahoval pro upevňovací

háček, vyhlédl ven. Mraky se na chviličku protrhly a

vynořil se měsíc a hrst hvězd. Okolí Hallu ozářilo slabé,

mlhavé světlo. Biggles pohlédl pod sebe, ale hned stáhl

hlavu do pokoje. Několik yardů pod oknem totiž zahlédl

postavu, jak se pokradmu prodírá mezi rododendrony a

mizí v jejich černém stínu.

Napadlo ho, že by měl před nenadálou návštěvou

varovat svého mladého přítele. Vzal svou tašku, otevřel ji

a vylovil z ní malou pistoli, kterou vozil s sebou, kdyby

se stalo něco nepředvídaného. Zasunul ji do kapsy a sáhl

do nočního stolku pro kapesní svítilnu, pro jistotu vzal i

svíčku, a tiše se rozběhl chodbou k pokoji, kde přespával

Leo. Zaklepal na zavřené dveře, ale nikdo se neozval.

Stiskl kliku, otevřel a vstoupil. Na stolku u lůžka hořela

svíčka, ale mladík v pokoji nebyl.

Polekalo ho to. Spěchal po schodech dolů a rychle

nahlížel do jednotlivých obývacích místností. Po mladém

muži v nich nebylo ani památky. Rozhodl se neztrácet

čas dalším hledáním, postavil svíčku na truhlu a šel k

hlavním dveřím. Byly zavřené, ale nezamčené, což ho

překvapilo, protože mladíka důrazně upozornil, že na noc

musí zamykat. Vyklouzl ven, nechal dveře pootevřené a

kráčel ke křoví. Pravou rukou sevřel pistoli, v levé držel

svítilnu. Zastavil se, odtáhl levici dál od těla a rozsvítil

baterku, aby světlo padlo na houštinu.

„Ven!“ rozkázal ostře. „Vylezte na světlo, člověče!“

Ustoupil o krok, když se z houští vynořil promočený Leo

s puškou v ruce.

„To ale byla od vás hloupost…“ vyjekl mladík a hlas

mu selhal. „Vždyť jsem vás mohl zastřelit…“

Biggles se zhluboka nadechl. „Jestli někdo jednal

hloupě, tak jste to byl vy,“ odsekl pak. „Co to tu zas

vyvádíte?“

„Chci chytit vraha! Co kdyby přišel?“

„Takže jste se rozhodl na něj počkat?“

„Ano.“

„A kdyby se ukázal?“

„Zastřelil bych ho. Podle pravidla oko za oko, zub za

zub, si nic jiného nezaslouží.“

„Nebesa! Nechte už těch nesmyslů!“ přerušil ho

příkře Biggles. „Jste nebezpečný chlap a měl bych vás

dát zavřít. Ale nebudeme se tu dohadovat. Jste celý

mokrý, koukejte se jít usušit!“ Obrátil se k domu a Leo, z

něhož crčela voda, kráčel za ním.

Biggles zavřel dveře a vyčítavě se na něj podíval.

„Víte dobře, že dělám co mohu, abych vám pomohl. Vy

děláte co můžete, abyste všechno co možná nejvíc

zkomplikoval. Pokud se nebudete řídit mými radami,

plýtvám zde časem a udělám nejlépe, když odjedu domů.

Nemá smysl shánět lékaře, když nehodláte polykat jeho

léky. Je ta puška nabitá?“

„Ano.“

„Tak z ní vyndejte náboj.“

Leo poslechl a položil pušku s nábojem na truhlu.

„Omlouvám se,“ řekl zkroušeně. „Teď si uvědomuji, jak

to bylo nebezpečné. Ale já netušil, že mě uvidíte. Mohl

jsem vás zastřelit.“

„Zdá se, že vás vůbec nenapadá, jak snadno jsem

mohl zastřelit já vás. Když dva lidé chodí potmě s

nabitými zbraněmi, říkají si o neštěstí. Už o tom

nebudeme mluvit. Chcete jít dnes v noci ještě ven?“

„Ne.“

„Dobrá. Vracím se do svého pokoje a pokusím se

usnout. Zamkněte dveře! Kdyby se někdo pokusil dostat

k truhlici v komoře, budu to slyšet. Tak ještě jednou

dobrou noc.“ Biggles se vrátil do svého pokoje a

tentokrát si lehl do postele. Než se přikryl, přesvědčil se,

že má pro případ poplachu všechno po ruce, především

kapesní svítilnu a župan, který mu půjčil mladý pán

domu.

O něco později, ve chvíli kdy usínal, se s trhnutím

probudil. Zavinila to silná rána vedle postele. Sáhl po

svítilně a jak se v polospánku vylekal, trvalo mu pár

vteřin, než si uvědomil, že na podlahu spadly knihy

zavěšené na nitích. Past sklapla. Navlékl si trepky, hodil

na sebe župan, strčil do kapsy pistoli a s baterkou v ruce,

obrácenou světlem dolů, zamířil k místnosti, kde stála

truhla. Napadlo ho, že probudí Lea, ale rychle od toho

upustil, protože by jednak ztrácel čas a potom dva lidé by

nadělali více hluku než jeden.

Došlo však k tomu, že hluk způsobil sám a bylo ho

víc než dost.

V naprostém tichu se doplížil až ke dveřím místnosti

s truhlou, ale tam zavadil o kus brnění županem, který si

ve spěchu nezapnul. Jedna část brnění s řinčivým

rachotem dopadla na kamennou podlahu, nedíval se jaká,

a až později zjistil, že šlo o železnou rukavici. Biggles

uznal, že takový rámus by probudil i mrtvého, tiše zaklel,

nechal opatrnost opatrností a vrhl se vpřed, aby vnikl do

komory co nejdřív.

Rozrazil dveře a rozeznal muže, ženoucího se k

oknu. Byl celý v černém a byl už vlastně u cíle. Okno

bylo rozevřené, jak Biggles poznal podle závanu

chladného vzduchu. Neplýtval slovy, protože věděl, že

by k ničemu nevedla a vrhl se za vetřelcem. Chlapík měl

již jednu nohu venku z okna a právě se otáčel, aby se

dostal ven celým tělem. V tom okamžiku Biggles zahlédl

jeho maskovanou tvář, ale nepoznal o koho jde.

Hrozivější bylo, že si všiml, jak směrem k němu zvedá

paži. Uhodl co to znamená a vrhl se stranou. Patrně si tím

zachránil život, protože vzápětí třeskl výstřel a temnotu

komory ozářil na zlomek vteřiny plamen…

Obrys lidského těla, rýsující se v měsícem

osvětleném čtverci okna, vzápětí zmizel a zvenčí sem

dolehla hlasitá rána a praskot, jak se prchající zřítil do

křoví. Biggles se přihnal k oknu, ale bylo pozdě. Vetřelec

byl hbitý a obratný. Nezranil se při pádu, byl už na nohou

a Biggles stačil zahlédnout pouze stín, vzdalující se od

rododendronů. Pak připlul mrak, který zakryl měsíc a

zahalil park černou tmou. Dupot rychlých kroků tichl.

