W. E. Johns

BIGGLES A

ZMIZELÉ LETADLO

RIOPRESS PRAHA

2000

© by Captain W. E. Johns 1963

© Olga Krijtová 2000 translation

© Pavel Andrýsek illustrations

© Josef Pinkava, Zdeněk Burian Jacket Illustration

ISBN 80-86221-31-8

1. LETADLO SE NEVRACÍ

Biggles z Letecké brigády právě přistál s letounem

typu Auster, který testoval při zkušebním letu, a

spokojený s jeho výkonem zastavil stroj před hangárem.

Vypnul motor a když vystupoval, pozdravil ho hlavní

mechanik.

„Všechno v pořádku, pane?“

„Naprosto. Letí jako pták,“ odpověděl Biggles,

svlékl rukavice a zamířil ke kanceláři. Tam narazil na

kolegu Gingera Hebblethwaita, který právě pokládal

telefon.

„Kdo to byl?“ zeptal se Biggles jen tak

mimochodem.

„Tajemník aeroklubu z Kingsmeadu v hrabství

Bedfordshire. Nějaký Lorrimore. Marcus Lorrimore.

Říkal, že tě zná.“

Biggles přikývl. „Ano, Lorrimora znám, i když je to

už doba, co jsme se viděli naposled. Za války byl kapitán

a létal na spitfiru. Tak on je pořád ještě v branži. A kvůli

čemu volal?“

„Chtěl se s tebou poradit.“

„A o čem?“

„Ztratilo se mu jedno letadlo a nemá tušení, kde ho

hledat.“

„Jak to?“

„Vypadá to, že se po startu prostě nevrátilo.“

„Co s tím udělal?“

„Informoval ministerstvo.“

„Předpokládám, že dává po stroji pátrat.“

„Ano, ale povídal, že neví, odkud začít.“

4

Biggles si zapálil cigaretu.

„Jaký stroj to byl?“

„Piper Cub.“

„Kdy zmizel?“

„Minulý pátek.“

Biggles svraštil čelo: „Takže před třemi dny.“

„Teď čeká, že mu někdo nahlásí nález vraku.“

„Ví, že se letadlo zřítilo?“

„Neví to jistě.“

„Tak proč o tom mluví?“

„Je si stoprocentně jistý, že kdyby se letadlo

nezřítilo, pilot by se mu už dávno telefonicky nebo

osobně ohlásil.“

„Pilot byl na palubě sám?“

„Ne, měl pasažéra. Nechceš, abych Lorrimora

zavolal, mohl by sis s ním promluvit sám.“

„Ne. Jednodušší pro mě bude, když si do

Bedfordshiru hned doletím a tam se dozvím, co a jak.

Dojdu si do hangáru pro stroj. Nechceš letět se mnou?“

„Tady je to dost nuda, když má člověk jen sedět a

čekat na eventuální zatelefonování.“

„Máš pravdu. Pojď, hodíme sebou.“

Ani ne za hodinu už přistáli před administrativní

budovou Letecké společnosti Kingsmead, což byl

oficiální název soukromného podniku zabývajícího se

různými činnostmi v aviatice, jako je provozování

aeroklubu, výuka létání, pronájem letadel a podobně.

Dva mechanici tu právě myli jeden stroj, jinak byl na

letišti klid, Biggles a Ginger vešli dovnitř a našli

tajemníka u psacího stolu.

Biggles se se starým kamarádem pozdravil a hned

spustil: „Tak pověz, co je s tím chybějícím letadlem.“

5

„Před třemi dny odletělo na půlhodinový let a už se

nevrátilo. Obvolal jsem všechny kluby v zemi, ale nikdo

ho neviděl.“

„Kdo byl u řízení?“

„Taffy Welsh, můj první pilot. Začal za války a od té

doby pořád lítá, takže má dost rozumu, aby neriskoval

nebo nevyváděl hlouposti.“

„Co to bylo za stroj?“

„Piper Cub. Koupili jsme ho loni hlavně na

práškování. Dost často tuhle práci děláme pro sedláky v

okolí a taky pro lesní správu. Když má volno, užíváme

ho na vyhlídkové lety, to hlavně o víkendech. Na silnici

je poutač, kde se nabízejí standardní vyhlídkové lety za

deset šilinků. Kdo si připlatí, může zůstat ve vzduchu

déle. Po finanční stránce to jsou prkotiny, ale každá

kapka dobrá. Taffyho pasažér měl právě o takovou

vyhlídku v letadle zájem.“

„Znals ho?“

„Nikdy dřív jsem ho neviděl. Ale na tom nezáleží.

Říkal, že ještě nikdy neletěl a zaplatil si za půl hodiny.

Vyplnil obvyklý formulář se jménem a adresou, údaje o

nejbližších příbuzných pro případ nehody, takže jsme z

obliga, kdyby něco. Pak se ale ukázalo, že nám dal

falešnou informaci.“

„Jak ses to dozvěděl?“

„Uvedená adresa neexistuje. Když jsem si uvědomil,

že se asi něco stalo, pokoušel jsem se tam dovolat. Když

se nikdo neozval, zatelefonoval jsem na policii.

Lancelota Littona, to je jméno, co nám udal, nikdo

nezná.“

„To nevypadá dobře. Přijel autem?“

6

„Nezdá se mi. Prostě vešel do kanceláře. Na silnici

auto stát nenechal, to jsme zjistili. Jestli nešel od vesnice

celou cestu pěšky, musel ho tady někdo vysadit.“

„V novinách jsem o tom nic nečetl.“

„Dokud je celý svět plný leteckých katastrof, není

ztráta sportovního letadýlka pro novináře žádná

zajímavost.“

Biggles přemýšlivě zatáhl z cigarety a zeptal se: „V

kolik hodin Taffy startoval?“

„Večer v šest deset. Bylo ještě světlo.“

„Tou dobou bývá venku spousta lidí. To je zvláštní,

že si nikdo nevšiml něčeho neobvyklého.“

„Dneska se už nikdo po letadlech nedívá.“

„Když letí normálně, tak ne. Ale když se řítí k zemi,

to je pak jiná. Je Taffy ženatý?“

„Ne, bydlí v podnájmu ve vesnici.“

„Dobrá, a teď detaily,“ řekl Biggles a vytáhl si notes.

„Jakou barvu měl ten stroj?“

„Světle modrou s krémovými křídly.“

„A imatrikulace?“

„G-ALZY.“

Biggles si to poznamenal. „Co si o celé té věci

myslíš?“

„Nemám tušení. Co se podle tebe mohlo s tou

mašinou stát?“

„To není tak důležité. Ale co se stalo s Taffym?

Začíná to vypadat podezřele. Jestli se s ním nic nestalo,

musel by se přece někde vynořit. A jestli o sobě nedal

vědět, znamená to jen jedno: nemůže.“

„Ale kdyby se stroj zřítil, někdo by ho přece už

musel najít.“

7

„Nemusel. To záleží na místě, kde by k tomu došlo.

V Británii jsou ještě odlehlá místa. Vzpomínám si, že v

roce 1938 našli německého Halberstadta v jednom údolí

ve Walesu. Ležel tam s mrtvou posádkou od první

světové války. A za druhé války se jeden Anson se sedmi

Poláky na palubě odchýlil v mlze od severního kurzu a

zmizel ve Skotské vysočině. Stalo se to v březnu. A

teprve v září někdo náhodou našel při lovu na jeleny v

Cairngormsu vrak. Snad si podle toho dokážeš představit,

co se může stát,“ ukončil předběžně Biggles svůj výklad.

„Ale Taffy by přece neletěl do Skotska nebo do

Walesu!“

„Kolik měl paliva?“

„Právě natankoval. Většinou to tak o nedělích

děláme, pokud nemáme moc napilno s lety.“

„Kdyby se Taffyho pasažér rozhodl let prodloužit,

mohli tedy doletět dost daleko?“ pokračoval Biggles.

„To ano, ale tři dny by ve vzduchu zůstat nemohli.“

„Přirozeně. Ale mohli se zřítit do moře.“

„Ta možnost tu je, i když pravděpodobnost je malá.

Bylo pěkně. A Taffy je v naší branži špička. Nedovedu si

představit, proč by lítal nad moře. A i kdyby, určitě by mi

to nahlásil.“

„Měl tedy na palubě rádio?“

„Samozřejmě.“

„A tys od něho nic neslyšel?“

„Ani slovo.“

„Kdyby se dostal do nesnází nebo kdyby se rozhodl

k prodloužení letu, dal by ti vědět?“

„Zcela určitě.“

„Pokud předpokládám, že by to byl mohl udělat.“

Lorrimore vykulil oči. „Co tím myslíš?“

8

„Ať už se stalo cokoli, a něco se zřejmě stát muselo,

jistě se to odehrálo strašně rychle, jinak by ti Taffy, jak

sám říkáš, dal vědět. Ten pasažér, ten Litton, co to bylo

za chlapa?“

„Nic moc, abych tak řekl. Nebylo na něm nic

zvláštního. Výšku odhaduju tak na sto pětasedmdesát.

Štíhlý, tmavý, hladce oholený. Měl tmavě modrý oblek a

měkký, nazelenalý klobouk. Jo, vzpomínám si, že za

stuhou měl modrý peříčko. Chlápka tohohle typu potkáš

všude. Zřejmě dělá v kanceláři. Mluvil spisovně, trochu

jako ze severu, ale z kterého hrabství tam odtud, to bych

nedokázal říct.“

„A jinak ještě něco? Může to být důležité,“

pokračoval ve vyptávání Biggles.

„Měl elegantní vázanku, modrou s bílými puntíky.“

„Poznal bys ho, kdybys ho viděl?“

„Určitě.“

„Měl u sebe zavazadlo?“

„Ne.“

„Co řekl, když sem vešel?“

„Říkal, že venku viděl ten poutač o vyhlídkových

letech a protože ještě nikdy nebyl ve vzduchu, napadlo

ho, že je to dobrá příležitost k seznámení s lítáním.

Zaplatil za půl hodiny a já se ti přiznám, že mě ani

nenapadlo, abych se ho vyptával dál. Tuhle práci děláme

celý den. Taffy byl ve službě, tak ho s sebou vzal nahoru.

To je všechno, co ti můžu říct.“

„Co měl na sobě Taffy?“

„Jako obyčejně, civil.“

„Copak si nevzal kombinézu?“ divil se Biggles.

„Na tu půlhodinku to nestálo za to. Myslím si, že

nechtěl letět výš než šest set metrů. A to je všechno.

9

Nevím, co bych měl dělat dál. Dva stroje jsem poslal

pátrat po vraku, ještě pořád hledají, ale jestli mašina

spadla do lesů, těžko ji najdou.“

„Předpokládám, že ji máš pojištěnou.“

„Přirozeně, ale mám obavu, že mi pojišťovna nic

nezaplatí, pokud nebudu moct doložit, že se stroj zřítil.

Dřív nebo později vrak někdo nepochybně najde, ale jak

sám říkáš, může to trvat týdny i měsíce. Mezitím budeme

mít o mašinu míň a na novou peníze nemám,“ vyložil své

obavy Lorrimore.

Biggles pokrčil rameny. „To mě mrzí, kamaráde, ale

je to tvoje starost. Já spíš myslím na Taffyho. Budeme ho

muset najít.“

„Prosím, jen si hledej,“ odpověděl Lorrimore trochu

sarkasticky. „Já udělal, co se dalo. Jestli chceš hledat ve

Skotsku a Walesu, zbývá toho ještě dost.“

„A když k tomu přidáme i Dánsko, Nizozemsko,

Belgii a Francii, zabere to ještě víc času,“ pokračoval ve

výčtu Biggles.

„Ale Taffy by přece nikdy neletěl do ciziny!“

Lorrimore zvýšil hlas. „To by přece vůbec nemělo

smysl.“

„Možná neměl jinou možnost.“

Lorrimore vytřeštil na Bigglese oči. „Co tím chceš

říct?“

„Kdyby mu někdo vrazil revolver do zad, musel by

letět nařízeným směrem,“ odpověděl Biggles klidně.

„Bože na nebi, snad si nemyslíš…“

„U tak zvláštního případu, jako je tenhle, musíme

počítat s každou, i sebebizarnější možností. Sám taky

nevěřím, že by stroj letěl do ciziny, kdyby totiž kdekoli v

Evropě zahlédli nehlášený letoun s britskou imatrikulací,

10

dozvěděl bych se to přes Interpol. A protože se do

nesnází můžou občas dostat i nejlepší piloti, je docela

dobře možné, že to byla obyčejná nehoda. Na druhé

straně za tím ale může být něco víc. Moc toho zatím ještě

nevíme, jenomže když si to tak ještě jednou rozebírám,

možná mě právě něco napadá.“

„A nemohl bys mi laskavě říct, co to je?“

„To udělám.“

„Chceš vyhlásit po letadle pátrání?“

„Podle dosavadních zkušeností by to asi nemělo

smysl. Spíš bych se snažil vypátrat něco víc o tom

pasažérovi,“ uvažoval Biggles.

„A jak to chceš udělat?“

„Máme jeho dost dobrý popis. Člověk nikdy neví.

Teď se vrátíme na základnu. Jestli se dozvíš něco víc,

hned mi zavolej.“

„To samozřejmě udělám. Nechceš tu zůstat na

oběd?“

„Ne děkuji. Tak jdeme.“

Oba návštěvníci se vrátili k letadlu a brzo pak zase

přistáli na štábu. Tam našli Bertieho, který se zrovna

vrátil ze Scotland Yardu, kde měl na nějakou dobu co

dělat. Srdečně je pozdravil. „Pokaždé, když jsem na

chvíli pryč, hned zmiznete,“ stěžoval si Bertie. „Zřejmě

si beze mne dost užíváte.“

„Zdaleka ne,“ ujistil ho Biggles a posadil se. „Čeká

nás práce. Bude lepší, když ti to hned povím.“ A

poreferoval o zmizelém letounu.

„Ale řekni mi, starouši, kde chceš začít hledat?“

zeptal se Bertie, když Biggles domluvil.

11

„Nebudu hledat, to už dělá Lorry. Byla by jen ztráta

času nazdařbůh lítat a hledat tu i onde. Cestou z

Kingsmeadu jsem si to promyslel. Začnu z jiného konce“

„A z kterého?“

„Větší šanci máme, když budeme hledat toho

člověka, co letěl s Taffym Welshem.“

„Vzhledem k tomu, že podle Lorrimora vypadá jako

miliony lidí, je to dost chmurná vyhlídka,“ poznamenal

Ginger ironicky. „Kde ho chceš hledat?“

„Hledání nechám na tobě a na Bertiem,“ odpověděl

mu Biggles klidně. „A začnete s tím hned. Dám vám

stručný, ale přesný popis toho muže. Obrazíte všechny

aerokluby v okolí a poptáte se, jestli někdo něco neví,

nebo jestli někdo nezná pilota, který by odpovídal

popisu. Vzdálenější kluby obtelefonuju sám.“

„Pilota!“ vykřikl Ginger. „Kdo říkal, že je pilot?“

„Já.“

„Ale ten Litton přece sám povídal, že ještě nikdy

neletěl.“

„To vskutku povídal. Sám od sebe by totiž přirozeně

neřekl, že chce unést letadlo.“

„Ale…“

„Poslouchej,“ přerušil ho Biggles. „Litton je lhář a

podvodník. To dostatečně dokazuje skutečnost, že

nahlásil falešnou adresu a jméno. Udělal by něco

takového, kdyby se chtěl jenom půlhodinku proletět? Co

by to mělo za smysl? Ne. Plánoval něco jiného. Neměl v

úmyslu vrátit se zpátky. Kdyby neuměl lítat, nevěděl by,

co dělat, když je stroj ve vzduchu. Ale kdyby byl letec,

nebyl by problém ze zadního sedadla cvičného letounu s

dvojím řízením sám řízení převzít. S revolverem v ruce

by mohl poručit Taffymu, aby se letělo tam, kam chce.

12

Dokonce by mohl Taffyho zastřelit nebo srazit a pak by

měl úplně volné ruce. Nezapomínejte, že Taffy neměl

kombinézu, k níž patří kukla, takže mu nic nechránilo

hlavu. Na to jsem se ptal.“

„Snad si nemyslíš, že je Taffy po smrti?“ polekal se

Ginger.

„Nevsázel bych se, že žije. Když jsem si to ještě

jednou promyslel, dospěl jsem k přesvědčení, že ten

Litton lítat umí. Kdyby neuměl řídit letadlo, Taffy by se

už vrátil. To je jediné vysvětlení, nebereme-li v úvahu

konstrukční chybu a zřícení letadla, ale v tom případě by

se už touhle dobou něco našlo. Jestli je Litton pilot,

máme tu řešení. Chtěl se zmocnit letadla. Proč, to

nevíme, ale s trochou trpělivosti na to přijdeme.“

„K únosu letadla je třeba hodně odvahy.“

„Co je jednodušší než způsob, jakým to provedl?

Každý z nás by to dokázal dnes a denně. Tedy, shrňme si

to ještě jednou: jestli je Litton pilot, musel ho někdo

naučit lítat. To znamená, že ho někdo v branži musí znát,

když ne podle jména, co nám dal Lorry, tak podle popisu.

