William Earl Johns

BIGGLES A ARABSKÁ NAFTA

RIOPRESS PRAHA

1997

Přeloženo

podle

prvního

vydání

nakladatelství

Brockhampton Press Ltd Market Place, Leicester z roku

1963.

OBSAH

Letecký komodor nastiňuje místo děje

Nevítaný host

Ruiny Quardy

Kují se pikle

Nepřítel útočí

Otázky bez odpovědí

Zasahuje příroda

Rasal al Sharab

Pravda vychází najevo

Zorlan činí nabídku

Biggles jedná tvrdě

Bitva o Quardu

Jak to všechno skončilo

KAPITOLA 1

LETECKÝ KOMODOR NASTIŇUJE MÍSTO

DĚJE

„Pojďte dál, Bigglessworthe. Potřebuji si s vámi

pohovořit a bude to chvíli trvat. Přisuňte si židli sem k

této straně psacího stolu, abyste viděl na mapu, až vám

na ní budu něco ukazovat.“ Velitel Zvláštní letecké

policie letecký komodor Raymond při řeči posunul

krabici s cigaretami a popelník, aby byly lépe

dosažitelné.

Když se Biggles usadil, upřeně se zahleděl na svého

šéfa, protože věděl, že takto mluví jen v případě, že ve

vzduchu visí něco opravdu vážného. Pohlédl na těžítky v

rozích zatíženou mapu, pokrývající většinu plochy

psacího stolu, a poznal Malou Asii. „Prosím, pane, jsem

připraven,“ prohlásil.

Komodor mluvil klidně. „Mám v úmyslu vás

požádat, abyste vykonal něco, co by se snad mohlo

ukázat jako nejdůležitější poslání celé vaší kariéry.

Půjde-li vše dobře, mohl by se úkol změnit ve zcela

jednoduchou operaci, jejíž nejobtížnější částí by byl

přelet země, nad níž je navigace poněkud delikátní

záležitostí. Současně vás ale musím poctivě upozornit, že

kdyby se události nevyvíjely podle plánu, dá se čekat, že

byste se určitě dostal do zcela mimořádně obtížného

postavení. V zásadě však s žádnými problémy

nepočítám.“

Biggles se s vážným úsměvem natáhl pro cigaretu.

„Při podobných akcích se přece s něčím takovým nikdy

5

nepočítá; jenže písek do skříně převodovky obvykle

nasype právě to, s čím se nepočítá.“

Komodor na jeho poznámku nereagoval. „Už teď

vám ale mohu říci, že kdyby se události vyvíjely špatně,

nebudu pro vás moci vůbec nic udělat.“

„Otevřeně řečeno, vláda by se ke mně a k mé

činnosti, případně k obvinění z jakékoli činnosti, odmítla

hlásit.“

„I tak to lze chápat, chcete-li.“

„Už jsem dost starý na to, abych se ke skutečnostem

vždycky stavěl čelem. Nikdy jsem si neliboval v

politických manýrách.“

„O politice jsem neřekl ani slovo.“

„Já ji ale cítím na velkou vzdálenost.“

„Svět se ale, naneštěstí, bez ní nemůže obejít. Ale

proč ztrácet čas takovými debatami?“ pokračoval

komodor. „Přípravě úkolu, o který vás chci požádat, byla

věnována náramná péče. Teď už jsou plány dotaženy do

posledních podrobností s takovou dokonalostí, jak to je v

lidských silách možné.“

„To tedy rozhodně něco znamená,“ připustil

Biggles. „Co kdybyste mi mou práci teď nastínil jen

zhruba. Podrobnosti bychom mohli probrat později.“

„Výborně. Operace pozůstává z pilotování letadla s

velmi zvláštním cestujícím do poněkud neobvyklého

prostoru na Středním Východě. Předpokládáme, že po

krátké – pouze několikahodinové – zastávce bude letoun

muset s největší pravděpodobností se stejným cestujícím

pokračovat v letu do druhého cíle. Odtamtud pak, podle

vývoje událostí, který nejsem schopen předpovědět, se

letadlo vrátí buď do místa prvního přistání, nebo se vydá

přímo na cestu domů. O tom rozhodne cestující.“

6

„Pouze jeden cestující?“

„Pouze jeden.“

„Srním vědět, kdo jím je?“

„Ne. Když vás to ale tolik zajímá, bude jím profesor

Zorlan z Britsko-asijské archeologické společnosti.“

„Zorlan?“ přemítal Biggles. „Podivné jméno. Jakou

má ten džentlmen barvu, černou nebo bílou?“

„Ani černou ani bílou.“ Komodor naznačil úsměv.

„Řekněme šedou s nádechem hnědé.“ Pak však zvážněl.

„Na jeho jméně ani národnosti nezáleží. Smím vám říci

jen to, že vaším pasažérem bude vědec věhlasný

pozoruhodnými znalostmi orientálních jazyků a obyčejů.

Je také kvalifikovaným archeologem se zkušenostmi v

zemích, které spolu navštívíte. Víc o něm nepotřebujete

vědět. Sám vím jen o málo víc. Je nepravděpodobné, že

se s ním budete osobně stýkat víc, než bude nezbytně

nutné. Kromě vlastního pilotování nebudete mít na práci

nic jiného. O všechno se postará váš cestující.“

Biggles se zatvářil nedůvěřivě. „Dřív, než půjdeme v

instrukcích dál, bych rád věděl, jestli se při této cestě

dostaneme na špatnou stranu železné opony.“

„Ne.“

„Díky bohu aspoň za to.“

„Snad bych ale přece jen měl dodat, že se za ni

nedostanete, pokud budete dodržovat určený kurs.

Nebudete od ní totiž příliš daleko, tak musíte být

opatrný.“

„Na to se můžete spolehnout,“ neradostně odvětil

Biggles.

„Teď něco pokud jde o vaši osobu,“ pokračoval

komodor. „Můžete cestovat pod vlastním jménem, ale

doma necháte všechno, co vás jakkoli spojuje s policií

7

nebo s kterýmkoli britským vládním úřadem. Po celou

dobu budete vystupovat jako civilní pilot, pracující pro

leteckou výsadní obchodní společnost Planet Transport

Ltd. Od této společnosti jste dostal rozkaz přepravit

profesora Zorlana do místa určení, počkat na něho a

vrátit se. Všechno ostatní zapomeňte. V tomto smyslu se

pro vás připravují zvláštní pověřovací listiny.“

Biggles přikývl. „To je dostatečně jasné. Letím na

tento výlet sám?“

„Ne, jako preventivní bezpečnostní opatření si

vezmete s sebou náhradního pilota. Tím myslím pilota,

který bude sedět vedle vás, aby v případě nepředvídané

události mohl od vás převzít řízení. Rozhodnutí, který z

vašich mužů toto místo zaujme, ponechávám na vás.“

Biggles se zamračil. „Vy mluvíte, jako by se mi

mohlo něco stát. Co by se mi mohlo stát? Existuje snad

možnost, že by se letadlo dostalo pod palbu?“

Komodor zaváhal. „Je to sugestivní otázka. Pokud se

budete držet určeného kursu, nevím, proč by k něčemu

takovému mělo dojít. Nepoletíte přes nepřátelské území, i

když stejně jako já dobře víte, že kdejaký potřeštěný

Arab je schopen na letadlo zaútočit jen tak z legrace.

Poctivě musím přiznat, že v průběhu zvláštní operace se

může

stát

cokoli.

Naše

maximálně

utajovaná

bezpečnostní opatření však všechna nebezpečí omezují

na nejnižší možnou míru.“

„Chcete tím snad říci, že existují lidé, kteří s

programem této cesty nesouhlasí a kteří využijí každé

možnosti ke zmaření úspěšného dokončení cíle této

cesty?“

„Přibližně tak skutečnost opravdu vypadá.“

8

„Když je tomu tak, doporučil byste nám vzít si s

sebou střelné zbraně – samozřejmě jen pro sebeobranu?“

„O tom budete muset rozhodnout sám. Za sebe

musím ale poznamenat, že když se dostanete do potíží a

budou u vás nalezeny zbraně, budete účel letu

vysvětlovat velice obtížně.“

„Ano, to je mi jasné. Pokračujte, pane.“

„Teď pár slov o vaší posádce. Kdybyste si chtěl vzít

ještě jednoho pomocníka, můžete. Musel by ale sedět v

kabině pro cestující a vystupovat jako pomocník nebo

tajemník vašeho cestujícího. Místa tam bude dost.

Rozhodnutí nechám na vás.“

„A účel tohoto letu?“

„Oficiálně se má na místě prvního cíle vašemu

cestujícímu umožnit prohlédnout si znovu jisté ruiny, aby

mohl zkontrolovat něco, co bylo přehlédnuto u

příležitosti dřívější návštěvy. On tam už totiž byl v roce

1960 jako člen skupiny, která měla povolení strávit měsíc

přípravou některých předběžných prací, aby bylo možno

následným podrobným průzkumem zjistit, jestli by území

mohlo poskytnout nějaké informace o jeho původních

obyvatelích. Tato část světa byla kolébkou civilizace a

místo, o němž mluvíme, bylo kvetoucím městem kolem

roku 2.000 před Kristem, možná i dříve.“

„Pro ty, kteří se rádi hrabou ve starých hrncích, to je

jistě zajímavé, mne ale přece jen víc zajímá letadlo,

kterým poletíme. Budu potřebovat nějaké spolehlivé.“

„Všechno už bylo zařízeno. Jeden z nových

dvoumotorových osmimístných Merlinů, vycházejících z

výrobní linky pro British Overseas Airways Corporation,

je pro vás připraven k převzetí. Původně byl určen pro

9

vedlejší letecké spoje, navazující na hlavní dopravní

linky.“

„Viděl jsem ho na fotografiích, dosud jsem však s

žádným nelétal. Vypadá ale velmi hezky.“

„Měl by splnit veškeré vaše požadavky, pokud jde o

rychlost a maximální dolet bez tankování. Dokáže

stoupat s plným nákladem, je-li to nutné, i s jedním

motorem. Poletíte nad divokým územím, takže v tomto

typu letadla budete mít postačující záruku bezpečnosti

pro případ velmi nepravděpodobného selhání motoru.

Měl byste se ale s Merlinem proletět, abyste si na něho

zvykl. Máte na to několik dní. Teď se podívejme na

mapu a ukažme si místo, kam poletíte. Trasa už byla

připravena.“ Komodor uchopil tužku, sklonil se nad

mapou a špičkou se jí dotkl. „Profesora Zorlana

vyzvednete v Gatwicku v den a hodinu, které budou

teprve stanoveny. Pak bez zastávky poletíte do Říma, kde

doplníte pohonné hmoty. Odtud opět nonstop budete

pokračovat do Istanbulu, cestou se ovšem pozorně

vyhnete Albánii, v níž, jak jistě víte, vládne komunistická

diktatura. V Istanbulu povinně ohlásíte svůj přílet do

Turecka. Pak už po necelých dvou stech mílích doletíte

do Ankary, kde vás váš cestující nakrátko opustí. V

každém případě počítejte, že tam budete nocovat. Na celé

této trase je v provozu běžná letecká služba, takže byste

se neměl setkat s žádnými obtížemi.“

„Jste si jistý, že turecké vládní orgány nebudou mít

nějaké námitky?“

„Neměly by mít. Vaše doklady budou v pořádku a

povolení k přeletu jejich území směrem do prostoru místa

určení jsme pro vás získali přes londýnskou kancelář

tureckého státu; důvodem letu, jak už jsem řekl je

10

umožnit profesorovi Zorlanovi opětovné ohledání

některých zřícenin, o nichž se podrobněji zmíním za

okamžik. O tyto starověké památky se zajímá i Turecká

archeologická společnost, která s poslední expedicí

ochotně spolupracovala. Ta první operace nebyla

zajišťována letecky. Lidé a potřebné zařízení byli na

místo dopraveni nákladními auty.“

„Znamená to, že se tam bude kopat?“

„Ne. Alespoň ne při této příležitosti. Je přirozené, že

po zjištění hodnoty starých památek žádná vláda

nepovolí archeologický průzkum, aniž by si nad ním

vyhradila vrchní dozor. A zcela oprávněně přebírá

veškeré nálezy. Ale jak jsem řekl, až sem by mělo jít

všechno jako po másle. Teprve pak byste se mohli setkat

– jak bych to řekl – když ne zrovna s potížemi, tak s

komplikacemi.“

„Mohl byste se vyjádřit poněkud přesněji? O jaký

druh potíží by mohlo jít?“

Komodor jen pokrčil rameny. „Víte přece, jak to

chodí. Ankara jako každé hlavní město země, která

náhodou zaujímá strategickou polohu, má v terénu

vyzvědače a špehy a proto vždycky existuje riziko, že by

někdo mohl projevit nemístný zájem o letadlo s britským

registračním označením.“

Biggles přikývl na souhlas. „Takže poletím přes

turecké území?“

„To není tak jednoznačné. Právě to je, bohužel,

otázkou neshody v názorech. Za okamžik pochopíte, co

tím míním. Doporučuji vám, abyste si nejen v Ankaře,

ale i později vedl podrobné záznamy o čemkoli

neobvyklém, jak na zemi, tak ve vzduchu.“

11

„To považuji za samozřejmé.“ Z Bigglese sálalo

vzrušení.

Komodor s tužkou v ruce pokračoval. „Po

odstartování z Ankary nasadíte kurs nepatrně k

jihovýchodu a asi po čtyřech stech mílích se dostanete do

oblasti, která je od civilizovaného světa tak vzdálená, jak

jen to je dnes na zeměkouli možné. Octnete se v modři

oblohy nad kopci a pouštěmi, o nichž se v bibli zmiňuje

Starý zákon, poletíte nad územím, kde začínaly svou

existenci nejranější civilizace. Cestou tam možná v

poušti uvidíte několik autobusových linek nebo

karavanních stezek, nikde však neuvidíte možnost nějaké

údržby. Vaším cílem bude dnes v ruinách pohřbené

starobylé sídliště Quarda. Bývala to oáza, ale voda

zřejmě vyschla. Tady to je.“ Komodor tužkou označil

místo. „V krajině jsou dva orientační body. Jedním je

kopec se dvěma vrcholy, nazývaný Kaelbeg Dagh, na

jehož úpatí je malé jezírko s brakickou vodou, nazývané

Ozro Shah. Tady to je. Sledujete mne?“

Biggles přikývl.

„Výborně. Existují důkazy opravňující k domněnce,

že Quarda je místem jednoho z nejstarších lidských

osídlení na zeměkouli. Objeveno bylo teprve nedávno.

Víme ale, že až do něho pronikli staří Řekové, protože

tam postavili chrám. Po zemětřesení v blíže nezjištěné

době skoro celý leží v troskách, jen tři iónské sloupy

kupodivu stále stojí. A právě ony spolu s několika

palmami by vás měly navést na váš cíl. Až budete na

místě, profesor Zorlan ruiny zcela určitě pozná. Je

odborník na rané civilizace.“

„Žije tam teď někdo?“

12

„Ne. Jen kolemjdoucí Arab by se tam mohl občas

zastavit, aby si natrhal několik datlí, pokud tam ještě

vůbec nějaké jsou, nebo by se mohl jít podívat, jestli je

ve staré studni nějaká voda; toť asi tak vše.“

„Je toto místo na území Turecka?“ otázal se Biggles.

„Ne není, jenže právě tady jsme narazili na první

neočekávanou překážku. Územně toto místo patří do

šejkátu Zarat, což je území, na které si činí nárok

Turecko, Arménie i Kurdistán. Zřejmě jediným

důvodem, proč si navzájem kvůli němu nevyhlásili válku,

je skutečnost, že celá oblast je vyprahlá, neplodná a

neužitečná pro jakýkoli použitelný účel. Jenže v dnešní

době, kdy se náhle z ničeho nic objevují noví diktátoři

usilující o zvýšení své reputace, může být jen otázkou

času, než se tato sporná otázka znovu dostane do bodu

varu a rozbouří mezinárodní hladinu.“

„Vy jste to území nazval šejkátem. Vládne tam

nějaký šejk?“

„Ano, ale s potěšením vás mohu ujistit, že od něho

nehrozí žádné potíže. O zamýšlené akci je informován.

Bydlí zcela spokojeně v paláci z vepřovic ve svém

hlavním městě, malém hnízdě jménem Zarana, asi třicet

mil od ruin Quardy, a je rád, když se vše odvíjí v klidu a

zbytek světa si jde svou cestou. Jeho hlavní činností je

chov koní a velbloudů, a nutno říci, že on a jeho

předkové v něm dosáhli vynikajících plemenářských

výsledků. Pro lov gazel také chová luňáky, jestřáby a

sokoly. Záleží mu jen na tom, aby věci zůstaly tak, jak

jsou. Jiná situace je ovšem s Arménií, která je v

Sovětském svazu a kterou má těsně před prahem; je si

zcela jistě vědom, že jeho zeměpisná poloha mu

nezaručuje úplnou bezpečnost. Není ale pravděpodobné,

13

že ho uvidíte. Vaším prvořadým a jediným zájmem

budou ruiny.“

„Jaké jsou tam podmínky pro přistávání?“

„S tím si nemusíte dělat starosti. S výjimkou hory, o

níž jsem se zmínil, se terén v okruhu mnoha mil co do

rovnosti dá přirovnat k žehlícímu prknu, protože je

tvořen sabkhou, což, jak jistě víte, je druh pevně

upěchovaného písku.“

Biggles se natáhl pro další cigaretu. „Tak tedy

doletím do Quardy, poblíž ruin vysadím cestujícího – a

co pak?“

„Jednoduše počkáte, až se vrátí z ruin, kde má

schůzku. Neměl by být pryč nijak dlouho.“

„Pak se vrátíme domů?“

„To není tak jisté. Znamenalo by to totiž, že mise

zkrachovala. Zorlan vám řekne, co dělat. Lze ale

předpokládat, že vás požádá, abyste ho přepravil do

Rasal al Sharab.“

Biggles se zamračil. „K čertu, kde je zase tohleto?

Viděl jsem už kus světa a mám už něco za sebou, vy tu

ale pořád házíte názvy, které jsem ještě nikdy ani

neslyšel.“

„Jen málo lidí o nich slyšelo.“ Komodor opět použil

tužky. „Rasal al Sharab je malý sultanát, ne příliš daleko

vzdálený k jihu, ležící mezi hranicemi Iráku a Persie. V

zájmu zachování míru a klidu je oficiálně uváděn jako

neutrální teritorium. Je to zatraceně odlehlý kout světa,

většinou jen poušť s několika málo roztroušenými

oázami a skupinami obydlí z vepřovic, které Arabové

nazývají městy. Není pravděpodobné, že budete mít

potíže s Persií, pokud nepřekročíte hranice, ale Irákem

14

bych si nebyl tak jistý, soudě podle současného vývoje

událostí.“

„Mám z vašich slov předpokládat, že lidé žijící v

Rasal al Sharabu jsou Arabové?“

„Ne. Je to zvláštní rasa. Hovoří perským dialektem a

hledí si svých záležitostí, pozůstávajících hlavně z chovu

koz

a

z

pěstování

několika

málo

skrovných

zemědělských plodin. Stejně jako lidé ze Zaratu si

nejvíce přejí, aby byli ponecháni sami sobě, jenže

naneštěstí je jejich poloha stejně ošemetná jako poloha

Zaratu a dříve nebo později se je někdo pokusí pohltit. S

přistáním byste neměl mít potíže ani tam. Pak nebudete

mít na práci nic jiného, než čekat na svého cestujícího po

dobu jeho návštěvy u sultána.“

„A potom?“

„On vám sám řekne, co dělat.“

Biggles oklepal popel z cigarety. „Všechno, co jste

mi řekl, zní pro mne poněkud neurčitě. Proč bylo

rozhodnuto uskutečnit výpravu letecky?“

„Především kvůli rychlosti. A za druhé: pozemní

expedici nelze uskutečnit, aniž by se o ní dovědělo

mnoho lidí, kteří by se dožadovali informací o účelu

expedice.“

„Chápu. Vypadá to tak, že se na několik dní octneme

uprostřed zcela neznámé pustiny. Co tam budeme jíst?

Nejsem vyznavačem diety z datlí a ze sušených fiků.“

„Dostanete všechno, co si budete chtít vzít s sebou.

Může vám být vyhověno opravdu v mnohém. Letadlo je

vybaveno kuchyňkou s chladničkou. A pokud jde o

Merlina, ten je v letecké přepravě vrcholem vývoje.“

„To zní nadějně,“ řekl zamyšleně Biggles.

15

Komodor se obrátil k Bigglesovi. „Co tím chcete

naznačit?“

„Jen to, že mne snad nebudete považovat za

zvědavého, když se nad tím vším podivuji, toť vše,“

odvětil nenucené Biggles. „Dohaduji se správně, že jde o

pokus dostat dohromady dva malé nevýbojné státy v

zájmu jejich oboustranné prospěšnosti a možné

ochrany?“

„Pozvedlo by to důležitost jejich postavení na vyšší

úroveň,“ připustil letecký komodor.

„Jenže existují někteří lidé, kterým by takové

spojenectví nebylo po chuti.“

Komodor si povzdechl. „Jste až příliš bystrý. Záleží

snad na tom?“

„Tam, kde je v sázce můj život, záleží na všem.

Mám pouze jeden a rád bych si ho zachoval tak dlouho,

jak jen možno. Je přirozené, že bych rád už před odletem

do cíle znal druh nebezpečí, jaká mohu očekávat, abych

na ně nenarazil až někde v půli cesty. Zřejmě správně se

domýšlím, že kdyby se o tomto výletě dověděli jistí lidé,

pokoušeli by se nám ho zatrhnout. Mám pravdu?“

„Upřímně řečeno, ano, máte.“

„Hm. Začíná mne to zajímat. Kdy má být ten podnik

odstartován?“

„Ne dřív, než za několik dní. Dám vám včas vědět.

Organizačně se cesta připravuje tak, aby v obou cílových

místech žádná strana nemusela na druhou čekat. To je,

myslím, všechno, co v současné době potřebujete vědět.“

„Řekněte mi ještě toto, pane,“ požádal Biggles. „Ví

Turecko o připravované cestě?“

„Na to vám mohu dát jedinou odpověď: Turecko

jako spřátelená země proti letecké přepravě profesora

16

Zorlana do ruin Quardy nevzneslo námitky. V žádném

případě si ale nechce koledovat o potíže. Má totiž

společnou hranici se Sovětským svazem, a proto se nedá

čekat, že bude riskovat vážnou diplomatickou zápletku

veřejným souhlasem se zahraniční akcí uvnitř vlastních

hranic. Doba malých bezbranných národů končí a dřív

nebo později zmizí i tyto dva malé státy, o nichž se

bavíme. Může k tomu dojít opravdu kdykoli. I kdyby

Zarat a Rasal al Sharab měly pakt o vzájemné pomoci,

byl by odpor proti agresorovi marný, spolu ale budou mít

přece jen lepší vyhlídky vzbudit pozornost Spojených

národů, kdyby byly napadeny a okupovány.“

Biggles zamáčkl cigaretu. „Ano, také to tak vidím.“

„Rád bych vám poradil, abyste o politické stránce

věděl co možná nejméně a na zde pronesené narážky

zapomněl. Čím méně budete vědět, tím méně budete

moci prozradit, budete-li dotazován. Držte se krycího

zdůvodnění, že nejste ničím víc, než civilním pilotem

najatým k odvozu profesora Zorlana do ruin Quardy na

krátkou archeologickou prohlídku před znovuzahájením

vykopávek, až je povětrnostní podmínky umožní.“

„A co profesor?“

„Ten bude říkat totéž. Můžete se spolehnout, že se

toho zhostí dobře. Pomůže mu v tom skutečnost, že je

archeologem, který už v ruinách byl.“

„A pokud jde o dřívější vykopávky, byly udrženy v

tajnosti?“

„Ne. Všechno se dělalo veřejně s odkrytými kartami

a výsledky byly uveřejněny v tisku. Na vykopávkách

pracovali domorodí pracovníci, takže ani nebyla možnost

práce udržet v tajnosti. Ani to nebylo nutné.“

„A tehdy nedošlo k žádným potížím?“

17

„Vůbec k žádným. Musím však připustit, že od té

doby se celková politická situace změnila. Kdyby se na

vykopávkách mělo pokračovat, což není vyloučené,

Rusko by možná protestovalo, že je tím ohrožena jeho

hranice. S přihlédnutím k tomu, že populace Zaratu je

menší než tři tisíce, je takové tvrzení sice absurdní, ale

jak víte, komunistické země vidí nebo tvrdí, že vidí,

hrozbu ve všem a následkem toho jsou nedůtklivé i na ty

nejmalichernější banálnosti. Ještě nějaký dotaz?“

„Momentálně mě už nic nenapadá,“ po odmlce

odpověděl Biggles. „Snad mě něco napadne později, až

strávím to, co jste mi řekl. Za náhradního pilota si asi

vezmu Lissieho a do kabiny s pasažérem posadím

Gingera. To umožní, aby se o všechno, co by se mohlo

stát v době mé nepřítomnosti, postaral Algy.“

„Jak si přejete.“

„Setkám se s profesorem Zorlanem před odletem?“

„Je to nepravděpodobné, i když není důvod, proč

byste se s ním nemohl setkat. Půjde-li všechno podle

plánu, dostanete se s ním do styku jen velmi málo. On

bude v roli vašeho zaměstnavatele a příkazy budete

dostávat od něho.“

18

KAPITOLA 2

NEVÍTANÝ HOST

Za čtrnáct dní po rozhovoru s leteckým komodorem

stáli Biggles s Bertiem a Gingerem na letišti v Ankaře a

čekali na příjezd svého cestujícího z hotelu, kde strávil

noc. Sami se po klidném letu z Gatwicku vyspali v

malém hotelu poblíž letiště. Až dosud všechno probíhalo

hladce a Merlin s nádržemi doplněnými až po okraj byl

připraven k dalšímu letu.

Biggles byl s jeho výkonem spokojen, letadlo

splňovalo všechny jeho představy a požadavky. Let s ním

byl potěšením a jako většina moderních komerčních

letounů by prakticky dokázal letět sám. Tento nový,

právě do výroby přicházející typ byl vybaven všemi

nejmodernějšími přístroji pro bezpečnost, výkon i

pohodlí. Biggles se vyjádřil, že žádný pilot by si nemohl

přát víc. Za jeho jedinou vadu Bertie považoval to, že v

něm nebyl šéfkuchař, který by pracoval v kuchyňce a

podle jejich přání jim nosil ledové drinky. K tomuto

požadavku zcela určitě přispělo mimořádně horké počasí.

V původním uspořádání pracovních povinností

posádky nedošlo k žádné změně. Bertie jako druhý pilot

obsadil sedadlo vedle Bigglese a Ginger seděl v kabině

pro cestující, spojené s pilotní kabinou malými

zasklenými dveřmi. Jeho společník skoro vůbec

nemluvil, veškerý čas věnoval čtení.

Jednu komodorovu radu si Biggles k srdci nevzal. A

sice tu o střelných zbraních. Vědom si toho, že by se v

případě ozbrojeného odporu ocitli bez jakýchkoli

19

prostředků nutných k obraně v nevýhodě, udělal vše

možné a nešetřil námahou, až se mu podařilo do

čalounění svého sedadla ukrýt dvě malé nabité pistole.

Komodor sice Bigglese skoro důvěrně ujišťoval, že úkol,

který má před sebou, nevyvolá žádnou protiakci, ale

Biggles, který se dosud nedověděl pravý důvod, proč

jeho cestující letí navštívit ruiny Quardy (oficiálním

zdůvodněním se nedal oklamat), dal raději přednost

nezůstat v případě nepředvídaných událostí bezmocný. V

tomto ohledu neměl na mysli ani tak letiště, na nichž se

po přistání zdrží jen krátce, ale spíše to, co by se mohlo

stát v terénu v tak divoké oblasti, v níž ležel jejich cíl.

Raději se rozhodl pokoušet štěstí a risknout, že v případě

prohlídky budou zbraně nalezeny. Počítal, že v takovém

případě mu zbraně budou jednoduše odebrány. Nic

takového se však nestalo a podstoupené riziko se

vyplatilo.

Profesor Zorlan přijel do Gatwicku přesně. Celá

posádka ho tehdy viděla poprvé. Jeho krátké pokynutí

hlavou na pozdrav bylo pochopeno tak, že od počátku

chce, aby členové posádky věděli, že on je tím, kdo stojí

v čele výpravy, a že nemá nejmenší chuti ztrácet čas

neplodnými hovory. Jeho tak srozumitelně najevo daný

postoj byl bez pohoršení vzat na vědomí.

Kromě vystupování byl i jeho vzhled v souladu s

úlohou „záhadného muže“. Měl asi čtyřicet roků, střední

výšku i postavu, byl příliš snědý než aby byl rodem

Evropan a tvář mu zdobila malá, zašpičatělá, dobře

upravená černá bradka. Z čela lehce ustupující vlasy byly

také černé. Brýle v kostěných obroučkách zakrývaly

tmavé oči, které měly znepokojující vlastnost pronikat do

hloubky, jako kdyby se snažily přečíst myšlenky

20

každého, na kom spočinuly. Rty měl na evropský průměr

až příliš plné, nad nimi čněl slabý, ale dobře tvarovaný

nos. Celkem vzato to byl dobře vyhlížející muž a ze

způsobu, jakým se nesl, vyzařovala sebedůvěra muže

zvyklého rozkazy dávat, ne přijímat. Všechno, co měl na

sobě,

odpovídalo

typickému

oděvu

úspěšného

londýnského obchodníka či podnikatele a bylo té nejlepší

kvality, bez nejmenší chybičky. Nesl lehký kufřík a

koženou aktovku. Později se ukázalo, že anglicky mluví

plynně bez sebemenší stopy nějakého přízvuku.

Biggles, který na základě zkušeností dovedl obstojně

odhadnout charakter člověka, nevěděl, co si má o něm

myslet. Byl ochoten, ve skutečnosti mu ani nic jiného

nezbývalo, považovat ho za normálního muže, jak se o

něm vyjádřil komodor. Pokud jde o jeho skutečnou

národnost,

náboženství,

politickou

příslušnost

či

přesvědčení nebo o cokoliv jiného, s pokrčením ramen

svým druhům řekl, že to ponechává na jejich vlastní

úvaze. Vcelku to však pro ně nemělo žádný zásadní

význam, ať byl takový či onaký. Pokud vyšší úřední

místa neměla důvod k nespokojenosti, kdo má právo

kritizovat?

Pozornost byla věnována zajištění potřebných

potravin. V tomto ohledu se s přihlédnutím k velkému

prostoru letadla a chladničce mohli zařídit opravdu se

vším pohodlím oproti dřívějším cestám, kdy byli obvykle

odkázáni jen na ty nejnezbytnější potřeby. Skladovací

prostory pojaly pozoruhodné množství sodové vody,

která, jak doufali, odstraní riziko z pití zdravotně závadné

vody – jakou lze často nalézt v jezírkách na poušti.

Biggles se podíval na hodinky. „Je čas vypadnout,“

poznamenal. „Doufám, že se profesor neopozdí. Byl

21

bych rád na cestě dřív, než začne slunce žhnout plnou

silou. Už brzy začne pařák.“

„Copak ten chlápek asi může chtít?“ zeptal se

Ginger. „Jde sem, jako by měl v úmyslu dát se s námi do

řeči.“

Upřeně se díval na poněkud zavalitého, elegantně

oblečeného muže s přepychově vyhlížejícím kufříkem v

ruce, mířícího k nim. Na sobě měl bílé flanelové šaty,

bílé boty a panamský klobouk. Červená vázanka se jako

barevná skvrna nápadně odrážela od bílé košile. Mohlo

mu být něco mezi čtyřicítkou a padesátkou. Působil

dojmem typického obyvatele východního Středozemí.

Pleť měl spíš snědou než tmavou, se zvláštním sinavým

olivovým nádechem. Velkou bradku měl na koncích

pečlivě ukartáčovanou. Jeho velké černé, jakoby

nevyspalé oči bývají někdy popisovány jako ‘vodnaté’ či

‘uslzené’. Pomalými až malátnými pohyby připomínal

dobře vykrmenou, právě ze spánku probuzenou domácí

kočku.

„Ten chlápek je tak trochu namyšlený,“ poznamenal

Bertie. „Podle mne to je nějaký turecký vládní úředník.“

„Uvážíme-li kde jsme, pak by na tom nemělo být nic

překvapujícího,“ nenucené podotkl Biggles. „Snad má

jeho příchod nějakou souvislost s letištěm.“

Objekt jejich dohadů s přívětivým úsměvem na tváři

došel k nim. Kufřík položil na zem, podíval se na

Bigglese a natáhl ruku. „Kapitán Bigglesworth?“ zeptal

se.

„To je mé jméno,“ připustil Biggles a bez nadšení

mu potřásl rukou. „Mohu pro vás něco udělat?“

„Ne, díky. Alespoň ne v tomto okamžiku,“ ozvala se

přívětivá odpověď v dobré angličtině. Muž se opět usmál

22

a pokračoval: „Bylo by vhodné, abych se představil.

Plukovník Osman Alfondari k vašim službám. Vidím, že

profesor Zorlan ještě nedorazil.“

Biggles se tvářil rozpačitě. „Jakou službu mi chcete

nabídnout, plukovníku?“

„Na příkaz vlády mám tu čest být vaším ochranným

doprovodem.“

Bigggles

vytřeštil

oči.