Biggles se odvrátil od okna a hnal se ke dveřím.

Uháněl ven, k hlavnímu východu, ale na chodbě se srazil

s mladíkem.

„Co se tu k čertu děje?“ vyjekl Leo. „Slyšel jsem

výstřel!“

„Ztratil jsem ho,“ vyhrkl Biggles, ale nezastavil se.

„Vnikl sem a utekl oknem.“

Doběhl k hlavnímu východu, otevřel těžké dubové

dveře a narazil na clonu tmy, šlehajícího deště a prudké

vichřice, jež se vrátila. Na nebi znovu zaduněl hrom.

Bezmocně se zastavil a uvědomil si, že za těchto

podmínek je téměř vyloučeno prchajícího dostihnout. Jak

tam tak stál a zklamaně hleděl do tmy, přiběhl k němu

Leo s očima na vrch hlavy.

„Tak co je?“ křičel. „Mluvte!“

„Past fungovala bezvadně, ale já to zpackal, když

jsem pospíchal do komory,“ sdělil mu Biggles smutným

hlasem. „Županem jsem shodil nějaký kus toho starého

plechového harampádí, co tady máte všude na chodbách.

Zřítilo se to na podlahu s tak úděsným rámusem, že by to

probudilo i mrtvolu. Ten chlap to samozřejmě slyšel. Než

jsem stačil otevřít dveře, prchal oknem. Pak spadl do

křoví.“

„Nepronásledoval jste ho?“

„Právě jsem skončil. V takovéhle noci by to nemělo

smysl. Neměl bych ani nejmenší naději, že ho najdu. Je

to škoda…“ zarazil se. „Slyšíte? To bude on!“

Svištění větru totiž přehlušil zvuk startujícího

motoru a hned poté nad silnicí zazářil pruh světla a

pohnul se.

„Tím je to vyřízeno,“ řekl Biggles. „Než bychom se

s vaším vozem dostali na silnici, bude na míle daleko.“

„Podle zvuku to je hodně silný vůz,“ zabručel Leo.

„Pojďme se podívat na truhlu, co s ní ten chlap

vlastně dělal,“ navrhl Biggles. „Musíme také zavřít okno,

je otevřené dokořán. Zítra, jakmile bude dost světla, se

podívám ven pod okno, jestli tam něco nevytrousil.“

Zašli dovnitř podívat se na truhlu. Leo zavřel okno a

vrátil se k Bigglesovi, který si prohlížel předmět, ležící

vedle truhly na podlaze. Mladík se pro věc sehnul, ale

Biggles ho zarazil. „Nechte to ležet!“ řekl rychle. „Pokud

ten chlapík neměl rukavice, najdeme na tom jeho otisky.“

„Pilka na železo, co?“ řekl Leo.

„Správně,“ kývl Biggles. „Nová a pěkná. Zřejmě

zamýšlel přeřezat visací zámky. Na tomhle je vidět, kde

začal. Nedostal se daleko, protože ho padající brnění

vyrušilo v práci. Prozrazuje to, že nejde o zkušeného

zloděje. Ten by zámky vypáčil.“

„Co myslíte, že hledal?“

„Jediné co mě napadá, je vaše královská listina,

která dává rodu Landavillů vlastnické právo na majetek.“

„Měl u sebe pistoli?“

„Měl, a také ji použil. Výstřel mě minul jen o vlásek.

Ráno za světla se podíváme, kde skončila kulka. Teď

bychom ji asi nenašli. To je prozatím všechno, co se dá

dělat. Není pravděpodobné, že by se náš host vrátil dnes

v noci, takže můžeme klidně jít zpátky do postele.“

Kráčeli chodbou, když zazněl zvonek u vchodových

dveří.

„Kdo to k čertu teď v noci může být?“ vyhrkl mladík

a vyděšeně pohlédl na Bigglese.

„To poznáme, když se půjdeme podívat.“

Sešli dolů ve světle Bigglesovy baterky a Leo

otevřel.

Vstoupil Bertie, ze kterého crčela voda. „Je mi líto,

pánové, že jsem vás vzbudil, ale dalo mi hodně práce se

sem dostat. Všude na těch zatracených cestách leží

stromy vyvrácené bouřkou. Musel jsem proto objíždět

půl Anglie, abych se sem dostal.“

Sejmul promočenou čepici a plášť a položil je na

truhlu u dveří. „Mimochodem, neměli jste tu návštěvu?“

„Jsi dobrý detektiv,“ řekl pobaveně Biggles. „Uhodl

jsi. Proč se ptáš?“

„Viděl jsem ho u té zřícené brány, přesněji řečeno,

jsem viděl u silnice stát jeho auto.“

„Pojď dál,“ vybídl ho Biggles. „Budeš nám o tom

vyprávět a možná při tom uschneš.“

KAPITOLA DVANÁCTÁ

BIGGLES VYSVĚTLUJE

V jídelně pak Bertie podrobně vyprávěl, co se mu

stalo cestou, sledován klidným Bigglesem, užaslým

mladíkem a nevzrušenýma očima mnoha mužů z rodu

Landavillů.

„Než jsem vyřídil všechno, oč jsi mě požádal, čas

dost pokročil, ale myslel jsem, že bych to mohl zpátky

ještě stihnout,“ vyprávěl. „Počítal jsem, že se sem

dostanu nejpozději do devíti hodin, ale nevzal jsem v

úvahu tu hnusnou bouřku. Absolutně mě zdržela. Liják

byl chvílemi tak silný, že jsem vůbec neviděl na cestu,

stěrače na to prostě nestačily. Když už jsem ale jednou

vyjel, řekl jsem si, že to nevzdám a dojedu. Pak mě zase

zdržely stromy, které napadaly přes silnici. Policie

odklonila trasu a poslala mě sem excelentně strašidelnou

objíždkou. Ujel jsem snad padesát mil navíc a kapičku

jsem i zabloudil. Zorientoval jsem se, až když mě zastavil

jeden chlápek z autoklubu a řekl mi, že silnice po které

jedu, nikam nevede a končí v nějakém lese. Všechno to

dopadlo tak, že jsem se sem dostal teprve před půl

hodinou.“

„Před půl hodinou?“ přerušil ho Biggles. „A co jsi

celou tu dobu dělal v lese?“

„To ti právě chci říct, starouši, pokud mě pustíš ke

slovu. Když jsem dorazil k příjezdové cestě a odbočil na

ni, málem jsem vrazil do jiného auta, které tam stálo

hned na kraji, předkem k silnici. Mělo vypnutá světla a já

došel k závěru, že patří nějakému řidiči, který měl na

voze poruchu a zaparkoval raději na postranní cestě, než

by nechal vůz na silnici, kde by překážel.“

„To byl docela rozumný předpoklad,“ prohlásil

Biggles. „Co jsi udělal?“

„Protože jsem nemohl projet, zacouval jsem na

silnici a šel věc vyšetřit. Měl jsem dojem, že ten chlápek

je ještě ve voze. Doufal jsem, že sedí uvnitř, protože v

tom případě bych se ho zeptal, zda nepotřebuje pomoc.