Na to se omezíme v pátrání. Rozhodně to je jednodušší,

než kdybychom pátrali po zmizelém stroji, který může

být bůhvíkde.“

„Možná v cizině,“ mínil Ginger.

„V tom případě se to brzy dozvíme. Člověk si

nemůže jen tak lítat po Evropě, aniž by zalarmoval

instituce. To

Litton jako pilot dobře ví, jestli je ovšem opravdu

pilot, stejně jako to víme my. Proto si myslím, že je

pořád ještě v zemi. Nic jiného si představit nedovedu.

Kdyby měl Litton v úmyslu odletět do ciziny, vybral by

13

si letiště někde blíž pobřeží. Nepřekvapilo by mě, kdyby

byl Cub někde poblíž své základny.“

„Letadlo se těžko schovává,“ poznamenal Bertie.

„Když se odmontují křídla, moc místa nezabere.

Jako pilot o tom ví Litton dost, kdyby to chtěl udělat. Ať

tak či onak, teď chápete, proč jsem vás pověřil, abyste

vypátrali, jestli někdo Littona nezná pod tím nebo oním

jménem. Možná to bude chvíli trvat, ale někde na

nějakou stopu narazíte. Až se o panu Lancelotu Littonovi

dozvíme víc, dozvíme se taky, proč ukradl Cub, což

podle mého přesvědčení opravdu udělal.“ Biggles si

zapálil další cigaretu.

„No fajn,“ zamumlal Bertie. „Mám pocit, žes to vzal

za správný konec. Tak do toho, zrzku, jde se na věc,

kamaráde.“

14

2. GINGER MÁ STOPU

Všichni tři sháněli po celé tři dny všude možně

informace. Navštívili nebo obtelefonovali co nejvíce

leteckých klubů, ale výsledek veškerý žádný. Archivy

Scotland Yardu, které si vzal na starost Biggles, nevydaly

žádnou stopu o muži, jenž si říká Lancelot Litton. Nebyl

členem RAF ani Královského leteckého klubu. Taffy

Welsh se dosud neobjevil a po eventuálním vraku také

nebylo stopy. Ani z pevniny nepřišla zpráva, že by někde

zaregistrovali neznámý britský letoun.

Na hlavním štábu letecké policie začaly vznikat

pochyby. Naštěstí se ale nevyskytly nové problémy,

takže pátrací akce ve věci s oficiálním názvem

‘pohřešovaný Piper Cub’ mohly nerušeně pokračovat.

Noviny o tom uveřejnily kratičkou zprávu, zřejmě je ale

víc upoutaly záležitosti většího národního významu.

Seržant Algy Lacey odletěl do Indie referovat o pašování

zlata.

Biggles probral v kanceláři s Bertiem různé

možnosti. Na stole měli před sebou mapu hrabství v okolí

Londýna. Kolem letiště kingsmeadského aeroklubu na ní

kružítkem opsali kružnici o poloměru sedm set

kilometrů.

„Někde v tomhle kruhu musí být hledané letadlo, ať

už celé nebo na tisíc kousků,“ řekl Biggles. „O tom není

pochyb a proto se musí najít. Konec konců je to něco

jiného než hledání ztracených náramkových hodinek.

Letadlo není žádná maličkost. Jestli spadlo, proč to nikdo

nezpozoroval? Jestli přistálo nepoškozené, proč se Taffy

neohlásil? To je záhada.“

15

„Skoro bych se vsadil, že je někde pod vodou,“ na to

Bertie. „Buď v jezeře nebo možná v rezervoáru. Když ne,

mohlo by být někde v horách. Podobný případ jsme tu

přece už měli. Pamatuješ, jak ten vrah na útěku chtěl

potopit letadlo v jezeře na Skotské vysočině? Bohužel

mu za nízkého stavu vody čouhal nad hladinu ocas.“

„Můžeš mít pravdu,“ odpověděl Biggles nepotěšené.

„Ať tak či onak, pár dní na tom musíme ještě pracovat.

Když se ani pak nic nedozvíme, budu muset požádat šéfa

o další instrukce. Možná si už myslí, že jsme s tím zabili

až moc času. Jak už jsem říkal dřív, Taffy je důležitější

než celá ta mašina.“ Přerušil hovor a vzhlédl, když

dovnitř triumfálně vpochodoval Ginger v letecké

kombinéze.

„Mám takřka jistotu, že jsem narazil na stopu,“

vyrazil ze sebe a rychleji než jindy si sundával kuklu a

brýle.

Biggles zase ožil. „Tak to vyklop. Kdes ji našel?“

„Na letecké škole v Marsdale poblíž Oxfordu. V

klubu jsem jim tam už po kolikáté popisoval toho

Taffyho pasažéra, když tu se od baru otočil jeden chlap –

ukázalo se, že je to instruktor a jmenuje se Gordon – a

posměšně ucedil na půl pusy: ,To by mohl být Snifty

Chandler.’ Posadil jsem se vedle něho, nabídl mu frťana

a pustil jsem se do podrobností: severní přízvuk, klobouk

do zelena s modrým pírkem a tak dál. Když jsem mu

všechno pověděl, přikývl a povídá: ,To bude podle všeho

fakt Chandler.’ Přirozeně že jsem se ho zeptal, co o něm

ví. Věděl toho hodně. A teď se podržte.“ Ginger odložil

výstroj na vedlejší židli. „Jestli ten Taffyho pasažér byl

skutečně Chandler, vypadá celá věc dost bledě.“

„Je ten Chandler pilot?“ přerušil ho Biggles.

16

„To bych řek, že byl pilot. A s moc špatnou

pověstí.“

Biggles přikývl. „Vypadá to, že jsem měl pravdu.

Ale proč říkáš, že byl pilot? Pilotem člověk je a zůstává.

Povídej dál. Kde Gordon potkal toho Chandlera?“

„Nejdřív v Royal Air Force. Pak v letecké škole v

Marsdale, to znamená před tím, než ho vyrazili.“

„Chandlera? A co provedl?“

„Pracoval jako letecký instruktor.“

„Aha,“ přikývl Biggles. „Tím celá věc dostává

jasnější obrysy. Pokračuj.“

„Gordon mi vyprávěl, že s Chandlerem sloužil už u

vojenského letectva, tam se setkali poprvé. Gordon byl

tenkrát kapitán a Chandler seržant u stejné perutě. Zdá se,

že Chandler byl dobrý pilot, než začal pít. Pak dostal

důtku, protože jednou ve službě nebyl schopen letu, chci

říct, že byl na mol. Když se to stalo ještě jednou, už ho

nepustili do vzduchu a degradovali ho. Nějak mu to

vlezlo na mozek, protože co se jednoho dne nestalo?

Sebral si bez povolení mašinu a ve vzduchu s ní provedl

pár krkolomných kousků. Před vojenskou radou se potom

hájil, že tím chtěl dokázat, že dovede lítat stejně dobře v

opici jako za střízliva. Byla o tom krátká zpráva v

novinách. Neprošlo mu to a z vojenského letectva ho

vyrazili jako nežádoucí osobu.“

„Ten chlap musí být praštěný.“

„Později nastoupil jako obyčejný instruktor v letecké

škole někde na severu,“ pokračoval Ginger. „Ale tam

moc dlouho nevydržel. Co se dělo potom, to Gordon

neví, ale když pak sám nastoupil jako instruktor v

Marsdale, koho tam nepotká? Chandlera! A taky pořád

ještě jako instrukora.“

17

„A to Gordon nepověděl tamnímu vedení, co o

Chandlerovi ví?“

„Ne.“

Biggles se díval dost povážlivě. „A pročpak ne? Měl

to vlastně udělat.“

„Napadlo ho to až později, ale Gordon patří zřejmě k

dobrákům, co rádi dají ztroskotancům ještě jednu šanci.

No, ať už je to, jak je to, když ho Chandler ujistil, že se z

něho mezitím stal abstinent, nechal ho být. Jenže když ho

pak jednou viděl, jak leze do mašiny nasáklý jak deka,

šel za tajemníkem klubu a všechno mu řekl.“

„Kdy se to stalo?“

„Asi před dvěma měsíci.“

„Ví Gordon, co bylo s Chandlerem dál?“

„Ne, prostě zmizel.“

Biggles se kousl do rtu. „To je škoda. Jak teď

můžeme zjistit, jestli byl Chandler ten člověk, co odletěl

s Taffym?“

„Jedno řešení bych tu měl,“ řekl Ginger a zašátral v

kapse. „Tady je fotka všech pilotů a žáků z Marsdale.

Před půl rokem se takhle vyfotili před klubovnou, aby to

mohli rozesílat jako vánoční přání.“ Položil snímek na

stůl. „Chandler je tenhle vlevo. Lorrimore říkal, že by ho

všude poznal, takže mu tu fotku můžeme ukázat. Co si o

tom myslíš?“

„Dobrá práce,“ pochválil Biggles.

„Řešení se zřejmě našlo,“ usmál se Bertie.

„Ne tak docela,“ poznamenal Biggles. „I když se dá

předpokládat, že tenhle člověk je skutečně mužem,

kterého hledáme, zůstává tu mnohem větší problém, totiž

jak ho najít. Kde zůstal Piper Cub a co je důležitější, kde

je Taffy. Ale než si na to odpovíme, navštívíme Lorryho.

18

A to hned. Předložíme mu tu fotku a zeptáme se, jestli

někoho poznává.“

„Auster stojí ještě venku,“ řekl Ginger.

„Dobrá. Vyrazíme.“

Pár minut poté, co se Biggles telefonicky ujistil, že

Lorrimore je dosud v kanceláři, byli už ve vzduchu.

Jakmile doletěli na místo, zamířil Biggles přímo do

kanceláře. „Už ses něco dozvěděl o Taffym?“ byla jeho

první otázka, když se tajemník klubu zvedl k pozdravu.

„Ani slovo.“

Biggles vyndal z kapsy fotografii a pokračoval.

„Podíval by ses, jestli tady někoho nepoznáváš?“

Bez sebemenšího zaváhání ukázal Lorrimore na

muže zleva. „Tohle je ten člověk, co sem přišel na

vyhlídkový let,“ prohlásil.

„Víš to jistě?“

„Můžu to odpřísáhnout. Odkud más tu fotku? Víš,

kdo to je?“

„No jen se tak nerozčiluj. Hned ti to povím. Nejdřív

lítal v RAF jako seržant. Jmenuje se Chandler. Aspoň tak

se jmenoval, když sloužil u letectva. A vzhledem k tomu,

že tam musel předložit rodný list, můžeme předpokládat,

že je to jeho pravé jméno. Vyrazili ho, protože moc

nasával. Ještě nedávno byl instruktorem letecké školy v

Marsdale. I tohle místo ztratil ze stejných důvodů.“

Lorrimore se zamračil. „Ten lump mi lhal. Povídal,

že ještě nikdy nebyl ve vzduchu.“

„Přirozeně. Piloti si nekupujou lístky na vyhlídkové

lety. Kdyby ti pověděl pravdu, chtěl bys vědět víc.“

„To bych teda na mou duši chtěl! Ale co měl v

úmyslu?“

19

„To je jasné. Chtěl letadlo. Protože zřejmě neměl

peníze, aby si nějaké koupil, rozhodl se, že si jedno

unese. Pro něho žádný problém. Vzhledem k jeho

minulosti pochybuju, že by mohl jako civil ještě vůbec

někdy lítat. Ale to se všechno ještě ukáže a má to zatím

nepodstatný význam. Mám čím dál tím větší dojem, že za

tím vězí něco víc, než jsme zprvu předpokládali. Nikdo

přece neukradne letadlo jen tak, aniž by ho k něčemu

chtěl používat.“

„Ty myslíš, že ho ukradnul?“

„To je jediná možnost. Ale není jisté, jestli ho chtěl

používat sám. Možná že je za tím ještě někdo. Konec

konců musí ta mašina někde stát. A pak palivo, olej. To

všechno hodně stojí. Vzhledem k tomu, že Chandler větší

část příjmu prožene hrdlem ve formě alkoholu, moc

naditou peněženku zřejmě nemá. Možná to udělal právě

proto.“

„Ale co se stalo s Taffym?“

„O tom vím právě tak málo jako ty.“

„Co chceš dělat?“

„To upřímně řečeno nevím. Ale můžu tě ujistit, že tu

záležitost nebudu posuzovat jako pouhou ztrátu letadla.“

Lorrimore jen kroutil hlavou. „Já to nechápu. Kdyby

měl ten Chandler jen kapku rozumu, musel by si přece

spočítat, že se na to přijde, když bude mašinu používat.“

„Může přetřít registrační znaky a změnit barvu.“

„Na to jsem nepomyslel.“

„Tak to bychom prozatím měli. Zbytek nech na nás.

Uděláme všechno, abychom ten případ vyřešili. Kdyby

ses něco dozvěděl, dej nám vědět.“

„Spolehněte se.“

Auster se zase vrátil na základnu.

20

„Tak, a co teď, kamarádi?“ zajímal se Bertie, když

opět vešli do kanceláře. „Vidím, že nám ta fotka moc

nepomohla.“

„Víc jsme čekat nemohli. Potvrdilo se nám, že

Taffyho pasažér nebyl tím, za koho se vydával, a že byl

povoláním pilot. Víme, že udal falešné jméno a to člověk

nedělá bez pádných důvodů. Na základě těchto faktů si

teď celou věc probereme znova. O nějaký vyhlídkový let

neměl Chandler zájem. Měl zájem o letadlo, zřejmě o

malý, lehký a šikovný stroj. Proto si vybral Piper Cub.

Proč? Existuje jen pár důvodů, proč člověk udělá něco

podobného. Třeba když má nějaký vroubek a chce rychle

zmizet a setřást policii. To Chandlerův případ není,

protože o tom bychom už věděli. Druhá možnost je, že

chce letadlo použít k nějakému speciálnímu účelu.“

Ginger mu vpadl do řeči. „Snad si nemyslíš, že by s

ním chtěl provádět zase krkolomnosti jako tenkrát u

letectva?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Biggles. „U letectva tenkrát tak

šaškoval, protože byl opilý. Ale když se hlásil na

vyhlídkový let, tak pod vlivem alkoholu nebyl, jinak by

si toho Lorry všiml a poslal by ho pryč. Nezapomínejte,

že Chandler by necouvl před trestným činem, jen aby se

zmocnil letadla. Byl by s to někoho praštit a třeba i zabít.

Něco takového člověk nedělá pro legraci. Představme si,

že Chandler chce letadlo. Nemá peníze, aby si nějaké

koupil, a proto se rozhodne, že si jedno prostě ukradne.

Jestli je tohle správný předpoklad, může to pro nás být

výchozí bod. A budeme-li předpokládat, že mašina je

dosud letuschopná, musíme ji najít.“

„Ale sám jsi přece povídal, že ji mohli přelakovat a

udělat jí novou registraci?“ namítl Bertie.

21

„Přirozeně, ale kdo ji přelakoval? Chandler si na to

nemohl přizvat odborníka, protože by tím vzbudil

podezření. Většina lidí z oboru by poznala barvy z

Kingsmeadu, tou dobou by už taky věděli, že se

pohřešuje G-ALZY. Ne, tak hloupý zas Chandler není,

aby to riskoval.“

„Mohl stroj přestříkat sám.“

„No právě, to je pak hned jiná situace. Amatérská

práce není zdaleka tak dobrá jako práce odborníka. Jestli

to provedl sám Chandler, dal bych za to krk, že se při

zevrubnější prohlídce objeví místa, kde bude prosvítat

původní barva, zvláště tam, kde se těžko nanáší nebo

nastříkává nový lak. Jestli se stroj ještě používá, musel by

zkušený odborník ta místa odhalit.“

„Jaký odborník?“

„Každý mechanik na každém letišti.“

„To by musel na tom letišti přistát.“

„Taky přistane. Pokud Chandler není takový

koumák, že mu motory běhají na vodu. Vycházím z toho,

že tu mašinu chce používat. V tom případě potřebuje

palivo a olej. A to ne obyčejný benzin, ale letecký. A kde

ho dostane, až mu dojde? Jenom na jediném místě, na

letišti. A tam ho můžeme chytit.“

„Vypadá to, že se dost nalítáme.“

„Ale kdepak. Všem letištím v zemi pošlu oběžník,

aby si dali pozor na Piper Cub, co je – bez ohledu na

registrační znaky – čerstvě přelakovaný. Kdyby u nich

takový stroj přistál a chtěl natankovat, musí ho pod

nějakou záminkou zadržet a neprodleně uvědomit

Scotland Yard. V žádném případě mu nesmí doplnit

palivo. Něco v tom smyslu. A o totéž požádám Interpol

pro případ, že stroj odletí do ciziny.“

22

Biggles pokrčil rameny.

„Musím přiznat, že je to sázka do loterie,“

pokračoval po chvíli. „Ale co můžeme dělat jinak?

Nemůžeme přece na všechna letiště vyslat maníka a taky

nemůžeme nazdařbůh lítat sem a tam a doufat, že

náhodou natrefíme právě na tu mašinu. To by byla ještě

větší náhoda. Chandler moc dobře ví, že se stroj

pohřešuje, takže si dá jistojistě pozor, než zase vzlítne.