„Mým

ochranným

doprovodem? Proč?“

„Mám dohlédnout na to, aby se vám nic zlého

nepřihodilo.“

„Je to opravdu nezbytné? Co by se nám mohlo

přihodit?“

„Člověk nikdy neví. Někteří jedinci poblíž naší jižní

a východní hranice jsou jen o málo lepší než barbaři,

nemluvě o tom, že to jsou notoričtí zloději.“

„My se o sebe dovedeme postarat.“

„My si ale nemůžeme dovolit, aby se vám u nás

přihodilo nějaké neštěstí.“

„Chcete tím snad říci, že poletíte s námi?“

„Ale ovšem. Jak jinak bych mohl plnit svou

povinnost?“

Biggles na několik vteřin oněměl. „O takovém

ujednání jsem nebyl informován.“

„Určitě vám ale bylo řečeno, že my vždycky

zabezpečujeme ochranný doprovod cizinců cestujících do

vnitrozemí. Nebo vám to snad nikdo neřekl?“

„Právě teď se o něčem takovém dovídám v životě

poprvé. Nezajistil jsem dostatek zásob pro dalšího

pasažéra.“

Muž se zdvořilým úsměvem na tváři nad tímto

nedostatkem jen mávl rukou. „Ale jděte, kapitáne. Máte

23

přece dostatek místa pro víc pasažérů. Já nezaberu

mnoho místa a slibuji, že v žádném případě nebudu

nikomu překážet.“

Biggles se na okamžik zamyslel. „Plukovníku,

odpovězte mi na tuto otázku. Předpokládejme, že se

dostaneme do nějakých menších potíží. Co jiného budete

moci udělat, než dokážeme my sami?“

„Se mnou se nikdo neodváží dohadovat ze strachu,

že by to pro něho mohlo mít špatné následky.“

Biggles se zahleděl za hovořícího muže na místo,

odkud se k nim blížili profesor Zorlan a za ním chlapec,

nesoucí jeho zavazadla. „Omluvte mne na okamžik,“ řekl

a šel jim naproti.

Když se setkali, odměřeně se zeptal: „Byl jste

informován, že s námi má letět ochranný doprovod?“

Profesor se zastavil. Vrásky mu zkrabatily čelo.

„Ochranný doprovod? O ničem takovém nic nevím.

Právě přicházím od tureckého ministra. Ani slovem se o

něčem takovém nezmínil.“

„Jestli je u nich takový postup obvyklý, mohl

předpokládat, že o tom víte.“

„To není vyloučeno.“

Biggles pokračoval. „Totiž, objevil se tu nějaký

chlap, který o sobě tvrdí, že je plukovník Osman

Alfondari, a že byl pověřen doprovázet nás do naší příští

zastávky. Důvodem jeho pověření prý je dohlédnout, aby

se nám nestalo nějaké neštěstí. Osobně si myslím, že

mnohem pravděpodobnějším důvodem je snaha zjistit, co

máme v plánu.“

„Ví, kam máme namířeno?“

„Nic takového zatím neřekl a já jsem se ho nezeptal.

Zřejmě však ví, nebo alespoň předpokládá, že odtud

24

poletíme na východ. Nezdá se vám podivné, že vás

turecká vláda neinformovala, za jakých podmínek vám

dovoluje vstoupit do země?“

„Program cesty byl dohodnut na londýnském

velvyslanectví. Je možné, že o něčem takovém tam

nevěděli.“

„Nu, tak teď už to víme. S údivem přemýšlím o tom,

kolik dalších lidí o naší cestě ví.“

„Je to zatracená situace.“ Stále se mračící profesor si

zamyšleně prohrábl vousy. „S něčím takovým jsem

nepočítal. Jak bychom toho důstojníka mohli odmítnout,

aniž bychom si tím způsobili problémy? Ono by to totiž

nutně vyvolalo domněnku, že máme co utajovat.“

„A nemáme snad?“

Stále víc zneklidněný profesor rychle pohlédl na

Bigglese. Jeho otázku ignoroval. „Obávám se,“ řekl, „že

ho budeme muset vzít s sebou. Odmítnutí by mohlo mít

za následek, že nás pošlou zpátky domů. Mým cílem je

vstoupit do ruin Quardy. Až přistaneme poblíž ruin na

otevřeném prostranství, tomuto muži nesmí být za

žádnou cenu dovoleno jít za mnou.“

„Předpokládejme, že si to bude tvrdě vynucovat. Jak

mu v tom mám zabránit?“

„Použijete vlastního úsudku.“

„Jestli se rozhodne jít za vámi, žádný můj úsudek ho

nezadrží.“

„To už nechám na vás.“

Biggles se rozzlobeně zadíval do profesorovy tváře.

„Chcete tím naznačit, abych použil síly?“

„Bude-li to nezbytné, ano. Znovu opakuji, že tomuto

muži nesmí být za žádných okolností umožněno vidět, co

25

budu dělat. Mohlo by to zapříčinit katastrofu s hroznými

následky.“

„Jak daleko mohu jít v použití násilí?“

„Tak daleko, jak to bude nutné.“

„Ale jak pak vysvětlíme své jednání, až se sem

vrátíme a on nás obviní z maření jeho povinností?“

„K ničemu takovému nedojde.“

„On si ale určitě bude stěžovat.“

„Ne nezbytně.“

„Nerozumím.“

„Nemusí se s námi vrátit.“

Biggles zaraženě vzhlédl. „Navrhujete, abychom ho

tam nechali, budeme-li s ním mít potíže?“

„Nejlepší by bylo zbavit se ho úplně, jednou

provždy.“

„Chcete tím říci – zabít ho?“

„Tím by se vše vyřešilo.“

„Můj ty bože!“ Biggles byl zcela šokován. Poprvé

zahlédl krutou povahu svého pasažéra. „Aby bylo mezi

námi jasno,“ řekl vztekle, „já po neozbrojeném muži

nestřílím.“

„On bude ozbrojen.“

„Jak to víte?“

„Jaký smysl by měl ochranný doprovod beze

zbraně? Co je to s vámi? Přece už před startem vám

muselo být jasné, že jste byl najat na operaci té nejvyšší

diplomatické důležitosti.“

„Nezajímá mne, jak je důležitá. S vraždou nechci

mít nic společného,“ řekl stroze Biggles. „Zřejmě nejsem

pro vás tím vhodným mužem.“

„Ale vždyť nic takového nebude nutné,“ pokračoval

profesor nevzrušeně tichým hlasem. „Jestli se do Ankary

26

vrátíme, budeme moci říci, že byl zastřelen domorodým

střelcem ze zálohy. V této části světa nejsou takové

nehody ničím neobvyklým.“

„Řekl jste jestli se vrátíme do Ankary, jako kdyby o

tom byly nějaké pochyby.“

„Nemusíme se sem vracet, i když bych tomu dal

přednost, abych získal vlastní doklady o celním

odbavení. Až dokončím svou práci, budeme moci ze

země odletět kteroukoli trasou podle vlastního uvážení,

zdůvodnit to budeme moci kdykoli později. Je

samozřejmé, že nepřistaneme mezi ruinami, ale na

pouštním podloží sabkha v jejich největší možné

blízkosti. Tam vás opustím a vy budete čekat na můj

návrat. Kdyby se ten muž snažil sledovat mne do ruin,

musíte ho zastavit. To je rozkaz.“

„Velmi dobře, jenže někomu by se nemuselo líbit,

když na toho plukovnického chlapa vztáhneme ruce.“

„Myslím,

že

jste

přehlédl

jistou

okolnost.

Předpokládáme-li totiž, že je Turek, pak v ruinách

nebude na domácí půdě. Bude v Zaratu, tedy někde, kde

nemá žádnou pravomoc. Jestli cíl naší cesty nezná a

neopatřil si potřebné doklady, nebude mít právo tam ani

vstoupit. Šejk by si mohl plným právem stěžovat. Ale s

největší pravděpodobností by vzal zákon do vlastních

rukou.“

„Turecko uplatňuje nárok na toto teritorium.“

„Nárok je jedna věc a držba druhá. Jeden nárok by

byl okamžitě zpochybněn jinými uchazeči, uplatňujícími

stejný nárok. Jak to vypadá, je v zájmu Turecka, aby

stávající stav trval i nadále.“

Biggles zavrtěl hlavou. „Vůbec se mi to nelíbí.“

27

„Ať se vám to líbí nebo ne, pro nás stejně žádný

ústup nepřichází v úvahu. Události už zašly příliš

daleko.“ Profesor mluvil s vážnou chladnokrevností. „Já

o toho muže mezi námi nestojím stejně jako vy; jenže

toto místo není vhodné k vyvolávání rozporů, které by

mohly mít za následek zrušení našich povolení.“

„Ano, toho jsem si vědom,“ souhlasil Biggles.

„Pak nemáme žádnou jinou možnost, než toho muže

vzít s sebou. Později se budeme moci zabývat problémy,

které by jeho přítomnost mohla způsobit. Promluvím si s

ním, snad se mi podaří zjistit, kolik toho o nás ví.“

„Neví-li víc než já, pak toho ví zatraceně málo,“

rozhořčeně zabručel Biggles.

„O cíli naší cesty se nezmiňujte dřív, než se vyjádří

on.“ Profesor Zorlan vykročil směrem k muži, bavícímu

se veselým klábosením s Bertiem a s Gingerem.

„Neprodlužujte rozhovor déle, než je nezbytně

nutné,“ požádal ho Biggles. „Podle časového programu

už máme zpoždění.“

„Lidé, kteří si kdysi podrobili tuto zem, měli rčení:

‘Někdy je dobré spěchat pomalu’,“ přátelsky odpověděl

profesor.

„Já jsem spíš měl na mysli vedro. Ale vydržím ho,

samozřejmě, když ho vydržíte vy.“

Přidali se k ostatním. Profesor oslovil jejich

průvodce. „Dověděl jsem se, že nás budete doprovázet,“

řekl hlasem nenaznačujícím ani souhlas ani nesouhlas.

„Takový jsem dostal rozkaz,“ ozvala se odpověď.

„Víte, kam letíme?“

„Ovšem.“

„Protože budeme pryč několik dní, předpokládám,

že jste se zásobil vším, co budete potřebovat k jídlu a k

28

pití. My jsme o tomto rozhodnutí nevěděli, takže jsme

vše potřebné obstarali jen pro sebe.“

„Dovedu se o sebe postarat.“

Profesor Zorlan pak hovořil jazykem, kterému

Biggles nerozuměl, jen usoudil, že mluví turecky.

Plukovník Alfondari mu odpověděl tímtéž jazykem. Jeho

odpověď byla zřejmě přijata, protože závěrečná slova

profesor řekl opět anglicky: „Velmi dobře. Můžeme

pokračovat v cestě,“ a vykročil k otevřeným dveřím

letounu.

Biggles zůstal poněkud vzadu a dotkl se Gingerovy

paže. „Ten podnik začíná smrdět,“ řekl tiše. „Velmi

pečlivě sleduj, jestli náš nový cestující nebude dělat něco,

co neodpovídá náplni jeho pověření.“

Ginger zvedl obočí. „Ale proč? Nedůvěřuješ mu

snad?“

„Nějak příliš mnoho se směje, což mi při jeho

pověření připadá jako přetvářka. Kromě toho se mi zdá

být až příliš sebejistý.“

„Tak proč ho neodmítneme?“

„Zorlan je proti tomu. Říká, že kdybychom se mýlili,

mohl by z toho vzniknout poprask, který by pro nás

skončil nuceným návratem domů. Může mít pravdu. On

je ale také podivínský patron – ale o něm ti víc řeknu

později.“

„Očekáváš nějaké trable?“

„Cítím atmosféru, která nemá nic co do činění s

počasím.“

Nic víc už nebylo řečeno. Všichni zaujali v letadle

svá místa. Motory naskočily. Biggles jim poskytl minutu

nebo dvě na zahřátí a s očima upřenýma na přístrojový

panel zvýšením otáček vyzkoušel jejich chod. Uspokojen

29

vyroloval na start, a po obdržení povolení od řídícího

provozu letiště v kontrolní věži odstartoval.

30

KAPITOLA 3

RUINY QUARDY

Merlin, uhánějící v určeném kursu ve výšce šest tisíc

stop, za sebe vyfukoval přehřátý vzduch rychlostí o něco

málo vyšší než 400 mil za hodinu. Vyšší nadmořská

výška by byla, samozřejmě, pohodlnější, protože

neúprosným sluncem rozžhavený vzduch byl turbulentní

a letadlo se přes svou rychlost na neviditelných vlnách

občas zhouplo, aby se v následující chvíli propadlo. Z

větší výšky by však bylo mnohem obtížnější vyhledávání

skrovných orientačních bodů, které si Biggles vyznačil

na mapě.

Obloha neměla skvostnou chrpovou modř vlhkých

tropů, její klenba se odpudivě leskla jako vyleštěná ocel.

Vše pod ní lesk odráželo. Zubatou čárou hor vyznačený

horizont byl v závoji přehřátého vzduchu rozmazaný. K

severovýchodu se v dálce nápadně zvedal 16.000 stop

vysoký vrcholek Araratu, který je místem, kde podle

tradice spočívá Noemova archa. Řeka Halys, která v

dávných časech byla dělící čárou mezi Východem a

Západem, už byla daleko za nimi.

Venkovská oblast Východní Anatolie před nimi

obracela svou ohyzdnou tvář k nemilosrdným nebesům,

od ní odražená zář unavovala oči a zkreslovala

charakteristické znaky krajiny.

Většina země měla barvu sklenářského kytu.

Vypadala unavená, opotřebovaná, její povrch byl

popraskaný nespočetnými minulými otřesy a záchvěvy,

zvrásněný a poďobaný ojedinělými porosty jako kůže

31

staré ropuchy. Z nehostinné roviny se jako bradavice

zvedaly kopce, někdy osamocené, někdy ve skupinách.

Nikde nebylo místo, na němž by oko s potěšením

spočinulo, žádná barva nenarušovala jednotvárnost

krajiny; a v takovém stavu zůstane do jarních dešťů, které

jen nakrátko osvěží vyprahlou a neplodnou půdu. Přes

divočinu ponurých šedivých rozpukaných kopců a

skalnatých útvarů pluly obrazce modročerných stínů. Jen

občas se v dálce objevila světlá skvrna vesnice,

připomínající hrst kostek z dětské stavebnice rozsypané

neopatrným dítětem, spojených sítí klikatých cest. Po

lidské činnosti nebylo vidět ani té nejmenší známky. V

malých stádech zvířat byly s největší pravděpodobností

ovce nebo kozy, obvykle nedaleko skupiny palem

seskupených kolem vodních kaluží. Všude jinde rostly

pouze otužilé rostliny pouštních oblastí, spásané jen

velbloudy.

Bertie, shlížející přes boční okno dolů na tuto

nehostinnou scenérii, byl jen stěží ochoten věřit, že právě

tady začala civilizace; že tady civilizace vznikaly, prožily

svá období a zanikaly už dávno předtím, než se objevila

slova jako Řím a Evropa; že je to země, která viděla a

vytvořila víc historie, než kterákoli jiná na světě. Zde

byly vybojovávány strašlivé pravěké bitvy vyhlazovacích

válek, popsaných ve Starém zákoně. Tady vzkvétala

veliká chetitská říše. Tady se proháněli hrůzu nahánějící

Asyřané. Sumerové zde panovali patnáct století, v jejichž

průběhu vynalezli první známý způsob psaní. Tady

pochodovaly zástupy Médů a Peršanů; Alexandr Veliký a

jeho vítězní Řekové, Xenofón a jeho statečných deset

tisíc žoldnéřů, římské legie… všichni přišli a odešli

dávno před narozením Krista a o své cestě časem

32

zanechali jen málo stop. Není divu, že tato část zemského

povrchu byla nazvána Starý svět.

Biggles informoval Bertieho o svém rozhovoru,

který měl s profesorem Zorlanem o plukovníkovi

Alfondarim. „Měli bychom se připravit na potíže,“ řekl

stísněně. „Ovšem, nemusely by žádné být, pokud

Alfondari zůstane u letadla a nepokusí se strkat nos do

ruin, když tam bude Zorlan.

Kdyby k tomu přece jen došlo, budeme muset na

Zorlana dohlédnout. Přiznám se ale, že nevím, co si mám

o něm myslet. Vypadá sice all right a mám pocit, že

opravdu je all right, ale jeho cynická slova o vystrnadění

Alfondariho, jestli mu vkročí do cesty, mne šokovala.

Někdy si myslím, že není z obyčejného masa a krve. V

žilách jako by měl kyselinu a tam, kde by měl mít srdce,

má žulový balvan. Nevím, čeho chce vlastně dosáhnout

svou bezcitností, na můj vkus až příliš velkou, a takovou

rozhodností nepřipustit, aby se mu někdo postavil do

cesty.“

„Je možné, že právě pro tuto vlastnost byl vybrán

pro tuto práci.“

„To je možné. Raději bych ale pracoval s někým

lidštějším.“

„Můžeš se vsadit, že Alfondari bude chtít zjistit, co

se tady bude dít,“ řekl Bertie. „Rád bych věděl, jestli nosí

zbraň a jestli by se jí odvážil použít, kdyby došlo k

rozhodujícímu boji kdo z koho.“

„Zorlan je přesvědčen, že zbraň v kapse má, protože

dle jeho názoru jakýkoli ochranný doprovod beze zbraně

nemá smysl. Není ale dost dobře možné se ho na to

zeptat. Nepochybně se to velmi brzy dovíme. Kvůli

pocitu bezpečnosti bychom si měli vzít i své zbraně. Teď

33

už stejně neexistuje riziko, že by je někdo objevil. Víš

přece, kde jsou, tak je vytáhni. Já se zatím podívám, co se

děje vzadu.“

Zatímco Bertie vytahoval pistole, Biggles se přes

skleněnou výplň spojovacích dveří mrkl za sebe. Zorlan

četl, Alfondari se díval z jednoho okna, Ginger z

druhého. Nikdo nemluvil.

Bertie vytáhl pistole a podíval se do kabiny. „To

tedy ale je parta k popukání, to se musí nechat,“ podotkl.

„Člověk by si myslel, že letíme někomu na pohřeb.“

„To není tak nemožné, jak se ti to může zdát. Je

jenom otázka, jestli to nebude pohřeb náš,“ sarkasticky

zareagoval Biggles.

„Ty jsi ale ztracený škarohlíd,“ zabručel Bertie. „Já

jen doufám, že Zorlan neoplývá schopností pilotovat

letadlo.“

„Co tím chceš říci?“

„Zorlan nás nemá o nic víc v lásce než Alfondariho.

Pro něho nejsme ničím. Ani o nás nic neví. Je mu úplně

fuk, co se s námi stane. Je-li schopen vrátit se bez

Alfondariho, pak by mu stejně tak mohlo napadnout

vrátit se bez nás – to ovšem jen v případě, že umí ovládat

letadlo. Možná se mýlím. Možná jsem vůči němu

nespravedlivý. Pochybuji, že ho někdy poznáme blíž, ale

jsem si jistý, že to je člověk, který se nedá ničím a nikým

zastavit, když chce dosáhnout svého. Nejsem nijak

choulostivý, ale jak jsem už řekl, způsob, jakým mluvil o

zbavení se Alfondariho v případě, že by se mu postavil

do cesty, mnou otřásl. Je-li někdo schopen tak nenuceně

mluvit o zavraždění člověka, ať jím je kdokoli, je

schopen všeho.“

34

„Možná jen tak nabubřele mluvil, aby se chvástal. S

takovými lidmi jsem se už setkal.“

Biggles zavrtěl hlavou. „To není typ podvodníka,

který se jen chvástá. Rozhodně bych si to nechtěl

prověřovat.“

„Ty mu nevěříš?“

„Svůj názor bych si raději nechal na později, až ho

poznáme trochu lépe.“

„Zajímalo by mne, kdo to vlastně je a čeho chce

dosáhnout.“

„Nemělo by smysl se ho na to ptát. Snadnější by asi

bylo párátkem otevřít ústřici, než se mu dostat na

kobylku. Ale přece jen by se pro to našel důvod. Naším

problémem je, že vlastně nevíme, co děláme.“

„Zorlan ví, co dělá.“

„O tom nepochybuji. Plukovník možná věděl víc,

než mi řekl. Jestli tomu opravdu tak je, pak musel pod

přísahou slíbit mlčení, jinak by nás nenechal jen tak

naslepo letět do takové země. Asi naše potíže tušil,

možná ale nevěděl, odkud přijdou. Ale proč se o tom teď

bavit? Stejně v tom jsme až po krk. Určitě se to vyvrbí

samo a už by to nemělo dlouho trvat.“ Biggles mrkl na

hodinky na přístrojovém panelu. „Podle mého odhadu už

jsme tomu zatraceně blízko.“

Krátce nato s očima upřenýma dopředu lehce změnil

kurs. „Vidím něco, co by mohlo být dvěma vrcholky

hory Kaelbeg Dagh,“ poznamenal. „Také vidím oblou

vyvýšeninu, která by mohla být naším cílem.“

„Mám o tom říci Zorlanovi?“

„Ještě ne. On to stejně ze svého místa nemůže vidět.

Až se dostaneme blíž, klesnu s letadlem trochu níž. Tři

35

sloupy by nám měly napovědět, máme-li pravdu.

Budeme-li ji mít, bude dost času informovat ostatní.“

„Myslím, že je to ono,“ řekl Bertie, mračící se do

oslnivé záře. „Ale nikde nevidím ani náznak nějakého

jezera.“

„Asi leží v nějaké propadlině. Nebo, nu ovšem,

možná je vyschlé.“

„A co krajina před námi a hory na horizontě?“

„Podle mého výpočtu by to měla být ruská Arménie

a poněkud vpravo Kurdistán. Předpokládám, že bychom

v žádné z těchto zemí nebyli vítanými hosty.“

Letadlo ztrácející výšku se rychle blížilo k asi dvě

stě metrů širokému pahorku z větrem navátého písku,

navršovanému po mnoho staletí od doby, kdy z písku

vyčnívající ruiny byly v předpotopní době kvetoucím

městem. Pahorek vyrůstal jako nějaká vyvřelina na

planině a chmurně připomínal konec, který čeká všechny

výsledky lidského úsilí, jakmile se dočkají svých dnů a

zmizí v nenávratnu. Několik zplihlých, nakřivo jakoby

únavou

nakloněných

palem,

se

svými

sluncem

vysušenými vějířovitými listy, beznadějně visícími v

nehybném vzduchu jako polámané paže, se ve

skupinkách choulilo k sobě nebo vytvářelo proti obloze

ozdobný ornamentální vlys.

Tu a tam ze zmučené země vyčnívající obrovské

balvany nebo konce zlomených sloupů připomínaly

hrobky na opuštěném hřbitově u kostela. Několik

příkopů, spojujících tři nebo čtyři čtyřhranné díry, bylo

zřejmě

pozůstatkem

nedávného

úsilí

kopáčů.

Nejnápadnější byly tři iónské sloupy, jeden stále nesoucí

hlavici, stojící vzpřímeně jako obviňující prsty namířené

na nevšímavou kopuli nebes.

36

„Je to určitě ono,“ řekl Bertiemu Biggles, když při

klesání začal kroužit a letadlo se ve vzestupném proudu

teplého vzduchu zahoupalo. „Zorlan by to měl poznat,

když už tu byl. Až dokončím okruh a získáme jasný

pohled ze všech stran, mohl bys ho požádat, aby to

potvrdil.“

Z výšky menší než sto stop Biggles dokončil

průzkum. Nebylo toho mnoho k vidění. Základní obrysy

budov se daly rozeznat, protože staré zdi na jednom nebo

dvou místech vystupovaly několik stop nad písek.

Nezřítily se při zemětřeseních, ani je nezbořili vítězní

vetřelci, byly jen zasypány pískem, roznášeným neustále

vanoucím větrem. Byl to typický obraz mnohých starých

měst a vesnic na Středním Východě. Je nutno říci, že

město nebylo postaveno na pahorku, ten postupně

narůstal větrem nanášeným pískem, ale i domácími

odpadky, vyhazovanými za obrannou zeď.

„Promluv se Zorlanem,“ řekl Biggles. „Můžeš mu

říci, že jsem tu nikoho nezahlédl. Jestli tu má někdo

čekat, viděli bychom koně nebo velbloudy. Nedovedu si

představit, že by sem někdo přišel pěšky.“

Bertie odešel na záď. „Je to ono,“ potvrdil, když se

vrátil. „Zorlan říká, že nijak zvlášť nezáleží na tom, kde

přistaneš, jen aby to bylo co nejblíž k ruinám. Krucinál!

To zřejmě ten Alfondari kabinu zaplnil jakýmsi voňavým

staromódním orientálním smradem.“

„Jakým smradem?“

„Česnekovým. Je to hrozný smrad. Alfondari ho

zřejmě žvýká syrový, jen tak.“

„Proč ne? Říká se, že česnek je dobrý na žaludek.

Není to ale nic nového.“ Biggles se pousmál. „Zřejmě jsi

37

zapomněl, že děti Izraele na cestě do zaslíbené země

vyčítali Mojžíšovi, že jim došla cibule a česnek.“

„Ale! Tak to mne vůbec nepřekvapuje, že jim trvalo

čtyřicet roků, než tam došli.“

Dál se o česneku už nemluvilo.

„Přistanu pod skupinou tamhle těch palem na okraji

vyvýšeniny,“ řekl Biggles. „Poskytnou nám aspoň trochu

stínu. Z toho slunce by puchýře naskákaly i na kůži

nosorožce, nemluvě o letadle.“ Vzápětí se snesl a kola

jemně posadil na tvrdě udusanou sabkhu, pak s nosem

letounu namířeným do otevřené divočiny popojel až do

stínu palem připomínajícího mřížoví.

Všichni vystoupili. „Bylo nutné manévrovat tak

složitě, když už jsme byli na zemi?“ podrážděně se zeptal

Zorlan.

„Vždycky rád zaparkuji tak, abych v případě

nutnosti mohl co nejrychleji odstartovat,“ stejným tónem

odvětil Biggles.

Později informoval Ginger, že když se letadlo blížilo

ke svému cíli, Alfondari vstal, aby byl připraven ihned

vystoupit. Při nasazení letu do kruhu, když Biggles hledal

nejlepší místo na přistání, Alfondari upadl na profesora,

čímž ho velice rozzlobil.

Nikdo teď nemluvil. Všichni mlčky sledovali cíl.

Jako by každý vyčkával, že někdo jiný něco řekne nebo

udělá. Ginger si uvědomoval podivný plesnivý zápach;

připomínal mu něco mrtvého nebo zapomenutého. Asi to

byl jen výplod jeho fantazie, měl ale pocit, že je

předzvěstí nějaké hrozby.

Biggles se podíval na Zorlana. „Jsme tady,“ řekl

náhle, jako by mu najednou vadilo ticho. „Co dál? Co

chcete, abychom udělali?“

38

Několik dlouhých vteřin Zorlan neodpovídal. S

aktovkou v ruce vypadal na takovém místě poněkud

absurdně, když stál, upřeně se díval na pahorek a jako by

v duchu uvažoval o nějakém problému.

Ginger se také poprvé zblízka díval na pahorek. Z

úrovně země byl mnohem víc zvrásněný, než vypadal ze

vzduchu. Všude se povalovaly obrovské balvany. Vítr

nebo větrné bouře mezi nimi vyhloubily stružky. Místy

se dařilo velbloudím bodlákům, ježícím se jako šedivé

vousy, které nikdy nepoznaly břitvu. Po nějakém životě,

zvěři nebo hmyzu, nebyla nikde ani stopa. Jediným

občasným zvukem bylo drsné zaskřípění jako troud

suchých vějířovitých listů palem, připomínající práci se

skelným papírem. Jedna jediná skvrna byla barevná. Na

nejhořejší větvi rozložitého keře. Poznal, že to je zralé

granátové jablko.

Zorlan se pomalu obrátil, pokynul Bigglesovi, pak

spolu odešli poněkud na stranu. „Dejte si velký pozor na

toho chlapa Alfondariho,“ řekl mírně.

„Vy mu nedůvěřujete?“

„Domnívám se, že není Turek. Mluví turecky, ale

jeho přízvuk je spíš přízvukem Turkmena odněkud od

pobřeží Kaspického moře. Neztrácejte ho z dohledu.“

Biggles přikývl.

„Půjdu do ruin,“ pokračoval Zorlan. „Asi se tam

nezdržím dlouho.“

„Chtěl byste se před odchodem najíst a něco vypít?“

„Teď ne. Snad později. Z vrcholku kopce budu mít

lepší výhled.“

Biggles pokrčil rameny. „Jak si přejete.“ Zorlan se

otočil a velmi opatrně začal stoupat na pahorek.

39

Biggles se vrátil k ostatním. Viděl, že Alfondari si z

kabiny přinesl kufřík. „Co s ním tady chcete dělat?“

zeptal se s nelíčenou zvědavostí.

„Smím ho mít u sebe?“

„K jakému účelu?“

„Budeme-li tady přes noc, jak předpokládám, raději

bych se vyspal někde venku, než v letadle.“

40

41

„Nikdo neřekl, že tady budeme přes noc,“ upozornil

ho Biggles.

„Tak dobře. Nechám ho tady.“ Alfondari postavil

kufřík ke kořenu palmy a vykročil směrem k vrcholu

pahorku. „Kam jdete?“ přísně zvolal Biggles.

„Podívat se na ruiny. Nikdy jsem je neviděl.“

„Nikam nepůjdete.“ Plukovník Alfondari dělal, že

neslyší. „Vraťte se,“ rozkázal Biggles rozhodně.

Alfondari stále nereagoval.

Biggles se se sevřenými rty rozběhl za ním, položil

mu ruku na rameno a prudce ho otočil. „Vy jste

neslyšel?“ vybafl. „Řekl jsem, že nikam nepůjdete.“

Alfondari setřásl svírající ruku. „Jak se můžete

odvažovat mi něco rozkazovat?“ řekl povýšeně.

„Odvažuji se.“

„Jsem turecký vládní úředník.“

„To je mi úplně jedno, můžete být třeba polním

maršálkem. Tady totiž nejsme v Turecku.“

„Co tím chcete říci? Za mnou stojí úřední moc.“

„Tady nemáte žádnou úřední moc. Tady jsme v

Zaratu. Víte to stejně dobře jako já, tak se o tom

nebudeme dohadovat.“

Alfondariho tmavé oči hleděly nasupeně. „Až se

vrátíme do Ankary, budete to muset vysvětlit.“

„Chcete snad říci jestli se vrátíme do Ankary. Proč

jste tak chtivý sledovat profesora Zorlana?“

„Je nutné ho chránit.“

„Před čím? Nebo snad před kým?“

„V zemi, jako je tato, je nebezpečí vždycky

nablízku. Mohou se objevit lupiči z Kurdistánu nebo

zlotřilí Arabi.“

42

„S tím si nemusíte dělat starosti, poradím si s nimi

sám. Jsem velitelem tohoto letadla a svou odpovědnost

beru naprosto vážně. Raději se vraťte, posaďte se někam

a nedělejte další potíže.“

Několik vteřin se Alfondari otráveně díval

Bigglesovi do očí. Pak v mžiku své chování změnil.

„Dobře. Stane se, jak si přejete,“ řekl přívětivě s mírným

úsměvem.

Obrátil se a vracel se k letadlu. Cestou si vzal kufřík.

Ze dveří kabiny ještě zavolal: „Nebude vám vadit, když

se napiji?“

„Vůbec ne. Nepijte ale víc, než je nezbytně nutné.“

Alfondari i s kufříkem zmizel v letadle. Biggles se

připojil k Bertiemu a ke Gingerovi, kteří seděli ve stínu

křídla.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se Ginger.

„Nevím. Možná se jen pokoušel shodit nějaké kilo.

Konečně si snad uvědomil, že se mnou nejsou žádné

žerty, snad už dá pokoj a nebude dělat problémy. To

ovšem neznamená, že mu důvěřuji, když ho nemám v

dohledu. Zorlan sám má pochybnosti a myslí si, že není

Turek.“

„On si myslí, že není Turek?“

„Říká, že mluví s přízvukem Turkmena od

Kaspického moře.“

„Takže kdo to vlastně je?“

„S největší pravděpodobností Kavkazan odněkud z

Gruzie, která je za železnou oponou. Mohl by to být

Peršan.“

„Před odchodem do postele to není příjemná

představa, to tedy ne,“ zabručel Bertie. „Vypadali

43

bychom jako sebranka cvoků, kdyby se ukázalo, že jsme

s sebou vzali ruského vyzvědače.“

Biggles neřekl nic. Zapálil si cigaretu a zhaslou sirku

zlostně odhodil do písku.

„Zřejmě je pevně rozhodnut Zorlana sledovat,“

pokračoval Bertie, dýchl na brýle a čistil je kapesníkem.

„Je pro mne hádankou, proč si cestou na pahorek

bral s sebou kufřík,“ řekl Ginger. „Má v něm snad něco,

co by nechtěl, abychom spatřili?“

Biggles se svraštělým čelem zvedl hlavu. „Možná

žes udeřil hřebík na hlavičku. Jen uvažuj. Podle toho, jak

ho nesl, musí být dost těžký. Vzpomínám si, že v Ankaře,

když jsem své námitky proti jeho cestě s námi

zdůvodňoval tím, že pro něho nemáme žádné zásoby

potravin, řekl, že je schopen si zajistit jídlo vlastní; jestli

se tím dá vysvětlit jeho kufřík, pak by v něm musel mít

potraviny nejméně na týden nebo na déle.“

„To ale nevysvětluje,“ trval na svém Ginger, „proč

se tak tvrdošíjně snaží mít ho stále v dohledu.“

Biggles si zapálil cigaretu a zahleděl se na letadlo.

„Je tam nějak podezřele zticha. Možná až příliš zticha.

Gingere, zajdi se podívat, co tam dělá.“

Ginger vstal a po měkkém písku šel ke dveřím

kabiny.

Ostatní ho sledovali, jak vchází dovnitř. Ginger se

ale v mžiku objevil zase ve dveřích. „Bigglesi, pojď

sem,“ zvolal se zjevnou úzkostí.

44

KAPITOLA 4

KUJÍ SE PIKLE

Gingerovo zavolání bylo tak naléhavé, že Biggles

vyskočil a rychle přeběhl krátkou vzdálenost ke dveřím

do kabiny.

„Jen se na to podívej,“ vyzval ho Ginger a vedl ho

dovnitř.

Biggles nemeškal, vrazil dovnitř a vzápětí poznal

důvod Gingerova znepokojení. Nebylo nutné nic

vysvětlovat.