Počítal jsem s tím, že bychom se mohli spolu na něčem

dohodnout. Ve skutečnosti jsem ovšem především chtěl,

aby s tím svým zatraceným auťákem uhnul a já mohl

projet. Nechtěl jsem, aby naše auto stálo celou noc na

silnici. Musel bych nechat svítit světla a vybil bych

baterii.“

„Nechal jsi rozsvícená světla, když jsi se šel na to

podívat?“ zeptal se Biggles.

„Zhasl

jsem

reflektory,

abych

neoslňoval

protijedoucí řidiče. Parkovací světla jsem nechal svítit.

To stačilo. Pak, jak jsem už řekl, jsem došel k druhému

vozu. Nikdo v něm nebyl.“

„Jaká to byla značka?“

„Za deště a v té odporné tmě se to dalo poznat jen

těžko. Nemohl bych na to přísahat, ale myslím, že to byl

černý mercedes. Jak bys měl vědět, neměl jsem baterku.

Nechal jsem ti ji tady.“

„Zjistil jsi jeho číslo?“

„Ano. To jsem viděl ve světle reflektorů, když jsem

do něj málem drcnul. Než jsem vystoupil z vozu,

poznamenal jsem si je na zadní stranu příručky

autoklubu. Napadlo mě totiž, že řidič možná bude shánět

svědka, kdyby chtěl vypáčit nějaké peníze z pojišťovny.

Ale místo něj jsem se dostal do kaše sám. Zdálo se totiž,

že nezbyde nic jiného, než šlapat zbytek cesty do Hallu

pěšky. Dříve než jsem vyrazil, vrátil jsem se k autu,

abych ho odstavil na krajnici a zamkl dveře. Když jsem

se tím zabýval, slyšel jsem startovat druhý vůz. Běžel

jsem na příjezdovou cestu, abych se podíval co se děje,

ale oslnila mě přibližující se světla. Chlápek se právě

rozjížděl a musel mě vidět, jenže místo aby zastavil,

přidal plyn. Měl jsem namále, ale stačil jsem uskočit.

Dřív než jsem se vzpamatoval, byl na silnici a uháněl

pryč. Teprve v té chvíli jsem si uvědomil, jak bídně bych

skončil. Rozjel jsem se za ním, ale bylo to beznadějné,

měl velký náskok. Viděl jsem odraz jeho světel na

stromech a mohu jen říct, že jel tak rychle, až to bylo

vážně na pováženou. Vůbec bych se nedivil, kdyby se

někde zabil. Tak jsem to raději vzdal a přijel za vámi. To

je všechno.“

„Myslím, že uhodneš, co se tu stalo.“

„Jasně, starouši. Měli jste tu lupiče.“

„Tys na něho narazil. Nadělal jsem tu spoustu

zmatku, když jsem shodil kus brnění a jemu se podařilo

upláchnout. Leo, jděte spát, jestli se vám chce. Já bych

po tom blázinci neusnul a nemohu se dočkat, až se

dozvím odpověď na několik otázek. Bertie, kde máš ty

věci, které jsi přivezl?“

„Leží ve voze.“

„Mohl bys je přinést? A taky příručku autoklubu s

číslem cizího auta. Tady je tvá milovaná baterka.“ Bertie

odešel.

„Co budete dělat, Leo?“ zeptal se Biggles.

„Zůstanete tady, nebo jdete spát?“

„Pokud vám to nevadí, zůstanu. I kdybych šel spát,

neusnul bych stejně jako vy.“

„Dobrá. Tak můžete dělat něco užitečného. Vezměte

čistý kapesník a přineste pilku, kterou lupič nechal ležet

u truhly. Neberte ji za držadlo ale za druhý konec a

dávejte pozor, abyste ji neotřel o šaty nebo o něco

jiného.“

Leo vzal svíčku a odešel do komory. Vrátil se ve

stejné chvíli jako Bertie, nesoucí policejní brašnu a

žlutou příručku autoklubu. Položil věci na stůl a otevřel

brašnu.

Biggles vzal do ruky příručku a přečetl nahlas číslo,

které na ni Bertie napsal. „WY 4782.“

„To jste se špatně díval,“ řekl Leo Bertiemu.

„Proč?“ zeptal se Biggles.

„Ten vůz znám. Každou chvíli ho vidím na silnici.“

„Proč by se měl Bertie špatně dívat?“

„Patří Warrenovi, člověku co má ve vesnici

hospodu. Ten by touto dobou nebyl venku a určitě by

nepostavil auto na moji příjezdovou cestu.“

Bertie již otvíral ústa k odpovědí, ale Biggles ho pod

stolem lehce kopl a Bertieho ústa se zavřela.

„Na tom nezáleží,“ řekl Biggles. „Až přijde čas,

zjistíme komu ten vůz patří.“ Pohlédl na zvětšené snímky

otisků prstů, které mu Bertie podal.

„Tyhle jsou ze sklenice,“ poznamenal Bertie.

„Pěkné, co?“

„Moc pěkné obrázky,“ chválil Biggles. „Těžko chtít

lepší. Teď se podíváme, jaké štěstí budeme mít s tímhle.“

Přitáhl k sobě pilku, sáhl po soupravě ke snímání otisků,

kterou už Bertie otevřel a dal se do práce. Netrvala mu

dlouho. Sfoukl zbytek prášku z rukojeti nářadí a prohlížel

si otisk palce, který se objevil a srovnával ho s jedním z

otisků na fotografii.

„Naprosto dokonalé,“ zašeptal, odsunul pilku

stranou a zakryl ji kapesníkem. „Nikdo se toho

nedotýkejte,“ dodal nahlas.

Pohlédl na Bertieho a zeptal se: „Vystavil ti velitel

příkaz?“

„Mám ho s sebou. Velitel se trochu rozmýšlel a pak

mě požádal, abych tě upozornil, že máš být velmi

opatrný. Smíš příkaz použít jedině tehdy, až budeš mít

docela přesvědčivé důkazy.“

„Myslím, že už máme skoro všechno pohromadě,“

přikývl spokojeně Biggles. „Jak to dopadlo se zbrojním

průkazem?“

„Nic jsem nenašel.“

„Nepodal žádost?“

„Nemá žádný záznam.“

Biggles chvilku mlčel a zamyšleně poklepával

cigaretou o hřbet ruky. „Na to bychom ho mohli dostat.