Možná poletí jen za tmy a přes den bude lítat jen nad

mraky.“

„A ještě něco,“ podotkl Bertie a přemýšlivě si leštil

monokl. „Jestli poletí ať už za dne nebo v noci napříč

letovým linkám, budou z toho hoši z věží určitě na větvi

a dají mu vědět, ať se klidí z cesty. Jestli zachytí rozkaz,

a to určitě zachytí, co udělá? Neuposlechne nebo změní

kurz. Když neuposlechne, hned to uslyšíme, protože o

tom jsme přece domluvení s pracovníky od radarů.“

„To máš pravdu,“ přitakal uvážlivě Biggles. „Na

tom něco je. Ale i kdyby tomu tak bylo, radar nám moc

nepomůže. Ten nám může udat jedině pozici letounu. V

noci s tím moc nepořídíme a přes den bude už Chandler

bůhvíkde, než se dostaneme na místo.“

„Radar ho může sledovat,“ poznamenal Ginger.

„Ne, pokud má Chandler trochu za ušima, jako by

měl mít bývalý vojenský pilot. Jestli si všimne, že ho má

radar v merku, spustí se jako netopýr k zemi, aby se mu

ztratil z pole. Ale na paměti to mít musíme.“

„Mimochodem, ví o tom inspektor Gaskin?“ zajímal

se Bertie.

„Ne, nic jsem mu neříkal. Pročpak?“

„Mohl by nám pomoct a požádat všechny policejní

stanice, aby se pozemní hlídky poohlédly po malém

23

letadle, co se chová nějak neobvykle. Například že letí

moc nízko.“

„Vzhledem k tomu, že v našem případě může jít i o

vraždu, jak se obávám, jistě mi vyhoví,“ řekl Biggles.

„Určitě s ním promluvím. Jinak ještě něco? Ne? Takže

půjdu sestavit ten oběžník a hned ho dám rozeslat.“

24

3. KDE JE PIPER CUB?

Uplynul týden. Biggles udělal všechno, co si

předsevzal, ale celá pátrací akce zatím zůstávala

bezvýsledná. Ačkoliv se ještě nehodlal smířit s porážkou,

zklamání mu jako obvykle na náladě nepřidalo, byl

zamlklý. Zas a znova se ptal: „Co bychom mohli ještě

udělat?“ Ale nikdo na to neznal odpověď.

A pak se osmého dne ráno přihodily během několika

minut hned dvě věci najednou a v kanceláři bylo vmžiku

jako v úle.

Zaprvé zatelefonoval z Paříže Marcel Brissac, jejich

známý

důvtipný

kolega

z

leteckého

oddělení

francouzského Interpolu. Oznámil, že se v noci nad

Plaine de la Crau severně od Marseille objevil Piper Cub,

který neodpovídal na výzvy rádiem. Zamířili na něho

reflektory, ale dokázal se jim ztratit ze zorného pole.

Přesto v něm setrval dost dlouho, aby bezpečně poznali,

že je to Cub. Jeho imatrikulaci sice nerozeznali, ale

musel to být skoro jistě britský stroj. Viděli, jak mizí

severním směrem. Letištní radar ho sledoval až kus za

Lyon. Něco takového se stalo už dřív a kdyby se to stalo

ještě jednou a pilot jim odmítl prozradit svou totožnost,

přinutí ho k přistání.

„Co tomu říkáte?“ ucedil Biggles, když položil

sluchátko a sdělil přítomným tu novinu. „Marseille. Jestli

je to Chandler, nemůže mít už moc benzinu.“ Podíval se

na mapu s opsanou kružnicí. „Podle mého si musel někde

v Anglii přitankovat.“

„Plaine de la Crau,“ bručel si Ginger. „To mi něco

připomíná.“

25

„Správně, jednou jsme tam měli něco do činění. Pro

letce nádherná oáza, sto dvacet čtverečních kilometrů

rovných jako stůl. A jenom písek a jemný štěrk.“

„Excelentní místo na přistání, když má člověk

trable,“ poznamenal Bertie.

„Z ničeho nevysvítá, že ten Cub pilotoval Chandler,

ačkoliv je to možné,“ pokračoval Biggles. „To místo se

dá lehce najít. Hlavní železniční tepna z Paříže na jih

vede přímo napříč. Stačí sledovat koleje. A nazpátek

jakbysmet.“

„Myslíš, že by nám stálo za to zaletět si tam?“

nadhodil Ginger.

„Ne, asi bychom tam nic nenašli. Marcel by nás

informoval, kdyby se noční příhoda opakovala. I kdyby

tím pilotem byl skutečně Chandler, nemá smysl pátrat, co

tam dělal.“

Ještě se o tom dohadovali, když znovu zazvonil

telefon. Tentokrát to byla lepší zpráva. Byl to ředitel z

Lysettu, malého soukromého letiště z blízkosti Frome v

Somersetu. Dostal Bigglesův oběžník a připíchl ho na

nástěnku. Jeden z mechaniků aeroklubu, který se právě

vrátil po víkendu, mu řekl, že jeden Piper Cub

natankoval, dost možná to byl stroj hledaný policií. Měl

registrační znaky G-ALCK a určitě byl nedávno

přelakovaný. Pilot, který byl podle vlastních slov i

majitel letadla, udal jméno kapitán John Maxwell. Došel

mu benzin i olej. Letěl sám.

Doplnění nádrží platil v hotovosti. Stroj byl

momentálně tmavomodrý, ale křídla měl dřív krémová.

To se dalo poznat na špičce levého křídla, kde bylo vidět

opravu drobnějšího defektu. Původní barva byla určitě

krémová.

26

Biggles poděkoval za zprávu a řekl, že tam okamžitě

někoho posílá, aby si blíže promluvil s mechanikem. V

hrubých rysech pak všechno vylíčil ostatním a hned

pokračoval: „Gingere, jdi se podívat do kartotéky, jestli

tam mezi soukromými majiteli nenajdeš kapitána Johna

Maxwella. Bertie, ty se podíváš, jestli existuje Cub s

registrací G-ALCK.“ Zatímco oba kolegové hledali,

dodal: „Tohle je lepší zpráva. Jestli je ten Maxwell

Chandler, má zatraceně velkou spotřebu benzinu. V

každém případě se mu povedlo natankovat.“

„Nic jsem nenašel,“ ohlásil Ginger a zavřel

kartotéku. „Žádný Maxwell.“

„A taky žádný Piper Cub s písmeny G-ALCK,“

doplnil ho Bertie.

„Přesně to, co jsem čekal. Čím dál tím líp,“

pochvaloval si Biggles. „Dáme se do toho. Nejdřív ty,

Bertie. Poletíš do Lysettu s Chandlerovou fotografií.

Jestli ten člověk, co se vydával za kapitána Maxwella, je

opravdu Chandler, dotyčný mechanik ho určitě pozná.

Jestli to byl Chandler, možná že se zase vrátí pro benzin.

Zůstaneš na letišti, dokud ti nedám další zprávu. To

znamená, že musíš být celý den v pohotovosti.“

„A jestli to nebyl Chandler?“

„V tom příadě se můžeš vrátit. Pokus se zjistit, co

měl ten Maxwell za lubem, čí je to letadlo a proč má

falešnou registraci. A zavolej mi, až se něco dozvíš.“

„A jestli se zas objeví Chandler, co pak? Když bude

chtít benzin, má se mu dát?“

Biggles zaváhal. „Jestli je ten stroj totožný s tím,

který zaznamenali v jižní Francii, nemůže už mít moc

paliva. To znamená, že bude muset natankovat.

Vyhovíme mu,“ rozhodl se. „Myslím totiž na Taffyho.

27

Kdybychom Chandlera zatkli na místě, asi by nám moc

nepověděl a my bychom ho mohli obvinit jenom z

krádeže letadla.“

„Počkej trochu, starouši, přece by musel vypovídat,

kde zůstal Taffy.“

„Kdyby ho zavraždil nebo ho někde zavřel, určitě to

nepřizná. A my bychom ho bez důkazu nemohli obvinit.

Nemůžeme ho zatknout pro vraždu, dokud se nenajde

Taffyho tělo. A na to můžeme vzít jed, že Chandler má

už pohotově vysvětlení, proč je sám. Netvrdím, že

Taffyho zavraždil, vždyť zatím snad neublížil ani mouše,

ale jestli to udělal, postarám se, aby ho to stálo krk. Dejte

mu benzinu, kolik chce, a ty se pak pusť za ním, abys

poznal, kam má namířeno. Asi se vrátí na místo, kde

schovává letadlo. Měl bys na to jít šikovně. Jestli pozná,

že ho sleduješ, bude se tě chtít zbavit. Jinak se už musíš

rozhodnout sám, co je nejlepší.“

„A kde budeš ty?“

„Než dorazíš do Lysettu, budu už zase tady. Teď si

jen zaletím do Kingsmeadu a zkontroluj u tam pár věcí.

Lorry určitě ví, jestli ten Cub, co ho postrádá, měl někdy

defekt na špičce křídla. Měl by to mít někde zanesené.

Jestli to tak bude, potvrdí se tím zpráva z Lysettu a

budeme mít jistotu ohledně letadla, co tam přistálo.“

„V pořádku. Jestli je to všechno, jdu na věc,“ řekl

Bertie.

„Ještě něco,“ zadržel ho Biggles a pokračoval

přemýšlivě: „Tvým úkolem je vyzkoumat, kde Chandler

ukrývá ten Cub. To je prozatím tvá jediná instrukce.

Důvod, proč ho nenechává na letišti, je jasný. Jediná

další možnost je otevřená krajina. Nejen tak ledajaká

louka, ale dost velká planina. Můžeme předpokládat, že

28

na ní má nějakou kamufláž nebo přístřešek, kam se dá

stroj schovat, když se nepoužívá. Jestli tě tam Chandler

dovede, jak doufám, nesmíš přirozeně přistát. Leť dál,

ale ujisti se, že si přesně zapamatuješ to místo, abys je

znovu našel. To asi nebude tak snadné, jak to vypadá.

Zřejmě to nebude poblíž vesnice nebo města, protože tam

je hodně lidí. V otevřeném terénu vypadají všechny

planiny stejně, pokud je náhodou dobře neznáš. Bude-li

tam zřetelný orientační bod, prima. Ale když tam nebude,

dá se ze vzduchu přehlédnout dokonce i malé letiště, jak

sám víš. Proto jsme dřív dělali doprostřed bílý kruh.

Možná že by stálo za úvahu, aby sis Chandlerovo letiště

označil, pokud ho najdeš.“

„A čím například?“

„Dřív, ještě za války, jsme si označovali

nepřátelskou protileteckou obranu nebo jiné cíle

papírovým pytlem s moukou nebo spíš s vápnem, co

najdeš u mechaniků. Pytel se při dopadu roztrhne a nechá

za sebou bílou stopu. Člověk si jí všimne jen tehdy, když

ji hledá.“

„Myslím, že to nebude třeba, starouši, ale pro

všechny případy si nějaký ten pytel vezmu. A jestli je to

všechno, jdu na věc,“ prohodil Bertie lehkým tónem a

odešel plnit své instrukce.

Ginger se ušklíbl na Bigglese: „Pro Taffyho to

vypadá dost bledě.“

Biggles byl stejného názoru.

„Ať už je živý nebo mrtvý, najít ho musíme,“ řekl

rozmrzele. „Ještě štěstí, že není ženatý, protože jeho žena

by si zoufala, a ne bez důvodů. Ale zaleťme si teď do

Kingsmeadu a promluvme si s Lorrym.“

29

Našli ho na letištní ploše a Biggles se hned zeptal:

„Něco nového?“

„Vůbec nic,“ odpověděl Lorrimore nevesele. „Ty ses

něco dozvěděl?“

„Ano, ale ještě je moc brzo, abych mohl říct, jestli to

má nějakou cenu. Teď si prověřujeme pár drobností.

Proto jsme tady. Chci se na něco zeptat. Potřeboval bych

vědět, jestli ten pohřešovaný Cub neměl náhodou lehce

poškozené levé křídlo.“

Lorrimore překvapeně vzhlédl. „To měl. Asi před

třemi nedělemi ho pošramotil jeden žák, když vyjížděl

moc zbrkle z hangáru. Jak to víš?“

„Nevím to, ale předpokládal jsem to. Na letišti v

somersetském Lysettu přistál tmavomodrý Cub s

falešnou registrací, aby si natankoval. Špičku levého

křídla měl čerstvě opravenou.“

„To musel být on!“ vykřikl Lorrimore.

„Možná, ale stoprocentní to není,“ poznamenal

opatrně Biggles. „Špička křídla se poškodí jedna dvě.“

„Kdo s ním přiletěl?“

„Chlápek, který si říká Maxwell.“

„A je to fakt?“

„Myslím, že je, ale dávám si to prověřit.“

„Myslíš, že to byl Chandler a že si zase změnil

jméno?“

„Ano.“

„Letěl sám?“

„Ano.“

„A kde je teda Taffy?“

Biggles zavrtěl hlavou. „Jo, na tohle se mě neptej.“

„A to ho nechali v Lysettu natankovat?“

30

„Přirozeně. Proč taky ne? Měl úplně prázdné

nádrže.“

„Ta mašina se musela dost nalítat od chvíle, co se

odlepila odtud,“ poznamenal Lorrimore trpce.

„Dostal jsem zprávu z Francie, že nějaký Piper Cub

se včera v noci odmítl hlásit, když přelétal nad Provencí.“

„Nad Provencí! Bože na nebi!“

„Neptej se mě, co tam chtěl. Kromě toho to ani

možná nebyl tvůj stroj.“

„Jestli je to tak, můžu ho už nadobro odepsat.“

„Nemyslím,“ nesouhlasil Biggles. „Naposled ho

viděli na trase k severu. Sledovali ho až k letišti v Bronu.

Takže můžeme předpokládat, že už se zase vracel do

Anglie, jestli to vůbec byl Chandler. Možná se to brzy

dozvíme. Jeden z mých mužů letí do Lysettu pro případ,

že by si tam ten Cub chtěl znovu natankovat. Nedělej si

starosti. Jedno vím jistě. Jestli si Chandler myslí, že se

takhle může proletovat s ukradenou mašinou, buď je

blázen nebo opilec. Jednou nebo dvakrát mu to možná

projde, ale jestli v tom bude pokračovat, dostaneme ho.

Musím přiznat, že se mi zdá obtížnější vypátrat, kde

zůstal Taffy.“

„A co má můj Cub co dělat ve Francii?“

„Mohl bych jmenovat pár důvodů. Třeba někoho

přepravoval. Nebo mohl převážet kontraband. Možností

je spousta a žádná velká obtíž to není. Za Marseille je

přírodní letiště, kam by se vešla celá peruť stíhaček. Ale

dost řečí, už musím jít. Čekám na zavolání z Lysettu.

Dám ti vědět, jestli se něco dozvím.“

„Děkuji.“

Biggles se otočil. „Tak zatím!“

Auster se zase vrátil na základnu.

31

„A teď si počkáme, co nám nahlásí Bertie,“ řekl

Biggles a sedl si s cigaretou k telefonu. „Perspektiva je

dost příznivá. Máme skoro jistotu, že Cub, co přistál v

Lysettu, je právě ta mašina, kterou hledáme, jinak by to

musela být zatracená náhoda.“

Za hodinu se ozval Bertie. Jeho hlášení je nijak

nepřekvapilo. Bylo to přesně to, co chtěli vědět.

Mechanik doplňující palivo bez váhání poznal v pilotovi

na fotografii muže, který se vydával za kapitána

Maxwella.

„Byl to vskutku Chandler,“ řekl Biggles během

telefonování Gingerovi. Jako novinku mohl dotyčný

mechanik Bertiemu sdělit jedině to, co mu sám od sebe

pověděl Maxwell neboli Chandler: že prý tu mašinu

právě koupil z druhé ruky a teď ji zalétává. A taky že má

někde poblíž usedlost, ale kde, to neřekl. To bylo

všechno. Bertie sám teď dělá nutná opatření pro případ,

kdyby si Cub ještě přiletěl natankovat. Kdyby něco, tak

zavolá. V případě, že by nemohl zavolat sám, protože by

musel narychlo pryč, udělá to za něho ředitel letiště

Grant. Je informovaný. Bertie ho do celé záležitosti

zasvětil.

„Zatím jde všechno dobře,“ řekl Biggles, když

položil sluchátko.

„Nechceš si sám zaletět do Lysettu?“ zeptal se

Ginger.

„Ani ne. Aspoň prozatím ne. Jak to vypadá teď, nedá

se udělat víc, než co už udělal Bertie. Nemá to cenu.

Kdyby se tam potloukalo víc lidí, začal by Chandler třeba

něco tušit. Jakmile dostane strach, zmizí. A mimoto jsme

slíbili Bertiemu, že zůstaneme tady. Kdyby náhodou

volal a my byli zrovna na cestě do Somersetu, mohlo by

32

se všechno zhatit. Plány se nemají měnit uprostřed cesty

a pravidla uprostřed hry. Podobnou příležitost možná už

nedostaneme, takže bych radši nic neriskoval.“

„A proč nechceš, abychom stroj i s Chandlerem

zajistili, až přistane?“

„O tom jsme mluvili už dřív. Zajistit nestačí.