Alfondariho kufřík se záhadným obsahem ležel

otevřený na sedadle. Při prvním pohledu na něho se

Bigglesovy rty v náhlém záchvatu vzteku sevřely. V

kufříku totiž byla přenosná vysílací stanice a Alfondari

už začal vysílat. Biggles učinil dva rychlé kroky, úderem

ruky odhodil operátorovu ruku a kufřík zabouchl. „Co si

to tady, k čertu, dovolujete dělat?“ vybuchl.

Alfondari s mírným úsměvem na tváři vzhlédl.

„Právě jsem se chystal oznámit, že jsme bezpečně

dorazili,“ klidně odpověděl.

„Komu?“

„Své vládě, samozřejmě.“

„Čí vládě?“

„Přirozeně turecké vládě.“

„Proč jste mi neřekl, že máte vysílačku?“

„Neviděl jsem žádný důvod, proč bych to měl

udělat. Nic vám není po tom, co nosím s sebou.“

„To se ještě uvidí. Dokud budete se mnou, nebudete

vysílat žádné zprávy ani odtud, ani odjinud.“ Biggles

45

domluvil, sebral kufřík a podal ho Gingerovi. „Vyndej

vysílačku a rozeber ji,“ řekl odměřeně.

„Nemáte právo se plést do něčeho, co souvisí s

mými povinnostmi,“ vykřikl Alfondari se zjevným

rozhořčením.

„A vy nemáte právo navazovat rádiové spojení

mimo turecké teritorium,“ odsekl Biggles. „Tady velím

já. Při další podobné lumpárně vás vysadím někde v

poušti, abyste se mohl po svých vrátit domů.“

„Ale –“

„Nediskutujte se mnou. Vypadněte – a ať vás ani

nenapadne vzdálit se z mého dohledu.“

Alfondari vstal. Uklonil se se vždy pohotovým

mírným úsměvem a opustil letadlo. Loudavě došel k

nedaleké palmě a v tureckém posedu se opřel o kmen.

Biggles ho chvíli upřeně pozoroval, pak se připojil k

ostatním. Tvářil se zachmuřeně.

„Tím to je vyřízeno,“ spokojeně konstatoval Bertie.

„Kéž bys měl pravdu,“ skoro hrubě odpověděl

Biggles.

„Tímto rádiem už v žádném případě žádnou další

zprávu neodešle,“ oznámil Ginger, když na hromádku

shrnul jeho součástky.

„Zajímalo by mne, kolik informací stačil odvysílat,

než jsme mu to zarazili,“ mumlal si pro sebe Biggles,

když si sedal na písek.

„Ono toho nemohlo být nijak mnoho, kamaráde;

neměl k tomu dost času,“ ujišťoval ho Bertie.

„Možná dost času k tomu, aby nám způsobil

hromadu nepříjemností. Zorlan měl pravdu. Raději bych

měl tady kolem sebe chřestýše, než tohohle rafinovaného,

jako úhoř hladkého všetečku, který do všeho strká nos.“

46

Biggles se chladně podíval na Alfondariho, stále zády

opřeného o hrbolatý kmen palmy.

„S kým si myslíš, že byl ve spojení – nebo s kým se

mohl pokoušet navázat spojení?“

Biggles zavrtěl hlavou. „Jak bych to mohl vědět?

Možná že, jak tvrdil, opravdu nedělal nic horšího, než

hlásil náš přílet; mám ale nepříjemný pocit, že někomu

řekl, nebo měl v úmyslu říci, kde jsme přistáli.

Nepochybně doufal, že sledováním Zorlana zjistí, proč

jsme sem přišli, aby to mohl někomu říci. Oficiální

důvod pravděpodobně zná, ale zřejmě mu nevěří.

Nezapomínejte na to, že tady jsme nepříjemně blízko

hranic několika zemí, které by nám zazlívaly,

kdybychom zasahovali do záležitostí Zaratu – jestli

ovšem právě něco takového je účelem naší návštěvy.

Policejní hlídka by sem mohla poměrně brzy dorazit a

přivést nás do trapné situace – což by nebylo to nejhorší.

Nepřátelské letadlo by sem doletělo v několika

minutách.“

„Myslíš z druhé strany, zpoza železné opony?“

„Z kterékoli země, která by si Zarat ráda přivlastnila.

Kdyby sem jedna z nich vyslala své lidi, zdejší půda by

se stala zatraceně horkou. Jedna věc je nad slunce jasná.

Toho vzácného plukovníka nesmíme ani na vteřinu

nechat bez dozoru a ztratit ho z dohledu.“

„Co by teď mohl udělat, když jsme mu sebrali

rádio?“ zeptal se Ginger.

„Mohl by zničit letadlo.“

Nad tímto nápadem se Bertie jen posměšně ušklíbl.

„Ale nepovídej, kamaráde. Přece je pasažérem tohoto

letadla a musel by být zatraceným idiotem, kdyby něco

takového udělal.“

47

„Proč by to nemohl udělat, kdyby se mu hodilo nás

zdržet tak dlouho, než se tu objeví jeho kumpáni, aby ho

odtud odvezli. Také mě trápí, že se s ním budeme muset

dělit o jídlo. Když jsme konečně zjistili obsah jeho

kufříku, bezpečně víme, že si s sebou nic k jídlu

nepřinesl. V každém případě je to hrozný lhář.“

„Muselo mu napadnout, že na to přijdeme,“

poznamenal Ginger.

„Ne nezbytně. Třeba nepočítal, že se tady tak dlouho

zdrží.“

„Jaký závěr z toho můžeme vyvodit?“

„Jeden by mohl být, že jeho přátelé jsou někde

poblíž. A pokud jde o jídlo, myslím, že je nejvyšší čas

hodit do sebe aspoň něco malého. Doposud jsem totiž

čekal na Zorlana. Kdoví, jak dlouho tam ještě bude.“

„Řekl, že tam nebude dlouho.“

„Vím co řekl. Otázkou ovšem je, co tím myslel.

Předpokládám, že se tam měl s někým setkat. Jenže při

přeletu nad ruinami jsem nikoho nezahlédl, a kdyby sem

mezitím někdo přišel, určitě bychom ho slyšeli, i

kdybychom ho neviděli. Nevím, co si mám o tom myslet.

Celá ta situace je plná nesrovnalostí a nejasností a čím

dřív to tady skončíme, tím lépe.“

„Co kdybychom se napili,“ navrhl Bertie.

„To bychom mohli.“

Vykročili k otevřeným dveřím letadla. Ginger cestou

poznamenal: „Tamhle přichází Zorlan.“

Zastavili se a čekali. Profesor, sestupující s vážným

výrazem po nerovném svahu, se k nim zanedlouho

připojil.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se Biggles.

48

„Ne. Osoba, s níž jsem se měl setkat, ještě

nedorazila. To ovšem neznamená, že nepřijde. Setkání

bylo dohodnuto na dnešek, ale na takovém místě, jako je

toto, lze nedochvilnost omluvit. Můj protějšek musí

překonat jistou vzdálenost.“

„Jestli vám dobře rozumím, znamená to, že budeme

muset čekat.“

„Samozřejmě.“ Profesor se podíval na Alfondariho,

stále zády opřeného o palmu. „Co tam dělá?“

„Musel jsem zavést tvrdý režim.“

„Opravdu? Z jakého důvodu?“

„Tak v prvé řadě se snažil jít za vámi a choval se až

příliš drze, než jsem ho přinutil k návratu. To však není

zdaleka všechno. V kufříku měl přenosnou vysílačku.

Zjistili jsme to teprve ve chvíli, kdy jsme ho přistihli při

vysílání. Zatrhl jsem mu to a rádio jsem mu sebral. Je už

rozebrané a chybí v něm jedna nebo dvě důležité

součástky.“

Skoro půl minuty se Zorlan mlčky díval Bigglesovi

do očí. „Tak to tedy je?“ konečně vydechl. „Jak dlouho

byl ve spojení, než jste mu to zarazil?“

„Dlouho ne. Snad méně než minutu. Vysílal v

morseovce, buď v kódech nebo ve slovech, to jsem

nepoznal, ale protože stále něco opakoval, asi se nedostal

dál než k volacímu znaku.“

„Upřímně doufám, že máte pravdu. Zeptal jste se ho,

co dělá?“

„Ovšem, bez nejmenšího zaváhání.“

„Jak své chování vysvětlil?“

„Samozřejmě se omlouval tím, že pouze chtěl svůj

hlavní stan informovat o bezpečném doletu.“

„Uvěřil jste mu?“

49

„Ne.“

„Varoval jsem vás, že ten muž je nebezpečný.“

„Teď už jsem ochoten tomu věřit.“

Zorlanova tvář byla nevyzpytatelná. „Možná by bylo

dobré ho zlikvidovat dřív, než vyvede nějakou další

lotrovinu.“

Bigglesova tvář ztuhla. „Nemyslíte, že vzhledem k

důkazům, které máme, by něco takového bylo zcela

nepřiměřené?“

Profesor

odměřeně

odpověděl:

„Kapitáne

Bigglesworthe, pokud je tento muž jistým člověkem,

čímž jsem si už skoro jist, zabil by vás bez nejmenší

výčitky svědomí jako komára, který si mu sedl na

zápěstí.“

„Chcete-li tím naznačit, že je vyzvědačem, jsem

ochoten s vámi souhlasit. Řekl jste, že si jste skoro jist.

To ale přece nestačí k jeho odsouzení. Jinak k tomu

nemám co říci. Mé rozkazy jsou jasné. Vy stojíte v čele

operace. Moje zodpovědnost je omezena na vaši

bezpečnou přepravu a na to, aby letadlo bylo k tomuto

účelu stále v pohotovosti připraveno.“

Zorlan tlumeným hlasem klidně pokračoval: „Z

vašeho výrazu usuzuji, že s mými metodami

nesouhlasíte. Tak aby bylo jasno. K tomuto muži necítím

žádné nepřátelství, ať to je kdokoli; ale jestli je opravdu

nepřátelským agentem, pak se vše zužuje na otázku

přežití, buď on, nebo my. Je angažován v nebezpečném

programu – “

„My přece také.“

„To nemohu popřít. Oba ale nemůžeme vyhrát. Už

dříve jsem se setkal s takovými lidmi, jako je Alfondari,

a rnohu vás ujistit, že chce-li takový člověk dosáhnout

50

nějakého cíle, nikdy nedovolí, aby mu v jeho dosažení

zabránil nějaký morální ohled či výčitka svědomí. Za

takového považuji i jeho a on si toho už teď je nebo měl

by být vědom.“

Biggles přikývl. „Souhlasím s vámi. K čemu nás to

přivádí?“

„Konec konců, co znamená jeden život ve srovnání s

životy mnohých, kteří by možná zemřeli, kdyby lidé,

které tento muž zastupuje, úspěšně dosáhli svého cíle?“

„Zatím nevíme, koho zastupuje.“

„Ty lotry nemusíme hledat nijak daleko.“

„Pojďme k jádru věci. Máte na mysli lidi, kteří by se

chtěli zmocnit Zaratu?“

„Ano.“

„A myslíte, že by šejk vytáhl do boje, aby tomu

zabránil?“

„Tím si jsem jistý.“

„Jak si tím můžete být tak jistý?“

„Sám mi to řekl,“ pomalu řekl Zorlan. „Vy byste

snad nebojoval, abyste si zachoval svobodu a

nezávislost?“

„Už jsem to udělal.“

„Tak vidíte. Jenže lidé Zaratu by neměli naději

přežít. Budou-li bojovat, budou existenčně vymazáni z

povrchu světa. K tomu snad není nutno nic dodávat.“

„Před vaším příchodem jsme se chystali něco

pojíst.“

„Tak se do toho dejme. To ostatní může počkat.

Není nijak naspěch, ale Alfondari musí být neustále pod

dohledem.“

„To zajistíme. Budeme mu ale muset dát něco k

jídlu. Zřejmě si s sebou nepřinesl vůbec nic.“

51

„To mnoho napovídá. Asi nepředpokládal, že se tu

zdrží dlouho.“

„Už mi to také napadlo.“

„Můžeme si dovolit dát mu něco k jídlu a k pití.

Nechat ho zemřít hladem by byl dlouhý a unavující

proces. Obávám se, že vše jsem zapříčinil já svou

nedbalostí.“

„V jakém ohledu?“

„Když tento údajný plukovník – já totiž pochybuji,

jestli vůbec nějakou vojenskou hodnost má – poprvé

oznámil svůj úmysl nás doprovázet, měl jsem si vyžádat

jeho písemné pověření.“

Biggles se cynicky usmál. „Ten byl na něco

takového připraven. Jestli je tím, čím si myslíme že je,

určitě by měl v kapse potřebné doklady, ať pravé nebo

padělané. Nebyl by přece takovým hlupákem, aby se

pokoušel přidat se k nám bez nich.“

„Ano, asi máte pravdu. Teď už si snad uvědomuje,

že je v podezření a jistě nebude překvapen, když ho

požádám, aby mi je předložil. Dříve ale něco pojíme.“

„Chcete se raději najíst v kabině nebo chcete zůstat

venku? V letadle bude hrozné vedro.“

„Najíme se raději venku.“

Při zmínce o letadle se Biggles obrátil, aby

zkontroloval jeho polohu pod palmami. Slunce už bylo za

zenitem, po trupu a křídlech se pomalu posunovaly stíny

vějířovitých listů, vytvářející černé příčné pruhy, které

rozdělovaly plochy na díly a tím vytvářely ochrannou

kamufláž, jako tomu je u zeber. Jen pilotní kabina byla

vystavena přímým slunečním paprskům, přední ochranné

sklo se lesklo odraženým světlem a kovové příslušenství

zářilo jako bílá neonová světla.

52

Obrátil se k ostatním. „Ze vzduchu by nás někdo

mohl zahlédnout,“ řekl zamyšleně. „Asi by stálo za to

dokončit to, co pro nás učinily palmy. Tady kolem je dost

suchých listů. Gingere, co kdybys jich několik posbíral a

položil na nekryté části letadla. Nezabere to mnoho času.

Třeba to nebude nutné, ale přece jen se budu cítit lépe,

když nás shora nebude vidět. Bertie, pomoz mu, já se

zatím podívám na naše zásoby jídla. A dávejte pozor na

škorpióny. Právě na místech jako je tady se jim náramně

líbí.“

Ginger a Bertie se dali do práce. Alfondari je se

zamračeným pohledem pozoroval. Neřekl však nic.

Za chvíli si pochutnávali na lehkém jídle a zapíjeli

ho láhvemi v chladničce vychlazené sodové vody. V tak

krutém vedru chutnala jako nádherný nápoj. Několik

láhví dostal Alfondari, který s pohledem ještěrky čekající

na neopatrnou mouchu a s hlavou skloněnou v dlaních

stále seděl u palmy.

Ve skličujícím tichu a v ovzduší nabitém neznámým

nebezpečím pomalu ubíhal den. Profesor Zorlan s

ostatními zůstal poblíž letadla s podotknutím, že si

nemůže dovolit propást okamžik, kdy zaslechne přicházet

muže, na něhož tady čeká. Připustil ale, že neví, bude-li

jeden nebo bude-li jich několik.

Slunce, které svou barvu změnilo na barvu krve a

oparem se zdeformovalo na dvojnásobek své normální

velikosti, rychle, jakoby vyčerpané vlastní sežehující

zuřivostí, zapadalo za rudý horizont, když Biggles náhle

zvedl hlavu, nastavil uši a očima zvídavě prohlížel

východní oblohu.

„Slyším letadlo,“ řekl a zadíval se na profesora.

„Může to být muž, na kterého čekáte?“

53

„Ne.“

„Jste si tím jistý?“

„Úplně. On nemá letadlo.“

V dálce se objevila pohybující se malá skvrna

velikosti moskyta. Ozářena prudkým světlem se blížila

po tyrkysovém pruhu, lemujícím vzdálené hory.

„Letí sem,“ řekl Ginger. „Přinejmenším jsme v jeho

kursu.“

Uběhla jedna nebo dvě minuty, stále silnější zvuk

motoru se převaloval ve zvukových vlnách.

„Tryskáč,“ řekl Ginger.

„Je to MiG,“ usoudil Bertie, zaclánějící si oči.

„Nehýbejte

se,“

úsečně

nařídil

Biggles.

Alfondarimu, který se začal zvedat, ostrým hlasem

zopakoval: „Řekl jsem, nehýbejte se.“

Alfondari se zatvářil nasupeně. Zasunul ruku do

boční kapsy saka. Biggles bleskově vytáhl pistoli a

namířil na něho. „Pohnete-li se o jediný yard nebo

zvednete-li ruku, zastřelím vás,“ řekl nahlas, bez vzteku.

Jeho vyhrůžka byla tentokráte asi přece jen dost

přesvědčivá, protože Alfondari klesl zpět na zadek a bez

hnutí seděl dál.

Ruská, nebo v Rusku vyrobená jednosedadlová

stíhačka se blížila, její kvílivý zvuk se malinko změnil,

když začala ztrácet výšku. Jakékoli pochybnosti o jejím

cíli se brzy rozplynuly, protože po příletu k ruinám se

naklonila a třikrát nad nimi přeletěla v kruhu, pak

několikrát napříč, při čemž stále klesala, až nad ruinami

přelétala ve výšce pouhých sto stop.

Na zemi se nikdo nehýbal. Platilo to i o Alfondarim,

který byl stále na mušce Bigglesovy pistole. Jestli by

Biggles svou hrozbu splnil, kdyby se ten muž o něco

54

pokusil, zůstalo pouze předmětem dohadů. Soudě podle

jeho výrazu, spíš by to udělal.

„Na neznámém terénu se neodváží přistát,“ usoudil

Bertie o pilotovi, manévrujícím s vysoce výkonnou

stíhačkou.

Jeho odhad se ukázal správný, protože za několik

okamžiků letadlo odletělo ve směru, odkud přiletělo.

Všichni si s ulehčením vydechli.

„Myslíte, že nás pilot viděl?“ zeptal se Bigglese

Zorlan.

„Ne.“

„Jste si tím jistý?“

„Dost jistý. Kdyby nás totiž viděl, skoro jistě by si

pečlivěji prohlížel obzvlášť toto místo. Tak bych to

alespoň udělal já, kdybych byl na jeho místě. Považuji

ale za samozřejmé, že mohl pořídit fotografie.“

„Na letadle bylo několik symbolů. Rozeznal jste je?“

„Ne. Je to ruské letadlo, jenže taková byla dodávána

do většiny ruských satelitních států. Ta označení jsem

sice viděl, ale nemohu o nich říci nic víc, než že jsem je

viděl poprvé. Na naší straně železné opony jsou MiGy k

vidění jen zřídkakdy.“

„Co si o tom myslíte?“

„Je možné, že letadlo bylo jen na rutinním letu, aby

zkontrolovalo, jestli tady někdo je, i když si nedovedu

představit, kdo a za jakým účelem by na tom mohl mít

zájem. To byste mohl lépe posoudit vy.“

„Myslíte, že ta návštěva byla víceméně nahodilá?“

„Je to sice možné, musíme ale také zvážit, jak je

možné, že k tak podivné náhodě došlo přesně v den

našeho příletu. Chcete-li znát můj názor, já totiž v

podobné náhody nevěřím, řekl bych, že Alfondarimu se

55

mnohem pravděpodobněji podařilo odvysílat naši polohu

někomu dřív, než jsme zjistili, co v tom kufříku má.“

MiG jako malinká skvrna mizel v záři zapadajícího

slunce. Zorlan vstal.

„Co máte v úmyslu udělat?“ zeptal se Biggles.

„Položit Alfondarimu jednu nebo dvě zásadní

otázky.“

„Očekáváte, že vám odpoví pravdivě?“

„Bude-li lhát, poznám to.“

„My už víme, že je to lhář.“

„Nadešla chvíle, kdy musíme vědět přesně, jak s ním

na tom jsme.“

Biggles už neřekl nic. Zorlan vykročil k

Alfondarimu.

„Dobře, že jsme letadlo aspoň trochu zakryli

nezvyklou kamufláží,“ poznamenal Bertie.

„Bylo to jen pochopitelné opatření po odhalení

Alfondariho při práci s vysílačkou. Dalo se tušit, že

dostaneme návštěvu.“

Co Zorlan řekl Alfondarimu ostatní neslyšeli,

protože byli mimo doslech. Viděli jen, že Alfondari

vytáhl z kapsy několik papírů, Zorlan si je přečetl a dal

mu je zpátky. Po krátkém rozhovoru se Zorlan vrátil k

Bigglesově skupině.

„Jak jste předvídal, jeho papíry jsou v pořádku,“

řekl. „To ale nic neznamená. Kdyby se s vysílačkou ukryl

v ruinách, nepochybně by se spojil s pilotem toho letadla.

Zdá se, že nás pilot neviděl, proto usoudil, že tady

nejsme.“

„Naskýtá se otázka: za několik minut se setmí. Za

předpokladu, že tu chcete zůstat, co uděláme s

Alfondarim po dobu tmy?“

56

„Může nadělat víc škody?“

„Mohl by. Mohl by nepozorovaně vyklouznout,

ukrýt se v ruinách a čekat na příchod některého ze svých

přátel. Mohl by se dokonce i střelbou ze zálohy pokusit

nás zastavit, kdybychom ho šli hledat. Mohl by poškodit

letadlo s cílem znemožnit nám odlet.“

„Pak bude muset zůstat pod dohledem. Pokud jde o

mne, v případě nutnosti tu budu muset několik dní zůstat.

Tato operace si vyžádala dlouhodobou, až příliš

důkladnou přípravu, než aby ji bylo možné jen z

netrpělivosti obrátit vniveč.“

Slunce, které jako by několik vteřin balancovalo na

vzdálených vrcholcích, zaplavovalo svět přetékajícími

proudy karmínové barvy a protahovalo stíny palem

daleko do divočiny, kde propletené vějířovité listy

vytvářely fantastické vzory; pak najednou zapadlo a zemi

ovládla ponurá a hrozivá tma.

„V tak neproniknutelné tmě nebude snadné

Alfondariho uhlídat,“ znepokojeně konstatoval Biggles.

„Jestli se pohne, uslyšíme ho. Brzy vyjde měsíc, to

by nám mohlo tento úkol zjednodušit.“

„Největší starost mám o letadlo,“ podotkl Biggles a

dotkl se Gingerova kolena. „Běž si sednout do dveří

kabiny. Před východem měsíce toho sice mnoho

neuvidíš, ale kdyby se Alfondari blížil, měl bys ho

zaslechnout. Bertie tě později vystřídá.“

„Dobře.“ Ginger se vzdálil.

Nějaká doba uplynula v tichu, které bylo tak těžké,

tak hluboce tajemné, jako by na zemi odumřel veškerý

život. Pak se ale k Bigglesově úlevě jako veliká zářící

bublina, vystupující z moře černé vody, nad obzor

vyhoupl stříbrný měsíc. Když se jeho světlo dotklo

57

miliónů kaménků na povrchu pouště, rozzářilo je tak, že

se leskly jako drahokamy. Osvětlený Alfondari stále

seděl sehnutý jako žába s hlavou skloněnou v dlaních na

kolenou. Zorlan ležel natažen, zřejmě spal, nebo se o to

snažil. Ginger, obrácený k Alfondarimu, seděl na

schůdku kabiny. Bertie, sedící vedle Bigglese, se

zadumaně rozhlížel po kouzelné scenérii.

Navzdory všem lidským problémům čas plynul dál.

Rozzářený měsíc spolu s hvězdami majestátně plul ve

svém kursu po obloze, na níž každé souhvězdí hrálo svou

určenou

roli

v

monumentální

scéně

stvoření,

pozemšťanům tak nepochopitelné.

Biggles poslal Bertieho vystřídat Gingera se slovy:

„Vzbuď mne za dvě hodiny.“

58

KAPITOLA 5

NEPŘÍTEL ÚTOČÍ

K ránu, kdy už písek i balvany divočiny vydaly ze

sebe ve dne pohlcený žár, se řídký vzduch ochladil tak

náhle a tak citelně, že jen ti, kteří mezi západem a

východem slunce takový šokující pokles teploty – skoro

o padesát stupňů Fahrenheita – někdy prožili, jsou

ochotni uvěřit, že něco takového je možné. Biggles,

jektající zuby, si zvedl límec a ruce zasunul do podpaží.

Poblíž ležící Ginger se snažil co nejvíc zachumlat do

písku v marné snaze získat z něho trochu víc tepla. Scéna

se jinak nezměnila, jen spáči se neklidně pohybovali,

když jim vlezlý chlad pronikal do kostí.

Ginger otevřel oči. „Ztratil jsem snad veškerou sílu,“

naříkal. „To je úplná vražda.“ Zvedl se na lokty. „Je

všechno okay?“

„Ano.“

„Co Alfondari?“

„Ani se nepohnul.“

„To mě překvapuje.“

„Mě také. Má asi stále důvod pro to, aby zůstal s

námi.“

Třpyt hvězd rychle slábl a když za svítání laskající

vítr zašustil suchými palmovými listy, Biggles toporně

vstal a protáhl si svaly. „Jdu uvařit trochu kávy,“ řekl,

odešel k letadlu a zmizel uvnitř. Za chvíli, když se

objevil a oznámil, že káva je připravena pro každého, kdo

má na ni chuť, se rodil nový den tak barevným divadlem,

59

že obloha vypadala, jako kdyby na ní s paletou všech

barev pracoval šílenec.

Nastal všeobecný pohyb k letadlu. Pouze Alfondari

mlčky seděl dál.

„Jestli chcete snídani, tak si pro ni přijďte,“ zvolal

Biggles. „Nebudu na vás čekat.“

Alfondari vstal a šel k letadlu. Biggles mu ze dveří

podal šálek kávy a tác sušenek. Alfondari musel použít

obou rukou, aby všechno přebral. Biggles při předávání

bleskově zasunul ruku do Alfondariho kapsy a vytáhl z ní

malou pistoli. „Myslím, že ji teď nebudete potřebovat,“

řekl tiše. „Nechám si ji u sebe, než se dostaneme domů,

pro případ, že byste se chtěl pokusit udělat něco

hloupého.“ Vše proběhlo během dvou vteřin. Snad trochu

zvláštní bylo, že se tomu Alfondari ani nepokusil

zabránit; měl sice plné ruce práce, ale nic mu nebránilo

vše pustit na zem a pokusit se vzepřít.

Ale když se jeho tmavé oči setkaly s Bigglesovými,

byly plné výčitek. „Vy si myslíte, že jsem vyzvědač,“

řekl tiše.

„Mám mnoho důvodů si to myslet,“ chladně

odpověděl Biggles.

„A co Zorlan?“

„Co s ním má být?“

„On snad není vyzvědač?“

„Když se to tak vezme, možná jsme vyzvědači

všichni.“

„Sebral jste pistoli i jemu?“

„V případě, že vůbec nějakou má, tak ne.“

„Proč ne? Jaký je mezi námi rozdíl?“

„On a já jsme náhodou na stejné straně.“

60

„Tím bych si nebyl tak jistý,“ výhružně odpověděl

Alfondari.

„Co tím chcete naznačit?“

„On totiž zná pouze jednu stranu – svou vlastní.“ S

těmito slovy se Alfondari vrátil ke svému stromu a

znepokojeného Bigglese ponechal vlastním úvahám o

naznačeném obvinění.

„Co se stalo?“ zeptal se Zorlan, když se Biggles k

němu připojil na malé vyvýšenině, odkud byl dobrý

výhled na poušť směrem k východu.

„Sebral jsem mu pistoli.“

„Proč?“

„Mohl by s ní provést nějakou neplechu. Jedinou

kulkou do letadla, třeba do palivové nádrže, by nás tady

zdržel.“

„Bránil se?“

„Ani ne. Sebral jsem mu ji totiž dřív, než si

uvědomil, co se děje. S jeho pistolí ve své kapse se

rozhodně cítím mnohem klidnější. Co teď máte v úmyslu

udělat?“

„Čekat. Nic jiného nemůžeme dělat.“

Biggles se vrátil k Bertiemu a ke Gingeroví.

„Vstaňte,“ požádal je. „Něco bychom měli dělat. Když

teď stíny dopadají na opačnou stranu, bylo by možná

dobré navršit na letadlo trochu víc kamufláže pro případ,

že by se ten MiG vrátil na další obhlídku.“

Bertie vzhlédl. „Opravdu si myslíš, že ještě přiletí?“

„Na to bych si klidně vsadil. Bylo to varování. Řekl

bych, že od nynějška někdo trvale pozoruje tuto hromadu

prachu a kamení.“

61

Půl hodiny se věnovali letadlu a snažili se když ne

znemožnit, tak alespoň znesnadnit jeho odhalení ze

vzduchu. V práci ustali, když na ně zavolal Zorlan.

„Myslím, že moji přátelé přicházejí,“ řekl, a když se

k němu ve spěchu připojil Biggles, ukázal rukou. Daleko

v poušti byl vidět malý oblak prachu.

„Podle čeho soudíte, že jsou to ti praví lidé?“

pochybovačně se zeptal Biggles.

„Kdyby to byli nepřátelé, bylo by jich mnohem víc.

Kromě toho, jak vidíte, přijíždějí zcela otevřeně, nesnaží

se krýt.“

Biggles jen pokrčil rameny. „Jestli takové

zdůvodnění uspokojuje vás, proč by nemělo uspokojit

mě.“

Zorlan zvedl aktovku, bez níž neudělal jediný krok,

a vydal se na pahorek. „Počkám tam na jejich příchod.

Jednání by nemělo trvat dlouho.“

Biggles pokynul Bertiemu a Gingerovi. Při

pozornějším sledování brzy rozeznali pět jezdců,

cválajících ostrým tempem na koních.

Biggles bez sebemenšího nadšení řekl: „Zorlan je

přesvědčen, že to jsou ti, na něž čekáme. Doufám, že má

pravdu, protože jestli ji má, mohli bychom odsud brzy

vypadnout. Čím víc toto místo poznávám, tím méně se

mi to tady líbí. Neztrácejte Alfondariho z očí.“

Alfondari se ani nenamáhal pohnout, když se malá

kavalkáda jezdců objevila v dohledu, pomalu se

přiblížila, až konečně krokem zmizela za oblinou

vyvýšeniny. Nikdo nevěděl, co se stalo potom, ale

všeobecně se předpokládalo, že kontakt se Zorlanem byl

navázán a jednání probíhá.

62

Půl hodiny uteklo bez sebemenší změny a Biggles

už začal být netrpělivý. Měl obavu, že opět přiletí MiG,

všeobecně považovaný za nepřítele. Ke změně situace

došlo z neočekávaného směru. Biggles najednou ustal v

přecházení a zastavil se čelem k východu, když k nim

řídkým vzduchem dolehl slabý hukot letadla. I ostatní

vstali a zahleděli se stejným směrem.

Po dlouhé odmlce Biggles řekl: „Vidíte ho?“

„Vidím,“ ozval se Bertie.

„Já ještě ne.“ zabručel Ginger. „Mohu vás ale

ujistit,“ dodal, „že to není MIG. Je to vrtulová mašina.“

Biggles zkoumal dílky na kompasu; ukazoval k

severozápadu. „Tam je.“ řekl. „Blíží se přesně v našem

směru, což může jedině znamenat, že míří sem. Co teď?

Vsadím krk na to, že nastanou potíže.“

„Proč by měly nastat?“ zeptal se Ginger. „Tady je

nám přece dobře.“

„Z jakého jiného důvodu by nějaké letadlo letělo

sem, k této zastrčené hromadě trosek, než aby si někdo s

námi popovídal. V širokém okruhu tu poblíž nelétá žádná

pravidelná linka. A když už nás někdo přichází navštívit,

určitě nám nenese dobré zprávy.“

Teď už se dalo poznat, že blížící se letadlo je

dvoumotorový hornokřídlý jednoplošník.

„Znáte někdo tento typ?“ zeptal se Biggles.

„Nevzpomínám si, že bych letadlo s tak hranatými konci

křídel někdy viděl.“

Ani Ginger ani Bertie nemohli bližší informaci

poskytnout.

Nemohli dělat nic jiného, než tiše stát, když se

klesající letadlo blížilo. Bylo jednoznačné, že jeho cílem

je vyvýšenina. Po krátké obhlídce přistálo a dojelo

63

zhruba dvacet až třicet yardů k jejímu úpatí. Z přední

hrany křídla vyčnívaly kanóny. Bylo to vojenské letadlo.

Biggles si zhluboka oddechl, když se letadlo

natočilo bokem a odhalilo identifikační znaky tureckých

vzdušných sil: jasně rudý čtverec na trupu a půlměsíc s

hvězdou na červeném pozadí na kýlové ploše. „Jsem

zvědav, co je sem přivádí,“ bručel rozpačitě. „Pokud

nemají víza do Zaratu, nemají právo tu přistát.“

„Třeba má nějaké potíže s motorem nebo ztratil

orientaci,“ napadlo Gingerovi.

„O tom pochybuji. Nechovají se podle toho.“

Vysvětlení se blížilo. Z letadla vystoupili, podle

uniforem, dva důstojníci, motor nechali běžet. Jeden

zůstal u letadla; druhý vykročil k nim. V jeho chování

nebylo nic agresivního.

Došel k přihlížejícím a řízně zasalutoval. „Kapitán

Bigglesworth?“ zeptal se.

Biggles postoupil o krok dopředu. „Přejete si?“

„Jsem z turecké výzvědné služby v Ankaře,“ zazněla

odpověď ve slušné angličtině se zřetelným přízvukem.

„Předpokládám, že ve své expedici máte jistého

plukovníka Alfondariho. Naložili jste ho na letišti v

Ankaře.“

Biggles se rozesmál. „Bylo by přesnější, kdybyste

řekl, že se k nám naložil sám. Sdělil nám totiž, že byl

tureckými vládními orgány pověřen, aby nás doprovázel

jako ochranný doprovod. Je celkem jasné, že ve svém

postavení jsme mu nemohli oponovat, proto jsme ho

vzali.“

Důstojník se cynicky usmál. „Nenapadlo vás, že by

to mohl být špión?“

64

„Tehdy ne. Vůbec nám nenapadlo, že by někdo chtěl

na nás něco vyzvídat.“

Důstojník pokrčil rameny. „Na tom teď už nezáleží.