Je to docela slušné vedlejší obvinění, kdybychom ovšem

měli jistotu, že v domě najdeme střelnou zbraň.“

„Kde jinde by byla?“

„Mohla by tam být vlastně jen náhodou. Dnes v noci

ji užil proti mně. Když odcházel, tak zatraceně spěchal a

mám skoro jistotu, že spadl. Jestli padal, chytal se oběma

rukama wisterie, aby zmírnil pád. Zbraň mu patrně

vypadla. Dole pod keři by ji nedokázal najít, protože v té

chvíli mraky zakryly měsíc a byla tma jako v pytli.

Vlastně si vzpomínám, že se nezdržel ani vteřinu, aby

něco hledal, protože jsem ho slyšel hned utíkat. Zajímalo

by mě…“ Biggles se odmlčel a vstal.

„Původně jsem se chtěl podívat do křoví, až se

rozední,“ řekl po chvíli. „Zajímá mne, jestli tam něco

nenechal, i kdyby to byl jen útržek látky nebo knoflík.

Když jsme tady ale všichni pohromadě, myslím, že se

tam podíváme hned teď. Jeden důkaz navíc by už měl

celou věc definitivně potvrdit.“ Sáhl po svítilně. „Když

pod keři nic nenajdeme, rozhlédneme se ještě jednou za

světla.“

Vykročil ke dveřím a ostatní šli za ním ke

křoviskům pod oknem komory, ve které byla truhla.

Nejprve zaměřil kužel světla nahoru a sjížděl jím pomalu

po wisterii. „Ano, skutečně se zřítil,“ řekl. „Podívejte se

na tu visící větev, utrženou u zdi. Bud nebyla dost silná,

aby unesla jeho váhu, nebo se jí pořádně nezachytil. Teď

se podíváme sem.“ Stočil světlo k zemi. „Dávejte dobrý

pozor, kam šlapete,“ upozornil přátele.

Naštěstí přestalo pršet a úkol jim ulehčovalo

zamžené měsíční světlo. Na rododendronových keřích

však bylo stále mnoho vody, která při rozhrnování větví

stékala z listů dolů. Biggles lezl po čtyřech a prohledával

povrch půdy, takže Leo, držící svítilnu, spatřil revolver

první.

„Podívejte se na tohle!“ ohlásil objev. Zbraň

nedopadla na zem, ale uvázla asi tři stopy nad ní mezi

větvemi.

„Dokonalost sama,“ řekl Biggles, když ji opatrně

vyprostil z větví a držel ji přitom za hlaveň. „Je to

dvaadvacítka. To by nám zatím mělo stačit. Ostatní

počká. Půjdeme dovnitř.“

Vrátili se do jídelny, kde se Biggles přesvědčil, že z

revolveru byl vypálen pouze jediný náboj a pak na pažbě

provedl zkoušku na otisky prstů.

„Nevěděl jsem, že se vyrábějí revolvery ráže dvacet

dva,“ hlesl Leo.

„Ve Francii je můžete koupit v každém obchodě se

zbraněmi,“ řekl Biggles, aniž by zvedl hlavu od práce.

Srovnával otisky, které se objevily na pažbě, s těmi co

měl na stole. „Nejsou dost jasné, ale stačí nám,“ prohodil

pak. „Jsou trochu rozmazané – za to může ten déšť.“

Mrkl na Bertieho. „Máme jasno ve všem.“

„Vy snad ano, ale já ne,“ zavrčel Leo kousavě.

„Není už na čase, abyste mi konečně řekli, o co se tu

jedná? Proč mě dál necháváte v nejistotě? Co znamenají

ty řeči o příkazu?“

„Jedná se o příkaz k prohlídce.“

„K prohlídce koho nebo čeho?“

„K prohlídce hostince U ostruh. Myslím, že vám již

nemusíme nic zamlčovat. Ale nezkoušejte něco dělat na

vlastní pěst.“

„Co k čertu čekáte, že U ostruh najdete?“ vyjekl

mladík, který dosud nic nepochopil.

„Za prvé jsem čekal, že tam najdu střelnou zbraň

ráže dvacet dva, kterou majitel drží bez zbrojního pasu.

Náhoda nám ji seslala do rukou trošku předčasně. Také

by tam měl být havran, který někdy cestuje po kraji v

něčem, co se podobá velkému pouzdru na kameru.“

„Máte na mysli živého havrana?“

„Ano, mluvím o živém havranovi.“

„Viděl jste ho?“

„Ne, ale docela určitě jsem ho slyšel.“

„Chcete říci, že jste byl U ostruh?“

„Ovšem.“

„Proč jste tam šel?“

„Abych se podíval na pana Warrena. Nejenže jsem

ho viděl, ale podařilo se mi získat otisky jeho prstů. Říkal

jsem vám přece, že tady nemařím čas.“

„Omlouvám se. Bohužel patřím k netrpělivým

lidem.“

„Všiml jsem si,“ mávl rukou Biggles. „Ještě bych

rád našel malý znak nebo podobný předmět s erbem De

Warinů, se třemi pětihrotými kolečky ostruh, která se při

zběžném pohledu dají zaměnit za tři hvězdy. Začínáte již

chápat?“

Leo mlčel.

„Znal váš bratr Warrena od vidění?“ zeptal se

Biggles.

„To nevím. Pokud ho někdy viděl, nebo šel do té

hospody, nikdy se mi o tom nezmínil.“

„Zdá se, že buď Warrena neznal nebo toho dne, kdy

byl zabit, se Warren postaral, aby mu nebylo vidět do

tváře.“

„Vy myslíte, že ten revolver patří Warrenovi?“

zamrkal Leo.

„Ano i ne. Všichni zde hostinského znali pod

jménem Warren, ale já dávno vím, že se jmenuje jinak.

Jeho pravé jméno je podobné a zní De Warine!“

Mladík, který dosud stál, sklesl těžce na židli.

„Nechte mě přemýšlet,“ zakoktal sevřeným hlasem.

„Točí se mi z toho hlava.“

„Předpokládal jsem, že pravda bude pro vás

znamenat otřes,“ řekl Biggles nevzrušeně. „To byl další

důvod, proč jsem vám raději nic neříkal. Omlouvám se,

ale byl jsem si jistý, že to bylo nezbytné opatření. Teď už

si můžete dát dvě a dvě dohromady a spočítat si, jak se ty

dvě dvojky srovnávají s ráží dvacet dva.“

„Nechápu to,“ téměř vzlykl mladík. „Nedokáži

pochopit, proč by mě chtěl zabít právě Warren. Vždyť

ten člověk bydlí celé desítky let téměř u mých dveří.“

„Warren jen převzal štafetu. On byl jen jedním z

nositelů rodové tradice. Warrenovi žili ve vesnici

přibližně tak dlouho jako vy na Hallu. Vy jste zapomněl

na minulost, ale oni nezapomněli. Smyslem jejich života

bylo udržet účinnost prokletí. Žijete totiž v sídle, které

oni považují za své.“

„Ale vždyť to nedává smysl!“

„Vám možná ne, ale jim ano.“

„Jim?“

„Rodině, která se v současné době, pokud vím,

skládá z De Warina a jeho sestry Julie.“

„Ta je do toho taky zapletená?“

„Domnívám se, že musí vědět, co se tu děje. Jinak to

nemůže být. To ovšem nemusí znamenat, že souhlasí s

tím, co vyvádí její bratr. Možná se na celou věc dívá

jinak.“

„Jak?“

„Nevím,“ usmál se Biggles. „Třeba vůbec

nesouhlasí s vražděním, nebyla by sama. Možná jí vadí

pohled na krev, ale může mít i jiný plán, jak znovu získat

majetek.“

„Jaký plán?“

„Vdát se za vás.“

„Zbláznil jste se?“ vybuchl Leo.