Musíme mu dát příležitost, aby nás dovedl k místu, kde

tu mašinu schovává. To je jediný způsob, jak zjistit, co se

stalo s Taffym. Chandler pověděl mechanikovi, že má

stroj na svém vlastním pozemku. Je úplně jasné, že musí

Cub někde nechávat, když zrovna nelítá, ale že by ten

pozemek byl jeho, to pochybuju. Z toho, co o něm víme,

se dá soudit, že nemůže vlastnit tak velký kus půdy, aby

se na něm dalo přistát. Odkud by na to vzal?“

„Zřejmě dostává od někoho peníze, jinak by nemohl

platit hotově benzin, co nafasoval v Lysettu.“

„Na to jsem taky už myslel,“ přikývl Biggles. „To

znamená, že nepodniká na vlastní pěst. Za tím musí být

někdo, kdo má prachy.“

„A taky pozemek, co na něm přistává.“

„Vypadá to tak. Ani bych se moc nedivil. Něco

takového jsem čekal.“

Biggles mrkl na hodinky. „Jdu si něco sníst. Bude

lepší, když nepůjdeme spolu. Zůstaň u telefonu, kdyby se

ozval Bertie. Hned jsem zpátky a vystřídám tě, až se

půjdeš najíst ty.“

Biggles nebyl pryč ani hodinu. Když se vrátil, volal

někdo z Lysettu, ale ne Bertie. U telefonu byl ředitel

letiště Grant a měl od Bertieho vzkaz. Krátký a věcný.

Pohřešovaný Cub se stavil pro benzin a olej. Nádrže měl

takřka prázdné. Pilotoval ho tentýž muž, zřejmě

33

Chandler, a byl sám. Doplněné palivo zaplatil opět

hotově. Hned zase vzlétl a Bertie se pustil za ním.

„Dobře, že jsme zůstali tady. Jinak bychom se to

dozvěděli až po přistání v Lysettu,“ okomentoval zprávu

Biggles. „Radši bychom tu měli zůstat pořád, protože

Bertie zavolá hned, jak se něco dozví. Čeká, že budeme

tady. Dokud se nedozvíme nic dalšího, nedá se nic dělat.“

„Jestliže si Cub přiletěl jen natankovat a hned se

zase vrací, nemůže to trvat dlouho,“ těšil se Ginger.

„V tom případě se to brzo dozvíme,“ odpověděl mu

vesele Biggles. „Na tvém místě bych se šel rychle najíst,

pokud to ještě jde. Za chvíli budeme mít možná tak

nakvap, že na jídlo nebude pomyšlení.“

V tom se ale mýlil. Když si Ginger honem něco zhltl

a rychle se vrátil, z Lysettu se ještě nikdo neozval. A také

ne z jiného místa, kdyby byl Bertie přistál někde jinde.

Když odbila třetí a telefon stále mlčel, svraštil

Biggles čelo. Ve čtyři už koukal pořádně ustaraně. A v

pět rázoval sem tam po místnosti a kouřil jednu cigaretu

za druhou. „Co ten Bertie, k čertu, dělá?“ ptal se zas a

znovu.

Na to Ginger přirozeně nedokázal odpovědět. Zmohl

se ale na konstatování: „Jestli byl Chandler v noci zase v

jižní Francii, vysvětluje se tím, proč měl ráno prázdno v

nádržích. Možná se tam chce co nejdřív vrátit a proto

riskuje let za dne. Bertie poletí přirozeně za ním, dokud

mu postačí palivo.“

„Ta možnost tu vskutku je,“ připustil Biggles. „Ale

letět dvakrát během čtyřiadvaceti hodin na jih Francie, to

mi nepřipadá moc pravděpodobné.“

Když se v osm začalo smrákat, posadil se a típl v

popelníku cigaretu.

34

„Něco se zřejmě popsulo,“ zamumlal.

35

36

4. V JÁMĚ LVOVÉ

Bigglesův předpoklad, že se něco popsulo, byl

správný. Je ale nepravděpodobné, že si dokázal

představit, jak dalekosáhlá to byla šlamastyka. Za to

Bertie ale nemohl.

Přistál bez obtíží na letišti v Lysettu a nechal svůj

stroj na místě, kde nikomu nepřekážel a přitom byl po

ruce. Pak řekl řediteli letiště, mladému leteckému fandovi

jménem Ducan Grant, kdo je a kvůli čemu přiletěl. V

kanceláři potom podrobně poreferoval o zmizení Taffyho

Welshe a o tom, co si o celé věci myslí a co hodlají

podniknout. Grant přislíbil veškerou spolupráci.

Dal si zavolat mechanika, který tankoval Cub. Bertie

mu ukázal fotografii. Mechanik, který dřív působil u

RAF, okamžitě ukázal na Chandlera a prohlásil: „To je

on.“ Na přímý dotaz pak dodal, že spolu prohodili pár

slov. Jen v krátkosti, protože pilot spěchal. Opakoval

všechno, co si z rozhovoru pamatoval, ale nic nového v

tom nebylo. Jen jedna podrobnost stála za zmínku:

mechanik měl dojem, že Maxwell, jak ho stále ještě

jmenoval, byl dost podnapilý. Ale jeho věc to nebyla.

Bertie to všechno sdělil telefonicky Bigglesovi.

Nejdůležitější přirozeně bylo, že Maxwell je skutečně

Chandler a že Cub, na kterém lítá, je nepochybně onen

pohřešovaný stroj. Když domluvil, dal si natankovat plné

nádrže a uvelebil se na verandě klubovní budovy.

Odtamtud měl přehled po celém letišti, kde vládl

uprostřed týdne klid.

Počítal s tím, že bude čekat dlouho, možná dokonce

pár dní, ale protože si v klubu hned zamluvil nocleh,

těžkou hlavu si s tím nedělal. Nic nového pod sluncem.

37

Jako všichni piloti strávil během své kariéry mnoho

hodin vysedáváním na letišti v naději, že se přihodí něco

zajímavého. Grant si k němu na chvíli přisedl a pak se

vrátil do kanceláře, kde měl ještě něco na práci. Byl

krásný teplý den, ale slunce vykouklo jen občas, protože

nebe pokrývala pomalu plynoucí kupovitá oblaka.

Během dvaceti minut ho probral lehký hukot nízko

letícího stroje. Podíval se tím směrem a uviděl, že je to

Cub. Ani si nedokázal představit, že už by to mohl být

ten, na který čeká, ale když se letoun chystal k přistání a

on

rozeznal

registrační

znaky,

s

uspokojením

zkonstatoval, že je tomu tak. Když letadlo pomalu

zamířilo k benzinové pumpě, nonšalantně vstal a postavil

se k zábradlí verandy. Cub zastavil a vrtule se přestala

točit. Z hangáru vyšel mechanik, s nímž prve mluvil

Bertie. Pilot seskočil ze stroje a po několika věcných

poznámkách začalo tankování.

Bertie se nenuceně přiblížil. Chtěl se podívat

pilotovi do tváře. Proč taky ne? Nikdo, dokonce ani

Chandler přece nemohl tušit, že Bertie není jen nahodilý

návštěvník aeroklubu.

Byl to opravdu Chandler, oblečený v tweedovém

obleku s leteckou kuklou. Letecké brýle si posunul do

čela. Kývl Bertiemu, jak bývá mezi piloty zvykem.

„Počasíčko,“ prohodil Bertie lehkým tónem.

„Nenapijem se spolu něčeho?“

Nevěděl přesně, co si od toho pozvání slibuje, ale

napadlo ho, že by Chandler třeba mohl něco říct.

Jenže Chandler nabídku odmítl: „Ne, děkuji.

Spěchám.“

Bertie sklouzl pohledem ke špičce levého křídla.

„Na delší let?“ prohodil.

38

„Ani ne. Zkušebně mašinu trochu zalétávám. A co

vy tady?“

„Totéž, co vy. Pár hodin letu. Přistál jsem tady,

protože jsem doufal, že se tu sejdu s jedním známým.

Taky se už co nevidět zvednu.“ To řekl schválně, protože

věděl, že ho Chandler uvidí ve vzduchu.

A to bylo všechno. Mechanik došel do kanceláře pro

účet. Chandler zaplatil v hotovosti, vlezl do mašiny a

nastartoval. Pak zamával a připravil se k odletu.

Mechanik mu dal znamení, že vzduch je volný.

Bertie došel ke svému letadlu. Uviděl ještě, jak

Grant ve dveřích kanceláře s nelibostí sleduje, že se Cub

s nezvykle prudkou otáčkou odlepil od země. Za okamžik

seděl už na svém místě i Bertie a startoval. Pytel s

vápnem si položil vedle sebe. Počkal, až se Cub zvedne

nad stromy na kraji letiště a pak se pustil se za ním.

Ve vzduchu viděl Cub na patnáct set metrů před

sebou. Chandler letěl ve výšce asi čtyři sta metrů, ale

hodný kus pod mraky. Bertie přirozeně nevěděl, jak

dlouho ho bude muset sledovat, ale protože Cub už

nenabíral výšku, předpokládal, že nepoletí daleko.

Zůstávali pořád pod mraky a tím bylo sledování snazší.

Bertie věděl, že ho Chandler vidí ve zpětném zrcádku, ale

s tím se nedalo nic dělat. A mimoto, proč by dva stroje

nemohly náhodou letět stejným směrem?

Přirozeně že by se raději dekoval za mraky, ale ty

pluly o tisíc metrů výš a Bertie nechtěl riskovat, že by

zůstal o hodně pozadu. Rozhodl se, že nespustí

Chandlera z očí, protože moc dobře věděl, jak snadno se

takové letadlo ztratí z dohledu, když se člověk pro hluk

vlastního motoru nemůže orientovat podle zvuku.

39

Nicméně se čas od času zadíval dolů na zem a

doufal, že uvidí nějaký orientační bod, podle kterého by

mohl určit polohu, ale krajina sestávala pouze z luk a

lesíků bez zvláštních poznávacích znamení, takže jedině

věděl, že letí jiho-jihozápadním směrem.

Měl s sebou mapy, ale nebyl čas, aby je prostudoval.

Když si je v duchu představil, uvědomil si, že brzy poletí

nad Dorsetem, jestli už nepřeletěl hranice hrabství. V

dálce bylo vidět zvlněné pahorky Dorsetu.

Cub letěl přímo, takže bylo jasné, že pilot ví, kam

směřuje. A pak se přihodily dvě věci zároveň. Cub jako

by pomalu začal klesat, když Austerovi začal vynechávat

motor. Bertie se rychle podíval na otáčkoměr a uviděl,

jak se ručička chvěje a vrací. Překvapilo ho to. Letecké

motory bývají většinou spolehlivé, jenže někdy v nich

něco přece jen selže. Na to ale pilot nikdy nemyslí,

pokud se to nestane. A že se to přihodilo právě teď, to

bylo prostě k vzteku, ale dělat se s tím moc nedalo.

Motor se za letu nemůže zkontrolovat jako na zemi u

auta. Otáčkoměr sice řekne pilotovi, že je něco v

nepořádku, ale dál už nic. I to ale stačí. Zbývá pak jen

jedna možnost: přistát.

Jestli se to letci povede bez poškození stroje a bez

vlastní újmy, záleží na místě přistání.

Bertie zatěkal očima po palubní desce. Paliva měl,

jak viděl, dost. Trochu s ním zacloumalo, když ho při

dalším zakašlání motoru najednou ovanul pach

benzinových výparů a letadlo se začalo otřásat. Neměl

zrovna chuť havarovat, ani kvůli Chandlerovi ne, proto

ubral plyn a začal se rozhlížet po nějaké přistávací ploše

pod sebou. Krajina byla hustě zalesněná, nic vhodného

zatím neviděl. Přirozeně že se při tom všem nemohl

40

soustředit na Cub a když se po něm rozhlédl, zdálo se, že

je ten tam. Stálo ho několik drahocenných sekund, než ho

zase našel. Viděl, jak se asi o kilometr dál snáší k

protáhlé louce. V té chvíli to bylo to jediné, čeho si

všiml, snad až na to, že asi o další tři kilometry dál je

vesnice.

Rozhodnout se musel okamžitě. Pokusí se doletět až

k louce, kde právě přistál Cub. Stihne to možná jen tak

tak. Nezaměstnával se úvahami, jestli je to moudré, ve

skutečnosti neměl na vybranou. Šlo jen o to, aby se

dostal v pořádku na zem.

Mířil tedy přímo k louce jen takovou rychlostí, aby

se udržel ve vzduchu. Když poznal, že to asi nestihne,

pokusil se přidat plyn. To mělo za následek jen zhoustlý

kouř a takové otřesy, že okamžitě plyn zas ubral. Protože

motor už stejně nefungoval, vypnul zapalování, aby

zmenšil nebezpečí požáru, kdyby se přece jen zřítil.

Vrtule se zastavila a letoun teď škrtal břichem o špičky

stromů. Najednou si vzpomněl na pytel vápna, vyhodil

ho ven a posléze konečně dosedl takřka ve stopě Cubu.

Nechal mašinu doběhnout a zarazil se na pár metrů od

Chandlera. Ten se mezitím postavil vedle svého stroje a

přihlížel.

Bertie zůstal sedět a vzpamatovával se z

denervujících okamžiků. To ale neznamená, že

nepřemýšlel, bleskově nepřemýšlel o situaci, do níž se

dostal, když přistál podle všeho přímo u Chandlerovy

skrýše. První myšlenka platila Bigglesovi a jak mu

zatelefonovat, když v blízkosti asi nikde není telefon. Z

toho vyplývá, že si se svým vlastním postavením zvlášť

těžkou hlavu nedělal.

41

Přirozeně že by byl radši nepřistál právě na téhle

louce, ale když už se to stalo, tak strašné to zase nebylo.

Měl za úkol najít Chandlerovu skrýš. Ten úkol splnil,

třebaže si dobře uvědomoval, že zřejmě zašel dál, než

předpokládal Biggles.

Rozhlédl se kolem sebe a na protější straně louky

uviděl červenou cihlovou stavbu. Byla trochu malá na

venkovskou usedlost, ale přesto dost velká a měla

přístavky, jako by to byl anebo dříve býval prosperující

statek. Cestu vidět nebylo, takže zřejmě šlo o zadní část

budovy.

Když uviděl, jak k němu přichází Chandler,

vystoupil a se zarputilým úsměškem si uvolnil kuklu.

„Tak jste zase tady,“ řekl Chandler zvláštním tónem.

„Ano, ale bylo to jen o chlup,“ přikývl Bertie.

„Musím přiznat, že jsem si už myslel, že bude po mně.“

Ke všemu to byla skoro pravda.

„Proč jste přistál právě tady?“

„Proč?“ Bertie se zatvářil dotčeně. „To má být vtip?

Bylo to terno, že jsem s tak pošahaným motorem vůbec

někde přistál. Kdybych v poslední chvíli neviděl, že

přistáváte těsně přede mnou, skončilo by to mnohem hůř.

Napadlo mě, že když tady může přistát jeden, můžou dva

taky. A tady mě máte.“

Podíval se na Austera, z kterého stoupal kouř,

neklamné znamení, že se motor přehřál.

„Bylo slyšet, že máte těžkosti,“ odpověděl Chandler

a sklonil se, aby se podíval pod kryt. „Tady je to,“ ukázal

prstem. „Uniká olej. Možná se roztrhl nebo jen uvolnil

přívod oleje.“

„Paráda,“ ucedil Bertie sarkasticky. „Vypadá to, že

tu budu muset zůstat. Nevíte, kde je nejbližší telefon?

42

Jestli není poblíž další letiště, zavolám do Lysettu, aby

mi sem někoho poslali.“

„To nejspíš,“ řekl Chandler neurčitě, jako by

uvažoval.

„Kdo bydlí tamhle v tom domě?“ zeptal se Bertie.

„Určitě budou mít telefon.“

„To je statek mého strýce,“ odpověděl Chandler po

delší odmlce. „Chtěl jsem ho navštívit. S touhle mašinou

si zatím moc nepočnete. Vezmu vás do toho domu a

uvidíme, co se dá dělat. Jinak to vypadá na docela

jednoduchou opravu.“

To si Bertie sice myslel taky, ale nekomentoval to.

Řekl pouze: „Děkuju. To je od vás moc milé.“

„Možná bych to uměl spravit sám,“ nabídl se

Chandler. „Trochu se v motorech vyznám.“

Protože Bertie věděl, že Chandler působil u RAF v

hodnosti seržanta také jako montér, nebyla to pro něho

žádná novinka.