Přiletěli jsme si pro něho. Sledovali jsme ho, ale utekl

nám. Vyšetřováním jsme zjistili, že byl viděn, jak těsně

před odstartováním nastupuje do vašeho letadla. Kde je?“

Biggles ukázal pod strom, kde Alfondari, navzdory

ruchu v nejbližším okolí, stále seděl. „Tamhle je.

Omlouvám se, jestli jsem nějak –“

Důstojník nad jeho omluvou jen mávl rukou. „Není

třeba, abyste si kladl nějakou vinu. Odvezeme ho a

dohlédneme, aby vám už nedělal obtíže. Dobré ráno.“ Po

dalším zasalutování důstojník dlouhými kroky energicky

vykročil k Alfondarimu. Došel k němu a něco mu

kategoricky řekl. Alfondari vstal a po krátkém hovoru

oba vykročili k letadlu. Nastoupili. Pilot se vrátil do

kabiny. Motory zvýšily obrátky. Letadlo zvedlo obrovský

mrak prachu, když se natáčelo ke startu; pak odletělo ve

směru, odkud přiletělo.

„To je, co?“ pochechtával se Bertie. „Alfondariho

jsme se zbavili. To je nádhera. Ti veselí staří Turkové

jsou v práci řízní, co?“

Biggles sledoval letadlo. Neodpověděl. Nesmál se.

Bertie se naň zvědavě podíval. „Není něco v pořádku,

kamaráde?“

„Nevím,“ pomalu odpověděl zamyšlený Biggles.

„Právě mě totiž napadlo, že bychom se mohli jít projít

někde po pěšinkách v zahradě.“

„Nechápu.“

„Věci nejsou někdy takové, jakými se zdají být.“

„Jako co, například?“

65

„Podle čeho si můžeme být jisti, že letadlo bylo

opravdu turecké nebo že ten chlap byl opravdu tím, za

koho se vydával – tureckým důstojníkem?“

„Letadlo s takovými znaky nemůže být jiné než

turecké.“

„Proč by nemohlo? Trochu barvy si na jakékoli

letadlo může naplácat kdokoli.“

„Kam tím míříš?“

„Asi mi to pomalu myslí, ale teď, když mám k

přemýšlení víc času, ve mně vzrůstá pocit, že ani letadlo

ani posádka nebyli tím, čím se zdáli být. Mám podezření,

že to byli Alfondariho kumpáni, kteří si ho sem přiletěli

vyzvednout.“

„Pro všechno na světě!“ vykřikl Ginger. „Co ti to

vlezlo do hlavy?“

„Je tu několik okolností, z nichž žádná sama o sobě

není nijak významná, ale dohromady znamenají něco, co

nelze nebrat v úvahu. Jednak, Alfondari se vůbec netvářil

překvapeně, ani znepokojeně, když letadlo přistálo. Proč?

Jeho turecké identifikační označení v té chvíli ještě

neviděl. Kdyby klamně předstíral, že je Turek, muselo by

ho to znepokojit. Proč ho to neznepokojilo? Možná proto,

že očekával někoho, kdo přiletí a dopraví ho domů – ať

už jím měl být kdokoli. Věděl, že ho podezříváme z

vyzvědačství, a přece tu seděl klidně jako jehně. Dobře

věděl, že nemusí nic dělat. Odešel s nimi bez nejmenšího

protestu. Mám-li pravdu, teď už se určitě chechtá, jak nás

převezli. Jenže my jsme v tom stejně nemohli nic udělat,

i kdybychom nabyli podezření dřív. Letadlu jsme nebyli

schopni zabránit v odletu. Jistě jste si všimli, že pilot se

od letadla nevzdálil ani na krok.“

66

„Mohli jsme zabránit, aby neodvezli Alfondariho,“

řekl Bertie.

„Asi ale jenom tím, že bychom se uchýlili k násilí,

což by pravděpodobně skončilo přestřelkou. Jaký smysl

by to mělo? Alfondariho stejně mezi sebou nechceme.

Jsem rád, že jsme se ho zbavili. Byl pro nás jen přítěží. A

nezapomínejte, že letadlo bylo vyzbrojeno děly. Jeho

posádka zcela jistě viděla naše letadlo. Vypadali bychom

jako zatracení hlupáci, kdyby nám ho po odstartování na

cucky rozstříleli. Posuzujeme-li to vcelku, myslím, že

jsme na tom lépe tak, jak se věci mají.“

„Alfondari už stejně necítil potřebu zůstat s námi,“

ozval se Ginger. „Už zjistil, co se tady děje, nebo si to s

velkou pravděpodobností domyslel. Udělal, co udělat měl

a jak se zdá, provedl to úspěšně. Podle mého odhadu lidé

za ním odhalili, že se v jejich plánu něco zhatilo.

Podívejte se na to takto. Určitě věděli, že Alfondari má

vysílačku. Naladili si tedy příslušnou vlnovou délku a

čekali na smluvené signály. Ty začaly přicházet. Ale

najednou ustaly. Dál už se neozvaly. Proč asi? Odpověď

je nasnadě. Odhalili jsme, co Alfondari vyvádí a zatrhli

jsme mu to. Tak to opravdu bylo. Z toho vyplývá, že

jakmile jsme odhalili jeho vyzvědačskou činnost, jeho

kumpáni neviděli žádný důvod nechávat ho mezi námi

dál. Žádné další signály už nemohli čekat, bylo proto

lepší dopravit ho domů, aby mohl promluvit. Vyslali

letadlo, aby ho odvezlo. Jakmile se Alfondari octne na

základně, bude moci říci všechno, co se mu nepodařilo

odvysílat. Řekl bych, že to je jednoduché jak facka.“

Biggles stísněně přikývl při neustálém sledování

letadla, které teď bylo vidět na obloze už jen jako rychle

mizející tečka. „Je nad slunce jasnější, že kurs, v němž

67

letadlo letí, ho nedovede do Ankary, ani nikam poblíž.

Asi jsme udělali chybu, ale pokud ano, měli bychom se

to brzy dovědět. Nejhorší na tom je, že Alfondari ví o

přítomnosti lidí, kteří sem přišli ze Zarany. Můžeme

předpokládat, že letadlo v němž letí, je vybaveno rádiem.

Jistě si uvědomujete, co to znamená. Stačí, aby do

hlavního stanu vyslal zprávu a kopec nahromaděných

odpadků, na němž teď sedíme, se stane tak nebezpečným

jako továrna na dynamit, která právě vzplanula. Obávám

se, že ruiny Quardy budou rozbity ještě trochu víc.“

„Pak je nejvyšší čas odtud zmizet,“ pohotově

reagoval Bertie.

„Nemůžeme odejít bez Zorlana. Co tam, k čertu,

dělá? Chová se, jako by na čase vůbec nezáleželo.“

„Kdyby věděl, co se tady událo, asi by si pospíšil,“

podotkl Ginger.

„Možná. Máme příkaz zůstat tady, ale za těchto

okolností si myslím, že by se měl co nejdříve dovědět, co

se tady stalo. Mohlo by to ovlivnit celé jednání – ať se

týká čehokoli. Gingere, zajdi na vrcholek kopce a zjisti,

jestli ho někde uvidíš. Když se ti to povede, zajdi za ním

a řekni mu, co se stalo.“

„Dobře.“ Ginger se rozběhl do kopce a pozorně se

vyhýbal překážkám.

Ostatní ho sledovali. Jednou nebo dvakrát zmizel za

hromadami zdiva, ale pak se zcela zřetelně objevil na

vrcholku. Zůstal stát a zahleděl se k východu. Pak se

obrátil směrem k nim a nataženou rukou ukazoval

stejným směrem. Pak jim dával nějaké znamení,

nepochopili však víc, než jen náznak naléhavosti. Slabě k

nim doléhal jeho hlas, ale ani Biggles ani Bertie

nerozuměli, protože právě v tomto okamžiku slabá bríza

68

pohnula palmovými listy, které skřípavě zašustěly; bližší

zvuky přehlušily vzdálenější.

„Co si o tom myslíš?“ bručel Biggles, když Ginger

zmizel za hřebenem.

„Řekl bych, že objevil Zorlana. Co jiného by nám

chtěl naznačit? Na problémy je ještě trochu brzy.“

„Jestli ten tryskáč, který jsme viděli, má základnu

někde nedaleko za kopci na horizontu, mohl by se sem po

obdržení Alfondariho zprávy během deseti minut vrátit,“

odpověděl Biggles s úzkosti v hlase, kterou se ani

nepokoušel zatajit.

V tom okamžiku bríza v dálce odumřela a

Gingerovo chování se vysvětlilo. Uslyšeli vzdálený jekot

stíhaček, který rychle stoupal do crescenda, typického

pro střemhlavý let.

Když Biggles vzhlédl a nic neviděl, usoudil, že

letadla už jsou nízko nad zemí; rozběhl se k místu, které

umožňovalo pohled ve směru, odkud kvílení stíhaček

přicházelo. Stačil jediný pohled. Rychle utíkal zpátky.

„MiGy – tři. Kryj se,“ vykřikl a vrhl se na zem co

nejblíže k obrovskému balvanu. Bertie rychle zalehl

vedle něho.

Byl nej vyšší čas. V několika vteřinách se kolem

nich otevřelo peklo. Zbraně štěkaly jako kastaněty, kulky

létaly vzduchem, čechraly písek nebo se se zasvištěním

odrážely od kamenů. Hluk spolu s jekotem střemhlav

útočících stíhaček byl ohlušující. Biggles se zkroutil, aby

viděl na Merlina. Očekával, že právě on se stane cílem

útočících stíhaček. Slyšel, že ho zasáhlo několik kulek,

což bylo nevyhnutelné, když byl pod palbou celý kopec.

Postupně ale nabyl dojmu, že celá palba nemá jasný cíl a

je náhodná, jen tak naslepo. Ze stíhaček, letících nejvyšší

69

rychlostí těsně nad zemí, nebylo snadné dobře

zamaskované letadlo zahlédnout. Sám jen občas letmo

zahlédl některou kolem se mihnoucí stíhačku.

Nemluvil. Ani Bertie. Jednak nebylo co říci, jednak

hluk znemožňoval jakýkoli rozhovor.

Najednou se Bertie dotkl Bigglesovy ruky a ukázal.

Pětice neuvázaných koní se jako splašená zběsile hnala

divočinou. Jeden upadl. Pokoušel se vstát, cíle upadl

znovu a zůstal nehnuté ležet. Možná byl zasažen kulkou

nebo klopýtl o utržené otěže a zlomil si vaz. Ostatní čtyři

uháněli dál, každý jiným směrem.

Útok trval asi pět minut. Pak MiGy odletěly. Když

Biggles slyšel jejich slábnoucí jekot, opatrně vykoukl.

„Je po všem,“ řekl Bertiemu. „Jsou pryč.“

Bertie se posadil a otřel si monokl. „Řeknu ti,

kamaráde, bylo tu zatraceně horko. Ti darebáci se v tom

proklatě vyžívali.“

„S příletem neztráceli zbytečně čas,“ bručel Biggles.

„Čekal jsem potíže, ale rozhodně ne v takovém rozsahu.

Ginger je určitě viděl přilétat. Doufám, že měl dost

rozumu a našel si nějakou díru k zalehnutí. Pojďme si

prohlédnout letadlo. Měl jsem o ně velikou starost, ale

myslím, že ho neobjevili.“

Ujistili se ještě, že jsou útočníci opravdu pryč, a pak

si šli prohlédnout letadlo. Dvě dírky našli v křídlech, tři v

ocasní části a jednu po kulce, která proletěla pilotní

kabinou. Ale pokud se dalo zjistit, letadlo nebylo vážně

poškozeno. Nikde nenašli známku unikajícího oleje nebo

benzínu.

„Tady přichází Ginger. Je v pořádku,“ ozval se

Bertie.

70

Biggles si zapálil cigaretu. „To je výborné. Teď si

poslechneme, co nám řekne.“

71

KAPITOLA 6

OTÁZKY BEZ ODPOVĚDÍ

Ginger scházel dlouhými kroky ze svahu s širokým,

na pohled nuceným úsměvem na tváři.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se s úzkostí v hlase,

když k nim došel.

„Víceméně,“ odpověděl Biggles. „Ty vypadáš taky v

pořádku. Dělal jsem si o tebe starost.“

„Když mi došlo, co se chystá, žádný králík se psím

čumákem za ocasem by k zemi nešel rychleji než já.

Skočil jsem střemhlav mezi několik balvanů a ani se

nehýbal. Krucinál, to byla ale mela!“

„Co Zorlan a ostatní?“

„Nevím.“

„Jak to, že nevíš?“

„Neviděl jsem je.“

„Tys je neviděl, než začala střelba?“

„Ne. Rozhlížel jsem se z vršku kopečku, ale nikde v

dohledu jsem je neviděl. Když pak MiGy začaly pahorek

zasypávat střelami, už jsem se po nich nedíval. Viděl

jsem jen koně. Na vzdáleném úpatí svahu byli přivázáni

k palmě.“

„Splašili se a v panickém strachu utekli.“

„Není divu.“

„Bude obtížné je chytit. Když jsme je viděli

naposled, mířili k horizontu, každý jiným směrem.“

„To je skvělé. Co si teď počnou Zorlan a jeho

společnost?“

72

„Zorlan právě přichází,“ vmísil se do řeči Bertie.

„Možná nám to řekne on.“

Profesor Zorlan s nezbytnou aktovkou v ruce scházel

z kopce. Tentokráte beze spěchu. Když k nim došel,

tvářil se mnohem vážněji, než obvykle.

„Není pochyb o tom, že za tu exhibiční produkci

můžeme poděkovat Alfondarimu,“ řekl hlasem sálajícím

zlostí. Rozhlédl se. „Kde je?“

„Je pryč,“ nevzrušeně ho informoval Biggles.

„Kde pryč? Kam šel? Jak mohl odejít?“

„Přistálo tady turecké vojenské letadlo nebo lépe

řečeno letadlo s tureckými státními znaky a velící

důstojník ho zatkl. Přece jste musel slyšet hukot letadla.“

„Něco jsem slyšel, ale napadlo mě, že zkoušíte

motory.“

„Nemám důvod zkoušet motory. Velící důstojník se

představil jako pracovník hlavního stanu turecké tajné

služby v Ankaře. Někdo prý viděl Alfondariho

nastupovat do našeho letadla. Ten muž řekl, že Alfondari

je vyzvědač a že si pro něho přiletěl.“

„Tak ho vzal s sebou?“

„Vzal.“

„Nepokusil jste se tomu zabránit?“

„Nepokusil. Proč bych měl? Rád jsem viděl

Alfondariho záda. Už tu byl na obtíž.“

„Z vašich slov usuzuji, že jste uvěřil, co vám ten

důstojník napovídal.“

„Zpočátku jsem o jeho slovech neměl důvod

pochybovat. Překvapeni jejich tak náhlou návštěvou jsme

se ocitli v obtížném postavení. Napadlo mě, že byste si

ani trochu nepřál dostat se do nějakých potíží s tureckými

úředmmi místy. Kdyby totiž to letadlo bylo opravdu tím,

73

za co bylo vydáváno, a kdybych Alfondariho odmítl

pustit, mohl by to být začátek nějakých nepříjemností.

Nevidím žádný smysl v tom, mít na krku člověka,

kterému nemůžeme věřit ani jediné slovo. Podle mého

názoru je dobré, že jsme se ho zbavili.“

„Mluvíte, jako byste o tom letadle později

zapochyboval.“

„Ano, teď už o něm jisté pochybnosti mám.“ Biggles

mu vysvětlil své důvody.

Zorlan se kousl do rtu. „Měli jsme toho chlapa

zastřelit okamžitě po zjištění, že je vyzvědač.“

„Měli jsme jen podezření. Nebyli jsme si jistí. Není

přece možné zastřelit nějakého člověka jen na základě

podezření.“

„Nerad riskuji.“

„To vidím. Ale co dobrého by to přineslo?“ mírně

oponoval Biggles. „Příletu onoho letadla by to

nezabránilo. A jak bych důstojníkovi vysvětlil zmizení

Alfondariho? Věděli, že je s námi. Kdybych řekl, že jsme

ho zabili a pak se ukázalo, že byl turecké národnosti, dá

se předpokládat, že bychom si mohli velice podrobně

prohlédnout vnitřek některého tureckého vězení. Nebylo

by lepší, kdybychom místo postávání a maření času

povídáním si o tom, co bychom mohli udělat, raději

uvažovali a dospěli k rozhodnutí, co uděláme teď? Co

vaši společníci, s nimiž jste se setkal na kopci? Doufám,

že jste neměli ztráty na životech nebo zranění?“

„Vůbec jsme se neocitli v nebezpečí. Využili jsme

výhody stínu a jednání jsme vedli v jednom z domů,

odkrytých při vykopávkách.“

„Doufám, že jste dosáhli toho, kvůli čemu jste sem

přišel.“

74

„Do určité míry.“

„Víte, že koně utekli?“

„Ano.“

„Viděli jsme je utíkat. Bude obtížné je nalézt a

chytit. Myslím, že jeden se zabil. Ostatní jsou teď už

mnoho mil daleko. Jak se vaši přátelé dostanou zpět tam,

odkud přišli?“

„Hovořili jsme o tom. Nelze předpokládat, že v

tomto vedru půjdou otevřenou pouští pěšky skoro třicet

mil k nejbližší pitné vodě. Budete je muset odvézt

letadlem.“

Biggles protáhl obličej. „Nemohu říci, že jsem tou

představou nadšen. Uvědomujete si, že jestli se ty MiGy

vrátí a přistihnou nás ve vzduchu, tak to stoprocentně

slízneme a budeme vyřízeni? Vždyť se s nimi nemůžeme

pustit do boje.“

„Jiná možnost neexistuje. To riziko budeme muset

podstoupit.“

Biggles si z balíčku vytáhl cigaretu a poklepal s ní o

nehet palce. „Profesore Zorlane, nemyslíte, že přišel čas,

abyste nám konečně řekl, co se tady vlastně děje?

Povinnost zachovat tajemství pominula. Nejsem ani

zvědavý ani zvídavý, aby bylo jasné. Ani potentáti, ani

politici Středního Východu nejsou ve středu mého zájmu,

mám však pocit, že máme-li něco dělat, uděláme to

rozhodně nejlépe, když budeme dobře informováni. Je

přece lepší vizitkou pro vás, než pro nás, aspoň si to

myslím, když dobře uspějeme; dělat něco v neznámé

zemi, když ani nevíme, kam půjdeme příště nebo proč

tam půjdeme, mi práci nijak neusnadňuje. Vím, že se

mám řídit vašimi instrukcemi a jsem ochoten a připraven

se jimi řídit; ale čím víc jsem o úkolu informován, jak

75

jsme říkávali v Královském letectvu, tím lépe si budu

vědět rady v mimořádné situaci, když k ní dojde. V

současné době si ani nejsem jistý, kdo jsou naši přátelé a

kdo naši nepřátelé. Kdo vůbec jsou ti lidé na kopci?

Někdo to ví, to je naprosto jasné; ale my to nevíme.“

Když Biggles řekl, co mu leželo na mysli, zapálil si

cigaretu.

Po krátkém zamyšlení Zorlan odpověděl: „Váš

požadavek je oprávněný. Tak tedy, jedním z mužů na

kopci je šejk Zaratu. S ním jsou ministerský předseda a

ministr zahraničí. Další dva jsou průvodci – tedy, osobní

strážci, chcete-li.“

„Děkuji vám. Jsem rád, že to vím. Směl bych podat

návrh?“

„Rád si ho poslechnu.“

„Čím dříve odsud zmizíme, tím lépe. Ty MiGy si asi

přepadení zopakují nebo je dokonce možné, že sem bude

vyslána pozemní armáda. Jsem o tom víceméně

přesvědčen, mám-li být upřímný.“

„Proč jste o tom přesvědčen?“

„Už je známo, že tady máme letadlo. Někteří lidé,

včetně Alfondariho, o letadle už věděli dřív, než jsme

odletěli z Ankary. Alfondari ví, kde je letadlo teď. To

znamená, že to vědí i jiní lidé. Proto ten útok. Cílem bylo

možná zničení letadla, aby nás tady pozdrželi nebo

omezili naši činnost. Teď už jistě vědí, že letadlo zničeno

nebylo. Kdyby bylo, piloti MiGů by zahlédli kouř. Jestli

jste nikdy neviděl hořící letadlo, mohu vás ujistit, že

vydává pozoruhodný mrak černého kouře.“

„Výborně. Můžeme říci, že jejich letadla přiletěla

zničit naše letadlo a svůj úkol nesplnila.“

„Vy jste je viděl?“

76

77

„Ne zřetelně. A vy?“

„Dost zřetelně.“

„Takže víte, odkud nepřítel přiletěl?“

„Ne tak jistě. Nevím totiž nic víc, než že měla na

sobě rudou hvězdu, což znamená, že přiletěla z některé

komunistické země. Z které, to ovšem nemohu říci.

Rusko dodávalo MiGy většině svých satelitních zemí. Na

tom ale teď nijak zvlášť nezáleží. Ono to ve skutečnosti

není nijak důležité. Ve všech případech bychom došli ke

stejnému závěru. Rád bych teď ale věděl, čím byl

vyvolán všechen ten poprask, při kterém chtěli vyřadit z

činnosti civilní letadlo, které se stará o vlastní záležitosti?

Nebo měl jejich přílet nějaký jiný důvod, a mnohem

závažnější?“

„Je to možné.“

„Takže vy víte, o co tady jde.“

„Ano.“

„Snaží se někdo zabít šejka nebo jeho ministry?“

„I to by bylo dobře možné.“

„Proč? Co šejk udělal?“

„Nic neudělal.“

„Pak to nedává žádný smysl. Lidé se přece

neodhodlají k vraždě bez nějakého důvodu. Je možné, že

mu někdo předložil jistou nabídku a on ji odmítl?“

„Když už to musíte vědět, ano, přesně to se stalo.“

„Nabídka se pak může týkat jedině Zaratu. Což

znamená, že musí jít o něco mnohem cennějšího, než si

jsem schopen z povrchních informací domyslet.“

„Vy ale jste neodbytný. Záleží tak na tom?“

78

„Pouze do té míry, že, jak už jsem naznačil, bych byl

schopen lépe posuzovat každou vzniklou situaci,

kdybych věděl, po čem ti lidé jdou.“

„Nemůžete si to domyslet? Jaké bohatství tryská ze

země v tolika zemích Středního Východu?“

V Bigglesových očích svitlo pochopení. „Nafta! Tak

je to tedy? Kde teče nafta, teče i krev, obvykle krev

nevinných lidí, pro něž tato prokletá surovina neznamená

nic než jen těžkou práci v rafineriích.“

Zorlan pokrčil rameny. „Tak teď už to víte. Věřím,

že jste uspokojen. Ještě něco?“

„To je vše, co potřebuji vědět. Teď zvažme, jak se z

toho dostaneme.“

„To by bylo rozumné.“

„Kam poletíme?“

„To už bylo rozhodnuto. Moje prvá záležitost s

šejkem je skončena, teď už jen zbývá dopravit ho

bezpečně domů, a to co nejrychleji. To ovšem

neznamená, že ho musíme dopravit až do paláce v

hlavním městě Zarana. To by mohlo být dokonce

nebezpečné, protože tam lze počítat se špehy. Asi dvacet

pět mil odtud k východu je oáza Suwara. Je obsazena

předsunutou hlídkou šejkova vojska. Šejk oázu používá

jako východisko k lovům. Říká, že bude stačit, když ho

dopravíme tam. Oáza je obklopena sabkhou, takže s

přistáním by neměly být žádné potíže. Pokud jde o

zaběhnuté koně, šejk vyšle lidi, aby je pochytali, i když

vzhledem k tomu, že vyrostli v poušti, by se asi sami

vrátili domů.“

„To je zcela jasné,“ poznamenal Biggles. „A co po

přistání, když vyložíme cestující? Poletíme domů?“

„Bohužel ne.“

79

Biggles se zatvářil zaraženě. „Chcete snad říci, že se

sem vrátíme?“

„To bude záležet na okolnostech. V žádném případě

se sem nevrátíme hned. Naším dalším krokem totiž bude

let do Rasal al Sharabu.“

Biggles si zamračeně namáhal paměť, až mu

konečně svitlo, že to byl druhý možný cíl, o němž se

zmínil letecký komodor. „Je to ten druhý malý nezávislý

stát, který leží dál k jihu někde v blízkosti hranic s

Irákem a Persií?“ otázal se.

„Přesně.“

„Co tam budeme dělat?“

„Naložíme cestujícího.“

„Kam s ním poletíme?“

„Sem – tedy, do Zaratu.“

Biggles se neradostně usmál. „Kyvadlová doprava

nad takovýmto územím, kde není letiště, není zrovna

moje představa spokojeného života, ale když si to přejete

vy, souhlasím. Jsme domluveni. Pokud jde o tu oázu,

záleží na tom, kde tam přistaneme?“

„Ne, když přistaneme pokud možno nejblíže oáze,

která není velká. Zajdu teď pro šejka. Doporučil jsem

mu, aby ještě chvíli zůstal tam, kde je, dokud nebudete

připraveni a pro případ, že by nás letadla ještě jednou

poctila svou návštěvou. V době mé nepřítomnosti byste

se mohli něčeho najíst.“

„Co vy? Vy nepotřebujete jíst?“

„Ne, jsem zvyklý vydržet dlouho bez jídla.“

„A šejk?“

„Ten nepochybně něco pojí až přijede do oázy.“

„Jak myslíte. Půjdeme očistit letadlo od větví a

prachu.“

80

Zorlan vykročil na pahorek.

„Je to ale podivný ptáček,“ podotkl Bertie.

„Pojďme si vzít nějakou baštu, dokud máme čas,“

doporučil Biggles. „Podle vývoje situace se zřejmě může

stát, že budeme bez jídla.“

Když asi o dvacet minut později sundávali z letadla

kamufláž, Ginger poznamenal: „Už přicházejí.“

Všichni se pozorně zahleděli na skupinku,

sestupující z kopce se Zorlanem v čele.

„Co o nich soudíš?“ zeptal se Bertie.

Biggles pokrčil rameny. „To se mě moc ptáš.

Myslím, že jejich pleť je příliš světlá, než aby to byli

Arabi. Vypadají spíše jako běloši. Nám ale může být

jedno, kdo to je.“

Skupina došla k letadlu. K představování nedošlo, z

autoritativního chování ale nebylo pochyb o tom, kdo z

nich je šejk. Dvorně se uklonil posádce. Byl to dobře

vyhlížející mladý muž, subtilní postavy a modrých očí,

které neladily s poloorientálním střihem jeho oděvu,

pozůstávajícího z nápadně krátkého červeného saka,

pytlovitých, kolem kotníků stažených kalhot a žlutého

turbanu. Nosil černou bradku a knírek. Diamanty

vykládanou pochvu s dýkou měl v pase zavěšenu na

zlatém řetězu. Jeho osobní ochránci byli vysocí, divoce

vyhlížející muži s kníry, jejichž konce byly jako rohy

buvola ohnuty vzhůru. Každý měl pušku. Náramenní

pásy naplněné náboji měli křížem přes prsa. Pro Střední

Východ typické zakřivené turecké šavle s jedním břitem

jim visely po bocích.

„Dokonalá maškaráda do hudební komedie,“

zašeptal Ginger do Bigglesova ucha.

81

„Nebral bych to tak na lehkou váhu,“ usadil ho

střízlivě Biggles.

„Jste připraveni?“ zeptal se odměřeně Zorlan. „Stačí

nastartovat motory.“

„Tak tedy pojďme.“

Biggles nechal Gingera, aby společnost pohodlně

usadil v kabině a zůstal tam s nimi, a sám vylezl do

pilotní kabiny, kde k němu přisedl Bertie se slovy: „Bude

potíž najít tu oázu?“

„Ani bych neřekl. Zorlan řekl, že je dvacet pět mil

na východ. Těch oáz tady nemůže být tolik, abychom se

mohli zmýlit.“ Biggles nastartoval motory. „Přesvědč se,

jestli jsou všichni v pořádku a naposledy se ještě

rozhlédni po obloze, abychom si byli jisti, že tu někde

nejsou MiGy.“

Bertie poslechl. „Nebe je čisté.“

„Tak jdeme na to.“ Biggles posunul škrtící klapku a

letadlo se zvednutým ocasem rychle se zvyšující

rychlostí uhánělo po otevřené pláni. Protože šlo o krátký

let, nenabral velkou výšku. V tisíci stopách srovnal

letoun a stále úzkostlivě prohlížel oblohu. Za tři minuty

se v dohledu objevila oáza. Byla jen jedna, takže to

nemohla být jiná než Suwara, jejich cíl. Úzký pás jasně

zelených palem, podle všeho rostoucích kolem jezírka,

vytvářel osvěžující barevnou skvrnu na jednotvárné šedi

divočiny, velmi rozdílné od sluncem sežehnutých ruin,

od nichž právě odletěli.

„Oáza je snad jediná věc na světě, která je ve

skutečnosti taková, jak si ji člověk představuje,“

poznamenal Bertie, bedlivě zkoumající oblohu.

„A všechny si jsou tak podobné,“ doplnil Biggles;

pak vypnul motory, klouzavým letem měkce přistál vlevo

82

od oázy a doroloval co nejblíže k palmám. Několik mužů

zvědavě vyběhlo podívat se co se děje, nikdo se však

nepřiblížil.

Biggles vystoupil. „Jsme tu dobře?“ zeptal se

Zorlana, který z kabiny vystoupil první.

„Ano.“

„Zůstaneme tady?“

„Ano.“

„Jak dlouho?“

„Nevím. Tak dlouho, dokud šejk nezjistí, jestli sem

došly nějaké zprávy z paláce. Domnívá se, že pro vás by

bylo lepší, kdybyste se tu zdrželi do západu slunce, než

odletíte.“

„Z jakého důvodu?“

„Bylo by menší nebezpečí, že vás někdo uvidí.“

„V tom by nebyl velký rozdíl. Stejně nás uslyší.“

„Ještě s ním o tom promluvím.“

„Podle mých informací je Rasal al Sharab odsud dvě

stě mil.“

„Asi tak.“

„Pak byste mu mohl říci, že jestli odtud neodletíme

před západem slunce, bude to znamenat přistávání ve

tmě.“

„Dělá vám to starost?“

„Na neznámé půdě bych raději přistával ve dne.“

„Rozumím.

Ta

nepřátelská

letadla

narušila

dohodnutý plán. Kdyby nás totiž neobtěžovala, nebylo by

nutné sem letět.“

„Poletíte s námi?“

„Zajisté. I ti dva osobní strážci.“

„Proč oni?“

83

„Doprovodí pasažéra, kterého máme vyzvednout a

přivézt sem.“

„Myslíte sem nebo do ruin Quardy?“

„To se teprve bude muset rozhodnout. Bude to

záviset na zprávách, pokud nějaké budou, které se šejk

tady doví.“

„On zůstává tady?“

„Pokud nebude nutné, aby odešel do svého paláce.

Koně jsou k dispozici. V tom případě by se sem vrátil co

nejdříve. Kdyby při našem zpátečním letu z Rasal al

Sharabu tady na nás číhalo nějaké nebezpečí, byli

bychom varováni raketami.“

„Co by bylo v tom případě?“

„To bychom museli letět dál do Quardy,“ odpověděl

Zorlan a vydal se za šejkem a jeho muži, kteří v té chvílí

vcházeli do oázy a mizeli mezi datlovými palmami.

Bertie se nejisté podíval na Bigglese. „To je věc! Co

o tom soudíš?“

„Víš tolik co já.“

„Ta naftařská záležitost osvětluje okolnosti zřejmě

jen zčásti. Nic víc jsme se zatím nedověděli.“

„Uvědomil jsem si, že základní myšlenkou celého

tohoto žonglování je plán oboustranné pomoci mezi

Zaratem a Rasal al Sharabem. Teď už k tomu aspoň

známe důvod. Až do nynějška žádná z těchto zemiček

neměla nic, co by stálo za násilné přivlastnění. Nález

nafty je najednou staví do naprosto rozdílné situace. Není

divu, že tygři se plíží kolem a olizují si rty.“

„Něco vám řeknu,“ ozval se Ginger.

„Tak to vyklop.“

„Šejk hovoří anglicky stejně dobře jako my – možná

dokonce lépe. Jeho přízvuk je obvyklý v Oxfordu.“

84

„Jak to víš?“

„Cestou sem začal se Zorlanem mluvit anglicky; ten

mu ale k tomu nedal mnoho příležitosti. Skočil mu do

řeči a pak ho zarazil, snad proto, že jsem tam byl já. Pak

mluvili jinou řečí. Možná to nic neznamená, ale nemohu

se zbavit podezření, že právě Zorlanovi šlo o to, abych

neslyšel, o čem je řeč.“

„Ten podivný šejk by nebyl prvním, kdo vystudoval

anglickou univerzitu. Tomu bych nepřikládal nějakou

důležitost. Větší starost mi dělá to, že my jsme teď za

něho zodpovědní, a protože právě takový druh

zodpovědnosti se mi nelíbí, budu rád, až bude po všem a

odletíme domů. Až příliš mnoho lidí ví, co se tady děje, a

následkem toho se to tady určitě hemží nepřátelskými

agenty, kteří mají příkaz za každou cenu překazit naši hru

– pokud to lze hrou nazvat. Když už jsme do toho spadli

až po krk, budeme muset vydržet tak dlouho, dokud

nebude jednání ukončeno. Zorlan nám už sice něco

odhalil, ale jsem si zatraceně jistý, že nám neřekl

všechno. Domnívám se, že zbytek je v té jeho tak dobře

střežené aktovce. Dává si velký pozor, aby nikomu

neposkytl možnost ji otevřít.“

„Co by v ní tak mohlo být?“ dohadoval se Ginger.