„Připouštím, že to zní trochu divoce a pochybuji, že

by mě něco takového napadlo, kdyby mi tu myšlenku

nevnukla vaše dívka.“

„Diana?“

„Podezírala ji z nekalých úmyslů. Patrně to byl

ženský instinkt, kterým vycítila soupeřku a dá se to také

vysvětlit tím, že Julie věnovala mnoho času projíždkám

poblíž Hallu, kde ji mnozí viděli. Něco by na tom mohlo

být. Kdyby vás Julie přiměla k tomu, abyste si ji vzal,

stala by se paní na Ringlesby Hallu a tím by skončila i

kletba. Možná věří, že se dějiny opakují. Snad příliš

popouštím uzdu své fantazii, ale vzpomeňte si, kde celá

ta věc začala.“

„Na Bosworthském poli?“

„Velice správně, mladíku. A skončila tím, že vítěz

bitvy, člen rodu Lancasterů, se přiženil do nepřátelského

tábora, když si vzal za ženu Alžbětu z Yorku. Tak

skončila válka Růží! Předkové Julie a rovněž vaši

předchůdci vývoj znali a můžete se vsadit, že Julie De

Warine to všechno ví. Uznávám, že jde pouze o dohad,

ale je možné, že by dala přednost manželství před

vraždou.“

„To mě zničí, pánové,“ řekl mladík a hlava mu

klesla do dlaní. „Proč mě to nikdy nenapadlo?“

„Protože máte hanebný vztah k minulosti.“

„Kdy jste začal poprvé něco tušit?“

„Myslím, že první semínko zasela poslední slova

vašeho bratra, ta o hvězdách. Když jsem pak uviděl ve

vaší truhle erb se třemi hvězdami, semínko vyklíčilo. A

když jsem potom spatřil emblém De Warinů v kostele a

slyšel faráře vyprávět o ostruhových kolečkách jako o

hvězdách, což byla omluvitelná záměna, o stopu

povyrostlo. Řekl jsem vám, že shodu okolností jsem

ochoten připustit jen po určitou mez. Tohle ale již

zacházelo příliš daleko. Byly tu ještě další příznaky a

jeden vázal na druhý. Název hostince, jméno jeho

majitele a tak dále. Tenhle otisk prstů jsem získal v

hostinci. Patří Warrenovi. Stejný otisk je na pilce a

rovněž na revolveru. Warren kouří pouze cigarety značky

Nestorian s korkovými filtry, a protože je náruživý kuřák,

rozhazuje nedopalky kudy chodí. Je příkladem toho, jak

se příliš sebevědomý člověk stává neopatrným. Zbytky

několika cigaret Nestorian jsem sebral v lesíku, a také na

místě, z něhož Warren střílel na dívčino auto. To byl

nesmírně přesvědčivý důkaz.“

„Znamená to, že ho zatknete?“ zeptal se Leo.

„O tom se rozhodne na našem velitelství. Máme

před sebou značně složitý případ.“

„Složitý? Vždyť to je jasný případ vraždy.“

„Vy jste nezmar, Leo. Copak si nepamatujete, co

jsem vám říkal? Musíme o tom přesvědčit porotu!

Základní otázkou je vždy motiv. To opravdu očekáváte,

že by obyčejný člověk z ulice přijal tvrzení o tom, že

dostatečnou pohnutkou k vraždě je splacení účtu za něco,

k čemu došlo před pěti sty lety? Vždyť to nenapadlo ani

vás, Leo, a teprve před chvílí jsem vás o tom pracně

přesvědčil! Ostatně není na mně, abych o tom

rozhodoval. Teď musím zavolat veliteli a žádat ho o

instrukce. Zatelefonuji z vesnice, jakmile na poště

otevřou. Měl byste také vědět, že váš případ nepatří právě

do mého oboru a v Yardu může převládnout názor, že by

ho měli převzít a dokončit zdejší policisté.“

„Ale teď když máte příkaz, jistě hostinec U ostruh

prohledáte?“

„O tom se rozhodne, až podám hlášení.“

„Tím poskytnete Warrenovi čas k útěku.“

„Útěk? To neudělá. Proč by utíkal? Nemá nejmenší

podezření, že policie ví o tom, co provádí. Nemá tušení o

důkazech, které jsem shromáždil. Kromě toho by se

musel vzdát svých záměrů.“

„A co já? Každý odklad mu jen poskytne další

příležitost, aby mi provrtal kulkou hlavu.“

„Myslím, že s tím si nemusíte dělat starosti. Jakmile

pozná, že hra je u konce, a je pravděpodobné, že se to

dozví během několika příštích hodin, neodváží se dalšího

tahu. Jak to vypadá s časem?“ Sám se podíval na

hodinky. „Už půl páté. Teď když jsme si všechno

vysvětlili a víc zatím dělat nemůžeme, mohli bychom si

dvě či tři hodinky zdřímnout. Co vy na to?“

„Vezmete mě s sebou, až pojedete do vesnice, nebo

budete chtít, abych tu zůstal?“

„Jestli si přejete, klidně pojeďte s námi. Pojedeme

mým vozem. Až budeme telefonovat, můžete si

promluvit s Dianou a třeba si s ní někde sjednat

schůzku.“

„Mohu jí povědět, co jste mi řekl?“

„Co jí povíte, je vaše věc. Můžete jí důvěřovat, že se

zachová rozumně. Diana si získala mou důvěru hned, s

vámi to bylo mnohem horší. Patrně také velice rychle

pochopí celý příběh. Jak začnete vyprávět, domyslí si

řadu věcí sama. Je bystrá.“

„Dobrá,“ Leo se po dlouhé době zasmál. „Teď když

jsme si o té příšerné věci otevřeně promluvili, cítím se

mnohem líp.“

„Jemináčku, já taky,“ řekl Bertie. „A teď pojďme

spát.“

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

SMRT PŘINÁŠÍ USMÍŘENÍ

Policejní vůz vyjel z Hallu do obce Ringlesby krátce

po deváté. Leo přijal Bigglesovo pozvání, aby jel s nimi,

hlavně asi proto, že si od toho sliboval, jak si telefonicky

pohovoří s milovanou Dianou. Vypadalo to, že bude

hezký den. Bouře se přehnala, ale po vichřici mnohde

ležely spadané větve, a dokonce i kmeny stromů.