„Jděte napřed,“ řekl Chandler. „Dojedu se svým

Cubem k jedné z těch stodol pro případ, že mě přemluví,

abych zůstal na noc.“

„Fajn.“ Bertie vykročil k domu. Nebyl dál než sto

metrů. Je nasnadě, co si v té chvíli myslel. Nebyl to

příjemný pocit svěřit se do vůle někoho takového, jako je

Chandler, jenže odmítnout se takřka nedalo, nechtěl-li

vzbudit podezření. Jakou výmluvu by si jinak musel

zvolit? Pochyboval, že by našel nějakou dost

přesvědčivou. Na druhé straně bylo takřka jisté, že

Chandler zatím nic netuší. Nouzové přistání bylo konec

konců dost evidentní. Chandler ho viděl na vlastní oči,

takže tomu musel věřit. Dýmající motor byl skutečný, to

se nafilmovat nedá. Žádný pilot by přistání v tomhle

43

stavu neriskoval pro nic za nic. Přirozeně, že největší

starost měl teď Bertie o to, aby Biggles dostal co nejdřív

zprávu, ale přitom se mu nechtělo nechávat stroj v rukou

Chandlera. Odklad byl nevyhnutelný. Utěšoval se

myšlenkou, že celá záležitost může mít i příznivý dopad.

Uvidí něco z domu a pozná tamní obyvatele. Přitom si

byl vědom nebezpečnosti situace a věděl, že si musí

zachovat chladnou hlavu.

Představoval si to takhle. Zavolá do Lysettu, udá

adresu, na kterou se zeptá obyvatel domu, a požádá, aby

mu co nejrychleji poslali mechanika na nutnou opravu.

Přijede asi autem, ale protože Grant ví, oč se jedná,

možná ho pošle letadlem. Austera ze vzduchu snadno

uvidí. I kdyby na drát nedostal přímo Granta, určitě se

dozví, co se stalo, a bude mít dost rozumu, aby hned

uvědomil Bigglese.

V nejhorším případě tu bude muset zůstat pár hodin.

Pokud se mu podaří vzlétnout do tmy, nebude to vůbec

tak zlé. Když Bertie dospěl v myšlenkách až k tomuhle

bodu, přestal si dělat starosti.

Došel k plotu rozsáhlé a zanedbané zelinářské

zahrady a uviděl, jak Chandler manévruje s Cubem k

veliké stodole. Zároveň využil příležitosti, aby si dobře

vštípil do paměti polohu louky a území kolem ní. Louka

sama o sobě byla dost velká, ale spíš dlouhá a úzká, což

by mohlo mít vliv na přistávání při větru z určitého

směru. Hodila se pro malá a lehká letadla, řízená

zkušeným pilotem. Jako obyčejné letiště se ale používat

nedala. Všude okolo rostly husté lesy; dokonce i v živých

plotech se tyčily buď jednotlivě nebo ve skupinkách

menší či větší stromy, které jsou pro nezkušeného letce

vždy nebezpečné. Louka byla mimoto položená dost

44

nízko a za špatného počasí asi dost těžko rozeznatelná.

Nebylo to místo, kde se dalo čekat letiště, což byla pro

Chandlera zřejmě výhoda, možná si je zvolil právě proto.

Než by se tu někdo odvážil přistát za noci, musel by znát

dokonale terén. Bertie si všiml, jak krátká je zdejší tráva,

jako by se tu pravidelně pásl dobytek.

Spokojený se svou inspekcí vyčkal, až se k němu

připojí Chandler a společně pak vykročili po zahradní

cestě směrem k zadnímu vchodu do domu.

„Jak se to tu jmenuje?“ prohodil ledabyle Bertie.

„Říkáme tomu prostě Farma,“ odpověděl mu

Chandler stejným tónem.

„Jak mám vyložit mechanikovi, kudy se sem

dostane?“

„To nechte na mně. Uvnitř vám to povím. Asi byste

se rád něčeho napil,“ změnil rychle tón rozhovoru.

Otevřel dveře, jako by tu byl doma. Velkou

rozharampáděnou kuchyní, v níž se činila hubená,

nevlídně vyhlížející žena, prošel ke dveřím na druhé

straně. Jimi se vcházelo do pohodlně zařízeného

obývacího pokoje. Tam se ve fotelu rozvaloval statný, asi

šedesátiletý muž a pokuřoval úzké, černé cigáro. Nosil

veliké brýle s kostěnou obroučkou. Bertieho si bedlivě

měřil nápadně světle modrýma očima. Měl hranatý,

široký a plochý obličej, ale vyklenuté holé čelo. Až na

malou šedou bradku byl hladce vyholený. Nevypadal

překvapeně, že vidí Chandlera, který ho zvesela

pozdravil: „Nazdar, strýčku,“ při čemž zdůraznil slovo

„strýčku“.

Starší pán se dosud díval na Bertieho a zeptal se:

„Kdo to je?“

45

„Hned ti to povím,“ odpověděl Chandler. „Pojď na

chvíli vedle, chci ti něco říct.“

Cestou k druhým dveřím pak ještě prohodil přes

rameno směrem k Bertiemu: „Okamžik, hned se vrátím.“

Oba muži zmizeli a Bertie osaměl v místnosti. Jejich

chování se mu nějak nezdálo, ale zatím to nehodlal

rozebírat. Rozhlédl se po pokoji, jestli tu někde nemají

telefon, ale když žádný neobjevil, zase se posadil. Měl

nepříjemný pocit, atmosféra v domě se mu nelíbila.

Když uplynulo deset minut a muži se dosud

nevrátili, zneklidněl. Co se děje? Nespletl se ve svém

předpokladu, že Chandler nic netuší? Přemýšlel o tom, co

se stalo s Taffym a uvažoval, jestli teď nekují plány, jak

odstranit z cesty i jeho. Vstal a přistoupil k oknu, z něhož

se, jak předpokládal, dá přehlédnout zahrada a louka za

ní. Bylo tomu vskutku tak. Ústa se mu v té chvíli

překvapením stáhla. Auster už nestál na místě, kde ho

nechal. Nebylo po něm ani vidu. Očistil si sklíčko

monoklu a zadíval se na křoviska lemující louku.

Skutečně. Auster zmizel beze stopy.

Najednou ho napadlo, jaká by to byla polízanice,

kdyby při pátrání po ukradeném letounu přišel na potvoru

i o ten vlastní…

46

5. NÁVRH

Připravený na nové těžkosti se vracel ke své židli,

když do místnosti vešel Chandler se svým starším

společníkem.

„Co jste udělali s mým strojem?1“ zeptal se Bertie

chladným tónem, rozhodnutý, že jim dá najevo svou

nevoli.

Chandler

zřejmě

otázku

očekával,

protože

odpověděl okamžitě.

„Na téhle louce se pasou voli a proto se mi zdálo

lepší stroj odtáhnout, aby ho nepoškodili. Takový vůl ví

zatraceně dobře, oč si podrbat záda.“

Bertie nevěřil ani slovo, ačkoliv by to mohla být

pravda, vyhlédl znovu oknem a se smíšenými pocity

sledoval několik volů, jak právě vycházejí na pastvu.

„Poslyšte, bylo nutné vypouštět dobytek, zrovna

když tam stála moje mašina?“ zeptal se

„Podle mého ne, ale říkejte to sedlákovu čeledínovi,

pastvina se udržuje nejlíp, když se pravidelně spásá.“

„Kam jste dal můj Auster?“

1 Ačkoliv se technické podrobnosti většinou neuvádějí, zde by

možná bylo třeba bližšího výkladu. Čtenář patrně ví, že existují

různé typy austerů, jak pro vojenské účely, tak pro osobní přepravu.

Bertie používal typ Auster J. 1. Autocrat, stroj pro tři nebo čtyři

osoby. Standardní vybavení má nádrž na pětašedesát litrů, ale pod

trupem může mít ještě přídavný šedesátilitrový tank, takže dokáže

doletět asi tisíc kilometrů. Ukradený Cub byl P.A.-18 Super Cub 95,

který se případně může používat při práškování polí. Má dvě sedadla

za sebou. Oba stroje mají pevný podvozek a dvojí řízení. Auster s

rychlostí sto sedmdesát pět kilometrů v hodině je mnohem rychlejší

než Cub

47

„Ke svému Cubu do stodoly. Tam je v bezpečí.“

„A jak budu potom moct vzlétnout, když tu máte

plno těch zatracených volů?“

„Až k tomu dojde, dám je zahnat. Ale ještě to chvíli

potrvá.“

„To jistě. Jenomže já bych si rád pospíšil. Můžu si

zatelefonovat?“

Chandler se zatvářil kysele. „Opravdu mě to mrzí,

ale telefon nám zrovna nefunguje. Proto to trvalo tak

dlouho. Musel jsem najít někoho, kdo dojede na kole do

nejbližší budky a ohlásí poruchu na poště. Nedělejte si

starosti, brzy se to spraví. Zatímco musíme čekat,

můžeme se v klidu poradit a něčeho se napít. Co vám

mám nalít: džin, whisky, sherry?“

„Prosím sherry,“ řekl Bertie chladně. Myšlenkami

byl jinde. Bylo jasné, že celá věc bude složitější, než

čekal.

Chandler vytáhl z baru sklenky a Bertie si všiml, že

sám sobě nalil pořádnou sklenici whisky. „Měl bych vás

představit mému strýci,“ řekl neutrálním tónem.

„Pověděl jsem mu o tom nouzovém přistání. Jsem to ale

hlupák! Ani se neznáme jménem. Já se jmenuju

Maxwell. John Maxwell. A tohle je můj strýc, doktor

Paul Hammal.“

Starší muž přikývl.

„Já se jmenuju Lissie,“ řekl Bertie.

„Tak dobrá. Teď už se známe. No tak se přece

posaď.“

Bertie si sedl. Chandler se posadil naproti němu.

„Podle tvého přistání soudím, že už lítáš delší dobu,“

prohodil Chandler.

48

„Ano, už dost dlouho,“ musel připustit Bertie.

„RAF?“

„Ve válce. Když skončila, požádal jsem o

propuštění.“

„Ale pořád ještě lítáš?“

„Proč ne?“

„Je to drahá záležitost.“

„Ne tak drahá.“

„Musíš mít hodně peněz,“ vyzvídal Chandler.

„Dost.“

„Auster je tvůj?“

„Ne, patří podniku, který spoluvlastním.“

„A odkud letíš?“

„Z Lysettu. Viděli jsme se tam.“

„Myslím před tím.“

„Z Londýna. Přesně řečeno z Gatwicku.“

„Kam máš namířeno?“

Ačkoliv tohle byly mezi piloty docela přirozené

otázky, Bertie si byl jistý, že za tím docela určitě něco

vězí. Proč by ho tady jinak zdržovali? Dobytek na louce

byl jen záminka, aby mohli odtáhnout jeho stroj. Nechtěl

snad Chandler, aby bylo poblíž statku vidět letadlo?

Dobytek byl venku zřejmě vždycky, když Chandler

nepoužíval louku jako přistávací plochu. Jednak se tím

bránilo v přistání jiným letounům, za druhé by žádný

pilot ze vzduchu nepoznal, že pastvina slouží jako letiště.

Výmluva, že mají porouchaný telefon, čemuž nevěřil,

byla pouhopouhá záminka, aby ho tu mohli zdržet.

Jako by chtěl udržovat konverzaci jen pro ukrácení

času, pokračoval Chandler otázkou: „Kde teď pracuješ?“

Bertie vykouzlil omluvný úsměv: „Já vlastně

pracovat nemusím.“

49

„Chceš říct, že žiješ ze svých peněz?“

„Mám nějaké pozemky, které mi vynáší dost, abych

se nemusel obracet na sociálku.“

„To je terno. Přesto si myslím, že by se ti hodilo i

víc.“

„A komu ne?“ Bertiemu se zdálo, že teď nadešla

pravá chvíle, kdy by s vyptáváním mohl začít zase on. „A

jak to, že ty se takhle můžeš proletovat ve vlastním

stroji?“

Chandler se usmál. „Já? Já si tím vydělávám.“

„Opravdu? A jak to děláš?“

„Je to velmi snadné, když člověk ví, jak na to.“

„Zajímavé. Taky bych to rád věděl.“

Chandler se podíval na svého ‘strýce’, který se

poprvé vložil do hovoru.

„Obchoduju se zahraničím. Přepravní poplatky jsou

ale tak vysoké, že se dá jen stěží vydělat. Mimoto

dopravní společnosti pracujou většinou pomalu a není na

ně spolehnutí, proto mi někdy pomáhá synovec s

vlastním letadlem.“

Starší pán hovořil dokonalou angličtinou, přesto

Bertie postřehl lehký cizí přízvuk. Nebyl dost silný, aby

se dala odhadnout původní národnost. Je jen málo lidí,

kteří hovoří cizím jazykem tak dokonale, aby je bylo

možno pokládat za rodilé mluvčí.

„Ach tak,“ řekl pomalu Bertie. „Ale není s létáním

do ciziny řada těžkostí, jako je vyplňování spousty

formulářů a další nesmysly?“

„Ne tak, jak to dělám já,“ odpověděl Chandler s

vychytralým úsměškem.

„Chceš říct, že ignoruješ formality?“

50

„Přesně tak. Nejsou k ničemu. Slouží jedině k

zaměstnávání řady zbytečných úředníků.“

„Ale není to trochu riskantní? Kdyby tě chytili,

pořádně bys to schytal.“

„Postarám se, aby se to nestalo. Musím přiznat, že

určité riziko tu je, ale peníze, které si takhle vydělám, by

bohatě stačily na nějakou tu pokutu.“

„Jak to děláš?“

„Jakmile se v tom naučíš chodit, je to v pohodě.

Lítám, kdy se mi zachce. Většinou v noci. Kdo mi co

může udělat?“

Bertiemu se podařilo nasadit odmítavý výraz. „Snad

nechceš říct, že pašuješ?“

„Jestli chceš, můžeš tomu říkat pašování. Není na

tom nic zvláštního. Víš stejně dobře jako já, že skoro

každý turista, co jede na prázdniny do ciziny, zkouší

podvést celníky. Proč bych to nedělal taky? Není rozdíl,

jestli tě zboží přijde na pět nebo pět tisíc liber, princip je

pořád stejný. Starší paninka, co si propašuje bez proclení

flakónek parfému, překračuje zákon stejně jako já. Je to

pravda nebo ne? Člověk zákon buď nepřekračuje, nebo

ho překračuje. Když to dělá, je zločinec. V současné

době by jen málokdo mohl odpřísáhnout, že zákon

nepřekročil nikdy. Jeden přestupek je stejný jako druhý.

Člověk, co za války kupoval pod rukou bony na benzin,

když se neprodával volně, přestupoval zákon stejně jako

kluk, co z kasy ukradne pár šestáků.“

Bertie musel přiznat, že je to pravda.

„Dobrá,“ pokračoval Chandler. „A teď, když jsme si

to všechno vyříkali, nechtěl bys to zkusit taky? Zařídíme

všechno.“

51

52

Bertie neodpověděl hned. Musel si to srovnat v

hlavě. Věděl, že kdyby okamžitě odmítl veškerou

spolupráci, dopadlo by to s ním bledě. A kdyby nabídku

přijal moc rychle, mohlo by to působit podezřele. Musel

získat čas. Jedno bylo jisté. Když mu tihle dva pověděli

všechno na rovinu, už ho nenechají odejít. Nikdy neměli

v úmyslu propustit ho jen tak. I kdyby neměli tušení, kdo

a co je, moc dobře si dovedou spočítat, že každý pilot, ať

vojenský nebo civilní, by něco podobného nahlásil

policii. Uvědomil si, že když se bude tvářit, jako by

nabídku přijal, má větší šanci vyváznout se zdravou kůží,

než když ji odmítne. Kdyby odmítl…jo, to by se mohlo

stát ledacos. Dost možná, že dali podobnou otázku

Taffymu. A kde je ho teď konec?

„Tak se rozhodni,“ pobídl ho Chandler.

„Dopřejte mi chvíli času,“ odpověděl Bertie. „Když

člověk spadne tak říkajíc z nebe, jako jsem k vám

spadnul já, potřebuje krapet času, aby si všechno srovnal

v hlavě.“

„Na každém letu si vyděláš pár stovek liber.“

„Já jenom nechápu,“ začal Bertie a pořád se

pokoušel získat čas, „proč by ses chtěl dělit se mnou,

když si tak snadno můžeš vydělávat sám.“

„To je rozumná otázka a je na ni jednoduchá

odpověď. Dvě letadla dokážou víc než jedno. Auster, co

v něm lítáš ty, má čtyři místa, moje letadlo jenom dvě. A

někdy je potřeba přepravit dvě nebo tři osoby. A mimoto

musí stroj občas do opravy a v tom případě by nám stály

kšefty. A ještě něco. Mám velkou spotřebu benzinu a

protože tu nemáme čerpací stanici, musím si dávat při

tankování pozor.“

53

„Ale tankoval jsi přece bez problémů na letišti v

Lysettu.“

„Já vím. Lysett je náhodou dost blízko, ale moc

často se tam vracet nemůžu. Někomu by mohlo být

nápadné, k čemu potřebuju tolik paliva. Se dvěma stroji

je to jednodušší. Můžou tankovat na přeskáčku na

různých letištích.“

„Jo, to chápu. Jak jsi přišel k tomu Cubu?“

„Koupil jsem ho,“ zalhal hbitě Chandler.

„Proč si nekoupíš další?“

„To nejde, protože už nemám osvědčení pilota.“

„A jak se ti podařilo koupit tenhle?“

„Ten jsem koupil, než jsem přišel o osvědčení.“

„Nevědí, že ho ještě máš?“

„Ne, oficiálně se zřítil a byl odepsán.“

Chandler odpovídal na Bertieho vkus až příliš

pohotově. „Jen pro zajímavost, co by se stalo, kdybych

odmítl?“ zeptal se.