„Zřejmě papíry. Možná návrh nějaké dohody se

Zaratem nebo Rasal al Sharabem. Snad povolení těžit

naftu za finanční pomoc. Ale takové dohadování nemá

žádný smysl.

Nám to může být jedno, co v té aktovce má. Jsme

tady přece jen proto, abychom ji i jejího majitele

převáželi sem a tam. Pojďme se raději napít, ať nám to

čekání lépe uběhne.“

85

KAPITOLA 7

ZASAHUJE PŘÍRODA

Zorlan se vrátil až za dvě hodiny. S ním se vrátili i

oba bezvýrazně se tvářící šejkovi osobní ochránci. Dobře

by se vyjímali jako postavy v nějaké hudební komedii,

poznamenal Ginger, ale neměl chuť si je rozkmotřit. Měl

totiž podezření, že své zakřivené šavle s ostrým břitem

nenosí jen tak pro parádu.

„Byl jste dlouho pryč,“ přivítal Zorlana Biggles.

„V paláci vznikl nějaký problém, teď už je ale zase

všechno pod kontrolou.“

„O jaký problém se jednalo?“

„O spiknutí s cílem úkladně zavraždit šejka. Bylo

tomu zabráněno včas.“

„Mluvil jste se šejkem o době odletu?“

„Ano. Nemá nic proti tomu, abyste dobu určil sám.“

„Dobře. Ještě mi řekněte toto. Bude nás někdo v

Rasal al Sharabu očekávat?“

„Ano. Tedy, až uvidí letadlo, budou znát účel jeho

příletu a dokončí závěrečné přípravy. Tam letadla

přilétají jen zřídkakdy.“

„A co osobní ochránci? Jsou opravdu tak nutní?“

„Mohli by být.“

„To nezní nijak povzbudivě,“ řekl Biggles s mírným

sarkasmem. „Mluvíte jejich jazykem?“

„Ano.“

„To tedy opravdu už něco znamená.“

86

„Pokud by vznikly nějaké pochyby, oni poznají

Rasal al Sharab. Dostal jste instrukce, kde to místo

nalézt?“

„Pro krajní případ jsem od svého šéfa dostal mapu a

letový kurs, ovšem z Quardy.“

„Takže nenastanou žádné problémy. Rasal je dost

velké město, ovšem posuzováno pohledem této části

světa. Sultánův palác je ve skutečnosti pevnost. Postávat

tam někde na volném prostranství by mohlo vzbudit

podezření.“

„Jak dlouho se tam asi zdržíme?“

„To nemohu říci. Musím něco se sultánem projednat

dřív, než vyzvedneme své pasažéry. Můžete se ale

spolehnout, že se vynasnažím, abyste mohli odletět co

nejdříve.“

„Znamená to, že nás opustíte?“

„Ano, na nějakou dobu.“

„A co ti osobní strážci?“

„Ti půjdou se mnou, aby chránili cestující.“

„To je rozumné.“

„Ještě nějaké otázky?“

„Ne, to je všechno. Jestli jste hotov, mohli bychom

odletět. Kdyby se totiž objevil nepřátelský letoun, naše

zaparkované letadlo je tady stejně nápadné jako v

poušti.“

Biggles zkontroloval cestující na sedadlech a

nastartoval motory. Nebylo nutné je zahřívat. Všiml si, že

jsou čtyři hodiny, což znamenalo, že slunce už bude

nízko, až doletí do cíle.

„Budeme tam přibližně za půl hodiny,“ řekl

Bertiemu, když si pro osvěžení paměti rozložil mapu.

Pak ji složil a uložil do kapsy vedle sebe. „Měj oči stále

87

na stopkách,“ ponoukl ho, když roloval k místu

vhodnému pro start.

„Nikde nic,“ hlásil Bertie. „Myslím, že ty MiGy

budou spíš manévrovat někde v prostoru mezi svou

základnou a Quardou.“

„S tím bych nijak moc nepočítal. Jestli některý z

nich přistane u ruin a objeví, že jejich útok skončil

fiaskem, budou chtít zjistit, kam jsme odletěli. Kdyby se

rozhodli ke generálnímu průzkumu zdejší oblasti, mohli

bychom na ně narazit kdekoli. Nezapomínej, že cestou do

Rasalu musíme přeletět přes malý severovýchodní roh

Iráku.

Nevím, jak jsme na tom s Iráčany, není ale

vyloučené, že mají prsty v této nechutné hře; někdo je

mohl varovat a mohou být v pohotovosti. Cítil bych se

mnohem lépe, kdybychom měli nějaké zbraně, abychom

se mohli bránit proti každému, kdo by se o něco pokusil.

Potíž je v tom, že turecká vláda by neriskovala potíže

tím, že by našemu vojenskému letadlu dovolila se

zbraněmi přeletět své území.“

„MiGy to přece dělají.“

„To je něco jiného. Ta sebranka zpoza železné

opony má takovou moc, že si dovoluje na kdekoho dělat

dlouhý nos a ono jí to prochází. Menší země si musí

dvakrát rozmyslet, než by se s ní rozkmotřily, a

nemůžeme se tomu ani moc divit a dávat jim za to vinu.

Nu, tak se do toho dejme a uvidíme.“ Biggles

odstartoval, zakroužil a uvedl letadlo do žádoucího kursu.

Letěl nízko, protože věděl, že proti nerovnému

podloží je letadlo shora hůř viditelné, než kdyby letěl

vysoko na obloze. Snadněji viditelné bylo ze země, ale

celkem oprávněně věřil, že nějaký útok z tohoto směru je

88

velice nepravděpodobný, i kdyby na zemi někdo byl.

Nanejvýš tam ale mohli být domorodci v táboře nebo na

výletě, to bylo možné, ale ty nemusel brát v úvahu.

Skutečné nebezpečí představovalo nepřátelské letadlo;

starému kozákovi v leteckých soubojích nemusel nikdo

říkat, že oproti letu ve výšce je při nízkém letu po zemi

ubíhající stín letadla nápadnější, než letadlo samotné.

Jedinou nepříjemností bylo, že v přehřátém, řídkém a

podle terénu země se převalujícím vzduchu letadlo

neletělo klidně, ale neustále klesalo a opět se zvedalo.

Snažil se co nejlépe, ale nedařilo se mu tomu zabránit.

Mohl jen doufat, že jeho pasažérům nebude špatně.

V první části cesty byl terén podobný jako v blízkém

okolí Quardy a oázy Suwara; nedohledná bezútěšnost

neplodné, vyprahlé štěrkovité půdy, tak vysušené, že se

tu nedařilo žádné vegetaci, nepočítáme-li řídké porosty

velbloudích hlohových keřů; v polovině cesty se však

krajina začala měnit. Charakter pouště zůstával, ale

beznadějně rovný terén byl přerušován roklemi, průrvami

a strouhami, vymletými v půdě dešťovými bouřemi,

protože písčitou půdu nic k sobě nespojuje. Známky této

eroze většinou probíhaly více méně paralelně ve směru

letu a bylo možné pozorovat pokles půdy, až se tento

přírodní jev změnil v široké a mělké vádí1 – což byla

strouha velikého rozsahu. Biggles už něco podobného

viděl dříve.

Hlavním rozdílem bylo, že vádí si udržovalo jisté

množství vegetace ve formě jiného odolného obyvatele

nehostinných míst, trnovníku akátu. Rostl jako ojedinělá

křoviska nebo v izolovaných rozsáhlých porostech

1 vádí - řečiště, údolí většinu roku vyschlé, naplňující se vodou

v době dešťů.

89

zřejmě v místech, kde se, třeba i hluboko v zemi, nachází

voda. Když letěli dále, tato krajina se stala běžnější a

Biggles došel k názoru, že ho vádí zřejmě dovede až k

Rasal al Sharabu, protože stále pokračovalo tímto

směrem. Jestli je někde v podzemí studněmi dosažitelná

voda, umožňuje to existenci města uprostřed divočiny.

To ovšem nemělo rozhodující význam pro letadlo,

pokud v místě určení bude dostatek vhodného místa k

přistání. Nerovná půda při nízkém letu způsobovala, že

se letadlo občas zakymácelo, když proud horkého

pohyblivého vzduchu podfoukl jedno křídlo. Bylo-li

spodním proudem podfouknuto celé letadlo, došlo k

nepříjemnému pohazování celého letadla, což bylo

dvojnásob nepříjemné pro ty, kteří na něco takového

nebyli zvyklí.

Protože Biggles očekával hlavní riziko nějakého

zásahu ze vzduchu, nijak hluboce neuvažoval o

přírodních překážkách majících vliv na létání, kterých

není zbavena žádná země. I s nejdokonalejším letadlem

lze občas narazit na místní povětrnostní podmínky, které

člověk nedokáže ovládnout a pravděpodobně nikdy

neovládne. V mírných pásmech, jak je všeobecně známo,

jsou největším nebezpečím mlhy a tvoření námrazy. V

teplých krajích, obzvláště v těch, které jsou vystaveny

monzunům, může dojít k tak prudkým vichřicím

doprovázeným deštěm nebo krupobitím, že viditelnost

často klesne na nulu. Na velikých pouštích světa je

obrovským nebezpečím větrem unášený písek, který

může být vynesen do velké výšky a může zahalit pohled

dolů z letadla letícího nad ním. To ovšem není jediné

nebezpečí.

90

Merlin urazil dvě třetiny vzdálenosti a Biggles

střídavě pozoroval zem a oblohu, když najednou ho

Bertie upozornil na něco daleko vpředu. V jednom místě

nad horizontem visel nějaký tmavý stín, uprostřed skoro

černý. Biggles se na tento jev dlouze zadíval a pak

pohlédl na slunce. Ztratilo svou zář a jevilo se jako bledá,

nevýrazná, matně oranžová koule.

Tiše zaklel. „Zdá se, že letíme přímo do haboobu2,“

zabručel. „Zatraceně. To nám scházelo.“

„Co budeme dělat?“

„Nic nemůžeme dělat dřív, než zjistíme, v jakém

směru postupuje.“

„Zdá se mi, že směřuje přímo na nás. Mohli bychom

ho obletět?“

„Možná, kdybychom ze svého směru odbočili

mnoho mil.“

„A co vyletět nad něho?“

„To by bylo nutné vystoupit do dvanácti, možná

patnácti tisíc.“

„Vadí to?“

„V tom případě bychom v době bouře, která může

trvat několik hodin, nemohli v Rasalu klesnout. Nemluvě

o tom, že bychom ještě museli čekat, až se usadí prach.

Místo abychom spotřebovávali benzín, což si stejně

nemůžeme dovolit, bude asi lepší přistát tady někde ve

vádí a počkat, až to přejde. Tedy, pokud se nám podaří

najít dost velkou plochu bez porostu.“ Biggles se zadíval

na zem a prohlížel si půdu vádí.

Letadlo se najednou nečekaně prudce naklonilo.

2 haboob - domorodý název rychle se pohybující písečné bouře,

které často mají zničující sílu, běžné v pouštích Severní Afriky a

Středního Východu.

91

„Co, k čertu…!“ zařval Bertie a pevně se chytil

sedadla.

„Na zemi jsou dva stíny – náš je jenom jeden,“

stručně odpověděl Biggles. „Jsi schopen zjistit jeho

polohu?“

Zdálky se slabě ozval štěkot kulometu. Do podloží

vádí se poměrně stranou od Merlina zarylo několik

svítících střel.

Bertie se ohlédl, aby zjistil, odkud přišly. „MiG,“

vykřikl. „Klesá na pravoboku.“

Biggles sklopil letadlo k zemi a motal se jako raněný

pták. Vyrovnal nad vádí, prudce přidal plyn a uháněl nad

jeho dnem. Za méně než minutu vletěl do hnědé tmy,

jejíž hustota každou vteřinu narůstala. Snížil rychlost a

zvolal: „Kde je?“

„Už ho nevidím. Jestli to není nějaký praštěný cvok,

tak se do toho svinstva neodváží. Jestli ano, octne se na

zemi dřív, než ji zahlédne.“

„Najdu-li vhodné místo, přistanu.“

„Co kdybychom vzlétli a dostali se nad to?“

„Dokud tady je ten MiG, tak ne. Kdyby nás přistihl

nekryté, byl by to náš definitivní konec. Běž dozadu a

řekni Zorlanovi, že s MiGem za ocasem letíme do

haboobu.“

„Tím ho určitě potěším.“ Bertie prošel dveřmi a

zmizel v kabině.

Biggles, upřeně zírající do šera, si jazykem navlhčil

rty. Slunce zmizelo. Kolem se válely hnědé mraky, bylo

kalné přítmí, ale stále viděl podloží vádí, protože vítr

těsně nad jeho dnem unášel písek, aniž by mu dal

možnost se usadit.

92

Viditelnost však byla menší než sto yardů a stále se

zmenšovala. Najednou se vpředu objevil pás půdy bez

keřů nebo jiných překážek, pokud se dalo dohlédnout. Co

leželo dál, nevěděl, bylo mu ale jasné, že buď teď nebo

nikdy a stáhl plyn. Jedna výhoda mu hrála do ruky. Vítr o

síle vichřice se hnal přesně směrem vádí, jinak by je

okamžitě převrátil.

Bertie se vrátil, praštil sebou na sedadlo a zapnul si

bezpečnostní pás. Při pohledu na to, co se dělo venku,

ztratil chuť něco říci.

Letadlo klesalo a Biggles se zatajeným dechem

hleděl před sebe. Kola se dotkla země. Letadlo trochu

poskočilo, ale vzápětí se už roztočila kola. Vpředu se

objevil nějaký tmavý předmět. S koly zapadajícími do

pohyblivého písku se letadlo zastavilo několik yardů před

ním. Byl to křovinatý porost trnovníku akátu.

Biggles bleskově vypnul motory a rozepnul

bezpečnostní pás. „Seber někde nějaké hadry a pomoz mi

utěsnit sací otvory,“ vybafl. „Vezmi třeba rezervní košile.

Ale pohyb.“

Bertie zalezl do kabiny. Za pár vteřin přinesl

požadované košile. S kapesníky přes ústa a nos ucukli

bolestí, když vystoupili a létající písek se jim zabodl do

očí. Udělali co bylo nutné a bez meškání se vrátili na svá

sedadla.

„To tedy ale je bída,“ bručel Bertie, když rychle

zabouchl dveře, aby dovnitř nafoukalo co nejméně písku.

Přes veškerou námahu si ale písek stejně dovnitř našel

cestu. „Musíme být vděčni za to, že jsme na zemi.“

„A co když se ten zatracený písek navrší pod námi

před letadlem?“ neradostně zareagoval Biggles. „Co řekl

Zorlan, když jsi mu řekl, jak na tom jsme?“

93

„Nic moc. Tvářil se trochu otráveně. On totiž vypadl

ze sedadla, když ses při ostré zatáčce naklonil.“

„Může být zatraceně šťastný, že je naživu,“ kousavě

poznamenal Biggles.

„Doufám, že si toho je vědom.“

„Jen ať si to uvědomí, protože jestli začne naříkat

přede mnou, řeknu mu to na rovinu. Zůstaň tady, jdu si s

ním promluvit.“

„Myslíš, že letadlo bude v pořádku?“

„Pokud bude vítr foukat přímo proti němu, mělo by

být. Stejně ho nemáme čím zajistit nebo zakotvit. Brzy se

vrátím.“ Biggles vešel do kabiny.

„Bylo to opravdu nutné?“ jízlivě ho přivítal Zorlan.

„Kdybych o tom nebyl přesvědčen, tak bych to

nedělal,“ stroze odpověděl Biggles. „S haboobem

neumím nic udělat, jedině mu jít z cesty, pokud to je

vůbec možné. V tomto případě to možné nebylo.“

„Proč ne?“

„Z toho dobrého důvodu, že nás pronásledovalo

letadlo vyzbrojené kulomety. Dokonce na nás vystřelilo.

Můj stroj není vybaven pro letecký souboj. Vy si nemáte

na co stěžovat. Můžete být rád, že jsme v pořádku na

zemi. Laskavě si zapamatujte, že mám jen jeden život,

stejně jako vy, a nerad bych o něj přišel.“

„Kam ten MiG odletěl?“

„Jak to mám vědět? Asi domů, pokud ten pilot má

kousek zdravého rozumu. V tomto počasí by byl stejně

bezmocný, jako my. Písek v motoru nezlepšuje jeho

chod.“

„Pilot si jistě domyslel, kam letíme.“

„Tomu jsem nemohl nijak zabránit. Asi věděl, kde

nás má hledat. Za této situace by o přistání v Rasalu

94

nebylo možné ani uvažovat, o hledání paláce uprostřed

bouře ani nemluvě.“

„Co budeme dělat?“

„Sedět, dokud se bouře nepřežene – pokud se ovšem

nechcete jít projít.“

„Nebuďte drzý.“

„Tak mi nepokládejte tak zatraceně pitomé otázky.“

„Jak dlouho tu pravděpodobně budeme tvrdnout?“

„Myslel jsem si, že v těchto věcech máte víc

zkušenosti vy, než já. Budeme-li mít štěstí, mohla by

bouře trvat hodinu nebo dvě. Záleží to na rychlosti jejího

postupu. Už jsem ale zažil haboob, který trval několik

dní.“

„Bude-li bouře trvat třeba jen dvě hodiny, setmí se

dřív, než budeme moci letět dál.“

„Jaképak letět dál! Budeme muset ještě počkat, až se

usadí prach. Bude dobré, když se odsud dostaneme za

svítání. Předně, i kdyby nás písek nezasypal, teprve pak

uvidíme, kolik písku budeme muset uklidit, abychom

mohli odstartovat. O tom nemám v současné době ani

potuchu. Za druhé, motory nenastartuji dřív, než se písek

ze vzduchu usadí. Už jsem přece řekl, že motory a písek

nejdou dohromady. Písek znamená tření. Vedro znamená

oheň. Všechny podobné drobnosti budete muset nechat

na mém posouzení. Ať na nás v Rasalu čeká kdokoli,

bude muset počkat. Víc k tomu nemám co říci. Nejsem

žádný kouzelník. Bouře se přihnala směrem od Rasalu,

tak si tamější lidé jistě uvědomí, proč jsme nedoletěli. V

tomto ohledu můžeme mluvit o štěstí. Kdybychom totiž

odletěli později a vletěli do toho ve tmě – nu, pokuste si

představit, co by se mohlo stát. Teď si ale musím

95

vypláchnout písek ze zubů, proto promiňte.“ Biggles

musel hlasitě křičet, aby ho slyšeli.

Otevřel láhev sodovky, pomalu vypil obsah a vrátil

se k Bertiemu do pilotní kabiny. Venku burácela vichřice

a odporně hnědý závoj se neustále převaloval, už byla

skoro tma. Skučící vítr narážel tak hlučně do letadla, že

to připomínalo konec světa. Nějaké kousky, snad z keřů

urvané větévky nebo malé oblázky, jako kulky narážely

na přední ochranné sklo. Jemný prach si nacházel cestu

do kabiny, přestože spáry byly tak těsné, jak to současná

lidská řemeslná dovednost dokázala udělat.

„Jak to Zorlan přijal?“ zeptal se Bertie.

„Kvůli narušení časového programu byl rozladěný,

ale k žádné změně mne nepřinutil. Vždycky mi šlo jeho

chování tak trochu proti srsti, ale teď už ho mám plné

zuby, jak mi jde na nervy. Dovedu pochopit, že může tak

tvrdošíjně lpět na své práci, protože sám jsem tak trochu

stejný, ale u něho je za tím něco víc, než aby to bylo

přirozené. Nikdy jsem ho dobře nepoznal. Je hluboký

jako oceán. Vzbuzuje ve mně pocit, že to, co říká, není

vždycky totožné s tím, co si myslí. Ono ale na tom

nezáleží. Běž se raději dovnitř napít. Nemáme naspěch.

Ještě se tu nějakou dobu zdržíme.“

96

KAPITOLA 8

RASAL AL SHARAB

Následujících šest hodin v Merlinu nebylo vůbec

příjemných. Z akumulátoru napájená světla sice ještě

stále svítila, ale v mraku jemného písku, který si našel

cestu dovnitř, vydávala pouze temnou, pošmourně žlutou

zář.

Po většinu času panovalo trapné ticho, i když hluk

zvenku byl značný a prudké poryvy běsnícího větru

cloumaly letadlem. Zorlan se stále choval tak, jako kdyby

za nepříjemné nesnáze byl zodpovědný Biggles. Neřekl

nic, ani když Ginger roznášel jídlo a pití. Ginger se

jednou pokusil zmírnit napětí humornou poznámkou, ale

protože jeho snaha vyzněla naprázdno, už se o to víc

nepokoušel. Po občerstvení se Biggles a Bertie vrátili do

pilotní kabiny, kde atmosféra byla přece jen méně

deprimující.

Mělo to však jen tuto jedinou výhodu. Venku řádící

haboob jako by se rozhodl odvát povrch pouště; a podle

hluku písku bičujícího letadlo se zdálo, že se mu to daří.

Prach, většinou tak jemný, že byl neviditelný, si nacházel

cestu dovnitř, dráždil oči, nos i chřípí. Skřípal mezi zuby.

Na tom nebylo nic neobvyklého. Pro pouštní oblasti jsou

takové bouře charakteristické. Arab, přistižený takovým

počasím v otevřené krajině, ví co má dělat. Jeho jedinou

nadějí přežít je přinutit velblouda, aby si klekl, a s hlavou

dobře zabalenou se skrčit na závětrné straně vedle něho.

Už byla skoro půlnoc, když Bertie poznamenal, že

zřejmě mají nejhorší za sebou. Nárazy větru byly méně

97

prudké a místo vytrvalého tlaku přicházel vítr jen v

poryvech. O hodinu později už o tom nebylo pochyb.

Poryvy přicházely ve stále méně častých intervalech.

Střed vichřice postoupil dál, za sebou však nechal

ovzduší tak husté prachem, že připomínalo mlhou

zahalený Londýn v listopadovém dni.

Bigglesovi dělalo největší obavy množství písku,

který mohl být navršen před letadlem; obzvláště před

koly, protože kdyby byla kola pohřbena v písku, byl by

problém ho bez potřebného nářadí odstranit. Za chvíli už

tu nejistotu nevydržel, vzal světlo, dolní část obličeje si

zakryl ručníkem a vyšel ven na obhlídku.

Vrátil se brzy. „Není to tak zlé,“ oznámil s úlevou v

hlase. „Kolem kol je naváto méně písku, než jsem

předpokládal. Vítr byl zřejmě tak silný, že většinu písku

odnesl až nad vádí. Je možné, že mnoho písku zadržely

trnité keře před námi. Určitě na to měla vliv poloha

zaparkovaného letadla ve směru větru. Po nastartování

motorů vrtule odfouknou volný písek. Teď ale je ještě

předčasné přemýšlet o startu. Ať si Zorlan myslí co chce,

k ničemu mne nepřinutí proti mé vůli. O době odletu

rozhodnu jedině já.“

Bertie se podíval přes sklo spojovacích dveří.

„Všichni zřejmě spí.“

„To je výborné. Aspoň mi to ušetří zbytečné

dohadování.“

Čas se vlekl. Hodiny na přístrojovém panelu

odtikaly třetí, čtvrtou, pátou hodinu. Bertie usnul.

Biggles, vědom si své zodpovědnosti, jen neklidně

podřimoval.

Když se po jednom delším zdřímnutí s trhnutím

probudil, zjistil, že předním ochranným sklem se dovnitř

98

dere bledé svítání v barvě khaki. V bočním okně k

východu viděl slunce, ukazující svou tvář v podobě

nestvůrné,

kalné,

oranžové

koule,

nadmuté

a

deformované závojem prachu, který se stále vznášel ve

vzduchu. Bylo ale potěšující, že to vše mohl vidět, což

dávalo naději, že už zakrátko ovzduší nebude tak

přeplněné prachem a budou moci překonat krátkou

vzdálenost, kterou mají před sebou.

Dloubl Bertieho pod žebro. „Už se rozednívá. Je čas

se rozhýbat. Řekni Gingerovi, aby sebou hodil a připravil

trochu kávy. Pusu mám na troud vyschlou.“

Vyšel ven, aby zjistil stav letadla. Začal u kol. S

uspokojením shledal, že jsou zabořena jen po nápravy a

na jejich očištění stačí ruce. Zdálo se, že ani zbytek

letadla neutrpěl žádnou újmu. Pak se rozhlédl po krajině.

Funkci křovinatého porostu trnovníku odhadl dobře,

protože byl do poloviny pohřben nově navršenou dunou.

Byla sice v cestě letadlu, ale za porostem byla půda

volná, takže stačilo dunu objet. Podloží vádí bylo

dokonale rovně vymeteno, v dohledu nebylo vidět žádné

překážky. Povrch se mu ale zdál být až příliš rovný.

Otázka byla, jak je pevný.

Přešel se po něm. Tušení ho nezklamalo; na povrchu

byla vrstva větrem naneseného písku. Nebyla ale tak

hluboká, aby omezila pohyb kol a zabránila letadlu

nabrat rychlost potřebnou ke vzlétnutí. Právě něco

takového v silné vrstvě navátého písku postihlo už více

než jedno letadlo a jiná kolesová vozidla. Jak to půjde

tentokrát, ukáže až samotný pojezd letadla3.

3 Způsob ukládání písku je zcela nepředvídatelný. Stupeň jeho

pevnosti závisí na způsobu, kterým zrnka písku dopadnou na zem.

Mohou se stlačit až do tvrdosti kamenné dlažby nebo vytvořit zrádný

99

Viditelnost byla zhruba sto yardů, neustále se však

zlepšovala, protože ve vzduchu rozptýlený prach se

usazoval a paprsky vycházejícího slunce jím pronikaly se

stále větší intenzitou. Vytahal kusy košile, které chránily

motory, a vrátil se do kabiny.

Bertie mu podal šálek kávy a talíř sušenek. „Jak to

vypadá?“ zeptal se.

„Myslím, že to bude v pořádku. Mohl bys říci

Zorlanovi, že odletíme přibližně za půl hodiny.

Viditelnost se do té doby jistě zlepší a já budu mít po

snídani ještě čas na cigaretu. Ty sušenky by se ale líp

polykaly, kdyby v nich bylo méně písku. Ale nesmíme

být příliš zhýčkaní. Nenapadlo mě, že se budeme nějakou

dobu víceméně pohybovat v písku. Ať už mi nikdo nic

neříká o romantice pouště.“

Uběhl určený čas, pasažéři v kabině byli požádáni,

aby si zapnuli bezpečnostní pásy a Biggles se chystal

odstartovat. „Chvilku nechám běžet motory, aby vrtule

odfoukly volný písek,“ řekl Bertiemu. „Ty hlídej oblohu.

Ani by mne moc nepřekvapilo, kdyby se tu na obhlídce

objevil nějaký MiG.“

K Bigglesově velké spokojenosti se motory

probudily k životu hned napoprvé. Nechal je několik

minut běžet naprázdno, a pak pomalu přidal plyn až

skoro na plné obrátky. Z přístrojů poznal, že motory se

chovají tak, jak od nich očekává, a jakmile se letoun

začal hýbat dopředu, ubral plyn.

povrch, měkký jako hluboké bláto. Z tohoto důvodu v Iráku a

podobných krajích jsou auta u benzínových stanic vybavena kotouči

drátěného pletiva, aby s jejich použitím mohlo být pomoženo

řidičům, kteří v měkkém písku uvázli.

100

„V pořádku,“ řekl Bertie. „Nikde po nikom ani

vidu.“

„Skvělé.“ Letadlo krátce zůstalo na místě, ale po

opatrném přidání plynu se kola s lehkým trhnutím

pohnula a uvolnila se z objetí písku. Pak už bylo poměrně

snadné najet na postavení vhodné ke startu. V dohledu

nebyla na rovince žádná překážka.

Biggles čekal, až se usadí prach, který sám zvířil.

Přišel rozhodující okamžik. Kdyby prach ulpěl na kolech

jako hluboké bláto nebo sníh, což nebylo nemožné,

mohlo by se stát cokoli. Letadlo by se mohlo zabořit tak,

že by už nikdy nevzlétlo. Přidání příliš mnoho plynu ve

snaze dosáhnout vzletové rychlosti by mohlo skončit

převrácením letadla na nos. Příliš dlouhý rozjezd by mohl

skončit nárazem na nějakou překážku, která v tak ubohé

viditelnosti byla zatím mimo dohled. Prohlídka vádí po

celé délce by trvala příliš dlouho. On v tom ale nebyl

velký rozdíl. Letadlo stejně nemohlo zůstat tam, kde

bylo. Krátce řečeno, všechno teď záleželo na následující

minutě, možná i životy všech v letadle.

Nakonec všechno proběhlo podle nej lepšího

očekávání. Letadlo pomalu nabíralo potřebnou vzletovou

rychlost.

Ocas stále ryl v zemi. Vzrušený Biggles s očima

upřenýma dopředu se mazlil s motory, neodvažoval se

přidat plyn příliš rychle. Cítil, že se ocas zvedl. Když

zadní ostruha přestala rýt v písku, uvolněný stroj na to

okamžitě zareagoval. Vše se zdálo být dobré, když se

najednou vpředu objevilo nebezpečí v podobě výchozu

skály, vystavené vlivu eroze. O zastavení nemohlo už být

řeči. Prudká změna směru s koly stále vězícími v

měkkém písku mohla skončit jedině katastrofou; jakákoli

101

změna směru kol, která mají určený dopředný pohyb, by

skončila jejich utržením. Zbývalo jediné řešení a Biggles

se k němu odhodlal. Otevřel škrtící klapku naplno a

pomalu, ale pevně začal k sobě přitahovat řídící páku.

Vibrace letadla přestala, když se kola uvolnila z písku. V

následujícím okamžiku jen ve výšce několika palců

přeletěli nad vrškem šedivého nebezpečí, které jako

obrovský krokodýl leželo přes rozjezdovou dráhu.

Bertie spustil nohy, které měl zvednuté k bradě, aby

si je ochránil, kdyby letadlo narazilo do skály. Otřel si

pomyslný pot z tváře, z níž se trochu vytratila barva.

„Kamaráde, už mi nikdy nic takového nedělej,“ prosil

Bigglese s hlubokým procítěním. „Nějak mi to nedělá

dobře.“

Biggles se nuceně usmál. „Ani mně ne. Když jsem

byl mladý, dovedl jsem všechno brát s úsměvem, i když

jsem měl někdy namále – teď už ale ne. Už v tom

nevidím žádnou legraci. Dávej pozor na MiGy. Za deset

minut bychom měli být v Rasalu.“

Jeho odhad byl správný. Vádí postupně přešlo v

rovinu, a najednou se před nimi vznášel porost datlových

palem jako mrak zelených pér. Na mírném svahu za nimi

se choulila veliká skupina malých stejných domků ze

sušených hliněných cihel, vypadajících jako poskládané

krabice. Všechny byly posety malinkými černým

dírkami; byla to zřejmě nezasklená okna. Poněkud

stranou se objevila nápadná, zdí obehnaná větší budova,

korunovaná kupolí.

„To je určitě ono,“ řekl Biggles. „Ale raději si to

nech potvrdit Zorlanem dřív, než přistaneme.“

102

Bertie se odešel zeptat. „Je to správné,“ oznámil. „Je

to Rasal. Zorlan říká, že můžeš přistát kdekoli najdeš

volný prostor, jen aby to bylo co nejblíže u města.“

Biggles dvakrát město obletěl, aby si prostudoval

povrch jeho okolí. Pak si vybral místo, které považoval

za nejlepší. Přistál vedle dlouhého lesíku a zaroloval ke

stromům tak blízko, jak to bylo možné. Zčásti aby využil

výhody každého možného stínu, ale hlavně proto, aby

znemožnil zahlédnutí letadla shora. Vypnul zapalování,

vystoupil, zapálil si cigaretu a opětoval upřené pohledy

několika mužů, kteří se vynořili z hloubi tmavého lesa.

Zorlan s nezbytnou aktovkou v ruce a oba ochránci

vystoupili z kabiny. „Počkejte tu na mne,“ rozkázal.

„Vrátím se tak brzy, jak to bude možné, i když těžko

budu moci odmítnout pohostinství, bude-li mi nabídnuto

– to jistě chápete.“

„Mám tomu rozumět tak, že se nám tady nic

nestane?“ zeptal se s jistým váháním Biggles. „Chci tím

říci, nepřijdou na nás místní mládenci s noži, aby nás

podřezali? Slyšel jsem, že tito válečníci pouště nemají

nijak v lásce cizince, obzvláště nevěrce jako jsme my.“

„Budete v úplném bezpečí. Považuji za jisté, že

sultán vydá rozkaz, abyste nebyli obtěžováni.“

„Doufám, že máte pravdu. Přivedete dalšího

pasažéra, až se vrátíte? Je to v plánu?“

„Tak je s tím počítáno.“ Zorlan s oběma ochránci v

patách odešel.

Biggles s uspokojením zatáhl z cigarety. „Aspoň že

se nám podařilo sem dostat. Na průzkum města nejsem

zvědavý, proto navrhuji udělat si pohodlí v kabině a

pochutnat si na časném obědě. Na tak bláznivém výletě

103

není nikdy jisté, kdy se zase budeme mít možnost v

pohodlí najíst.“

Ostatní souhlasili.

„Jsem zvědav, jakého pasažéra Zorlan vytáhne ze

svého pytle tentokrát,“ řekl Ginger, když vcházeli

dovnitř.

„Teď už by mne asi nic nemohlo překvapit,“ přidal

se Biggles – tato slova si později připomene a odvolá.

„Musím říci, že takové poflakování a neustálé čekání na

něco nebo na někoho je pro mne opravdu únavné.

Trpělivost nikdy nebyla mou silnou stránkou. Mám-li ale

před sebou nějakou práci, s potěšením se do ní pustím.“

Pak se pořádně najedli. Na okraji lesíka se

shromáždilo několik lidí, zřejmě z pouhé zvědavosti. K

letadlu se nikdo nepřiblížil. Vzduch se dál pročišťoval,

prach rozvířený bouří pomalu klesal k zemi. Vedro však

bylo stále větší, když slunce na své věčné pouti už zase

mohlo zářit z bezmračné oblohy.