Ujeli asi polovinu vzdálenosti k vesnici, když na

cestě uviděli jeřáb a partu dělníků. Silniční značka

upozorňovala přijíždějící řidiče na zúžení cesty.

Uniformovaný chlapík ze silniční hlídky velitelsky zvedl

paži a Biggles šlápl na brzdu. Bylo jasné, že na silnici

došlo k nehodě a podle toho, jak vypadal osobní

automobil převrácený v příkopě, byla to šeredná havárie.

Dělníci rozřezávali kmen stromu, který padl přes silnici a

jiní vázali vrak k jeřábu, aby uvolnili cestu, protože

provoz začínal houstnout. Na průběh prací dohlížel

policista.

Biggles vystoupil a šel k němu, ale ještě než ho

oslovil, všiml si čísla auta. Byl to mercedes, který podle

Leofrice Landavilla patřil hostinskému Warrenovi. Trhlo

to s ním, protože si připomněl noční Bertieho věštbu.

Ačkoli bylo zcela jasné, k čemu zde došlo, ukázal

strážníkovi svůj policejní odznak a zeptal se: „Copak se

to tu stalo?“

„Už dlouho jsme tu neměli tak tragickou nehodu,“

řekl policista a smutně potřásl hlavou. „Vichřice skácela

strom přes cestu a vůz do něj čelně narazil. Jen se

podívejte na kapotu auta, uděláte si představu, jak rychle

muselo jet. Ten člověk z autoklubu odhaduje, že jel

rychlostí nejméně šedesát mil za hodinu! Řidič neměl

zdravý rozum, jinak by nejel v té hrozné noci tak rychle.“

„Nevíte, kdo to byl?“ zeptal se Biggles, aby si

potvrdil to, co již vlastně věděl.

„Ano. Pan Warren, ze zdejšího hostince U ostruh.“

„Byl v autě sám?“

„ Ano.“

„Zranil se vážně?“

„J e mrtev. Zemřel, než ho stačili převézt do

nemocnice. Už jsem to sdělil jeho sestře, která mu vede

domácnost.“

„Víte, kdy k tomu došlo?“

„Muselo to být časně ráno. Našel ho řidič nákladáku,

který zde pravidelně sváží mléko. Otočil se a přijel pro

mě. Samozřejmě tudy nemohl projet, silnici ucpal rozbitý

automobil a strom. Ležely na jedné hromadě. Uvolníme

to, jak nejrychleji to hoši dokážou.“

„Uf,“ vzdychl Biggles. „Někteří lidé si o neštěstí

říkají.“

„To máte pravdu,“ přisvědčil strážník.

Biggles se vrátil za volant a policista mu naznačil

rukou, aby objel místo nehody. Biggles nepromluvil ani

slovo, dokud neujel asi čtvrt míle. Pak zajel na krajnici a

zastavil.

„Byl to Warrenův vůz,“ řekl. „Warren je mrtev.“

Nastalo ticho, trvající dobré půl minuty.

„Říkal jsem už v noci, že se zabije,“ ozval se pak

Bertie. „Tak co teď?“

„Ano, to je přesná otázka,“ vzdychl Biggles.

„Vypadá to, že jsme vyřešili jeden problém a hned máme

před sebou další. Mohl bych vám teď chvíli vysvětlovat,

že jsme se dostali z bláta do louže, jenže já si to

nemyslím. Může to znít tvrdě a cynicky, ale mám pocit,

že pro všechny, jichž se to týká, došlo k nejlepšímu

řešení.“

Otočil se na sedadle a obrátil se přímo na mladíka:

„Způsob,

jakým

Warren

zemřel,

vám

žádné

zadostiučinění nepřinesl, ale snad uznáte, že s mrtvým se

nedá udělat nic jiného, než ho pohřbít. Policii to ušetří

hodně práce a vy se vyhnete nepříjemnému zájmu

veřejnosti, protože novináři by případ náramně nafoukli.

Warren prostě udělal tečku za případem sám.“

„A co jeho sestra?“

„Té už to řekli. Julie Warrenová si patrně myslí, že

se zhroutil svět.

Nemohu s tím nic dělat a s ní také ne. Nemám proti

ní žádný důkaz. Tím chci vyjádřit, jak obtížné by bylo

dokázat, že se Julie podílela na lotrovinách svého bratra.

Ve skutečnosti to ani nemusí být pravda.“

„Mohla by mi však být stále nebezpečná. Co když se

mi bude chtít pomstít?“

„Nevím, proč by to dělala. Vy jste přece neměl s

nehodou jejího bratra, nic společného. Ovšem, jen tak

mezi námi, my dobře víme, proč ujížděl v tak šíleném

počasí jak závodník. Něco o tom bude tušit také ona. Ale

co se týče prokletí? Jestliže byl její bratr posledním

mužským potomkem rodu De Warinů, jaký smysl by

mělo dál pokračovat v pomstě? Myslím si, že by bylo

nejlepší ji navštívit a upřímně si s ní promluvit. Až se

doví, kdo jsem a co jsem zjistil, patrně ji to tak překvapí,

že se dozná. Jestli to udělá a zaručí se, že vás již nebude

ohrožovat, Leo, jsem ochoten nechat případ tak, jak

skončil. Kletba se rozplynula, a tím že rozvíříme kalnou

vodu, nezískáme nic než bláto.“

„Proč myslíte, že se kletba rozplynula?“

„Jak jinak? Když z De Warinů zůstala jen Julie, co

může dělat? Pochopí, že policie ví o všem, co se tu dělo a

jistě si uvědomí, že při prvním projevu nepřátelství po ní

policie vystartuje jako starý námořník po láhvi rumu.

Určitě si s ní ale promluvím, abych poznal, jak na to bude

reagovat. Není sice vhodný čas na návštěvu, ale čím

dříve tu nešťastnou záležitost sprovodíme ze světa, tím

lépe pro všechny.“

Biggles se otočil, rozjel se a zastavil až před poštou.

„Bertie, zavoláš veliteli a povíš mu, co se stalo. Řekni

mu, že vyzpovídám Warrenovu sestru a jak to bude

možné, podám mu zprávu. Až skončíš, Leo si může

promluvit s Dianou. Pak oba dojděte k Ostruhám. Tohle

auto bude stát venku. Počkejte tam na mě.“

Bertie a Leo vystoupili a Biggles jel dál k hostinci.

Ještě se nepřiblížila otvírací hodina a dveře byly

zamčené, ale po zazvonění se otevřely a objevila se v

nich sama Julie. Obličej měla bílý jako stěna, ale jinak na

ní nebyly vidět známky dojetí. Zdála se být zcela

vyrovnaná a oči měla suché.