„To neuděláš…aspoň jestli máš dost rozumu.“

„Tak takhle to chodí.“

„Velký rozdíl by v tom nebyl,“ pokračoval

Chandler, ale už se neusmíval. „Stejně bych měl dvě

letadla. Jediný rozdíl by byl v tom, že bych musel lítat

trochu víc. A já si chci občas odpočinout, zatímco poletí

jiný.“

„Chceš tím říct, že si tu můj stroj tak jako tak

necháš?“

„Rozuměls dobře.“

„Nebojíš se, že to řeknu policii?“

„Ne. K tomu nebudeš mít příležitost. A taky ne k

dalšímu letu.“

54

Bertie se zatvářil dotčeně. „Musím říct, že si nebereš

servítky.“

„Snažím se mluvit jasně a bez obalu.“

„To se ti docela vede. A teď tohle. Předpokládejme,

že přistoupím na vaši dobrodružnou nabídku, kdo mi

zabrání, abych uletěl a už se nevrátil, jakmile budu mít v

ruce knipl.“

„To se nestane.“

„Proč ne?“

„Protože poletím společně s tebou.“

„V tom případě bys právě tak dobře mohl lítat sám.“

„Vůbec ne. Poletím s tebou jen napoprvé. Jakmile s

tím začneš, už nebudeš moct couvnout. Budeme na jedné

lodi.“

„Jinými slovy: stanu se členem bandy,“ komentoval

to Bertie s pobaveným výrazem.

„Přesně tak. Ale my nepoužíváme slovo banda. Zní

to dost lacině a sprostě.“

„Jinak si ale pro odpověď daleko nechodíš. A s

jakým zbožím s prominutím obchodujete?“

„To záleží na našich zákaznících. Vybíraví nejsme.“

To určitě ne, pomyslel si Bertie, ale nahlas řekl: „A

když se s tebou dám do party, jakou budu mít jistotu, že

dostanu svůj podíl?“

„Možná bys rád zálohu,“ vložil se do toho starší

muž. Vstal, šel k zásuvce stolu a vyndal tlustý svazek

bankovek. „Posluž si,“ řekl a hodil peníze na stůl.

Bertie se na ně podíval. Na tváři mu zahrál úsměšek.

„To je víc peněz, než jsem kdy viděl pohromadě.

Musím říct, že vypadají dost slibně.“ Nedotkl se jich však

a pokračoval. „Plat radši dostávám, až si ho vydělám.“

„Bude toho ještě víc.“

55

„No tak, co si o tom myslíš?“ naléhal Chandler

trochu netrpělivě.

„Poslyš,“ začal Bertie, třebaže byl už rozhodnutý, že

na nabídku přistoupí. „Takovýhle návrh je pro mě úplná

novinka. Máte něco proti tomu, když si ho trochu

promyslím, abych se přesvědčil, že za tím není žádná

kulišárna?“

Starší muž řekl. „Jen si dej na čas. Tak moc spěchat

zase nemusíme.“

„Znamená to, že teď můžu jít a později vás

uvědomit?“

„To snad nemyslíš vážně?“ zeptal se jízlivě

Chandler. „To vypadáme tak tupě?“

„Upřímně řečeno, nevypadáte,“ připustil Bertie.

„Ani jsem si nemyslel, že byste mi na to skočili, ale chtěl

jsem to zkusit, jestli mi rozumíš. Dobrá. Co teď?“

„Zůstaneš tady. Máme tu pár pokojů pro hosty.“ Na

tváři mu zase zahrál cynický úšklebek. „Budeš tu mít

komfort jako doma a dobrou stravu. Tohle je opravdový

statek. Máme tu čerstvá vajíčka, máslo od dojnice a

zeleninu ze zahrady. Co víc si můžeš přát?“

„Nic.“

„Prima. Ukážu ti tvůj pokoj. Jsem si jistý, že

nebudeš tak hloupý a nepokusíš se zmizet bez rozloučení

a poděkování za pohostinství.“ Když to říkal, rozevřelo

se mu sako a bylo vidět, že nosí v podpaží revolver.

„Bože na nebi, proč to s sebou taháš?“ zeptal se

Bertie.

„Mít tohle v podpaží na pohodlí moc nepřidá. Ty se

někoho nebo něčeho bojíš?“

„Ne, nebojím,“ odpověděl blahosklonně Chandler.

„To je zvláštní,“ zamumlal Bertie.

56

„Stejně zvláštní jako to tvoje sklíčko na oku,“

zareagoval Chandler dost neomaleně. „To musíš nosit?“

„Ne, ale takhle aspoň nemusím po kapsách hledat

brýle, když se chci podívat na něco menšího.“

„Jako například?“

„Například když dávám na udici novou mušku.

Když stojíš ve vodě, je to výhoda.“

„Rád rybaříš?“

„Když mám příležitost.“

„A už jsi něco chytil?“

„Dost často. To by ses divil.“

„Tak, tudy.“ Chandler otevřel dveře a chodbou pak

prošli ke schodišti. Vyšli nahoru a zastavili se před

místností s otevřenými dveřmi. Bertie vešel dovnitř.

„Bude se ti tu líbit,“ řekl Chandler mezi dveřmi. „Je

tu klid, místnost jako stvořená pro uvažování. Kdybys

něco potřeboval, stačí zazvonit. Tak zatím.“

Zavřel dveře a byl pryč. V zámku se tiše otočil klíč.

Bertie se rozhlédl. Byla to obyčejná menší místnost,

docela pohodlně zařízená jako obývací pokoj a ložnice s

toaletou a teplou a studenou vodou. Měla okno, které se

dalo otevřít, ale utéct se z něho nedalo, protože mělo

zabudované čtyři vodorovné tyče jako mříž.

Když si důkladně prohlédl pokoj a přesvědčil se, že

na útěk zatím opravdu není pomyšlení, posadil se na

postel, aby si všechno ještě jednou rozvážil. Nebyl si

jistý, jestli svůj úkol splnil nebo nesplnil. Do

Chandlerova hlavního stanu zapadl spíš hloupou náhodou

než z vlastní vůle, nedokázal však říct, jestli to byla

smůla nebo štěstí.

57

6. ZVLÁŠTNÍ VÝVOJ UDÁLOSTÍ

Biggles s Gingerem zůstali až do půlnoci v

kanceláři, protože doufali, že Bertie ještě zavolá.

Potom se Biggles podíval na hodiny a řekl: „Nemá

to cenu. Kdyby byl mohl zavolat, už dávno by to udělal.

Grant z Lysettu taky určitě neví, co se stalo, jinak by nám

už dal vědět.“

„Ale co by se mohlo stát?“

„Cub si zase přiletěl pro benzin. Když odletěl, pustil

se Bertie za ním. To je všechno, co víme. Co se stalo pak,

o tom se můžeme jen dohadovat, ale jedno je jisté: Bertie

nemohl volat, protože jinak by to byl udělal. Nechápu to.

Buď ztratil Chandlera z očí, nebo ho sledoval k úkrytu.

Jedno nebo druhé! Kdyby ho byl ztratil z očí, někde by

přistál a dal nám vědět. Kdyby ho sledoval až do přistání,

měl jasnou instrukci: označit místo, vrátit se do Lysettu a

zavolat nám. Neudělal ale ani jedno.“

„Kdyby sledoval Chandlera až do přistání, nebyl by

přece takový blázen, aby přistál taky?“

„Zažil jsem s ním už řadu vylomenin, ale nemyslím

si, že by vědomě jednal proti mým instrukcím. Musí být

někde na zemi, protože neměl dost benzinu, aby tak

dlouho zůstal ve vzduchu.“

„Mohl přece někde natankovat.“

Biggles zavrtěl hlavou. „Ne, to nám neodpovídá na

otázku, proč nezatelefonoval. Kdyby byl ztratil Cub z

očí, mohl zatelefonovat z každé čerpací stanice.

Nezatelefonoval. To znamená, že stojí na zemi a nemá tu

možnost. Nebo by se byl musel zřítit. A musela by to být

vážná nehoda, protože kdyby mohl chodit, došel by k

58

prvnímu stavení a buď by zavolal sám, nebo by nám dal

zatelefonovat. V každém případě by se s námi spojil…“

„Představa, že Bertie leží v téhle chvíli někde v

troskách, je strašná.“

„A dovedeš si představit ještě nějakou možnost?“

„Ne.“ Chvíli bylo ticho a pak pokračoval Ginger:

„Nebylo by lepší zaletět do Lysettu?“

„A co tam? V tuhle chvíli bychom tam nikoho

nezastihli. Všichni jsou už doma. Nemá cenu hledat po

tmě zřícené letadlo. I za dne by to byla dost beznadějná

akce, když ani nevíme směr, kterým Bertie letěl. Lepší

bude, když se půjdeme vyspat a hned ráno vyrazíme do

Lysettu. Chci si promluvit s Grantem a pochybuju, že by

byl v kanceláři před devátou. Protože je ještě malá

možnost, že nám Bertie zavolá, požádám telefonistku,

aby mi hovor hned přepojila domů a od rána do Lysettu.

Pojďme spát.“

A tak hned za rozbřesku vyrazil směrem na

Somerset druhý policejní Auster. Cestou se nestalo nic

zvláštního. Při příletu našli letiště opuštěné, ale to se dalo

čekat. Přítomen byl jedině noční strážný, který si právě

dělal čaj. Vypili si s ním jeden šálek. O ničem nevěděl,

takže se museli obrnit trpělivostí až do deváté, kdy se

začal scházet personál. Jediné, co se dozvěděli, už věděli:

přiletěl si sem natankovat Cub a zase odletěl. A hned za

ním Auster.

Ani Grant jim nemohl povědět víc.

„Jakým směrem odletěl Cub?“ zeptal se Biggles.

„Tímhle.“ ukázal Grant. „A odtamtud taky přiletěl.“

„Díval jste se za ním?“

„Pokud to jen šlo.“

„Zdálo se, že zachová tentýž směr?“

59

„Myslím, že ano.“

„Jakou měl výšku?“

„Ne víc než tři sta metrů. A v té výšce letěl pořád.

Vůbec nestoupal, jako by měl naspěch.“

„Bylo zataženo?“

„Částečně. Oblačnost byla dost protrhaná.“

„V jaké výšce?“

„Počítám tak ve dvanácti, patnácti stech metrech.“

„Bylo by vzhledem k oblačnosti nutné letět podle

kompasu?“

„Ne.“

„A Lissie letěl hned za ním?“

„Ano. Poslední, co jsem viděl, bylo, že ho sledoval

asi na patnáct set metrů.“

„To je všechno, co nám můžete říct?“

„Všechno, co vím.“

„Nebylo někde v okolí hlášeno nějaké nouzové

přistání?“

„Vůbec nic.“

„Kdyby bylo, dozvěděl byste se to tady?“

„Zřejmě ano. Zavolali by nám od policie, jestli to

nebyl náš stroj.“

„Takže děkuji. Lissie se nám dosud neozval a proto

si myslím, že je někde na zemi. Podíváme se po něm.

Občas se tu ještě stavím, jestli nepřišla nějaká zpráva.“

„V pořádku. Jsem tu celý den.“

Biggles se obrátil ke Gingerovl. „Pojďme teda zkusit

štěstí.“

Nastoupili do Austera a vzlétli. Ve výšce sto

padesáti metrů sledovali dráhu, kterou podle Granta

zvolil Cub. Biggles zkoumal zemi z jedné strany a

Ginger z druhé.

60

„Rád bych věděl, jestli si Bertie vzal s sebou ten

pytel s vápnem, jak jsi mu radil,“ prohodil Ginger.

„Říkal, že si ho vezme, ale je otázka, jestli ho použil.

Rozhodně se po něm podíváme. Jestli uvidíš bílou

skvrnu, řekni, abychom ji mohli prozkoumat.“

Uplynulo pět minut, než zase promluvil Ginger.

„Otázka je, kam až doletěl.“

„Jestli udržel svůj kurz, nemohl letět daleko.

Tamhleta pahorkatina na obzoru je Dorset a za ním už

máš Kanál.“

„Možná ho přeletěl.“

„To pochybuju; Kdyby chtěl Chandler zase do

Francie, zvolil by kratší cestu přes moře. Kanál tu je dost

široký.“

Hledali dál až ke Kanálu, ale na zemi nebylo po

letadle ani stopy.

„Dál nemá cenu letět,“ otočil se Biggles. „Jestli

Bertie přeletěl Kanál, musíme si počkat, až se nám ozve.

Nic jiného nám nezbývá. Myslím ale, že to neudělal,

jestli chceš znát můj názor. Prohledali jsme jen úzký

pruh, víc ani nebylo třeba, jestli Cub letěl přímo. A Bertie

přirozeně taky. Na zpáteční cestě si ten pruh trochu

rozšíříme.“

Zpátky letěli cikcak, takže mohli prozkoumat větší

plochu, zato toho nalétali dvakrát tolik. Nad zalesněnými

úseky letěl Biggles hodně nízko a někdy zakroužil nebo

opisoval osmičky. Mohli tak líp a poměřme zblízka

sledovat zem pod sebou.

Najednou vykřikl Ginger: „Zahlédl jsem něco bílého

na veliké pastvině. Leť dál. Nikoho nevidím, ale jestli

tam někdo je, může nás sledovat.“

61

Biggles pokračoval v klouzavém letu a po chvíli

zpomalil.

„Cos přesně viděl?“

„Malou bílou skvrnu, jako by se při nárazu rozprskl

na zemi pytel s něčím bílým.“

„To je všechno?“

„To jsme snad hledali, ne?“

„Jinak ještě něco na té pastvině?“

„Pár kusů dobytka.“

„Žádné letadlo?“

„Ne.“

„Prohlédl sis pořádně tu louku?“

„Přirozeně. Na druhé straně louky stojí velká budova

z červených cihel. Vypadá to, že tam bydlí bohatý sedlák

nebo možná místní vlastník pozemků. Kousek dál mezi

stromy je stodola se střechou z vlnitého plechu. Proč se

nevrátíme a neprohlídneš si to sám?“

„Ta stodola je dost velká, aby se tam vešlo letadlo?“

„Jistě.“

Biggles letěl dál. „Nevrátím se,“ rozhodl se. „Jestli

to vskutku byla Bertieho značka, musel mít pádný důvod,

proč ji tam shodil… V tom případě bude lepší, když se

budeme držet stranou. Kdybychom zakroužili nízko nad

pastvinou, každý by se dohadoval, co asi máme v

úmyslu.

Bude lepší, když to místo prozkoumáme ze země. Já

jenom nechápu, co dělá na té louce ten zatracený

dobytek, jestli ji používají jako letiště. Něco tu nehraje.“

„Možná ten dobytek vypouštějí, jenom když ji

nepoužívají k přistávání.“

„To je možné.“

62

Mezitím letěl Biggles jak nejrychleji mohl do

Lysettu a zakrátko se dal zase do hovoru. „Je to zapeklitá

záležitost. Hledali jsme bílou skrvnu na velkém pozemku

a nejen že jsme ji tam našli, ale leží ke všemu přesně ve

směru, kterým odletěl Cub. Jestli je to jen náhoda, pak je

to moc zvláštní. Jestli ta skvrna skutečně pochází od

Bertieho, kde teda zůstal? Předpokládejme, že Cub

opravdu přistál na pastvině. Jediné, co měl Bertie udělat,

bylo označení místa. Pak se měl co nejrychleji spojit s

Lysettem. Proč to neudělal? Co mohl udělat jinak? Něco

tady nehraje. Je to moc zapeklitá záležitost.“

„Jediné, co mě napadá, je to, že přistál někde v okolí

a chtěl si místo prohlídnout zblízka.“

„Něco podobného jsi už říkal. Ne, nemyslím si, že

by to udělal. Ale jestli je to tak, kde pak zůstalo letadlo?“

„Možná se poškodilo při přistávání.“

„V tom případě by zůstalo na místě a my bychom je

viděli. Kdyby Bertie přistál a už nemohl vzlétnout, ať už

z jakýchkoli důvodů, byl by do tří hodin v Lysettu, i

kdyby musel pěšky. Z místa, kde jsi viděl tu skvrnu, to

nemůže být do Lysettu dál než osmnáct až dvacet

kilometrů. Ale možná, že to bereme za špatný konec.

Uvidíme, až si ten pozemek prohlídneme zblízka.“

Auster dosedl na letiště. Biggles zaroloval ke

kanceláři a vypnul motor. Když vystoupili, vyšel k nim

Grant. „Měli jste štěstí?“

„To ještě nevím,“ odpověděl Biggles. „Žádné letadlo

jsme neviděli, ale našli jsme něco zajímavého. Chci si to

prohlídnout zblízka. Kde je tu nejbližší garáž, abych si

mohl půjčit vůz?“

„Nemusíte si ho půjčovat, proč si nevezmete můj?“

63

„Možná budeme pryč dlouho. V kolik jezdíte

obyčejně domů?“

„Asi v šest. Ale to nevadí. Když se do té doby

nevrátíte, hodí mě domů někdo z personálu. Bydlím

blízko.“

„To je od vás moc laskavé. Nezapomenu vám to,

kdybyste náhodou něco potřeboval. Dá se tu sehnat něco

k jídlu?“

„Teplé jídlo ne. Ale číšník z aeroklubu vám může

přinést studenou mísu.“

„Skvělé. Najíme se a přitom si prostudujeme mapu.“

„A já mezitím skočím pro vůz.“

„Děkuju mockrát.“

Rychle se najedli a do hodiny už seděli v Grantově

voze, Biggles u volantu, a vyrazili cestou, která podle

mapy vedla do Binfoldu, vesnice ležící blízko dotyčné

pastviny. Jeli prostovlasí, letecké vybavení nechali v

Lysettu.