„Co si myslíš, že dělá Zorlan teď?“ podrážděně

zabručel Bertie po dlouhé chvíli ticha, během níž se

zásoba Bigglesových cigaret nápadně zmenšila.

„Pravděpodobně obhajuje nějakou doložku nebo se

snaží získat sultánův podpis na některý z dokumentů,

které neustále nosí s sebou,“ mrzutě odpověděl Biggles.

„Jestli teď se sultánem sedí v tureckém posedu kolem

jídla a prsty si bere vařené skopové a rýži, nechť je mu

přáno. Před odletem z domu mi bylo nejasně naznačeno,

že účelem sahajícím za veřejně známý cíl expedice je

zorganizovat nějakou spolupráci, určitou formu dohody

mezi Zaratem a Rasalem. Mám ale pocit, že jednání

narazilo na neočekávanou překážku. Není na tom nic

neobvyklého. Nikdy jsem neslyšel o jednání, které by na

104

nějakou nenarazilo. Ale ani slovem se přede mnou nikdo

nezmínil, že na scéně hraje roli nafta, i když letecký

komodor o tom jistě věděl. Snad si myslel, že není nutné

se o tom zmiňovat. Teď to vidím tak, že právě nafta je

jádrem celého jednání. Jak jsou daleko, to nevím a ani

mne to nezajímá. Není pochyb o tom, že jakákoli dohoda

mezi těmito zeměmi může být považována za žádoucí,

ale mám podezření, že koncese na těžbu nafty, kterou

tady má Zorlan dojednat, dává celé záležitosti poněkud

jiné zabarvení. Nafta je tekuté zlato. Z majetnictví nafty

vznikají milionáři rychleji, než z čehokoli jiného na

světě. Kde je nafta, nikdy nejsou daleko problémy. Při

představě, kolik životů má na svědomí, je to pro mne

zatraceně smrdutá surovina.“

„Ale ať ty miliony vydělá kdokoli, my to rozhodně

nebudeme,“ povzdechl si Bertie.

„Máš stoprocentní pravdu. My to opravdu

nebudeme.“

„Zajímalo by mne, co z toho bude mít Zorlan,“

vložil se do řeči Ginger.

„Jedním si můžeš být jistý. Buráky to nebudou.“

Ginger došel ke dveřím, aby zjistil, co se děje venku.

„Hej! Pojďte se mrknout, co se to k nám blíží,“ vyzval

ostatní.

„Jde to sem?“

„Aspoň se to tímto směrem blíží.“

„Co to je?“

„Připomíná to tak trochu průvod cirkusáků, který si

zmýlil cestu.“

Biggles i Bertie vstali a šli se podívat.

„Ale ale,“ zašeptal Bertie. „Ta maškaráda mi hrozně

moc připomíná pohádky z Tisíce a jedné noci.“

105

Biggles se nevyjádřil. Čelo mu zbrázdily vrásky

nesouhlasu, ne-li zlosti.

V čele cirkusu, jak to nazval Ginger, šel fantasticky

ozdobený velbloud, na jehož hřbetě bylo vidět nějaký

vysoký černý předmět, připomínající napůl nahuštěný

balón. Po každé straně zvířete kráčeli tři muži s tasenými

tureckými šavlemi na ramenou, oblečeni v uniformách,

které mohly být okopírované z nějakého iluminovaného

orientálního rukopisu. To ale nebylo všechno. Před nimi,

ve směšně vypadajících šatech západního střihu a s

nezbytnou aktovkou v ruce, mezi dvěma zaratskými

ochránci kráčel Zorlan.

106

107

„To snad není pravda,“ vydechl Bertie, energicky si

čistící monokl.

„Kéž bys měl pravdu,“ zavrčel Biggles.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se Ginger.

„Že právě toto je pasažér, pro kterého jsme sem

přiletěli,“ povzdechl si Biggles. „Není divu, že Zorlan byl

tak nervózní a o pasažérovi nám nic neřekl. Před malou

chvilkou jsem řekl, že už mne nemůže nic překvapit.

Beru to zpět. Toto mne dokonale vyvádí z rovnováhy.“

„To bude při nejmenším princ,“ ozval se Ginger.

„V této části světa žádní muži, dokonce ani

princové, necestují v takových krytých nosítkách.“

„Takže co?“

„Je to žena.“

„Můj ty bože! Pro všechno na světě! To nemyslíš

vážně!“

„Uvidíš. Nebo spíš neuvidíš. Ve světě jsou stále

muži, dokonce i v tak zvaných civilizovaných oblastech,

kteří mají námitky proti tomu, aby kterýkoli jiný mužský

vrhl pohled na jejich samičky. Už jsme přepravovali

všelijaké podivné náklady, ale jestli tento náklad máme

přepravit do Zaratu, určitě se dostane na nejpřednější

místo seznamu.“

„V té své výstroji se přece nedostane do kabiny.“

„Víc stejně neuvidíš, i když z té maškarády vyleze,

jestli o tom něco vím.“

Malé procesí došlo k letadlu a zastavilo těsně před

dveřmi do kabiny. Poháněč velblouda se ho dotkl holí na

noze. Zvíře poslušně kleslo na kolena. Záclonky

baldachýnu se roztáhly a vystoupila štíhlá postava, od

108

hlavy až k patě zahalená v jemné černé látce. Nebylo

možno spatřit ani jediné oko.

„Rád bych viděl kdo…“, vydechl Bertie.

„Jen si dej pozor,“ přerušil ho Biggles. „V

muslimských zemích může být tento druh zavazadla

mnohem nebezpečnější, než silná výbušnina.“

Zorlan se přiblížil k Bigglesovi a zašeptal: „Buďte

velmi opatrní.“

„Co to má znamenat?“ zeptal se Biggles.

„Je to náš cestující, samozřejmě.“

„To jsem pochopil. Kdo to je?“

„Dcera sultána Rasal al Sharabu.“

„Co se od nás očekává, že s ní uděláme?“

„Bezpečně ji dopravíte k jejímu zaslíbenému

ženichovi. Právě jsem uzavřel manželskou smlouvu mezi

sultánem Rasal al Sharabu a šejkem Zaratu. Buďte velmi

opatrní. Sultán považuje svou dceru za celý svůj svět.“

„Tak moc si ji považuje, že je ochoten ji prodat za

podíl na zisku z těžby nafty,“ chladně řekl Biggles.

„Do toho vám nic není.“

„Máte v rukávě ještě nějaké jiné překvapení?“

„Ne. To by mělo být všechno. Jakmile šejk podepíše

formální dokumenty, budeme volní a vrátíme se domů.“

„Nepodstupuje sultán velké riziko, když za stávající

situace dovoluje, aby jeho drahá dcera odletěla do

Zaratu?“

„Rychlost je teď nanejvýš důležitá.“

„Pro koho? Pro vás nebo pro tu dámu?“ Biggles si

sarkasmus nedokázal odpustit.

„Řekněme, že pro všechny.“

„Varoval jste sultána, že tady kolem poletují

nepřátelská letadla?“

109

„Ne. Nepovažoval jsem za nutné ho nějak přehnaně

znepokojovat.“

„Líbí se mi slovo přehnaně,“ ironicky, se sevřenými

rty odpověděl Biggles. „O co se to tady snažíte? Chcete

na mne přesunout zodpovědnost pro případ, že by se

stalo něco zlého?“

Zorlan neodpověděl.

„Ze slušnosti k sultánovi, když už ne k jeho dceři,

jste ho měl upozornit na hrozící nebezpečí,“ namítal

Biggles. „Zdá se mi, že na politického zprostředkovatele

nějak pozoruhodně horlivě prosazujete uzavření oné

dohody, zřejmě bez ohledu na jakékoli následky.“

„Cožpak já sám nepodstupuji stejné riziko?“ zeptal

se mrazivě Zorlan. „Jakékoli zdržení by teď mohlo úplně

znehodnotit několikaměsíční práci.“

„Tak dobře. Nemarněme čas dalším dohadováním.

Aspoň víte, co si o tom všem myslím. Nastupme si,“

uzavřel debatu Biggles.

Cestující už byla zatím pod vedením Bertieho a

Gingera uvedena na své místo. Zorlan s oběma strážci

nastoupili a také zaujali svá místa. Ginger dal Bigglesovi

znamení a zevnitř zavřel spojovací dveře.

„Jestli se nedostaneme do nějakých potíží, měli

bychom do oázy Suwara doletět ještě za denního světla,“

řekl Biggles Bertiemu. „Poletím raději nízko nad zemí.

Pozorně se dívej na všechny strany. Kdyby se něco mělo

stát té milostslečně, která nám byla hozena na krk,

naděláme si víc nepřátel než přátel, nemluvě už vůbec o

mezinárodním skandálu. Možná se mýlím, ale domnívám

se, že při nějaké nepředvídané události by ta dívčina v

kabině byla stejně bezmocná jako jednodenní kuřátko.

Vůbec se mi to nelíbí. Nu… tak letíme.“

110

Biggles nastartoval motory, naposledy se rozhlédl po

obloze a popojel od lesíka.

„Všude čisto,“ hlásil Bertie.

Rytmické bručení motorů se změnilo v burácení a

Merlin se rozjel po vyprahlé půdě, zanechávaje za sebou

rozvířený mrak písku.

111

KAPITOLA 9

PRAVDA VYCHÁZÍ NAJEVO

Biggles byl vděčný za každou minutu, která cestou

do Zaratu uplynula bez incidentu, protože si byl vědom,

že i když jen nepatrně, přece jen se tak snižuje riziko

náhlého přepadení stíhačkou. Napětí v jeho mysli však

nepolevovalo.

Každé slovo, které před startem řekl, myslel vážně.

Kromě přirozeného pocitu úzkosti z představy, že má na

starosti ženu, si uvědomil, že je zapleten do mise, která

stále ještě může ztroskotat. Byla to děsivá představa. Na

základě stávajících vědomostí byl stále víc a víc

přesvědčen, že letecký komodor nebezpečí podcenil.

Snad z nevědomosti. Celá záležitost se ukazuje být ve

skutečnosti mnohem složitější, než se dalo předvídat,

jinak by se o ní jistě zmínil podrobněji. Bylo něco

nesprávně provedeno, nebo pochopeno? Vyvstal nějaký

neznámý faktor, který záležitost zkomplikoval? Biggles

si marně lámal hlavu.

Kdyby

mise

skončila

nezdarem,

nutně

by

následovaly otázky z více než jedné strany. Co dělá

britské letadlo v této části světa? Kdo ho tam poslal? A s

jakým záměrem? Kdyby došlo k usmrcení ženského

pasažéra, nebo jen k jeho zranění, potentáti Středního

Východu by obvinili britskou vládu, že něco takového

mohla vůbec připustit. Zodpovědnost za to, aby se nic

takového nestalo, teď spočívala na Bigglesových

ramenou. Žádná omluva by mu ji z ramen nesejmula.

112

Letěl na plný plyn a neustále, část po části, pozorně

prozkoumával oblohu – nebo aspoň tolik z ní, kolik mu

výhled umožňoval. Ani chvilku neletěl výše než padesát

stop nad zemí, takže téměř vyloučil nebezpečí zespoda, s

výjimkou náhodného výstřelu nějakého potulného Araba.

S tím si ale starost nedělal. Pravděpodobnost, že by mohl

být takto zasažen letoun nebo dokonce nějaký životně

důležitý díl, byla zanedbatelná. Bertie upozornil na dva

jezdce na koních, tryskem uhánějící k jihu, kteří se ani

nezastavili, když jim burácející letadlo přeletělo nad

hlavami.

Přehřátý vzduch se podle Bigglesova předpokladu

neustále vlnil, ale rychlost Merlinu většinou zabránila

propadání letadla ve vzdušných dírách. Prolétal jimi jako

šíp.

Vádí postupně přešla v otevřenou sabkhu a po

překonání tří čtvrtin vzdálenosti k oáze začal Biggles

dýchat trochu volněji. Obloha vpředu byla neustále čistá,

bez jediné skvrny jako čerstvě natřený strop. Jako

obrovský pomeranč viselo vlevo nízko nad horizontem

slunce, den se ale už chýlil ke konci ve zlaté záři, která v

pouštních oblastech jako by pronikala vším, i samotným

vzduchem. Pak se daleko před letadlem, jakoby na hraně

světa, objevila skoro nepostřehnutelná šmouha se

střapatým vrškem.

„Dokázali jsme to,“ vítězoslavně vykřikl Bertie.

„Tamhle je oáza.“

„Jen ještě podrž prsty zkřížené,“ opatrně ho prosil

Biggles. „Ještě tam nejsme.“

Nicméně oáza se rychle zhmotnila a už za několik

dalších minut letadlo kroužilo kolem ní. Nikde v dohledu

113

nebyla jediná živá duše. V ubývajícím denním světle

bylo všechno pod palmami temně nejasné.

Biggles dokončil okruh, navedl letadlo tam, kde

přistál při minulé návštěvě a nasazoval k přistání, když

najednou odněkud zpoza palem vyletěla raketa a rozlétla

se ve spršku karmínových jisker. Za ní vyletěla další; ale

dřív, než mohla druhá raketa splnit své varovné poselství,

Biggles už přidal plyn a letadlo z nasazeného směru

vychýlil.

„Moc brzy jsme si poplácávali po zádech,“ jízlivě

zahuhňal. „Běž říci Zorlanovi, že z oázy někdo vystřeluje

červené rakety. Zeptej se ho, co máme dělat.“

Bertie prošel dveřmi. V minutě byl zpátky. „Říká,

abys letěl do Quardy.“

„A přistál tam?“

„Pravděpodobně.“

„Má tušení, co se tady mohlo stát?“

„Jestli má, neřekl mi to. Tvářil se zatraceně

znepokojeně.“

„Už mi bylo divné, že cesta probíhá nějak příliš

snadno, aby to mohlo vydržet,“ bručel Biggles, když

přidal plyn a namířil k ruinám. „To už začíná být

neskutečné. Co, proboha, uděláme s dívkou, která nesmí

odkrýt svou tvář? Jako bychom neměli dost starostí i bez

ní.“

„Vrcholem by bylo, kdyby nás rakety přivítaly i v

Quardě. To bychom se octli dokonale v troubě,“ truchlivě

poznamenal Bertie.

„V každém případě se zdá, že se něco děje,“

odpověděl Biggles. „Podívej se tamhle dolů.“

Zhruba pět mil od ruin, ve stejném směru jako

letadlo, se tryskem hnala malá skupina jezdců na koních.

114

V zapadajícím slunci skupina vrhala neuvěřitelně dlouhé

stíny. Za jiných okolností by to byla fantasticky

vzrušující podívaná.

„Ať to je kdokoli, my tam budeme první,“

optimisticky poznamenal Bertie.

„Může nám to být pendrek platné, když se ukáže, že

to je nějaká puškami ozbrojená Alfondariho smečka.“

„Tak to bychom se moc nevyspali.“

Doletěli k oáze. Biggles ji nejprve obletěl dokola a

několikrát napříč a teprve když nikde nezahlédl žádný

podezřelý pohyb, klesl a přistál poblíž rozházené

kamufláže, použité při dřívější návštěvě. Minutu či dvě

nechal ještě pro jistotu motory běžet a rozhlížel se po

kopci posetém ruinami. Teprve pak vypnul zapalování a

vystoupil z kabiny ve stejném okamžiku jako Zorlan a

Ginger.

„Tak, jsme zase tady. Co dál?“ zeptal se Biggles.

„Buď v Suwaře nebo v šejkově paláci v Zaraně se

muselo něco stát.“

„To je celkem jasné, pokud si některý hlupák

nespletl den s pátým listopadem, kdy se v Británii

vystřelují rakety na připomínku Guy Fawkese. Pomalu to

už vypadá, že kdykoli se někam přemísťujeme, vždy se

něco přihodí.“

„Šejk se s námi zcela určitě nějak spojí.“

„Ví vůbec, že pro něho máme na palubě dárek?“

„Ovšem.“

„Měli jsme ji přivézt sem v případě, že nebudeme

moci přistát v Suwaře?“

„Taková byla dohoda.“

„Takže šejk nějaké potíže předvídal?“

„Byl na ně připraven.“

115

„Předehnali jsme několik jezdců na koních,

uhánějících plným tryskem sem.“

„Mohl by to být šejk nebo některý z jeho mužů,

přinášející zprávu.“

„Co uděláme s lady?“

„Zatím bude muset zůstat tam kde je, v kabině.“

„Muži uhánějící sem na koních by mohli být

nepřátelé. Nebylo by lepší dopravit ji do Ankary, kde by

byla v bezpečí?“

„Ne. Něco takového nepřichází v úvahu. Nemohu ji

spustit z očí.“

Biggles pokrčil rameny. „Tak dobře. Nechť je po

vašem. Jste nejlíp informován.“

„Teď nemůžeme dělat nic, než čekat na zprávu.“

„A když se ukáže, že jezdci na koních jsou

nepřátelé?“

„Měl byste dost času, abyste mohl vzlétnout a

odvézt lady k jejímu otci. Byla by to sice tragédie, ale

bylo by to přece jen lepší, než kdyby byla zajata.“

„Dobře. Musím vám ale připomenout jednu

maličkost, kterou jste možná přehlédl. Aby letadlo mohlo

létat, potřebuje benzín. Pro předpokládanou potřebu jsme

měli bohatou zásobu, nádrže byly až po okraj; ale půjde-

li to se spotřebou takhle dál, dlouho s benzínem

nevystačíme.“

„Snad stávající zásoba postačí.“

„Věřím, že budete mít pravdu. Protože vy jste

zodpovědný za lady, měl byste teď raději zůstat v její

blízkosti. Já zatím zajdu na nějaké vyšší místo a podívám

se, jestli už jsou v dohledu muži, které jsme cestou

předhonili. Určitě nás viděli, možná ale nevědí, že jsme

tu přistáli.“

116

„Souhlasím, nechoďte ale daleko pro případ, že bude

nutné rychle odstartovat.“

„Moji přátelé jsou stejně schopní piloti jako já,“

Biggles se obrátil k Bertiemu a Gingerovl. „Buďte

připraveni ke spěšnému odletu,“ řekl a rychle stoupal do

kopce.

Slunce zapadlo, na kraj padl soumrak, ale stále bylo

dost světla, umožňujícího dobrý výhled na plochou

krajinu. Biggles došel k místu, odkud byl výhled

žádoucím směrem, zastavil se, a když se rozhlédl, viděl,

že přišel právě včas. Šest jezdců na koních bylo blíž, než

předpokládal. Tiše stál a čekal, až se přiblíží. Brzy podle

červené tuniky s uspokojením zjistil, že v čele skupiny se

blíží šejk. Muži dojeli k nejbližším palmám a seskočili.

Biggles vykročil, aby ho viděli. V tom okamžiku na

něho mířilo pět pušek. Zvedl vysoko ruku a šel dál. Šejk

řekl něco mužům a vyšel mu naproti. Pušky byly

skloněny.

Když šejk vyšel nahoru, k Bigglesovu překvapení

mu nabídl kávově zbarvenou drobnou ruku, hezkou,

podobnou ženské. „Tak jste bezpečně dorazili,“ příjemně

měkkým hlasem a dokonalou angličtinou se přivítal s

Bigglesem.

„Ano, pane. V Suwaře jsme viděli rakety, tak jsme

přiletěli sem. Doufám, že nevznikly vážné potíže.“

„Ne. Jeden můj bratranec, zastupující lidi jiného

politického přesvědčení, se pokoušel vyvolat povstání s

cílem zmocnit se mého postavení. Byl jsem na něco

takového připraven. On nesprávně posoudil loajalitu

mých lidí. Už je po všem, jinak bych tady nebyl. Několik

rebelů uteklo do Suwary. Už tam na ně dělají zátah.

Protože pro vás tam přistání nebylo zcela bez nebezpečí,

117

vydal jsem rozkaz vypálit rakety, kdybyste chtěli přistát a

hned jsem se rozjel do Quardy.“ Šejk se upřeně díval do

Bigglesovy tváře. „Přivezl jste sem, co jste naložil?“

„Ano, pane.“

„Kde je letadlo?“

„Hned za kopcem. Zavedu vás tam a splním všechny

vaše rozkazy.“

„Vy jste velitel?“

„Jsem.“

„Jste Angličan?“

„Jsem.“

„Oficiálně zaměstnán vládou?“

„Nepřímo. Jsem důstojníkem letecké policie.“

„Víte, o co se tady jedná?“

„Teď vím víc, než na začátku. Nebyl jsem

dostatečně informován, mohlo to ale být jen následkem

nepředvídaných

okolností.

Příkaz

jsem

dostal

jednoduchý, dopravit sem profesora Zorlana. Bylo mi

řečeno, že další instrukce budu dostávat od něho, ale jako

velitel letadla jsem zodpovědný za jeho provoz. Pro

případ nutnosti mám dva náhradní piloty, schopné mne

zastoupit.“

„Výborně. Pojďte se mnou. Byl bych rád, kdybyste

mi byl ochoten zodpovědět jednu nebo dvě otázky.“ Šejk

uchopil Bigglese za paži a zavedl ho do hlubokého šera

pod několik palem. „Znáte dobře profesora Zorlana?“

zeptal se, když se zastavili.

„Abych řekl pravdu,“ odpověděl Biggles, poněkud

vyveden z míry touto neočekávanou otázkou, „nemohu

říci, že ho znám. Nikdy jsem ho neviděl, ani o něm

neslyšel, teprve když jsem dostal rozkaz dovézt ho sem.“

118

„Jaký úsudek jste si o něm udělal, když jste ho už

trochu poznal?“

„Je pro mne těžké na tuto otázku odpovědět.“

„Vašim slovům rozumím tak, že jste si ho nijak

neoblíbil,“ bystře zareagoval šejk.

„Nemohu dost dobře kritizovat někoho, kdo mi byl

svěřen vyšším vládním představitelem. Co si osobně

myslím, to s tím nemá nic společného.“

„Zeptám se takto. Měl jste někdy nějaký důvod

zapochybovat o jeho poctivosti?“

„Ne o jeho poctivosti. Snad o jeho metodách. S těmi

jsme se dostali do rozporu. Máte nějaký důvod klást mi

takové otázky?“

Šejk chvíli váhal a upřeně se díval do Bigglesovy

tváře. „Zasvětím vás do jednoho tajemství,“ pokračoval.

„Víte, že v Zaratu byl objeven pramen ropy?“

„Před příletem sem jsem se dověděl o objevu

pramene někde v těchto končinách, ale až do tohoto

okamžiku jsem nevěděl přesně kde.“

„Profesor Zorlan, který zde jedná v zastoupení

britské vlády, měl ke svému příletu dva důvody. Tím

prvním bylo uvést v život alianci mezi mnou a mým

sousedem, sultánem Rasal al Sharabu.“

„To jsem pochopil.“

„Tento spojenecký pakt má být podle zdejších

zvyklostí podpořen mým sňatkem se sultánovu dcerou,

která je teď tady.“

„To jsem si domyslel po návštěvě Rasal al Sharabu.“

„Druhým důvodem návštěvy profesora Zorlana,

který s prvním vůbec nesouvisí, bylo získat ode mne

koncesi na těžbu ropy a tím zejména zabránit, aby

ložisko nepadlo do jiných rukou. Já bych totiž ze své

119

poměrně chudé státní pokladny tak nákladný projekt

nemohl financovat.“

„Domyslel jsem si to.“

„Profesor Zorlan mi přinesl jisté dokumenty,

připravené vaší vládou k podpisu, aby o uzavření dohody

byl písemný doklad.“

„Přirozeně. To je pochopitelné.“

„Souhlasil jsem. Dokumenty jsou v pořádku a až na

jednu výjimku jsem je podepsal. Tou výjimkou je

samostatný, od ostatních oddělený doklad, jehož obsahu

mohu jen stěží uvěřit. Jsem, nebo se vždycky snažím být

čestným člověkem. Kdybych podepsal tento dokument,

vždycky bych už za svým podpisem stál. Musím se ale

otevřeně přiznat, že předložením tohoto vládního návrhu

k podpisu jsem byl ohromen. Jeho obsah je zcela

překvapující a mám pocit, že než na něj připojím své

jméno, měl bych si ověřit důkaz o jeho pravosti.“

Biggles se zatvářil zaraženě. „Jaký dokument to je?“

„Za prokázané služby zaručuje profesoru Zorlanovi

osobně sedm procent ze všech příjmů z prodeje ropy.“

Bigglesovi překvapením poklesla brada. Chvíli jen

nechápavě třeštil oči, nebyl schopen slova. „Kolik jste

řekl?“ nevěřícně se zeptal.

„Sedm procent.“

„Do jeho vlastní kapsy?“

„Ano.“

„To by se z něho velice brzy stal několikanásobný

milionář.“

„O tom není sporu.“

Biggles se zhluboka nadechl, když si uvědomil

rozsah sdělené informace. Vysvětlovala také Zorlanovo

chování – jeho úzkost, netrpělivost, vynucovaný spěch,

120

úzkostiivé hlídání aktovky i bezohledný postoj…

„Nepodepisujte

ten

dokument,

pane,“

doporučil

energicky.

„Myslíte, že není pravý?“

„Nechce se mi věřit, že by britská vláda mohla

vystavit doklad s tak neobvyklým nárokem. Ale i kdyby

tak učinila, byla by tato zvláštní podmínka zahrnuta do

hlavní smlouvy, a ne, jak říkáte, na volném listu papíru.“

„Přesně to mi napadlo. Pokud si myslíme totéž, pak

to může znamenat jediné: Zorlan musel ten dokument

napsat sám a zahrnout ho mezi ostatní.“

„Právě tak mi to připadá, pane.“

„Můžeme mu to nějak dokázat?“

„Jestli ten dokument zpochybníte před ním, je

samozřejmé, že to popře.“

„Přesně tak. Co ale v případě, kdyby dokument byl

přece jen pravý? Nechtěl bych, aby si vláda myslela, že

nechci dodržet slovo. Slíbil jsem totiž, že příslušné

doklady podepíši, až mi budou předloženy.“

„Vy jste neviděl koncept dohody?“

„Ne. Víte, jednání vedl můj mladší bratr, který mne

zastupuje v Londýně.“

„Nechejte to na mně,“ požádal Biggles. „Zjistím to.

Nebude to trvat dlouho. Odložení podpisu o několik

hodin nehraje roli. Ostatní doklady, související s ropnou

koncesí a paktem se sultánem Rasal al Sharabu, jste už

podepsal?“

„Ano. Pokud jde o Rasal al Sharab, není pochyb, že

sultán, kterého velmi dobře Znám, pakt podepíše také. Co

mám říci profesorovi Zorlanovi na vysvětlenou, proč

jsem zatím pozdržel svůj podpis na dokladu, který se

týká osobně jeho?“

121

„Vůbec bych se s ním o tom nebavil. Je přece vaším

právem nepodepsat doklad do doby, než si jeho

hodnověrnost ověříte.“

„Mám podezření, že by se mohl stát nebezpečným,

až vycítí, že něco nejde podle jeho představ.“

„O tom nepochybuji.“

„Co chcete dělat?“

„Pokusím se získat zprávu z Londýna.“

„Jak? Nemám tady vysílačku.“

„Mám letadlo.“

„Cesta do Londýna ale nějakou dobu potrvá.“

„Nebude asi nutné letět tak daleko. Jeden z mých

pilotů by se mohl dostat k telefonu v Ankaře. Ne, v

Ankaře raději ne. Tam se pohybuje až příliš mnoho

slídivých očí a uší. Už jsme se o tom přesvědčili. Letadlo

musí natankovat, takže se někde bude muset zdržet.

Athény by byly lepší. Nebo snad Kypr, kde je stanoviště

posádky Královského letectva.

Rozhodnu se, až zjistím, kolik máme v nádržích

benzínu. Z Athén by můj druhý pilot mohl promluvit

přímo s náčelníkem v Londýně.“

„To zabere čas.“

„Máme rychlé letadlo a bez mezipřistání by tady

celkem snadno mohlo být zpátky zítra za svítání.

Moderní letadlo uletí za dvanáct hodin velký kus cesty.

Protože ale nemůže být současně na dvou místech

najednou, naskýtá se otázka, co vy považujete za

důležitější: odvézt vaši snoubenku domů nebo letadlo

okamžitě poslat do Athén, pokud máme na takovou cestu

dostatek benzínu bez natankování. Stejně by bylo

bezpečnější letět raději v noci než ve dne. Už jsme byli

122

napadeni a nepřátelská letadla jsou zcela jistě někde v

nedalekém sousedství.“

„Mnohem důležitější je uvést do pořádku záležitost

se Zorlanovým osobním dokumentem. Vše ostatní může

počkat. Myslím, že letadlo by mělo odletět okamžitě.

Pochopil jsem dobře, že vy zůstanete tady?“

„Právě to mám v úmyslu. Jádro celého problému je

totiž tady.“

„Vaše rozhodnutí mi velice vyhovuje.“

„Máte k tomu nějaký konkrétní důvod?“

„Jsem přesvědčen, že se na vás mohu spolehnout a

že si poradíte v jakékoli nepředvídané situaci, která by

mohla vzniknout v době mé nepřítomnosti.“

Biggles zvedl obočí. „Vaší nepřítomnosti – jak tomu

mám rozumět?“

„Je nejvyšší čas, abych se vrátil do hlavního města

Zarany a ukázal se svému lidu, abych si udržel jeho

důvěru. Vydal jsem sice příslušné rozkazy, mohlo by ale

být pro mne nebezpečné, kdybych byl pryč příliš dlouho.

Doutnající politické nepokoje by mohly vypuknout

znovu, kdybych se tam brzy neukázal.“

„Co provedeme s naší cestující? Je v kabině letadla.

Jestli má letadlo odletět, nemůže v něm zůstat.“

„Bude muset počkat tady. S vámi bude v bezpečí.

Nejpozději zítra časně ráno se vrátím a odvezu ji do

svého paláce. S sebou si vezmu jen dva muže. Zbylí tři tu

mohou zůstat, takže v případě, že by vznikl nějaký

problém, budete tu mít pět mých mužů. To by mělo

stačit.“

„Vaši koně jsou ale jistě unavení, ne?“

123

„Není to tak zlé. Cesta je poměrně snadná. Právě je

napájejí a po odpočinku budou v nejlepším pořádku. Jsou

zvyklí na dlouhé cesty.“

„Výborně, pane. Je-li to vaším přáním, nemám k

tomu co dodat.“

Právě v tomto kritickém okamžiku rozhovoru se

zdálky ozvalo volání.

„To je Zorlan,“ řekl Biggles. „Už se zřejmě diví, co

tady tak dlouho dělám. Měli bychom raději jít.“

„Řeknete mu, na čem jsme se dohodli?“

„Ne. V žádném případě.“

Odešli od dvou mužů, kteří z přinesených kožených

vaků napájeli koně, a začali sestupovat z kopce k letadlu.

Zorlan jim vyšel kousek naproti. Podezřívavě se podíval

na Bigglese. „Tak přece to byl šejk.“

„Jak vidíte.“

„Byl jste dlouho pryč.“

„Šejk mi vyprávěl o událostech v Zaraně.“

„Co se tam stalo?“

„Bratranec, který zastává jiný politický názor, se

pokusil uchvátit moc. Jeho odvážný čin však ztroskotal.“

„Co je teď v plánu?“

„Podle šejkova názoru je teď pro něho nej

rozumnější vrátit se domů, aby mohl svému lidu osobně

říci, že je vše zase v pořádku. Tady nechává své tři muže,

aby nám pomohli v případě nějakých potíží. S ochránci,

kteří jsou s lady, jich tady bude pět.“

„Proč sem vlastně přišel?“

„Na to se ho zeptejte sám. Předpokládám ale, že byl

velice zvědavý, jestli jsme mu přivezli jeho budoucí

manželku; a ovšem také proto, aby nás informoval, proč

jsme nemohli přistát v Suwaře.“

124

„Co bude s tou ženou? Nechá ji tady?“

„Ano.“

„Proč?“

„Nejsem čtenářem myšlenek. Možná usoudil, že jet

do jeho paláce třicet mil na koni by asi pro ni byla příliš

velká vzdálenost. Nemluvě o tom, že tam momentálně

není příliš bezpečno.“

„Nebylo by přece jen lepší odvézt ji letadlem, když

ne do paláce, tak do stejně vzdálené Suwary, místo

nechat ji celou noc v letadle?“

„Nezůstane v letadle celou noc.“

„Proč ne?“

„Posílám letadlo doplnit nádrže. Hladina v nich stále

klesá, a bylo by pošetilé riskovat, že spotřebuji veškerý

benzín.“

„Posíláte? Znamená to, že vy sám zůstáváte tady?“

„Ano. Moji hoši jsou schopni zajistit vše potřebné. S

tím si nedělejte starosti. Letadlo by se mělo vrátit

nejpozději zítra časně ráno.“

„Proč najednou takový spěch? A proč mají letět v

noci?“

„Asi jste zapomněl, že někde v nevelké vzdálenosti

jsou letadla, která nám už názorně ukázala, jaké jsou

jejich úmysly. Rád bych vám ještě připomenul, že starost

o letadlo je výhradně v mé kompetenci.“

„Ano, rozumím,“ se zvláštním podtónem v hlase

řekl Zorlan.

Biggles ho opustil a šel za šejkem. „Požádal byste

lady, aby vystoupila z kabiny, pane? Obávám se, že tato

noc nebude pro ni příliš příjemná, o pohodlí nemluvě, a

bohužel jí ani nemohu zaručit soukromí.“

125

„To zařídím sám. Moji muži už stavějí přístřešek z

palmových listů. Pokud se nezmění počasí a lady se udrží

v teple, bude se moci aspoň trochu vyspat. Pokud jde o

její soukromí, tím se příliš neznepokojuji; to je totiž spíše

věc poplatná tradičním zvyklostem. Muži u ní zůstanou

na stráži.“

„Nebude potřebovat nějaké občerstvení?“

„Jestli něco máte…“

„Jakmile dám instrukce svým pilotům, přinesu něco

z našich zásob. Teď mne omluvte.“ Biggles odešel za

Bertiem a Gingerem, kteří zpovzdáli pozorovali jeho

jednání. „Pojďte se mnou, potřebuji si s vámi promluvit.“

126

KAPITOLA 10

ZORLAN ČINÍ NABÍDKU

Biggles odvedl Bertieho a Gingera na vzdálenost,

kde nebylo riziko, že je někdo uslyší a. vážně jim řekl.