„Jsem

policejní

důstojník,“

začal

Biggles.

„Omlouvám se, že vás obtěžuji v takové chvíli, ale je to

důležité. Je ve vašem i v mém zájmu, abychom si spolu

trochu pohovořili. Položím vám několik otázek, na které

byste mi měla odpovědět.“

„Pojďte dál,“ pozvala ho.

Biggles ji následoval do pohodlně zařízeného

pokoje. „Posaďte se, prosím,“ řekla. „Pomohu vám, jak

dokáži.“ Biggles se posadil, a když si také ona sedla na

protější židli, začal: „Myslím, že vaše skutečné jméno je

Julie De Warinová. Je to tak?“

„Ano,“ kývla.

„Děkuji vám,“ odpověděl Biggles. „To mi ulehčuje

můj úkol. Jsem teď na návštěvě v Hallu a mohu vám říci

rovnou, že jsem do značné hloubky seznámen se sporem,

který trvá mezi vaší rodinou a rodem Landavillů. Nebudu

zacházet do podrobností, protože patrně o tom víte víc

než já. Zabývejme se tedy tím, k čemu došlo nyní. Víte,

kde byl váš bratr minulou noc, když se mu při cestě

domů přihodila nehoda?“ ‘

„Ano.“

„Souhlasila jste s tím, co hodlal udělat? Vím, co to

bylo.“

„Ne. Snažila jsem se ho od toho odradit. Podle mého

názoru to nemělo smysl, ale on měl vždycky svou hlavu.“

„Kdyby nedošlo k nehodě, zatkl bych ho dnes pro

pokus o vraždu nebo dokonce pro dokonanou vraždu.

Získal jsem dost přesvědčivých důkazů a v kapse mám

příkaz k prohlídce tohoto domu. Protože však se mnou

jednáte upřímně, doufám, že ta akce nebude nutná.

Jednou z věcí, kterou jsem tu chtěl najít, byla střelná

zbraň ráže dvacet dva, ale tu už mám. Váš bratr ji ztratil

při útěku z Hallu, když poznal, že tam na něj čekáme.“

„Tak vy jste věděl, kdo to je?“

„Ovšem. Měl jsem již jeho otisky prstů. Byly na

pilce, kterou v Hallu nechal. Jsou také na jeho revolveru.

Jeho mercedes viděl můj kolega na příjezdové cestě. Ale

to se vás nemusí týkat, pokud mi pravdivě odpovíte na

otázku, zda vrahem Charlese Landavilla byl váš bratr?“

Otázka ji tak překvapila, až sebou trhla, ale ovládla

se brzy.

„Ano, byl,“ přikývla.

„Měla jste s tím něco společného?“

„Ne. Snažila jsem se mu v tom zabránit. Podle mě to

nemělo žádný smysl a vždycky jsem měla pocit, že mstít

se po tolika letech, nás jenom přivede do neštěstí.“

„Zabila jste někoho nebo pomáhala někoho zabít?“

„Nikdy.“

„A co vaše jízdy s havranem?“

„Tak vy víte i o tomhle? Ano, havrana máme a

přiznávám, že jsem ho měla párkrát s sebou. Chtěl to ode

mne bratr.“

„K čemu jste, proboha, potřebovali havrana?“

„Sir Leofric vám to neřekl?“

„Ne. Sám o tom nemá ani tušení.“

„Tak potom na to Landavillové zapomněli. Já sama

neznám všechny podrobnosti, ale pokud vím, byla nějaká

spojitost mezi havrany a pradávnou popravou De Warina

v londýnském Toweru, za kterou byli Landavillové nějak

odpovědní. Patrně se při popravě slétli nějací havrani. V

každém případě havrani patřili k tradici naší pomsty.

Rodiče nás vychovávali v nenávisti k Landavillům a můj

bratr tím byl přímo posedlý. Pro něho to byli samozvanci.

Nebyl s ním snadný život. Byl nesmírně pyšný na svoje

předky. Měl sako s naším erbem vyšitým na kapsičce.“

„Měl ho na sobě, když zastřelil Charlese

Landavilla?“

„Pokud si vzpomínám, tak měl. Proč se ptáte?“

„Protože váš erb byl asi poslední věc, kterou Charles

Landaville zahlédl, než zemřel. Zaměnil ale ostruhová

kolečka za hvězdy. Proč se váš bratr pokoušel otevřít

starou truhlici v Hallu?“

„Domníval se, že v ní je uložen původní dekret krále

Jindřicha. Myslel si, že když dekret získá a zničí ho,

Landavillové ztratí vlastnické právo na náš majetek.

Potom bychom mohli požadovat jeho vrácení, neboť

máme listinu od Viléma Dobyvatele, která prohlašuje De

Wariny za právoplatné vlastníky. Jindřich VII. byl

uchvatitel a neměl právo nám nic brát!“

„Vidíte

velký

rozdíl

mezi

dobyvatelem

a

uchvatitelem?“ usmál se smutně Biggles. „V té době

králové mohli dělat, co chtěli. Teď mi povězte, koho

napadlo střílet na slečnu Mortimoreovou?“

„O tom vůbec nic nevím,“ vyhrkla žena a v jejích

očích, upřených na Bigglese, byla otázka. „Někdo na ni

vážně vystřelil?“

„Ano. Opravdu o tom nevíte?“

„Ne. Slyším to poprvé.“

„Napadá vás nějaký důvod, proč by ji váš bratr chtěl

zabít?“

„Ne. Totiž…“

„Copak?“

„Na něco jsem si vzpomněla. Před nějakým časem

jsem se pokoušela bratra přesvědčit, aby skončil s tou

strašlivou pomstychtivostí. Řekla jsem mu tehdy, že by

se spor snad dal urovnat manželstvím, jako se za dávných

časů často stávalo. Prohlásil, že nepřichází v úvahu,

abych se vdala za Landavilla, když už pro nic jiného, tak

určitě proto, že sir Leofric je víceméně zasnoubený se

slečnou Dianou Mortimoreovou.“

„A domníváte se, že se proto rozhodl ji… ehm…

odstranit, aby vám tím umožnil sňatek?“

„Hrůza…“ zaúpěla žena. „Jiný důvod mě však

nenapadá. Nápady mého bratra se nedaly předvídat.

Rozhodujícím prvkem v jeho životě byla pomsta, neměl

v hlavě nic jiného. S jakým osudem teď musím počítat?

Můžete mi klidně říci ten nejhorší. Mně už teď na ničem

nezáleží. Jsem ráda, že je po všem.“

„Váš osud?“ Biggles se na okamžik odmlčel.