Kousek před vesnicí pracoval při krajnici cestář.

Biggles u něho zastavil. „Dobrý den,“ pozdravil zvesela,

„mohl byste mi pomoct? Rád bych se dozvěděl něco o

jednom letadle. Pracujete tady na cestě pravidelně?“

Muž přisvědčil.

„Viděl jste tu přistávat nějaké letadlo?“

„Letadel habaděj, ale že by přistálo, to ne,“

odpověděl muž somersetským dialektem.

„A včera jste tu nějaké letadlo viděl?“

„Jo. Počkejte. Dva éroplány hned za sebou.“

„Letěly nízko?“

„Tak nízko, že jsem se leknul.“

„Nevíte, co to bylo za letadla?“

„Jo, to teda nevím. Pro mě je jedno jako druhý.“

64

„Kterým směrem letěly?“

Muž máchl rukou. „Furt rovně.“

„Směrem na Binfold?“

„Zrovna tam.“

„Myslíte, že přeletěly vesnici?“

„Jo. Tutově.“

„Děkujeme mockrát,“ rozloučil se s ním Biggles a

zase nastoupil do auta. Když se rozjeli, řekl Gingerovi:

„Zatím jsme na dobré stopě. Ty letouny musely být Cub s

Austerem.“

Po třech kilometrech dorazili do vesnice. Byla to jen

jedna ulice. Hned u prvního domku sundávala nějaká

žena prádlo ze šňůry. Biggles zastavil a vystoupil.

„Promiňte, mladá paní, rád bych se zeptal na dvě

letadla, která včera letěla nízko nad vesnicí. Viděla jste

je?“

„Ne.“

„Dvě letadla těsně za sebou?“

„Tady nic neletělo. Musela bych to slyšet. Celý den

jsem byla doma a dveře mám dokořán. Někdy vidím

letadla a slyším je, když ležím v posteli, ale včera jsem

nic neviděla a v noci nic neslyšela.“

Biggles poděkoval a rozjeli se dál.

Na druhé straně vsi omítal nějaký muž přední štít

hospody. Biggles zase vystoupil a zeptal se: „Dělal jste

tady taky včera?“

Muž dost překvapeně přisvědčil, že ano.

„Tak to jste tady musel vidět přeletět dvě letadla.

Hodně nízko.“

„Včera tudy nic neletělo. Pracoval jsem tady celý

den, musel bych je vidět. Poslední dobou tudy jedno lítá

65

v noci a nadělá kraválu, až to budí lidi. Mělo by se mu to

zatrhnout.“

„Postarám se, aby se s tím něco udělalo,“ slíbil

Biggles. „Děkuju za informaci.“

Zase nastoupil a pomalu se s vozem vracel zpátky.

„Jde to dobře, jsme na dobré cestě. Ty mašiny přeletěly

místem, kde pracoval cestář. Kdyby letěly přímo,

přeletěly by za pár minut vesnici. Ale protože se to

nestalo, znamená to, že stopa končí mezi cestářem a

vesnicí. Co se stalo? Přistály nebo změnily kurz?“

„Kdyby změnily kurz, musely by to udělat těsně

před vesnicí, jinak by ji přeletěly. Když je naposled viděl

cestář, letěly ještě přímo. Podle mého Cub přistál. Bertie

vyhodil pytel s vápnem. Co se s ním stalo pak, je těžko

říct. Ale ta bílá skvrna, co jsem ji viděl, je na těch třech

kilometrech mezi cestářem a vesnicí.“

„Přesně tak, teď ji jen musíme zkusit najít. Nebude

to tak snadné jako ze vzduchu. Musíme si dát dobrý

pozor. Jestli se potvrdí náš předpoklad, že Chandler

přistál na louce, bude někde poblíž. A jestli uvidí, že se

tu potloukáme, bude chtít vědět, co tu chceme.“

Bigglesův předpoklad, že pátrání po louce bude ze

země trvat déle než ze vzduchu, byl správný. Zabralo jim

to celé odpoledne. Nejednou museli vylézt z auta a

podívat se za řady stromů a živé ploty. Na otevřená

prostranství si netroufli. Aby co nejvíce zmenšili riziko

odhalení, museli se držet poblíž křovinatých plotů a

protože podél nich pátrali pěšky, zabralo jim to hodně

času. Teprve k večeru Ginger poznal hledané místo podle

cihlové budovy. Stodola v rohu jim to potvrdila. Zatímco

opatrně hledali cestu od živého plotu k stromořadí, jež

66

vroubilo pastvinu, poznamenal Ginger, že se mu jako

letiště tahleta louka moc šikovná nezdá.

„Cub nepotřebuje k přistání hodně prostoru a

Chandler je pilot z povolání,“ řekl Biggles.

Narazili na díru v živém plotě, která byla podle

Gingera dost blízko skvrny, a přidřepli, aby se podívali

dovnitř. Nejdřív uviděli muže, který zaháněl dobytek do

vrat poblíž domu. Stodola k nim byla obrácená zadní

stěnou, takže nedohlédli dovnitř. Kromě muže s

dobytkem nebylo vidět nikoho. Stopy po kolech letadla

se také nedaly rozeznat, ale na to bylo podle Bigglese

pozdě. Rosa, za níž jsou takové stopy nej patrnější, se už

dávno vypařila a tráva se v slunci zase zvedla.

„Nevidím nic, co by připomínalo skvrnu,“ řekl

Biggles.

Ginger odpověděl, že vidí totéž, co postřehl z

letadla, ale zdola to vypadá spíš jako šmouha než jako

skvrna. Věděl přesně, kde ji hledat. Konec konců

pozemek nebyl víc než pastvina, porostlá tu a tam

nějakou tou pampeliškou a chudobkami, tráva tu nebyla

zdaleka tak krátká jako na kurtu.

„Nejdřív se musíme podívat, jestli je ta skvrna z

vápna nebo z něčeho jiného,“ rozhodl Biggles.

„Nemyslím, že by to bylo rozumné za denního světla,

kdy nás můžou vidět z domu.“

„A kdy teda?“

„Musíme počkat, až bude tma nebo skoro tma. A

mezitím budeme mít oči na stopkách. Možná něco

uvidíme. Ale na to tu stačí jeden. Protože to vypadá, že tu

zůstaneme nějakou dobu, bude lepší, když se vrátíš k

autu a rozsvítíš parkovací světla. A taky ho můžeš

postavit někam stranou, jestli najdeš místo.“

67

„Provedu,“ řekl Ginger a vstal.

„Až to uděláš, vrať se sem zpátky.“

Ginger nechal Bigglese o samotě. Zaparkoval vůz

dost daleko, takže mu trvalo půl hodiny, než se vrátil.

„Něco nového?“ zeptal se Bigglese, když se posadil

vedle něho

„Nějaký člověk, co něco dělal ve stodole, se vrátil

do domu.“

„Byl to Chandler?“

„To se na tu vzdálenost nedalo poznat.“

Čekali, dokud se soumrak nepřehoupl do tmy.

Biggles si zapálil cigaretu. V domě se rozsvítila světla.

Teprve když bylo vidět sotva na sto metrů, rozhodl

se Biggles, že je dost bezpečno, aby vyrazili.

„Nejdřív se jdi podívat, co je to za bílý materiál,“

řekl Gingerovi. „Víš přesně, kde to je. Drž se u plotu,

dokud nebudeš blízko toho místa. Za sebou máš stromy,

takže si nemyslím, že by tě z domu bylo vidět, i kdyby

někdo soustavně sledoval louku.“

Ginger zmizel ve tmě. Prolezl dírou v plotě a

obezřetně se kradl po jeho vnitřní straně, kde ho Biggles

zpočátku nemohl vidět. Brzo ale zahlédl postavu, která se

mihla na otevřeném prostranství, sklonila se a pak se

rychle vrátila k plotu.

„No a?“ zeptal se, když se k němu Ginger zase

připojil.

Ginger mu ukázal dlaně, které byly i ve tmě jasně

bílé. „Vápno,“ odpověděl tiše. „Sáhni si.“

Biggles promnul mezi palcem a ukazováčkem bílý

prášek. „Máš pravdu. Teď víme jistě, že tu byl Bertie. To

ale ještě neznamená, že přistál. Jestli nepřistál, kde asi

zůstal? Tu otázku prozatím ponecháme stranou. V

68

každém případě tu musí být náš Cub, jinak by Bertie

přece nesvrhl svou ‘vápenou bombu’ právě tady. Možná

stojí ve stodole. Počkáme, až bude větší tma a půjdeme

se podívat.“

Trpělivě čekali. „Škoda, že nesvítí měsíc,“ podotkl

Biggles. „Nevadí, obejdeme se bez něho. Nemáš

náhodou s sebou baterku?“

„Ne.“

„Já taky ne. S tímhle výletem jsem nepočítal.

Půjdeme na to?“

Jestliže se nechtěli pustit přes otevřený prostor,

museli jít ke stodole oklikou. Nejdřív podél plotu až na

kraj pastviny a pak podél dalšího plotu. Čím víc se blížili

k cíli své cesty, tím šli pomaleji. Už byla úplná tma, ale

vzduch byl čistý a obloha plná hvězd. Vítr nefoukal.

Odtamtud, co posléze stanuli, viděli proti nebi

střechu stodoly. Najednou uslyšeli zblízka ostrý zvuk,

jako by cvakla klika.

Biggles se zastavil. Oba dva upřeli zrak k místu,

odkud vyšel ten zvuk. Někde u domu se objevilo

světélko, které se komíhalo nahoru a dolů. Vycházelo

zřejmě z kapesní svítilny, kterou někdo držel v ruce.

Zároveň zaslechli šepot vícero hlasů. Světlo i hlasy se

pohybovaly směrem ke stodole.

„Zůstaň stát,“ zašeptal Biggles. „Možná se nezdrží

dlouho.“

„Znělo to, jako by to byli nejmíň tři lidé,“ zašeptal

Ginger, když hlasy a světlo zmizely. To si myslil Biggles

taky.

Zůstali stát a napínali ve tmě zrak, ale vidět nebylo

nic. Občas zaslechli divné zvuky, ale nedalo se říct, co se

ve stodole děje. Trvalo to několik minut.

69

A pak se rozeřval letecký motor, až uši zaléhaly. Na

přední straně stodoly se pomalu zvedl mrak výfukových

plynů, ale jinak nebylo nic vidět. Potom rachot zeslábl.

Někdo něco hlasitě zavolal. Motor se zase rozeřval, když

byl přidán plyn. Letoun se rozběhl po louce a vzápětí se

vznesl. Neměl palubní světla.

Oba muži u živého plotu uskočili, když je stroj jen

tak tak míjel. Ani jeden z nich nepromluvil. Když hukot

zeslábl, ozval se vzrušeně Ginger. „To nebyl Cub!

Vypadalo to na Austera.“

„Byl to skutečně Auster,“ potvrdil Biggles.

„Rozumíš tomu?“ Biggles neodpověděl.

Směrem od stodoly k domu se pohybovalo světélko.

Cvakla klika, zapadla vrata, znovu se rozhostilo ticho.

Trvalo chvíli, než se zase rozmluvili.

„Co si o tom myslíš?“ ozval se Ginger. „Já to

nechápu. Je možné, že ten stroj řídil Bertie?“

„Možné to je, ale velmi nepravděpodobné. Bertie by

rozsvítil navigační světla. Nedovedu si představit, proč

by přistával tady. A tím míň, proč by teď odlétal. Přísně

vzato, nemáme důkaz, že to byl náš Auster. Podle mého

to byl Chandler na jedné ze svých nočních výprav. Víme,

že ukradl Cub, proč by nemohl někde jinde uzmout

Austera?“

„Přesto ale ta značka z vápna může znamenat jen

jedno: totiž to, že tu Bertie byl. A protože se nevrátil do

Lysettu, nemůže být daleko.“

„Kde třeba?“

„V tom domě.“

„Mohli bychom to vyzkoumat.“

„To jistojistě. Protože jestli tam Bertie je, nebude

tam zřejmě z vlastní vůle. Ale než se na to půjdeme

70

podívat, ještě něco. Auster, co právě odlétl, se nebude

proletovat jen tak pro zábavu. Má určitý cíl. A jestli ten

neznámý Cub, co ho Marcel viděl v jižní Francii, byl

skutečně Chandlerův stroj, míří teď Auster zřejmě na

stejné místo. Mohli by si tam na něho počkat. Poslouchej.

Teď se rychle vrátíš k vozu, zajedeš k telefonu a zavoláš

Scotland Yard. Požádej, aby tě spojili s velitelstvím

francouzské policie. Kdyby tam nebyl Marcel, řekni, aby

mu neprodleně dali zprávu. Obávám se, že touhle dobou

v Lysettu už nikoho nezastihneš, ale vynasnaž se.“

„Mám pověřit francouzskou policii nějakým

úkolem?“

„Ne. Řekni, že se musí rozhodnout sami, co hodlají

podniknout.“

„A pak?“

„Pak se vrátíš sem. Já se mezitím mrknu ke stodole.

Najdeš mě někde tam. Když zapískáš, odpovím ti.“

„Dobrá. Tak se měj,“ řekl Ginger a zmizel ve tmě.

71

7. NOČNÍ LET

Zavřený v místnosti usedl Bertie na kraj postele a

přemýšlel o situaci, do které se dostal. Brzo se rozhodl,

co udělá. Jiná možnost mu vlastně ani nezbývala. Kdyby

kategoricky odmítl podílet se na zločinecké činnosti

organizované ze statku, nebylo by to jen úplně zbytečné,

ale ohrozilo by to s největší pravděpodobností i jeho

život. Chandler, který ho tak pošetile zasvětil do svých

plánů, by ho už nemohl nechat odejít. Odstranil by ho z

cesty, jako zřejmě odstranil i Taffyho Welshe. Ne, to

nemělo smysl. Zůstala jen jediná možnost: musí se tvářit,

jako by přistoupil na návrh, a v klidu vyčkat, až se

naskytne příležitost a bude moct něco podniknout.

Zpočátku myslel na útěk jen proto, aby mohl

všechno povědět Bigglesovi a ostatní by pak už nechal na

něm. Znovu prohlédl okno, ale brzo poznal, že tudy se

opravdu utéct nedá. Viděl, že jeho pokoj je v zadním

traktu domu, protože měl výhled na zanedbanou

zelinářskou zahradu a přistávací plochu za ní. Aspoň ale

mohl sledovat všechno, co se tam děje.

Když si ještě jednou promyslel svou situaci, napadlo

ho, že by ani nebylo moudré utíkat. Nepředvídané

okolnosti mu umožnily vypátrat, co přesně vyvádí

Chandler a jeho kumpáni. Cítil, že má povinnost využít té

příležitosti. Zřejmě to bylo hodně výnosné živobytí, jinak

by Chandler nestál tak usilovně o druhého pilota.

Dovedl to sice zdůvodnit dost přijatelně, ale neměl i

nějaké další důvody? To Bertie nevěděl.

Za jedno byl ale vděčný. Chandler mu zřejmě od

počátku důvěřoval, jinak by ho byl dal prohledat. Proč ho

72

nepřinutili, aby jim předložil své papíry? Zapomněli na

to? Byl si Chandler jistý, že ho má ve své moci, nebo ho

nechtěl znepokojovat, dokud se nerozhodne? V každém

případě měl štěstí, protože kdyby mu byli prohledali

kapsy, našli by policejní průkaz. Měl u sebe ještě pár

dopisů, ale ty nebyly důležité. Ještě si je jednou

překontroloval a našel jeden na úředním papíru Scotland

Yardu. Strčil ho do pusy a začal žvýkat, protože to je

nejjednodušší způsob, jak nechat zmizet jakoukoli

písemnost. Horší to ale bylo s policejním průkazem, malé

kartičce v koženém pouzdře. Mohli by ho ještě dodatečně

prohledat. Kdyby průkaz našli, bylo by po legraci. Možná

ho bude brzy potřebovat, ale při sobě si ho mít netroufal.

Co teď? Chvíli přemýšlel a pak ho zastrčil mezi polštáře

křesílka, které stálo v pokoji.

Co si teď asi myslí Biggles? Nakonec se určitě vydá

hledat letadlo i jeho, je ale nepravděpodobné, že by v tak

rozlehlé krajině našel nakvap vyhozený pytel vápna.

Stačila by jedna pořádná sprška a bylo by po skvrně.

Zatím to ale vypadalo na pěkné počasí.

Protože neměl nic na práci, začal uvažovat, co se asi

děje na statku a kdo je pravým mužem v zákulisí.