„Dobře poslouchejte. Tady se chystá nějaká lumpárna.

Zkontrolujeme stav benzínu, a potom oba odletíte do

Athén.“

„Do Athén!“ skoro vybuchl Ginger.

„Právě jsem hovořil se šejkem. Vůbec nepřetéká

štěstím. Existuje totiž určité podezření, že Zorlan je

darebák – a pokud jím ještě není, tak k tomu nemá

daleko.“

„Jak to?“

„Chce, aby mu šejk podepsal dokument, který mu

zajišťuje sedm procent příjmů z veškerých tržeb za ropu.

Tento doklad předložil spolu s ostatními doklady

oficiálního kontraktu, jako by byl jeho součástí.“

„Sedm procent! To se snad někdo pomátl na

rozumu!“

„Ne šejk. Ten není hlupák. Větří lumpárnu. Já také.

Až dosud odmítl podepsat, dělá si však starost se

vzdálenou možností, že doklad by mohl být přece jen

pravý. V tom případě se totiž obává, že by ho naši lidé

mohli obvinit, že nedrží slovo. Něco takového nechce

riskovat, proto by si rád ověřil pravost tohoto dokladu,

než se podpisem vzdá milionů liber ročně.“

„To je moc dobrý nápad,“ rozhořčeně poznamenal

Bertie. „Proč si to se Zorlanem raději nevyřídit hned?“

127

„To nejde, jen na základě podezření si něco

takového nemůžeme dovolit. Nemáme v ruce žádný

důkaz, žádný usvědčující materiál, že porušuje pravidla

hry a hraje na vlastním písečku. Nic bychom nemohli

dokázat, i kdyby se naše podezření ukázalo jako

oprávněné. Musíme si být stoprocentně jisti. To je jediný

správný postup. V posledních dnech proběhla proti

šejkovi menší revoluce. Věří sice, že už je všechno pod

kontrolou, chce se však o tom ujistit dřív, než svou

snoubenku odveze do paláce. Teď odjede domů, a

shledá-li všechno v pořádku, ráno se pro ni vrátí.“

„On ji tady nechá přes noc?“

„Jiná možnost není.“

„Neobáváš se, že kdyby Zorlan zavětřil, co se

chystá, mohl by způsobit nějakou rošťárnu?“

„Ne. Co by mohl udělat? Bude-li letadlo pryč, ani

odtud nebude moci odejít. Pět mužů bude na stráži a on

ví, že se šejk zítra časně ráno vrátí. Nechejte to na mně.

Teď bude nej důležitější ověřit si oprávněnost nebo

neoprávněnost onoho sedmiprocentního vyděračského

požadavku. To se můžeme dovědět jedině od leteckého

komodora, a nejbezpečnější to bude ústně. Zasílání

jakéhokoli

jiného

písemného

potvrzení,

ať

už

rádiotelegramu nebo kabelogramu, by bylo příliš

nebezpečné, protože by ho mohlo zaslechnout nebo

zahlédnout příliš mnoho lidí. Budete se muset s

náčelníkem spojit telefonicky.“

„Proč ale zrovna do Athén? Ankara je přece blíž a

bylo by to rychlejší.“

Biggles zavrtěl hlavou. „To je příliš riskantní. Mohl

by tam být Alfondari nebo někteří jeho lidé a čekat na

návrat letadla. Ti by z vás už ani na vteřinu nespustili oči.

128

Docela vážně jsem ještě uvažoval o Kypru, nejsem si ale

jistý, jestli má dobré spojení s Londýnem. Raději

nebudeme riskovat a zůstaneme u Athén. Benzínu máme

dost. Až tam přiletíte, jeden z vás bude při doplňování

nádrží a druhý zatelefonuje do Yardu. Kdyby už byl

náčelník pryč, nechejte se přepojit k němu domů.“

„Co přesně chceš, abychom mu řekli?“

„Je to celkem jednoduché. Řekněte mu, že Zorlan

chce, aby mu šejk podepsal na první pohled úřední

dokument, který mu zaručuje sedm procent z veškeré

tržby za ropu.

Šejkovi se to zdá být podezřelé, což není vůbec

překvapující. Otázka zní: má tento doklad podepsat? Od

náčelníka potřebuji naprosto jednoznačnou odpověď, ano

nebo ne. Je to jednoduché. Snažte se, abyste byli do

svítání zpátky. V žádném případě se nepřibližujte k

Ankaře ani k Istanbulu. Ty budou od vašeho kursu

daleko k severu. Rozhodně byste se neměli s nikým

setkat, bude proto lepší, když při přeletu Turecka poletíte

se zhasnutými světly. A na žádné signály ze země

neodpovídejte, i když budete vyzváni. Rychle leťte dál.

Budete to muset risknout.“

„Hned po vzlétnutí vypočítám kurs,“ řekl Ginger.

„Dobře. Jsem si jistý, že šejk už vyložil naši vzácnou

pasažérku, pojďme tedy zkontrolovat stav benzínu.“

Nastoupili a ověřili si, že mají na cestu dostatek

benzínu i dostatečnou rezervu.

„Okay,“ řekl Biggles. „S tím vystačíte. Čím dřív

odletíte, tím líp. Ještě ale něco. Kdybyste sem náhodou

přiletěli už před úsvitem, vypalte červenozelenou raketu.

Já pak stranou od kopce zapálím oheň, abyste se mohli

při přistání dobře orientovat. To je všechno. Gingere,

129

podej mi laskavě několik láhví sodovky a jeden nebo dva

balíčky sušenek.“

Vystoupil. Ginger mu ze dveří podal láhve a něco k

snědku. Biggles zamával, ustoupil a počkal, až se

rozběhly motory a letadlo se rozjelo. Když se vzneslo,

obrátil se a nedaleko uviděl šejka.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se šejk.

„Ano, pane. Neměly by být žádné problémy.“

„Výborně. V tom případě se mohu vzdálit. Jsem

vám velice zavázán – za vaši pomoc. Doufám, že se ráno

uvidíme.“

„To nestojí za řeč. Za stávajících okolností to je to

nejmenší, co mohu udělat. Dříve než odejdete, vezměte

laskavě toto své snoubence.“ Podal mu dvě láhve, otvírák

a balíček sladkých sušenek.

„Děkuji vám.“ Šejk odešel.

Za hukotu vzdalujícího se letadla Biggles vytáhl z

kapsy cigaretu, došel k úpatí kopce a sedl si na kus

sloupu s drážkami vysekanými rukama, které se dávno

rozpadly v prach. Tma, která už zahalila unavenou zem,

byla prozářena třepotavým plamenem zápalky, když si

mechanicky zapaloval cigaretu. Vzduch se nehýbal. I

větve palmy přestaly šumět svou věčnou píseň. Stále

tíživé vedro, zbaveno svého mučitele, slunce, bylo přece

jen o poznání snesitelnější. Vidět bylo málo, protože

měsíc ještě neukázal svou tvář, a hvězdy, přestože svítily

stále jasněji, byly na sametově nachové obloze stále

matné, jakoby zakalené. Strážci, přecházející jako

duchové po měkkém podloží navátého písku, nevydávali

žádný zvuk. Zorlana nebylo nikde vidět, Biggles však

neviděl ani palmový přístřešek, o němž se šejk zmínil;

ani o to moc nestál, nebyla to jeho starost. Se strážci

130

stejně nemělo smysl se dávat do řeči, protože si byl jistý,

že oni by nerozuměli jemu a ani on by nerozuměl jim.

Bylo toho stále dost, o čem mohl přemýšlet, i když

si nebyl schopen vysvětlit okamžitý důvod svého

znepokojení. Jak se sám vyjádřil, bylo těžké odhadnout,

co by Zorlan mohl udělat, přece jen ale ze změny vývoje

událostí mohl pojmout podezření. Že tomu tak je,

vyplývalo z otázek, které položil. Ví, že šejk hovořil s

Bigglesem a jistě zvažuje, kolik toho bylo řečeno.

Náhlým rozhodnutím poslat letadlo natankovat se asi

nedal oklamat. Skutečný důvod mu možná nenapadl, ale

asi mu došlo, že ten, který mu byl řečen, byl jen

výmluvou. Letadlo teď už totiž nemá v Zaratu nic na

práci, protože úkol je dokončen a mohlo by se vrátit

domů, tak proč najednou ta nutnost doplnit nádrže?

Ano, to Zorlanovi neujde, uvažoval Biggles. Muž

jeho intelektu si uvědomí, že se děje něco, o čem není

informován. Existuje však ještě jiný úhel pohledu. Když

letadlo už svůj úkol skončilo, což bylo zřejmé, proč

Zorlan nedal příkaz k návratu do Londýna? Proč stále

otálí v nebezpečném kraji, když už to není nutné?

Biggles odpověď znal. Zorlan splnil úkol, kterým byl

pověřen. Oficiální dohoda mezi Zaratem a Rasal al

Sharabem byla dokončena; jenže doklad, na kterém mu

záleží nejvíc, protože mu zaručuje sedm procent z

prodeje ropy, ještě podepsán není. Proto se o odletu

nezmínil. Pravděpodobně stále doufá, že se mu podaří

přimět šejka, aby své jméno napsal na doklad, který pro

Zorlana

představuje

životně

důležitou

obchodní

transakci.

Zorlanovou hlavou teď jistě probíhá hlavní otázka,

uvažoval Biggles, jestli se mu o tom šejk zmínil. Kriticky

131

posouzeno, Zorlanův plán – představa, jak snadno přijít k

bohatství – téměř mohl úspěšně vyjít. Důvod selhání by

se dal vyjádřit dvěma slovy. Lakotná hrabivost.

Požadoval příliš mnoho. Kdyby se spokojil s nižším

procentem, které by ho stejně učinilo boháčem, asi by mu

to vyšlo a situace, do jaké se teď dostal, by vůbec

nenastala.

Zřejmě

podcenil

šejkovu

inteligenci.

Požadavek na tak obrovský podíl v šejkovi vzbudil

podezření, proto odmítl doklad podepsat.

Když tak teď o tom Biggles přemýšlel, usoudil, že se

Zorlan octl doslova v prekérní situaci. Co teď může

udělat? Upustí od svého nápadu a spokojí se s tím, že

dostane zaplaceno jen za svou práci? Konec konců, i

kdyby byl veřejně zdiskreditován a zahrnut ostudou,

žádný zákon neporušil, takže by proti němu nemohlo být

zahájeno trestní řízení. Kdyby zavedeno bylo, výsledný

skandál by nikomu neposloužil. Biggles se však

nedomníval, že ustoupí a vzdá se příliš snadno. Spíše se

dalo předpokládat, že se pokusí využít jediného trumfu,

který ještě má. Totiž šejkem a sultánem podepsaných

dohod, které má ve své aktovce. Bigglesovi při této

představě přejel po zádech mráz. Co s nimi může udělat?

Zničit je a tím, tak řečeno, potopit loď? Nebo se je s

pocitem křivdy pokusí prodat některé zahraniční

mocnosti, která by jejich hodnotu dovedla ocenit?

Něčemu takovému by však bylo nutno zabránit za

každou cenu.

Další vývoj situace, říkal si v duchu Biggles, když

zašlapával špačka do písku, bude záležet na zprávě, pro

kterou odletělo letadlo. Nic nelze podniknout před jeho

návratem, než bude známa pravda.

132

Stříbrná zář, která je předvojem měsíce, vytryskla

zpoza horizontu a vrhla tajuplné světlo na nemilosrdnou

poušť, jako tomu nepochybně je už od začátku věků.

Biggles v hloubavé náladě přemítal, jak zřídkakdy, pokud

vůbec někdy, dopadla tato zář na něco jiného, než na

problémy sužující tuto zem. Od úsvitu dějin těmito místy

pochodovaly uchvatitelské armády a stejnou cestou, přes

místo, na němž teď sedí, se domů vraceli otrlí, lítost

neznající muži, pobíjející každého, muže, ženy i děti,

kteří jim padli do rukou. Ať se vydali kterýmkoli

směrem, vždy se před nimi hnala vlna teroru. Někteří byli

dokonce na svou ďábelskou pověst tak pyšní, že zprávu o

ní nechali vytesat do kamene. Co nezničili lidé, dokázaly

bouře a zemětřesení. Není divu, že se tato země stala

divočinou. Válečné mraky dokonce ani teď nebyly nijak

vzdálené. ‘

Blížila se nějaká postava. Byl to Zorlan. Když došel

blíž, řekl: „Tak tady jste? Nevadilo by vám, kdybych si

na chvíli přisedl?“ Nečekal na odpověď a přisedl si k

Bigglesovi na zlomený sloup.

Biggles neměl náladu k hovoru, ale nenašel vhodnou

výmluvu, aby ho odmítl. „Máte něco na srdci?“ zeptal se

a zapálil si další cigaretu v naději, že Zorlan narážku

vycítí a odejde.

„Nic zvláštního,“ přívětivě odpověděl Zorlan.

„Velmi mne mrzí, že se situace takto zkomplikovala.“

„Jak?“

„Nu, myslím ten zmatek a zdržení.“

„Mě to nijak nevzrušuje. Beru věci tak jak

přicházejí.“

Zorlan po krátké odmlce pokračoval: „Vaše práce je

velmi těžká a zodpovědná.“

133

„Kdyby se mi nelíbila, nedělal bych ji.“

„Chci tím říci, že je jistě dobře placená. Nechci být

příliš osobní, ale kolik vám zaplatí za tak riskantní

operaci?“

Biggles ztuhl, když vycítil, co bude následovat.

„Nemám pevný plat,“ odpověděl, aniž by změnil tón

hovoru, zvědav, jak daleko Zorlan půjde.

„Určitě dostáváte příplatek za nebezpečí při úkolu,

jako je například tento.“

„Nedostávám. Spokojím se s tím, co dostávám.“

„To je ale hanebné. Zřejmě si můžete přijít tu a tam

na něco bokem, že?“

„Takové peníze si ke mně cestu nenacházejí.“

„Pokud jde o mne, očekávám, že dostanu zaplaceno

úměrně k hodnotě své práce. Vezměte si, například,

stávající případ. Za předpokladu, že ho dotáhnu do

úspěšného konce, obdržím peněžní sumu, na kterou byste

asi musel velmi dlouho vydělávat.“

„To je pro vás moc hezké. Existuje vůbec možnost,

že akce úspěšně neskončí?“

„Musím říci, že jednání neprobíhalo tak hladce, jak

se očekávalo. Předpokládal jsem, že teď už budu na cestě

domů.“

„V čem je problém?“

„U šejka. Předal jsem šejkovi doklady k podpisu, ale

ten z ničeho nic v poslední minutě podepsat odmítá.“

„Chcete říci – že dosud nepodepsal?“

„Ne všechno.“

„To opravdu není dobré. Jenže já s tím nemohu nic

dělat.“

„Napadlo mi, že byste mohl využít svého vlivu.“

„Co vás vede k předpokladu, že na něho mám vliv?“

134

„Mám dojem, že si vás oblíbil.“

„Nu, a co dál?“

„Napadlo mi, že kdybyste ho dokázal přemluvit, aby

na tento jeden nedořešený doklad napsal své jméno,

nemuseli bychom už tady ztrácet čas a po návratu letadla

bychom mohli okamžitě odstartovat na cestu domů.“

„Mně ale nezáleží na tom, jak dlouho tady ještě

zůstanu.“

„Mohlo by.“

„Co tím chcete říci?“

„Nezatajil jsem, že za své služby získám značnou

odměnu. Šejk se sem vrátí zítra ráno. Dokumenty mám u

sebe. Každá hodina, kterou tu trávíme, je nebezpečná.

Kdybyste náš odlet mohl urychlit tím, že byste poslední

dokument předložil šejkovi k podpisu, bohatě bych se

vám odměnil.“

„Co máte na mysli?“

„Řekněme, sto liber.“

Biggles se rozesmál málem nahlas. Před ním stojí

muž hrající o miliony, a není schopen přemoci svou

lakotu a nabídnout větší úplatek než mizerných sto liber.

Podařilo se mu ovládnout se.

„Ne, díky,“ řekl. „V prvé řadě, šejk, který nemá

žádný důvod mi důvěřovat, by pravděpodobně odmítl

podepsat. Za druhé, vždycky jsem se držel zásady

nemíchat se do politických problémů, jako je tento. Mým

zaměstnáním je létat s letadlem, ne si zahrávat se

záležitostmi, které jsou mimo mou úřední povinnost.“

„Zlákalo by vás čtyři sta liber?“

„Ne, nezlákalo. Zásadu, kterou si jednou stanovím,

vždycky dodržuji. Ať od šejka chcete cokoli, budete si to

muset od něho získat sám.“

135

Nastala delší odmlka. „Samozřejmě, jeho ruka může

být k podpisu přinucena,“ přemítavě řekl Zorlan.

„Přinucena? Jak?“

„Máme tu přece po ruce rukojmí.“

„Rukojmí?“ Biggles si jeho slova nemohl srovnat v

hlavě, teprve za okamžik mu to došlo. „Snad nemluvíte o

té dívce?“ vykřikl nevěřícně.

„O kom jiném?“

„Proboha, člověče! Zbláznil jste se?“

„Rozhodně budu muset něco udělat.“

„O něco takového bych se ani nepokoušel,“ mrazivě

ho varoval Biggles. „V blízkosti jejích strážců byste o

svou hlavu mohl přijít doslova. S něčím takovým bych si

nezačínal. Jestli toto je už všechno, co jste mi chtěl říci,

dovolte, abych se trochu vyspal, dokud tu je ticho.“

Zorlan vstal a bez dalšího slova odešel.

Biggles se za ním díval s chladným pohledem. Věděl

sice, že tento muž nemá žádné svědomí, ale nečekal, že

hloubka jeho bezohlednosti je taková, jak ji teď projevil.

Nikdy mu ani nenapadlo, že by se ho Zorlan mohl snažit

podplatit, a to, že se o něco takového pokusil, jen

naznačovalo, do jak zoufalé situace se dostal. Jakákoli

přetrvávající pochybnost, kterou Biggles snad ještě o

pravosti pro Zorlana tak životně důležitého dokladu měl,

se rozplynula.

Bylo však pro něho určitou záhadou, jak se mohlo

stát, že muž Zorlanova charakteru mohl být pověřen tak

důležitou misí. Považoval ho za profesionálního

zprostředkovatele, zmocněnce. Došlo snad k omylu? Byl

snad Zorlan vybrán jako soukromá osoba jen pro své

znalosti těchto zemí a místních jazyků? Je dokonce

možné, že v naději snadno se obohatit začal v této misi

136

kout pikle už od začátku, kdy jí byl pověřen. Ať k tomu

došlo tak nebo onak, teď už bylo jasné, že ve své povaze

má nepoctivý povahový rys. To, co se snažil provést, je

neomluvitelné, protože by to mohlo znehodnotit záměry

lidí, kteří mu věřili, a zřejmě mu za vyřízení záležitosti

dobře zaplatili. To, co právě zamýšlel udělat, by dokonce

mohlo vyvolat válku mezi spřátelenými národy.

S hlavou plnou chmurných myšlenek šel Biggles k

místu, kde spal minulou noc a pohodlně se posadil, aby

noc přečkal v pohodlí, jaké okolnosti dovolovaly.

Přes veškerou snahu nemohl usnout. Po tom, co

Zorlan právě řekl, si byl nejbližší budoucností mnohem

méně jistý než dosud. Zvažoval, jak asi daleko je ten muž

schopen jít, aby si zajistil bohatství, které se pokouší

intrikami získat. Pln zloby, nenávisti a zoufalství nad

možností, že jeho plán bude zmařen a bohatství mu

unikne, možná odhoď veškeré zábrany a v plné nahotě

projeví svou padoušskou povahu.

137

KAPITOLA 11

BIGGLES JEDNÁ TVRDĚ

Biggles nespal dobře. Dlouho ležel na zádech a díval

se na hvězdy, než usnul. Spal však jen povrchně,

většinou jen přerušovaně podřimoval. Neustále se mu

vracely podivné vzpomínky, jak tomu v probdělých

nocích bývá. Alfondari pronesl podivnou poznámku,

když mu Biggles odebíral pistoli. Co to vlastně řekl, když

mluvil o Zorlanovl? ‘On zná pouze jednu stranu – svou

vlastní.’ Nebo něco přibližně v tomto smyslu. Teď se

ukazuje, že měl pravdu. Byl to od Alfondariho spíše jen

výstřel do tmy, nebo něco věděl? Teď už nemá smysl o

tom uvažovat, představa to však je vzrušující.

Před blížícím se svítáním, kdy konečně upadl do

hlubšího spánku, ho probudil chlad pronikající do všech

kostí. Teď už bylo marné pokoušet se usnout, proto se

posadil a pohledem na hodinky zjistil, že je skoro pět

hodin. Zapálil si cigaretu, pohodlně se uvelebil a čekal na

východ slunce. Vedle strážců, stojících jako sochy s

rukama na hlavních pušek, opřených pažbami o zem, ve

slábnoucím měsíčním světle zahlédl siluetu palmového

přístřešku. Zorlan nebyl nikde v dohledu. Asi se někde

stáhl do ústraní.

Biggles se schoulil a netrpělivě čekal na první zvuky

vracejícího se letadla. Neoholený, s nevyčištěnýrni zuby,

neučesanými vlasy a s pocitem špinavého otrhance teď

litoval, že si nevzal toaletní potřeby. Ve chvíli odletu

letadla mu to nepřipadlo nijak důležité.

138

Teď, kdy hvězdy postupně odumíraly, ho velice

uspokojil vzdálený hukot blížícího se letadla. Bylo stále

blíž a blíž. Prohledával oblohu, nic však neviděl. Nebyl

zklamán, protože Merlin určitě neletí s rozsvícenými

navigačními světly. Posbíral několik suchých palmových

listů, aby je mohl zapálit. Čekal jen na dohodnuté

znamení. Neukázalo se. Přerušil přípravy, zadíval se

nahoru a najednou naň padlo zlé tušení. Letadlo

neklesalo, jak se dalo očekávat. Ani hukot motoru se

neměnil, letadlo ve výšce letělo dál. S nepříjemným

překvapením si uvědomil, že to nehučí motory Merlinu.

Jejich tón je hlubší. Určitě to nejsou ani tryskové motory,

takže MiGy jsou vyloučeny. Co to je? Hukot se začal

vzdalovat.

Zklamaný a z konceptu vyvedený Biggles se vrátil

ke zlomenému sloupu, aby si vše promyslel. Jedinou

nevyvratitelnou skutečností bylo, že nad ním přeletělo

velké letadlo. Co v těchto končinách mohlo dělat a kam

mohlo letět tak daleko od pravidelných linek, to si nebyl

schopen domyslet. Neměl důvod si myslet, že má něco

společného právě s ním; bylo ale podezřelé, že nemělo

rozsvícená světla, nemohl se proto zbavit pocitu, že přece

jen má co do činění se záležitostmi v Zaratu.

Nebyl překvapen, když se objevil Zorlan a uštěpačně

se zeptal: „Proč to letadlo nepřistálo?“

„Letadlo, které jste slyšel, nebylo naše.“

„Jste si tím jistý?“

„Naprosto.“

„Jak si tím můžete být tak jistý?“

„Čirou náhodou je mým zaměstnáním létání.“

„Když letadlo nebylo naše, co to, podle vás, bylo za

letadlo a co tady mohlo dělat?“

139

„Nemám nejmenší potuchy. Můžete hádat stejně

jako já. Máme ale důkaz, že v těchto končinách se

nepohybuje jen moje letadlo.“

„Mohl to být MiG?“

„Ne. O tom vás mohu ujistit.“

Zorlan už neřekl nic. Chvíli čekal, pak odešel.

Biggles byl rád, že odešel. Neměl náladu odpovídat

na nějaké otázky. Vzal si láhev sodovky, vypil ji a snědl

sušenku.

Obloha

se

rozzářila

prvními

paprsky

mnohobarevného úsvitu a netrvalo dlouho, když konečně

uslyšel tak dlouho a úzkostlivě očekávaný zvuk.

Tentokráte nebylo pochyb. Byl to Merlin. Blížil se, s

vysunutým podvozkem klesal, obletěl kopec, pak

bezpečně přistál. Když popojížděl ke svému dřívějšímu

místu, Biggles mu šel naproti. Motory zmlkly. Vystoupil

Bertie.

„Jak jste pořídili?“ zeptal se stručně Biggles, když se

k nim připojil Ginger.

„Všechno v pořádku. Vůbec žádné problémy,

kamaráde. Nádrže jsou po okraj. Mluvil jsem s leteckým

komodorem. Všechno jsem mu řekl. Chvilku to trvalo.

Musel si o tom s někým promluvit.“

„Co řekl? Ven s tím!“

„Měl jsi pravdu. V každém ohledu. Zorlan nemá

právo požadovat po šejkovi podpis na žádný jiný

dokument, než na ty, které mu byly v Londýně oficiálně

předány. V nich nebylo nic o tom, že by měl dostat podíl

na příjmech za ropu. Když jsem se zmínil o sedmi

procentech, náčelník úplně ztratil řeč. Zorlan za tuto

práci už odměnu dostal. Tedy, dostal polovinu. Druhou

polovinu, podle dohody, dostane po návratu.“

140

„Vyjádřil se náčelník, jak se mám zachovat?“

„Ovšem, že se vyjádřil – ani se neptej jak. Máš od

Zorlana převzít všechny dokumenty. Nechává na tobě,

jak to uděláš. Máš použít vlastního důmyslu, jak si s tím

poradit.“

„Je to všechno?“

„Skoro. Ještě řekl, že by bylo dobré spálit doklad o

sedmi procentech, aby nemohl v žádném případě padnout

do nepravých rukou.“

„Řekls mu, že ostatní doklady už jsou podepsány?“

„Řekl jsem, že si to myslím. My jsme je přece

neviděli; ty jsi ovšem mluvil se šejkem, a také jsme byli

v Rasal al Sharabu.“

„To je výborné. Díky, Bertie. Odvedls dobrou práci.

Teď aspoň víme, na čem jsme. Padlo nějaké slovo o tom,

co máme udělat se Zorlanem?“

„Ne. Podle mne se předpokládá, že ho přivezeme

domů, aby převzal druhou polovinu odměny. O tom, že

by mu neměla být vyplacena, nepadlo ani slovo. Nemohli

bychom ho tady dost dobře nechat na pospas.“

Biggles se zatvářil pochybovačně. „Šejk se bude

jistě chtít k tomu vyjádřit, až se doví, že se ho Zorlan

pokoušel podvést.“

„Musíš mu to říci?“

„Určitě se zeptá; nemůžeme ho odbýt jen nějakou

planou výmluvou. Spoléhá na nás, že mu snoubenku

odvezeme do Suwary. Slíbil, že se vrátí časně ráno, takže

ho můžeme očekávat každou chvíli. Kdyby po nás nic

jiného nepotřeboval, mohli bychom vyrazit domů.“

„Určitě většinu noci strávil v sedle.“

141

„To je jeho věc. Pro něho to zřejmě není žádný

velký problém. Mimochodem, slyšels něco o nějakém

jiném letadle v blízkém okolí?“

„Ne, proč?“

„Před chvíli tu přeletělo letadlo. Nejprve jsem si

myslel, že jsi to ty, ale letělo dál.“

„Jak chceš ty papíry od Zorlana získat?“ zeptal se

Ginger.

„Jednoduše ho o ně požádám. Tady přece nemá

žádný smysl něco předstírat.“

„A když ti je odmítne dát?“

„Vezmu si je.“

„Moc bych se divil, kdyby se necítil hluboce

dotčen.“

„Dotčen se může cítit jak chce. Až mu řeknu, že hra

skončila, tak pokud má špetku zdravého rozumu, zabalí

to. Co jiného mu zbývá? Ze by nás chtěl všechny pobít?

Nebo poškodit letadlo a zůstat tady kdovíjak dlouho trčet

sám? Neměj obav. Ať se pokusí o cokoli, určitě se s tím

vypořádáme. A ty papíry odvezu domů. To je mé

konečné slovo.“

„Právě přichází i s aktovkou,“ poznamenal Bertie.

„Určitě mu vrtá v hlavě, co se tady děje.“

„Okay. Zůstaňte poblíž, kdyby si řekl o nějaké

trable.“

„Co když vytáhne zbraň?“

„Mám ji já i ty, tak co?“

Zorlan došel k nim. „Co je nového?“ zeptal se a na

každém spočinul zvědavým pohledem. Pak se zahleděl

na Bigglese.

„Profesore Zorlane, jedna novinka by tu byla.

Musím vás požádat, abyste mi předal svou aktovku.“

142

Podle výrazu bylo vidět, že Zorlana ten požadavek

překvapil. Ustoupil o krok zpátky a řekl: „Nic takového

neudělám.“

„Nedáte-li mi ji sám, vezmu si ji.“

„Jakým právem se mnou takto mluvíte?“

„Právě jsem obdržel nejčerstvější rozkazy z

Londýna. Vedoucím celé operace jsem od této chvíle já.“

„Takže tam letadlo bylo,“ pohrdavě se zašklebil

Zorlan.

„Na tom nezáleží, kde bylo, bylo ale dost daleko.

Nechtějte, abych zacházel do podrobností, ale vaše

úmysly jsou známy a všechno vyplulo na povrch. Říkám

vám to upřímně a otevřeně v naději, že máte dost

rozumu, abyste zbytečně nevyvolával nějaký velký

poprask.“

„Aktovka je mým osobním vlastnictvím, ani vy, ani

nikdo jiný nemá právo se jí dotknout!“ vykřikl hluboce

rozhořčený Zorlan.

Biggles nevzrušeně pokračoval. „Aktovka je možná

vaše, ale doklady v ní vaše nejsou. Dostanete ji zpátky,

až si vezmu doklady, které jsou v ní.“

Zorlan zbledl. Nemohl tomu zabránit. Ani nebyl

schopen skrýt zlobu v očích. „Co si myslíte, že v ní

najdete?“

„Nesnažte se mne balamutit. Především chci

dokument, který šejk odmítl podepsat, ten, na jehož

základě byste získal nehorázný podíl z jeho příjmů za

ropu.“

„Ale? Takže on vám o něm řekl?“

„Samozřejmě. On není hlupák. Má nesporné právo

chránit své zájmy. Požádal mne o ověření vašeho

požadavku v Londýně, což jsem udělal. Víte stejně dobře

143

jako já, že nemáte právo po šejkovi požadovat podpis na

žádném jiném dokladu, než na těch, které jste oficiálně

obdržel.“

„Co s ním chcete dělat?“

„Spálím ho. Pro vás už nemá žádný význam. Šejk ho

stejně nepodepíše. Řeknu mu, aby ho nepodepisoval.“

Zorlanův obvykle chladnokrevný výraz se změnil v

sršící nenávist a zklamání.

Biggles natáhl ruku. „Tu aktovku, prosím.“

Zorlan ustoupil o další krok a vytasil pistoli.

„Pokuste se mi ji vzít, na vlastní nebezpečí,“ zavrčel.

Biggles smutně zavrtěl hlavou. „Považoval jsem vás

za inteligentního muže, teď se ale chováte jako dokonalý

hlupák. Co si myslíte, že svým nesmyslným chováním

získáte? Odtud se stejně nemáte jak dostat. Už brzy

přijde šejk, každou minutu by tu měl být. Až mu o vašem

jednání řeknu, asi se k tomu bude chtít vyjádřit. Možná

ho shledáte méně shovívavým, než se snažím být já,

obzvláště když se zmíním o vašem šíleném nápadu vzít

jako rukojmí jeho snoubenku. Vezměte rozum do hrsti a

uchraňte se horších problémů. Dejte mi tu aktovku.

Slibuji vám, že vás odvezu zpátky do Londýna, nebo,

budete-li si přát, vás vysadím na kterémkoli letišti na

cestě.“

Biggles domluvil, vykročil vpřed a vzal aktovku ze

Zorlanovy ruky. Zorlan nekladl ani sebemenší odpor. „Tu

pistoli můžete schovat,“ doporučil mu Biggles.

Aktovka byla zamčena.

Biggles znovu napřáhl ruku. „Klíč, prosím.“

Zorlan mu ho podal.

Biggles odemkl aktovku, prolistoval doklady, až

našel ten, který hledal. Podal ho Bertiemu. „Spal ho.“

144

Bertie ho zvedl a na jednom rohu zapálil. Nikdo se

ani nehnul, ani nepromluvil, dokud plamen papír

nestrávil. Černý popel spadl na zem.

„Když jste dosáhl toho, o co vám šlo, vraťte mi

ostatní doklady,“ zatrpkle se ozval Zorlan.

„Ani mě nenapadne.“

„Proč ne?“

„Protože jste ztratil důvěru mé vlády, mám rozkaz

podržet je u sebe a bezpečně je opatrovat, než se vrátím

do Londýna.“ Biggles mu vrátil prázdnou aktovku. Balík

dokladů, příliš tlustý, než aby se mu vešel do kapsy,

předal Bertiemu. „Schovej to na bezpečném místě v

letadle.“

Zorlan se opět podíval z jednoho na druhého. U

nikoho nenašel ani náznak sympatie. „Tak dobře,“ řekl

ledově. „Rád bych vám ale řekl, že toto ještě není úplný

konec.“

„Pokud jde o mne, tak je.“

„To si můžete jen myslet.“

„Jestli chcete podobným způsobem pokračovat, pak

si ještě zatraceně rozmyslím, jestli vás vezmu domů,“

nepřívětivě zareagoval Biggles. „Jen si nemyslete, ještě

nejste zcela mimo nebezpečí, jak se možná domníváte.“

Zorlan se náhle obrátil a odešel.

„Vezmi mu pistoli,“ naléhal Ginger.