„Žalobce by vás mohl obvinit ze spoluviny. Ale tím se

nyní nebudeme zabývat. Musíte pochopit, že já v téhle

chvíli vyjadřuji jen svůj osobní názor. Konečné

rozhodnutí učiní vyšší místa. Já osobně bych se spokojil s

tím, jak to je. Zavážete se, že již nikdy proti Landavillovi

nic nepodniknete?“

„Beze všeho. Jsem vážně ráda, že věc skončila.“

„Napsala byste prohlášení, v němž podle svého

nejlepšího vědomí stručně popíšete, co se tu dělo?

Nemusí to být teď, stačí později, a měla byste vědět, že

vás k tomu nemohu nutit.“

„Nač to chcete?“

„Jako záruku vaší dobré vůle. Přiložil bych list k

hlášení o případu. Není moc pravděpodobné, že by se

někdy použilo.“

„Dobře, udělám to.“

„Děkuji

vám.

Co

plánujete

pro

nejbližší

budoucnost?“

„Nic. Neměla jsem čas o tom uvažovat.“

„Dobrá. Až se rozhodnete, co zamýšlíte dělat, dáte

mi vědět. Pro tuto chvíli vás musím požádat, abyste tu

zůstala, pro případ že by si moji nadřízení přáli, aby

proběhlo další šetření.“

„Není pravděpodobné, že bych odjela. Všechno co

na světě mám, je zde.“

„Setkala jste se někdy se sirem Leofricem

Landavillem?“

„Znám ho jen od vidění. Nikdy jsme spolu

nemluvili.“

„Je to příjemný mládenec. Přivítal bych, kdybyste se

mu za to, co se tu stalo, omluvila a potvrdila mu, že

pokud jde o vás, je minulost mrtvá a odčiněná.“

Zamyslela se. „Myslíte si, že by byl ochoten

zapomenout a říci, že to co bylo, bylo?“ zeptala se.

„Jak já ho poznal, tak ano. Není nic pěkného, vláčet

s sebou po celý život břemeno nesmiřitelné nenávisti.

Jsem ochoten s ním o tom promluvit. Čeká teď venku.“

„Zná celou pravdu?“

„Řekl jsem mu ji dnes ráno.“

„Obviňuje mě z něčeho?“

„Ne. Sotva měl čas o tom přemýšlet.“

„Pak bych vám byla povděčná, kdybyste s ním

promluvil. Raději se s ním setkám tváří v tvář nyní, než

snášet jeho pohledy pokaždé, kdybychom se potkali.

Pokud dál povedu hostinec, nevyhnula bych se tomu.“

„Omluvte mě na okamžik.“

Biggles vyšel k vozu, ve kterém čekal Leo s

Bertiem. Obrátil se na mladíka.

„Přišel jsem jako vyjednávač,“ řekl. „Slečna Julie

De Warinová uznala všechno, z čeho jsme podezírali

jejího bratra. Tvrdí, že příčinou zla byl právě on. Věděla

sice, co dělá, ale stavěla se proti tomu a snažila se bratra

od jeho vražedných záměrů odvrátit. Přesvědčila mě, že

to myslí upřímně. Kdybyste šel za ní, Leo, ráda by se

vám omluvila a ujistila vás, že co se týká její osoby, spor

skončil.“

„Co mi radíte?“ řekl Leo a poplašeně pohlédl na

Bigglese.

„Klidně to přijměte. Lidé s tak starým rodokmenem,

jako je váš, si mohou dovolit být velkomyslní. Ostatně za

stavu, kdy soupeř je poražen, má být velkorysý každý

vítěz. Julie Warrenová je téhle chvíli plná zármutku a

lítosti.“

„Co tomu řekne Diana?“

„Jako vaše budoucí žena by měla být laskavá i ona.“

„Dobrá,“ souhlasil Leo, byť trochu zdrženlivě.

Vystoupil z vozu a Biggles ho zavedl do obývacího

pokoje, v němž stál a čekal poslední žijící člen rodu De

Warinů.

Biggles je vzájemně představil, jako kdyby jejich

setkání

nijak

nepřekračovalo

rámec

běžných

společenských zvyklostí. „K tomuhle mělo dojít již

dávno,“ dodal.

„Je mi to líto,“ pronesla prostě Julie. „Víc teď

nedokážu říct. Snad jen, že pro mě to všechno skončilo.“

„Také je mi to líto,“ sklonil hlavu Leo.

„Podejte si ruce, ať o tom mohu podat svědectví,“

požádal je Biggles. „Pokud se někdy v budoucnosti

potkáte, můžete se jeden druhému podívat do očí, jak se

sluší u každého, kdo má právo nosit starý rodový erb. To

zatím stačí. Není třeba prodlužovat chvíli, která vás oba

jistě přivádí do rozpaků.“

Biggles uchopil Lea za paži a odvedl ho zpět k vozu.

Nastoupili bez jediného slova a auto se rozjelo.

„Zastihl jste Dianu?“ zeptal se po chvíli Biggles.

„Ano. Přijede ke mně domů.“

„Skvělé,“ prohlásil Biggles a v očích mu zajiskřilo.

„Kdypak se budete ženit?“

„O tom si právě promluvíme.“

„To znamená, že už nebudete potřebovat žádnou

mojí radu,“ usmál se Biggles. „O ty se teď postará Diana.

My si pospíšíme zpátky do Scotland Yardu, kde asi

dostanu rákoskou přes dlaň, za překročení úřední

pravomoci.“

„Jemináčku, máš pravdu,“ zasmál se Bertie.

„Jestlipak víš, že to je poprvé, kdy ses dopustil

dohazovačství? Nikdy bych si to o tobě nemyslel,

starouši?“

„Dohazovačství není zločin,“ řekl vesele Biggles.

„A mám také polehčující okolnost. Když jsem tehdy

káral Leofrice Landavilla za nekázeň při létání, nemohlo

mě napadnout, že jednou bude shánět dohazovače.“

Pokračoval v jízdě a začal si tiše pohvizdovat.

OBSAH

Předmluva

Návštěva u Bigglese

Kletba a vraždy

Smrt staršího bratra

Tak přece jen vražda!

Stará dubová truhla

Hlas havrana

Zvědavá dáma

V temném chrámu svítá…

Pod vývěsním štítem Ostruh

Výstřel na dívku

Bouře a vichřice

Biggles vysvětluje

Smrt přináší usmíření

WILLIAM EARL JOHNS

BIGGLES CHYSTÁ PAST

z anglického originálu BIGGLES SETS A TRAP

Edice Hrdinové vzdušných bitev 54

Obálka Petr Barč s použitím motivu Zdeňka Buriana

Ilustrace v textu Stead

Překlad Oldřich Vidlák

Jazyková úprava překladu Mikuláš Moravec

®

Toužimský & Moravec

Pod lázní 12, 140 00 Praha 4

V roce 2001 vyšlo jako

732. (162.) publikace nakladatelství

Vytiskly Těšínské papírny, spol. s r. o., Český Těšín,

Bezručova 212/17, 737 01

ISBN 80-7264-036-4