Biggles jen pokrčil rameny. „Už jsme udělali dost.

Jen ať si jde a pořádně si to rozmyslí.“ Podíval se na

oblohu, měnící svou barvu na bledě žlutou, která věštila

blížící se den. „Zajdu na kopec a podívám se, jestli někde

uvidím blížícího se šejka. Budu víc než rád, až tento

nepříjemný případ skončí.“

„Slyšíš?“ řekl Ginger.

145

Odcházející Biggles se zastavil. „Zatraceně,“ zaklel

vzteky. Z velké dálky bylo slyšet neklamné vrčení

leteckých motorů.

146

KAPITOLA 12

BITVA O QUARDU

Několik vteřin nikdo nepromluvil. Všichni jen

nehnuté stáli a pozorně poslouchali.

„Letí sem,“ řekl Ginger.

„MiG to není,“ konstatoval Bertie.

„Ať je to cokoli, letí z východu, což znamená, že to

náš přítel nebude,“ předvídal Biggles. „Může to být totéž

letadlo, které jsem slyšel přelétat asi před půl hodinou.

Podívejme se.“

Oběhli kolem úpatí kopce k místu, kde výhledu k

východu nebránily ani stromy, ani zvlněná krajina.

„Tamhle je,“ poznamenal Biggles a zůstal stát.

„Čtyřmotorák.“

„Letí v kursu přesně na nás,“ řekl Bertie. „Ano, moc

se mi to nelíbí. Je to totiž vojenské letadlo. Co by tady

mohlo dělat? Cítím v tom čertovinu.“

„Co budeme dělat?“

„Spíš co můžeme dělat?“

„Mohli bychom na Merlina naházet trochu

kamufláže,“ navrhl Ginger.

„Vydržela by na něm sotva minutu,“ oponoval

Biggles. „Dříve než něco bezhlavě uděláme, bude lepší

počkat, jestli toto místo je opravdu jeho cílem. Udržuje

výšku, možná jenom přeletí. Kdyby chtěli sestoupit,

museli by už klesat.“

„Z té výšky nemohou kulomety nadělat mnoho

škody,“ optimisticky prohlásil Ginger.

147

„To ještě neznamená, že by nemohli použít něco

účinnějšího.“

„Myslíš bomby?“

„Snad.“ Biggles pozoroval blížící se letadlo.

„Vypadá dost mohutně, jako bombardér.“ Klesl

pohledem na okolní krajinu a pozorněji prozkoumával.

„K čertu, kde ten šejk je? Už tu dávno měl být.“

„Byl by v tom nějaký rozdíl?“ zeptal se Ginger.

„Veliký! Kdyby tady byl, asi bych s Merlinem

odstartoval. Jsem si jistý, že bychom té těžkopádné bedně

uletěli. Teď už ale nemá význam se o tom bavit. Šejk

řekl, že přijde, takže na něho musíme počkat. Nemůžeme

odletět a nechat ho tady samotného. Nemluvě o tom, že

tu je ještě to děvče. Ona celou situaci komplikuje.

Nemůžeme vzít do zaječích a nechat ji tady. Kdybychom

to udělali a něco se jí stalo, nechtěl bych slyšet, co by se

o nás povídalo. A kdybychom ji vzali s sebou a dopadli

špatně, byl by výsledek stejný. Zase bychom byli

obvinem, že jsme ji vzali do letadla.“

„Jestli ale opravdu něco začne, bude tady ve stejném

nebezpečí,“ připomněl Ginger. „Ten přístřešek z

palmových listů jí nemůže poskytnout žádnou ochranu.“

„Máš pravdu, nemůže.“

„Takže, co budeme dělat?“ ozval se Bertie. „Máme-

li se o něco pokusit, je nejvyšší čas začít. Odmítám jen

tak sedět uprostřed místa, které se může za malou chvilku

stát cílovou plochou.“

Biggles se najednou rozhodl. „Vrátíme se k letadlu a

vzlétneme. Musíme ho za každou cenu zachránit, nebo

bychom tady mohli zůstat navždy. Nemluvě o tom, že v

něm jsou velice cenné dokumenty. Kam jsi je uložil,

Bertie?“

148

„Pod sedadlo, k pistolím.“

Spěchali k tábořišti. Neznámý letoun, letící téměř

nad jejich hlavami, ho určitě brzy zpozoruje.

„Poslyš, Gingere,“ s naléhavostí v hlase řekl

Biggles. „Nastup do pilotní kabiny, nastartuj a připrav se

k rychlému startu. Motory nechej běžet jen naprázdno,

aby se nezvedlo příliš mnoho prachu.“

„Co máš v úmyslu?“

„Vznikne-li nějaké nebezpečí, naložím děvče s

jedním ochráncem do kabiny a ty s nimi co nejrychleji

poletíš do Suwary. Nezahlédneš-li šejka cestou, určitě ho

najdeš tam. Děvče mu předáš. Jestli se tu nebudou

potloukat MiGy, můžeš se vrátit a omrknout, jak to tady

vypadá. Když nás neuvidíš, neváhej a leť s těmi papíry

domů. Za žádných okolností nepřistávej, pokud ode mne

nedostaneš jasné znamení. Bude-li vše v pořádku, ukážu

se ve volné krajině.“

„Rozuměl jsem.“

Ginger nastoupil. „Můžeš mi ještě říci, kamaráde,

jak se chceš bez znalosti jazyka se strážci domlouvat, co

chceš dělat? Chci tím říci, že pokusíš-li se té lady

dotknout, můžeš dostat zakřivenou šavlí do krku.“

„Zorlan by jim to dovedl vysvětlit. Kde, k čertu, je?“

řekl Biggles a rozhlížel se kolem. Strážci stáli na stráži,

ale Zorlana nebylo nikde vidět. „Zorlane!“ vykřikl.

„Zorlane! Kde jste? Přijďte sem!“

Neozvala se žádná odpověď. Zorlan se neukázal.

„Ať jde k čertu, ten zatracený chlap. Co asi má zase

za lubem?“ zuřil Biggles.

V té chvíli se už vzduch chvěl burácením motorů na

obloze.

149

„Nastartuj!“ řekl Biggles briskně Gingerovi. „Čekej

na můj pokyn. Nehýbej se, dokud ti nedám znamení.

Pokusím se nějak se strážci domluvit.“

„Okay,“ řekl Ginger.

Biggles rychlým krokem došel ke strážcům, stojícím

pohromadě u přístřešku a nervózně pozorujícím okolní

dění. Doběhl k nim a pomocí rukou se jim snažil

vysvětlit, co chce; nejdříve ukázal nahoru, pak na

přístřešek, pak na Merlina. Myslel si, že z jeho

naléhavých gest pochopí blížící se nebezpečí; všichni se

ale jen na sebe podívali, jako by čekali na nějaké

vnuknutí.

Ještě stále s tímto problémem zápasil, když uslyšel

naskočit motory Merlina. Vzápětí se ozval divoký výkřik

Bertieho ukazujícího nahoru. Biggles se podíval

naznačeným směrem a v tom okamžiku přestal

pochybovat o nedotknutelnosti dívky v přístřešku.

Z letadla nepadaly bomby, jak zpola očekával, ale

řada parašutistů. Snášelo se jich k zemi sedm nebo osm.

Nečekal, až uvidí, kolik jich je celkem. Zaváhal jen

krátce. Tak proto velké letadlo udržovalo stejnou výšku!

Bigglesovou první myšlenkou bylo všechny nacpat do

Merlina a rychle uletět. Byl totiž přesvědčen, že

transportní letoun je nedohoní. Pak si ale vzpomněl na

šejka, který je už určitě na cestě k ruinám. Kdyby tam

dojel, padl by přímo do rukou nepřítele. Aspoň si to tak

Biggles představoval. Neměl tušení, kdo parašutisté jsou,

sotva to ale budou šejkovi přátelé. Znovu se křikem

snažil přivolat Zorlana, ale bezvýsledně.

150

151

Déle už nemohl čekat. Uchopil strážce za ruku a

ukázal na k zemi klesající parašutisty. To ten chlap přece

musí pochopit, myslel si. Táhl ho k přístřešku, ukazoval

na Merlina a neustále opakoval ‘Suwara – Suwara’.

Bigglesův problém byl najednou vyřešen, když se

rozhrnuly listy zakrývající vchod a z přístřešku vyšla

dívka. Měla sice na hlavě stále závoj, ale Biggles ve

dvoupalcové mezeře v přehozu hlavy zahlédl pár

tmavých, vyděšených očí. Zoufale pokynul a prstem

namířil na letadlo. K jeho velké úlevě se zdálo, že dívka

pochopila, protože vykročila k němu. Strážci pohromadě

vykročili za ní, ale Biggles je zadržel, kromě jednoho.

Došli k letadlu. Bertie otevřel dveře. Dívka si sedla.

Vybraný ochránce nastoupil s ní. Biggles se dotkl jeho

pušky, byla to moderní zbraň, a náramenního pásu s

náboji, a jako v pantomimě mu gesty naznačoval, že ji

potřebuje ke střelbě po parašutistech. Muž se zatvářil

nejistě, ale oboje mu předal. Biggles zabouchl dveře a

zevnitř je zajistil. Pak šel do pilotní kabiny za Gingerem.

„Okay. Unikej mu klikatým letem. Pasažéry vysaď v

Suwaře. O nás se nestarej. Jestli nás po návratu neuvidíš,

na nic nedbej, upaluj rychle domů a náčelníkovi předej

dokumenty.“

„Dobře.“

Biggles seskočil, zamával a Merlin se rozjel po

poušti. Pozoroval ho, až bylo zřejmé, že pilot neznámého

letadla o něj neprojevuje zájem, teprve pak se obrátil k

čekajícímu Bertiemu. Vedle něho stáli čtyři strážci.

Pochopitelně

se

tvářili

zmateně.

Biggles

však

nepochyboval, že v případě přestřelky si nenechají ujít

příležitost.

152

„Viděls Zorlana?“ zeptal se lakonicky.

„Ne.“

„Kde se může toulat? Určitě vidí, co se tady děje.“

„Předpokládám, že se někde ukryl.“

„Stačil jsi spočítat, kolik mužů seskočilo?“

„Napočítal jsem jich dvanáct.“

„Pokusme se zjistit, co dělají. Skloň hlavu.

Nechceme, aby nás viděli.“ Biggles rychle stoupal na

kopec k výhodnému místu a skrčil se za několik drolících

se zbytků kamenného zdiva, které kdysi bylo zdí domu.

Neznámé letadlo nad hlavami teď jednotvárně

hučelo a létalo v širokých kruzích. Parašutisté rozptýleně

dopadli na poměrně velkou plochu otevřeného prostoru,

aby neriskovali zranění dopadem na ruinami posetý

kopec. Odložili padáky a z otevřeného terénu se sbíhali k

úbočí svahu kopce pod vedením muže, který byl zřejmě

jejich vůdcem. Na sobě měli šedohnědé polní uniformy, a

kromě dvou výjimek byli ozbrojeni něčím, co vypadalo

jako běžné vojenské pušky. Zbývající dva nesli lehké

kulomety. Národnost nebylo možné podle tváři poznat.

Byli snědí, ale na Středním Východě nebo v Západní Asii

by mohli být považováni za bělochy. Nebyli vzdáleni víc

než sto yardů.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se Bertie.

„Nemám tušení. Jestli jsou na letadle státní

poznávací značky, já je nevidím.“

„Jak budeme postupovat?“

„Než se ukryjí, mohli bychom některé z nich

postřílet. Až někde zalehnou, bude to obtížnější. Co tak

do nich vypálit jednu dávku?“

Biggles se zamračil. „Víš, že nerad střílím do lidí,

kteří se mohou ukázat – nu, když už ne právě přáteli, tak

153

aspoň ne nepřáteli. Dávkou bychom si z nich nepřátele

udělali zcela určitě.“

„Necháme-li je přijít příliš blízko, dostanou nás.“

„Vypálím jim nad hlavami a uvidíme, jak se

zachovají.“ Biggles vystřelil.

Dověděli se, co chtěli vědět, protože po výstřelu

následovala salva z kulometu, z něhož kulky létaly na

všechny možné strany, protože muž střílel v chůzi bez

míření. Tato salva měla za následek něco, s čím Biggles

nepočítal. Ochránci, zalehnutí za stejnou zdí, nečekali na

rozkaz. To bylo něco, čemu rozuměli, a k účasti na

takové akci je nikdo nemusel pobízet dvakrát. Spustili

nepravidelnou palbu. Střílet uměli, protože krátce za

sebou padli tři muži nepřítele. Ostatní se dali na úprk k

jiné části kopce.

„A jsme v tom,“ ponuře řekl Biggles. „Nu, když už

to začalo, mohli bychom se připojit i my.“ Vystřelil a

další muž vrávoravě padl do písku.

„Tím se jejich počet poněkud zmenšil,“ poznamenal

Bertie. „Zůstalo jich osm.“

„To je stále více, než můžeme zadržet. Připrav se na

střelbu zblízka.“

Ochránci stále stříleli. Padl další muž.

„Sedm,“ konstatoval Bertie.

„Horší bude, až se ukryjí,“ předvídal Biggles. „Pak

to bude záležitost plížení a střelby ze zálohy.“

V

následujícím

okamžiku

se

stalo

něco

neuvěřitelného. Pro Bigglese i pro Bertieho to bylo tak

nečekané, že na okamžik ani jeden z nich nebyl schopen

slova. Zalehnutý nepřítel nebyl dál než třicet yardů od

kopce, když ze skupiny palem najednou vyběhla postava

154

mávající bílým praporem – tedy, spíše kapesníkem

uvázaným na holi.

„To je přece Zorlan“ vydechl konečně Biggles. „Co

to, k čertu, dělá?“

„Asi se rozhodl změnit strany, nic víc,“ pohrdavě se

ušklíbl Bertie.

Zorlan

ale

nedošel

daleko.

Jestli

útočníci

nepochopili význam bílé vlajky nebo měli podezření, že

jde o úskok, bylo možné se už jen dohadovat. Existovala

také možnost, že dostali rozkaz nebrat zajatce. Ať tomu

bylo jakkoli, výstřely byly vypáleny. Zorlan se zhroutil a

skutálel se na úpatí kopce. Už se nepohnul.

„Dostal co zasloužil,“ bez dojetí poznamenal Bertie.

„Špatně si spočítal dobu pro přeběhnutí k vítězící straně.“

Padlo ještě několik ran, než útočníci doběhli k

úkrytu a zmizeli z dohledu.

„Chceš něco vědět?“ nezvyklým hlasem se zeptal

Bertie.

„Ven s tím.“

„Těsně před tím, než zmizeli z dohledu, jsem zahlédl

chlápka, který je zřejmě jejich velitelem. Všiml jsem si

ho už jednou, protože to on první vystřelil na Zorlana.

Jestli jsem ho už neviděl dříve, spolknu monokl. Od

doby, kdy jsem ho viděl naposled, si jen převlékl

kvádro.“

„Kdo to podle tebe je?“

„Alfondari. Měl jeho postavu i způsob chůze. Navíc

jeho tvář nebyla tak tmavá jako ostatních.“

Biggles slabě zapískal. „Řekl bych, že to je možné.

On přece vždycky patřil ke druhé straně. V tom ovšem

nevidím žádný rozdíl – pokud není proti nám osobně

zaujatý. Na něm však nezáleží. Situace teď začíná být

155

vážná. Přesuňme se do nějakého lepšího postavení čelem

k nim.“

Přemístili se spolu s ochránci, kteří se netvářili

vůbec znepokojeně, spíše se zdálo, že ze vzniklé situace

mají

požitek.

Zvyklí

na

kmenové

válčení

to

pravděpodobně brali spíše jako hru, na jakou si zvykli

dříve.

Neidentifikované letadlo mezitím kleslo a přistálo na

otevřeném prostranství skoro půl míle daleko, zřejmě aby

bylo mimo dosah střelby obránců, stále připraveno

naložit výsadkáře, až svou práci skončí. Motory byly

vypnuty. K Bigglesově úlevě z něho nevystoupily další

posily.

Nastalo ticho, křehké, pozorné ticho.

„Pokusíme se je vypudit z postavení?“ zeptal se

Bertie.

„To rozhodně ne. Nechejme je, ať si pro nás přijdou

sami.“

Uběhlo pět minut. Nic se nedělo. Žádný zvuk

nenasvědčoval, kde útočníci jsou nebo kterým směrem se

plíží. Biggles, dobře znající pošetilé nutkání k jednání,

které v takových okolnostech vzniká z netrpělivosti,

nepohnul ani svalem. Ani Bertie. Jeden z ochránců však

byl zřejmě jiného názoru, ač by měl mít i on dost

zkušeností. Dříve, než ho mohl Biggles zadržet, začal se

přesouvat na místo, které patrně považoval za lepší než

stávající a nepatrně vykoukl nad hranu zřícené zdi.

Tragédie se dostavila jako blesk. Práskl výstřel z pušky.

Ochránce se zhroutil a s tváří k zemi se po mírném svahu

svezl k Bigglesovým nohám. Biggles ho obrátil.

Uprostřed čela měl malou dírku. Nebylo nutné něco říkat.

Tváře jeho druhů byly nevyzpytatelné.

156

157

Bertie sebral pušku mrtvého muže a přetáhnutím

přes rameno sundal jeden náramenní pás s náboji. Otevřel

závěr pušky, aby se ujistil, že v komoře je náboj.

Napjatou a nervy ničící půlhodinu zůstala scéna

nezměněna. Jednou se Biggles odtáhl kousek stranou,

aby se podíval do kraje, jestli neuvidí šejka, blížícího se

se silnou eskortou, ale nezahlédl jediný pohyb. Jeho

pozornost však stále poutalo v bezpečné vzdálenosti

stojící tmavě natřené letadlo. Připlazil se zpátky k

Bertiemu. „Od šejka zřejmě nemůžeme očekávat

pomoc,“ vydechl. „Není ani v dohledu. I kdyby se někde

v dálce objevil, s unavenými koňmi by mu to sem

nějakou dobu trvalo.“

Bertie neodpověděl. Pouze se zašklebil, aby dal

najevo, že slyšel. S puškou přitisknutou k rameni jen

očima pečlivě prohledával ruiny a jiné možné úkryty – ve

větru se ohýbající palmy, trnité velbloudí pichlavé keře a

podobně. V dosahu jedné míle se neozýval jediný zvuk,

který by svědčil o přítomnosti živých bytostí; a přece, jak

hloupé by bylo domnívat se, že nepřítel jen nečinně sedí.

Bylo by dobré vědět, z které strany se plíží. Už i Bertie

shledával napětí nesnesitelné. Po milimetrech se posunul

k Bigglesovi, a naznačil mu, že něco zjistil. Biggles ho

nebral v úvahu. „Čekej,“ zašeptal. „Oni přijdou.“

Tři zbývající domorodci také dávali pozor, jejich

tmavé oči byly ve střehu. Leželi nehybně jako klády.

Den se vlekl. Slunce přecházející zenit vydávalo

mučivé vedro, které dehydrovalo těla, všichni měli ústa a

rty okoralé. V táboře bylo ještě několik láhví sodovky. V

běhu událostí na ně zapomněli. Pokušení tam zajít a

jednu nebo dvě přinést nebylo snadné odolávat, ale

158

rozum tvrdě upozorňoval na blízkost nepřítele. Biggles

nutkání nepodlehl. Dokonce se ani nepokoušel o přesun

mimo kruté sluneční paprsky, protože i to by mohlo být

osudné. Nepřítel možná právě na něco takového čekal.

Konec přišel náhle.

Zarachotily kulomety a kulky dopadaly na zřícenou

zeď, z níž do vzduchu vylétaly písek a kousky zdiva.

Náhle střelba skončila, ale vzápětí se ozvaly výkřiky

nepřítele, který ztečí vyrazil k útoku. Biggles nevěřil

vlastním očím, do jaké blízkosti se dostali. Útočníci se

ocitli v salvě, která byla spíše uspěchaná, než přesná.

Přesto nejméně jeden padl. Domorodí ochránci, nadšení

možností zaútočit, s hrozným jekotem vyrazili kupředu a

zmateně stříleli na všechny možné strany, jak se zdálo

Bigglesovi, který se raději střelby zdržel, aby některého z

nich nezranil. Výsledek byl osudný. Dva ochránci se

zhroutili, i když jeden z nich stále ještě střílel. Další stačil

uskočit za kamenné zdivo a pokračovat ve střelbě

odtamtud. Nepřítel, kterému se protiútok nelíbil, se stáhl

a palba skončila tak náhle jako začala. Střelba umlkla.

Kolik nepřátel bylo zasaženo, Biggles nevěděl. Ale z

klidu ho vyvedla ztráta dvou mužů, protože zůstal už jen

jeden. Nebyl si však jistý, kam se skryl.

Když se obrátil, uviděl Bertieho držet zkrvavený

kapesník na tváři.

„Pouze prkotina – od kousku kamene nebo něčeho,“

vysvětloval Bertie v odpovědi na Bigglesův znepokojený

výraz. Skrčil se k zemi, když následující kulometná salva

vyrazila ze země před nimi další úlomky.

Biggles kapesníkem zavázal ošklivou řeznou ránu na

Bertieho tváři. Tvářil se vážně, protože bylo jasné, že

nepřítel přesně ví, kde jsou. Zůstali už jenom tři – za

159

předpokladu, že zbývající ochránce je stále naživu –

takže konec by už neměl být daleko. Nemohli dělat nic.

Nemohli riskovat ústup v naději, že by přežili

kulometnou palbu. I kdyby se jim podařilo sestoupit z

kopce, nepřítel by šel za nimi a nakonec by je vyhnal na

volné prostranství.

Minuty ubíhaly.

Pak se po chvílích ticha najednou ozval zvuk. Hukot

blížícího se letadla, stále silnější a silnější. Biggles se

zavrtěl o yard nebo dva dál, až mohl vykouknout. „To je

Ginger,“ ponuře hlásil Bertiemu. „Letí nějak nízko.

Modlím se, aby mu nenapadlo přistát. Řekl jsem mu, aby

se přesvědčil a nepřistával dřív, než mu dám znamení.“

„Určitě nepřistane,“ sebejistě prohlásil Bertie.

„Určitě uvidí cizí letadlo za kopcem.“

„Tak proč klesá?“

„Možná se chce jen lépe porozhlédnout.“

„Určitě se zbláznil, když letí tak nízko. Mám obavy

o ty papíry. Jestli se ztratí, tak všechna práce a poprask

kolem nich byl zbytečnou ztrátou času.“

Na půl plynu stále klesající Merlin obletěl kopec a s

naprázdno běžícími motory nasadil na přistání na

obvyklém místě.

„Přistává,“ vztekal se Biggles. „Kryj mne, pokud

můžeš.“ Vyskočil a rozběhl se z kopce.

160

KAPITOLA 13

JAK TO VŠECHNO SKONČILO

Ve chvíli, kdy Biggles doběhl k úpatí kopce, Merlin

už byl na zemi a se zvednutým ocasem pojížděl k táboru.

Biggles utíkal a máváním zoufale naznačoval Gingerovi,

aby vzlétl. Letadlo se však stále neopatrně blížilo. U

tábora zahnulo, ocasem vyrylo v písku kruh a natočilo se

kabinou k Bigglesovi. Motory zmlkly a z otevřených

dveří pilotní kabiny vyskočil Ginger.

Vzteky bílý Biggles spěchal k němu; už ale neřekl,

co říci chtěl, protože mezitím z otevřených dveří kabiny s

puškou v ruce vystoupil šejk a v patách za ním šest

ozbrojených mužů.

Biggles, který nic takového neočekával, okamžitě

zůstal stát. Nezmohl se na nic jiného než na výčitku:

„Neviděls, že tady stojí nepřátelské letadlo?“

„Ovšemže viděl,“ klidně odpověděl Ginger. „Jenže

šejk dal rozkaz přistát. Chtěl být tady. Myslel si, že snad

potřebujete pomoc.“

„Máš zatraceně pravdu, že ji potřebujeme; šejkovi

muži, kteří tu byli s námi, jsou mrtví, snad kromě

jednoho. Není ale vyloučeno, že i ten je už po smrti.“

Šejk to musel přeslechnout, protože řekl: „Takže

nepřátelští vojáci jsou ještě tady?“

„Ano, jsou.“

„Kolik?“

„Tím si nejsem jistý. Asi šest nebo sedm. Některé

jsme dostali. Na naší straně padli tři. V době vašeho

příletu boj stále trval. Víte, jak to začalo?“

161

„Seděl jsem vedle vašeho mladého kamaráda, který

mi všechno řekl.“

„Bertie je v pořádku?“ úzkostlivě se zeptal Ginger.

„Když jsem od něho odcházel, tak byl. Protože jsem

nevěděl, koho máš na palubě, seběhl jsem z kopce, abych

ti řekl, že máš okamžitě zmizet.“

„Myslím, že to nebude nutné,“ řekl klidně šejk. V

domorodém jazyce promluvil se svými muži, kteří se s

puškami v rukou okamžitě rozběhli do kopce. „Oni si

poradí s jakoukoli situací,“ dodal s úsměvem.

Biggles si vzal láhev sodovky a naráz ji prolil

hrdlem. „Pché!“ zafuněl. „To stálo za to, nechat se skoro

usmažit. Musím vzít láhev pro Bertieho.“

„Řekl bych, že už se tu každou chvilku objeví,“ řekl

šejk, když se z kopce ozvala střelba. Pak odešel kousek

ke kopci.

„V tom případě počkáme.“ Biggles se zadíval na

Gingera. „Jak k tomu došlo?“

„Jak jsi předpokládal. Letěl jsem do Suwary a cestou

jsem uviděl šejka na cestě sem. Tedy, viděl jsem skupinu

jezdců na koních, cválající sem a nenapadlo mě, že by to

mohl být někdo jiný; tak jsem přistál a informoval ho, jak

se věci mají.“

„Zmínil ses, koho máš v kabině?“

„Ovšem. Souhlasil s tvým rozhodnutím. Požádal

mne, abych s ní zaletěl do Suwary. Letěl s námi. Proto

jsem se zdržel. Musel tam totiž ještě vydat několik

rozkazů. Pak dal dohromady vojáky a – nu, tak jsme

tady.“

„A co jezdci, které nechal v poušti?“

„Ti se rozjeli přímo sem. Je jich šest. Už musejí být

blízko.“

162

Šejk se vrátil. „Omlouvám se, že jsem vás nechal tak

dlouho čekat. Jak jsem vám řekl, doufal jsem, že se

vrátím brzy po rozednění, ale pak jsem zjistil, že musím

ještě zařídit několik věcí.“

„Možná bylo dobré, že jste se nevrátili dříve,“

odvětil Biggles. „V jedné chvíli vypadalo naše postavení

moc černě.“

„O to větší důvod, proč jsem měl být tady.“

„Přesně to jsem čekal, že řeknete. Mimochodem,

pane, asi vás bude zajímat, že Zorlan je mrtev. Aspoň si

to myslím. Neměl jsem totiž ještě možnost se k němu

přiblížit, abych si to ověřil.“

„Jak se to stalo?“

„Byla to jeho vlastní chyba. Vyběhl směrem k

nepříteli a mával bílou vlajkou, takže se jen můžeme

dohadovat, jestli se rozhodl vzdát nebo přejít k nepříteli.

Neměl příležitost to vysvětlit. Zastřelili ho. Padl na

volném prostranství. Nemohli jsme pro něho nic udělat.“

„Podivný člověk,“ zašeptal šejk. „Rád bych věděl,

co doufal získat tím, že se změní ve zrádce nebo že si

zahraje na zbabělce. Muselo to být jedno nebo druhé. Váš

mladý přítel mi řekl, že jste na pokyn z Londýna

Zorlanovi vzal kontrakty. Jsem nekonečně vděčný –.“

Zarazil se, protože v tom okamžiku se z větší dálky

ozvala střelba.

To už Bertie dlouhými kroky scházel z kopce. „Je po

všem,“ oznámil. „Utíkali k letadlu. Přihrnula se skupina

jezdců a do jednoho je postřílela. Motory už běží. Dejte

mi někdo napít nebo zahynu žízní.“

Když Ginger běžel pro láhev, ozvalo se burácení

startujícího letadla.

163

„Jsem rád, že odletělo,“ řekl šejk. „Kdyby k jeho

zničení došlo tady, následovalo by dotazování a obtížné

vysvětlování. Mohlo by se to dokonce stát i záminkou k

vyhlášení války.“

„Domů doletí s méně muži, než přiletělo,“

poznamenal Biggles.

„Pro mne přestalo existovat,“ klidně odpověděl šejk.

„V tom případě by snad bylo vhodné tady uklidit.“

„S tím si nemusíte dělat starosti. Moji muži se o to

postarají.“

„Jestli je tomu tak, pak snad mohu předpokládat, že

pro nás bude nejlepší okamžitě se vydat na cestu domů.

Čím dříve odevzdám tyto dokumenty svému náčelníkovi,

tím budu šťastnější.“

„Chcete říci, že odletíte okamžitě?“

„Jen co se umyji, oholím a okartáčuji. Momentálně

se necítím nejlíp a v nejlepší náladě.“

Šejk se usmál. „Co kdybyste nejdřív zašli do mého

domu a vykoupali se? Také to mám v úmyslu. Rád bych

se domů dostal co nejdříve. Kdybyste byli tak laskaví a

odvezli mne tam, uspořilo by nám to mnoho času.“

Biggles se podíval na ostatní. Ginger přimhouřil

oko. „Nemám pro to lepší výraz, než že to je úžasný

nápad,“ řekl Bertie. „Všemi deseti jsem pro. Ta slast,

smýt písek z unaveného těla, jestli chápete, co tím

myslím. Už mne začíná svědět celé tělo.“

Biggles se znovu obrátil k šejkovi. „S potěšením

přijímáme vaše pozvání, pane. Nechci být nezdvořilý, ale

přece jen se nemůžeme dlouho zdržet, protože se tady

pořád potlouká nepřátelské letadlo. Nejraději bych

odletěl po setmění, brzy po východu měsíce.“

164

165

„To chápu.“

„Ale vraťme se do přítomnosti,“ pokračoval Biggles.

„Co s těmi muži tady? Mám na mysli zejména ty, kteří

přiletěli s vámi, protože nemají koně. Chcete, abych je

dopravil zpátky?“

„Ne. Ještě tady mají mnoho práce. Ono jim to chvíli

bude trvat. Až se dostanu domů, pošlu sem partu s

náhradními koňmi, potravinami a jinými potřebnými

věcmi. Byl bych ale rád, kdybyste odvezli mé raněné

muže.“

„Jak si přejete.“

V tom okamžiku z kopce sestupovali tři muži a nesli

tělo v šatech evropského střihu. Položili je na zem ve

stínu několika palem. Ovšem, byl to profesor Zorlan.

Biggles přistoupil blíž.

Podíval se na tělo a smutně zavrtěl hlavou. „Jaká

škoda, že se tak zbytečně připravil o život,“ řekl tiše.

„Určitě měl také některé dobré vlastnosti.“

„Nezřízená touha po bohatství dovede někoho

připravit o rozum,“ zafilozofoval šejk. „Odvezete jeho

tělo domů?“

Biggles zavrtěl hlavou. „To by mohlo vést k

nemístným dotazům na každém letišti, na kterém

přistanu. Stejně by to nemělo žádný smysl. Ne, nechám

ho tady, můžete ho pohřbít s ostatními.“

Byla přinesena ostatní těla. Biggles si je letmo

prohlédl. „Byl-li to skutečně Alfondari, koho jsi viděl,“

řekl Bertiemu, „pak, jak se zdá, odletěl v letadle.“

Jeden z šejkových mužů byl raněn. Po předběžném

ošetření byl uložen do kabiny.

166

„Jestli tu jsou všichni, pak si myslím, že by bylo

nejmoudřejší zmizet, dokud je tady klid,“ navrhl Biggles.

Šejk souhlasil.

Není nutné obšírně se rozepisovat o štědrém

pohostinství, které bylo letcům poskytnuto v šejkově

paláci. K Merlinu byla postavena silná stráž. Po nádherné

koupeli a celkové tělesné očistě, kdy se všichni cítili

podstatně lépe, probírali nedávné události. Když už byl

měsíc vysoko na obloze, Biggles řekl, že je čas k odletu.

Kromě jiného se také hovořilo o možnosti zajistit malou

leteckou jednotku Zaratu pro hlídkování nad pouští. Snad

bude možné ji financovat z příjmů za ropu, až se začne

těžit. Mohl by Biggles připravit rozumný návrh, nejprve

na papíře, a později odborně pomoci při vlastní realizaci?

Biggles řekl, že si to rozmyslí. Poznamenal však, že

jako vládní zaměstnanec nemůže o něčem takovém

rozhodovat jen on sám.

O dívce, která cestovala v letadle, ve shodě s

místním zvykem nepadlo ani jediné slovo. Už ji nikdy

neviděli; takže jestli byla mladá a hezká, nebo stará a

sešlá, to už mohlo zůstat jen předmětem úvah.

Při velmi srdečném loučení šejk všem nabídl trvale

platné pozvání k návštěvě jeho paláce, který mohou

kdykoli zvolit za svůj přechodný domov.

Pak už Biggles nasadil kurs na Athény, o nichž

rozhodl, že budou první a jedinou zastávkou na cestě

domů.

Následujícího večera předal nanejvýš důležité

dokumenty leteckému komodorovi. Jak se dalo

předpokládat, komodor si vyžádal mnoho vysvětlení, ale

167

není nutné se jimi zaobírat, protože by to většinou bylo

jen opakování známých událostí.

168

W. E. JOHNS

Biggles a arabská nafta

z anglického originálu Biggles’ Special Case

přeložil Jiří Hora

Ilustroval ak. mal. Otakar Štembera

Vydalo nakladatelství Riopress – Praha

jako svoji 118 publikaci v roce 1997

Odpovědný redaktor Jaroslav Kalát

Vytiskl ČTK-Repro Brandýs nad Labem

Doporučená prodejní cena 86,– Kč

ISBN 80-85611-80-5

169