Rozhodně ne Chandler. Ten nemá dost peněz, aby

vybudoval podobnou organizaci. Někdo musel koupit

tenhle dům a louku, kde se dá přistávat, pravděpodobně

tedy celý pozemek. Že by ten takzvaný strýček doktor

Hammal? To vypadalo dost pravděpodobné. Podle

zevnějšku to nebyl Angličan. Ani jméno Hammal

neznělo dost anglicky. Mimoto mluvil s cizím

přízvukem, třebaže ne tak silným, aby se dalo poznat, z

které země pochází. Bylo jasné, že v Anglii bydlí už

dlouho. Bertie došel k názoru, že Chandler pro Hammala

73

jen pracuje. Protože ho propustili z RAF a nemohl se

uplatnit ani jako civilní letec, zřejmě mu nezbývalo nic

jiného, než skočit po jakékoli, třeba i zločinecké práci.

A kdo tu ještě vůbec bydlí na statku, uvažoval

Bertie. Žena z kuchyně, co se zřejmě stará hlavně o jídlo.

Ta určitě ví, co se tu děje. A kdo dál? Čeledín, co vyhání

na pastvu dobytek. Ten musí vědět aspoň něco o lítání, i

když s letadly jinak nemá co dělat. Bude tedy asi také

členem bandy. A co další lidi? Strojník na údržbu

letadla? Chandler, který v armádním letectvu sloužil také

jako mechanik, zřejmě zvládne jednoduchou údržbu sám.

Než se dal na pití, musel být vynikající odborník, jinak

by mu nesvěřili výchovu pilotů.

Bertie se znovu rozhlédl po místnosti. Ze všeho

vysvítalo, že se tu počítá s nenadálými hosty. Tohle nebyl

Chandlerův pokoj, ten by mu přece nepřenechal. Zatím tu

nikdo nebydlel, ale pro koho tu měli místnost

připravenou? Na takovou otázku nebyla odpověď. Na

chodbě si všiml několika dveří, takže tu muselo být víc

pokojů. Dům byl rozlehlý, dříve tu zřejmě sídlil bohatý

statkář, ale k čemu slouží teď? Měl dojem, že je zařízený

jako penzion. Jací hosté tu ale bydlí, to netušil.

Bertiemu se honily hlavou všelijaké myšlenky. Z

nudy přistoupil opět k oknu a vyhlédl ven. Na pastvině se

dosud pásl dobytek. To znamená, pomyslel si, že se už

dneska lítat nebude. Potom uviděl Chandlera, jak jde od

stodoly k zahradní brance. Ruce měl začerněné a také na

tváři měl černou šmouhu. Vešel do domu. Bertie z toho

usoudil, že opravoval letadlo.

Když se ujistil, že se zatím opravdu nedá nic dělat, a

když se s konečnou platností pevně rozhodl, že přistoupí

na Chandlerovu nabídku, odevzdaně se posadil a čekal,

74

co bude dál. Zatímco poklidně seděl, upoutal ho tichý

zvuk, který už slyšel dřív. Bylo to slabé přerušované

ťukání. Protože byl prve myšlenkami jinde, nevěnoval

tomu zvuku dosud pozornost. Předpokládal, že tu asi

někde odkapává voda. Vstal a šel se podívat k umyvadlu.

Ani jeden z kohoutků nekapal. Zdálo se mu, že to ťukání

vychází odněkdu zdola. Prohlédl si vodovodní potrubí

kolem stěny, ale nikde nic.

Potom si najednou uvědomil, že mu to ťukání, jež

právě ustalo, připadalo nějak povědomé. Zdálo se mu to

jenom, nebo to skutečně byla morseovka? Jak to, že si

toho nevšiml dřív? Je tu snad někdo, kdo s ním chce

navázat kontakt? Počkal chvíli. Ťukání se ozvalo

poznovu. Teď už nebylo pochyb. Opětovně se ozývaly tři

tečky a tři čárky. Volání S.O.S.

Zatímco horečně přemýšlel, spustil se na kolena a

okamžitě poznal, že neblahé volání přichází po rozvodu

vody. Někdo tu v domě klepal na vodovodní trubku ve

svém pokoji. Kdo? A proč? Snad ještě další vězeň v

domě? Vypadalo to jako čirá fantazie, ale proč ne? On je

tu přece také zavřený. Vytáhl z kapsy penci a čekal, až

ťukání ustane. A pak tichounce vyťukal: ,zpráva přijata’.

Zároveň ale uvažoval, není-li to léčka. Rozhodl se, že

bude opatrný, protože vodovodní potrubí prochází celým

domem. Konečně se zeptal: „Kdo tam?“

Odpověď přišla neprodleně. „Jmenuju se Welsh a

jsem tu zavřený. Kdo jste?“

Bertie zamžikal očima. Takovou odpověď vskutku

nečekal. Kvůli vlastním těžkostem dočista zapomněl na

Taffyho! Taffy, pomyslel si vzrušeně, přirozeně! Teď mu

to přišlo docela samozřejmé. Odpověděl: „Já jsem pilot

Lissie. Taky zavřený.“

75

Byl přirozeně rád, ba nadšený, že Taffy ještě žije.

Hned se dali do dramatické výměny názorů, ale Bertie

byl skoupý na slovo, protože se bál, že by je mohl někdo

odposlouchávat. Není třeba tuto rozmluvu zaznamenávat

slovo od slova. Stačí shrnutí. Taffy byl ve vedlejším

pokoji. Oknem měl výhled na přistávací plochu, stejně

jako Bertie. Slyšel letadla. Austera viděl, jak nouzově

přistává. Netočila se mu vrtule. Sledoval, jak jeho pilot

jde s Chandlerem do domu. Po čase poznal, že je v

sousedním pokoji. Zkusil štěstí s morseovkou. Bertie se

zeptal, jestli mu Chandler udělal nějaký návrh. Taffy

řekl, že ano, ale že to odmítl. Protože Bertie zaslechl, že

se po chodbě blíží kroky, rychle zaťukal znamení: ,konec

přijmu’ a zase se posadil do křesla.

Dveře se otevřely a vešel Chandler. „No a?“ zeptal

se. „Co o tom soudíš? Už ses rozhodl?“ Trochu z něho

táhla whisky.

Bertie se matně usmál. „Přirozeně. Nejsem blázen a

nemám na vybranou. A jako většině lidí by se mi docela

dobře hodilo víc peněz. Mimoto mi ve zdejší nudě přijde

vhod i nějaké to vzrušující dobrodružství. Ale než si

plácnem, rád bych se zeptal na pár věcí.“

„Jen se ptej, pokud toho nebudeš chtít vědět moc,“

řekl Chandler, zavřel za sebou dveře a sedl si na postel.

Tím se odhalil revolver pod jeho sakem, zřejmě proto,

aby si Bertie dal zajít chuť na násilnou akci.

„Když do toho půjdu s váma, kde budu bydlet?“

začal Bertie.

„Přirozeně tady.“

„Ty tady bydlíš taky?“

„Ano.“

„Ale když jsem přistál, říkal jsi…“

76

„Snad sis nemyslel, že ti hned vyklopím všechno?“

„Ne, to ne. A teď o mém zdejším pobytu. Jak víš,

nemám nic s sebou.“

„Nedělej si starosti. Všechno dostaneš od nás,

pyžamo, toaletní potřeby a tak.“

„Vypadá to, jako bys na mě čekal.“

„Protože tu často bývají hosti, máme tu pro ně

zaopatření, kdyby náhodou neměli nic s sebou.“

Bertie by rád věděl, co je to za hosty, ale neotázal se

na to. Místo toho se zeptal: „Kde budu jíst?“

„S námi, když slíbíš, že nebudeš vyvádět hlouposti.“

„Musím zůstat zavřený, pokud nebudu lítat?“

„Doufám, že jen dočasně. To záleží na tobě.“

„Kdy poletím poprvé?“

„Zítra večer.“

„Cubem?“

„Ne. Austerem.“

„Jenže ten má defekt.“

„Už ne. Spravil jsem ho.“

„Co to bylo?“

„Jenom se uvolnil přívod oleje.“

„To znamená, že tam už skoro žádný olej není. Musí

se doplnit.“

„Už jsem to udělal. Oleje máme dost, ale benzinu

ne. Zkontroloval jsem ti nádrže. V Lysettu sis je dal

zřejmě naplnit.“

„Ano. Poletíš se mnou?“

„Přirozeně, musím ti ukázat cestu. Kdybys byl sám,

nevěřili by ti, že letíš s mým pověřením.“

„Nemýlím se, když předpokládám, že poletíme do

ciziny?“

„Ne.“

77

„Kam poletíme?“

„Do Francie.“

„Kam přesně?“

„Je to důležité?“

„Možná ano. Od Kanálu ke Středozemnímu moři je

to pořádný kus. Jestli poletíme až úplně na jih, asi nám

nebude stačit benzin. Ale možná, žes to už nějak zařídil.“

„Ne. Ale stihneme to.“

„Jenom když bude pěkně. Ale co když se na

zpáteční cestě ostaneme do bouře?“

„Musíme to risknout. Dopadne to dobře. Už jsem tu

trasu letěl, takže znám každý kousek. Kurz jsem určil

podle kompasu. Ale kdyby bylo něco třeba, můžeme ho

ve vzduchu zkorigovat.“

„Poletíme pro něco nebo něco odtransportujeme?“

„Oboje.“ Chandler se usmál. „Služba a protislužba,

tuplovaný výdělek. Ještě něco?“

„Vezmeš si pro jistotu s sebou papíry, ať už pravé

nebo falešné?“

„To není nic pro mě. Na tyhle krámy nemám čas.

Když chci někam letět, tak letím. Kdo mi může co

udělat?“

„Já bych se radši držel pravidel. A co když se tě

zeptají, kdo jsi?“ Bertie pochyboval a vyzvídal zároveň.

„Na signály ze země neodpovídám.“

„A když pošlou nahoru stíhačku a přinutí tě k

přistání?“

„Přinutí? Ha, ha! Dovol, abych se zasmál. Rád bych

viděl toho, kdo by mě chtěl k něčemu nutit,“ vychloubal

se Chandler.

„Jak dlouho v tom hodláš pokračovat? Nerad bych

tu strávil zbytek života.“

78

„To chápu. Já taky ne. Záleží na tom, jak to

dopadne. Ale už dost řečí. Přišel jsem ti oznámit, že je

prostřeno k večeři, jestli máš chuť sejít dolů. U stolu se

na nic neptej. Strýc by ti stejně neodpověděl. Možná ti

připadá jako morous, ale toho si nevšímej. Jednou už je

prostě takový.“

„Předpokládám, že to není tvůj opravdový strýc.“

Chandler se zase usmál. „Pochopitelně že ne.

Vyvolal jsem ho v život speciálně kvůli tobě, abych

zdůvodnil svou přítomnost v tomhle domě. Ale pojď,

půjdeme dolů.“

Bertie následoval svého hostitele do jídelny. Doktor

Hammal už seděl v čele stolu. Vedle něho seděla žena z

kuchyně. Bylo rozsvíceno a na stole stála bohatá studená

večeře. Dvě láhve vína, kaviár v miskách obložených

ledem. Nějaký mladík, zřejmě Číňan, přinášel právě

dovnitř čerstvě opečené tousty.

„Posluš si jako doma,“ pobídl Bertieho Chandler,

jakmile usedli ke stolu. „Jak vidíš, všeho dostatek.“

To musel Bertie uznat.

Není třeba popisovat podrobně zdejší stolování.

Jídlo bylo prvotřídní, ale protože se nemluvilo, byla u

stolu dost nuda. Bertie si všiml, že Chandler si místo vína

nalévá whisky a pil by jistě ještě mnohem víc, kdyby se

na něho Hammal nedíval tak povážlivě. Po jídle Bertieho

zase zavřeli do pokoje. Chandler se s ním rozloučil slovy:

„Dobře se vyspi. Zítra ze spaní asi moc nebude.“

Bertiemu nezbývalo, než poslechnout té rady. Našel

všechno, co slíbil Chandler: na lůžku pyžamo a na

umyvadle toaletní potřeby. Napadlo ho, že by mohl

vyťukat pár slov Taffymu, ale rozmyslel si to. Bylo to

příliš nebezpečné. A protože neměl žádnou důležitou

79

zprávu, bylo by to zbytečné riziko. Protože toho měl dost

na přemýšlení, trvalo nějakou dobu, než usnul, ale jinak

se té noci celkem vzato vyspal dobře.

Nazítří bylo krásné počasí. Bertie vstal, oblékl se a

vyhlédl ven. Na louce se pásl dobytek. Jinak nebylo nic

vidět. V osm se objevil Chandler a vzal ho dolů na

snídani. Stejně jako minulého dne nevládla v domě

příjemná atmosféra a u stolu se moc nemluvilo. Pak šel s

Chandlerem do stodoly, aby si prohlédl obě letadla a

zkušebně nastartoval Austera.

Když se vraceli do domu, řekl Bertie: „Poslyš, nerad

bych naléhal, ale není na čase, abys mi řekl, kam v noci

přesně poletíme? To snad můžu vědět, či ne?“

Chandler přikývl. „Myslím, že ti to radši povím

hned. Dnes se poletí na Marseille nebo trochu na sever od

města. Mám tam s někým schůzku.“

„Děkuju,“ řekl Bertie. „Teď aspoň vím, kam letět.“

„Znáš to tam?“

„Jednou jsem nad městem přelétal,“ odpověděl

Bertie ledabyle.

Po obědě se zase vrátil do pokoje a ěekal na večer.

Velké starosti si sice nedělal, ale moc příjemně se necítil.

Byl si jistý, že Chandler vypil nejmíň šest sklenic čisté

whisky. Radši by byl letěl s někým střízlivým.

Neznamená to sice, že by byl Chandler na mol, ale byl v

nebezpečném rozpoložení člověka, který má v sobě už

dost tvrdého alkoholu, ale ne zas tak moc, aby ho to

uspokojilo. Bertie znovu zvažoval možnost, nemá-li se

spojit s Taffym, pokud byl ještě ve vedlejší místnosti, ale

neudělal to ze stejných příčin jako minule.

Po chvíli ho zvuk blížícího se letadla přitáhl k oknu.

Se vzrušením sledoval, jak kolem přelétá Auster. Letěl

80

nízko a přímo. Registrační znaky nerozeznal, ale napadlo

ho, že by to mohl být Biggles, který ho hledá, což byla

pravda. Zmizel mu z očí, ale po čase se vracel, jenže už

neletěl přímo, ale cikcak. Pilot zřejmě nepostřehl skvrnu

od vápna, protože letěl pořád dál a zase mu zmizel z očí.

Zklamalo ho to, ale nepřekvapilo. Protože se na louce

dosud pásl dobytek, nebylo pravděpodobné, že přiletí

znovu.

Po čase viděl, jak čeledín zahání dobytek z pastvy.

Věděl proč. Byla to příprava na noční let. Zůstal u okna

až do doby, kdy už v přítmí nebylo nic vidět.

Když se ještě víc setmělo, otevřel dveře Chandler a

zeptal se: „Jsi připravený ke startu?“

Rychle se najedli, Chandler do sebe obrátil ještě dvě

sklenice whisky a vstal. S leteckou kuklou v ruce

vykročili ve tmě ke stodole, vpředu šel Chandler a svítil

baterkou. Byl s nimi i doktor Hammal, aby – jak říkal –

pomohl, kdyby bylo třeba. Bertie viděl, jak Chandlerovi

podává kožený váček.

„Poletíš ty?“ zeptal se Chandlera.

„Ne. Leť ty. Až budeme ve vzduchu, udám ti směr.“

„A co navigační světla?“

„Nepotřebujeme je. Není třeba, aby kdekdo věděl,

co děláme.“

Dál už se nemluvilo. Společně s doktorem

Hammalem vytáhli letoun ven. Oba piloti zasedli na svá

místa. Bylo bezvětří. Bertie nastartoval a připravil se k

odletu. Přidal plyn. Auster se rozjel. Otřesy ustaly, když

se kola odlepila od země. Stroj se vznesl.

„Teď naber výšku,“ řekl Chandler. „Chci se dostat

co nejvíc nahoru, abychom bezhlučně přeplachtili

81

pobřeží. Výšku, co při tom ztratíme, zase vyrovnáme nad

Kanálem.“

Auster se zavrtal do nočního nebe a opisoval stále

širší kruhy. Bertie si sedl pohodlněji a zapnul rádio.

Chandler udělal totéž, ale ruku nechal spočívat na

druhém řízení. „Lepší než lítat na povel,“ zazubil se.

Bertie na to nereagoval. S budoucností si starosti

nedělal. Všechno šlo jako na drátku. Asi by ale nebyl

takové pohodě, kdyby věděl o zprávě, kterou Biggles

poslal do Francie.

82

8. BIGGLES ZAČÍNÁ CHÁPAT

Když Ginger odešel hledat telefon, zůstal Biggles

ještě chvíli sedět a uvažoval. Nepochyboval, že v Austeru

sedí jako pilot Chandler nebo někdo, kdo pro něho dělá.

Bylo docela dobře možné, že je do celé věci namočeno

více pilotů.

Nejtvrdším oříškem se mu zdála skvrna od vápna na

louce. Tu musel udělat Bertie. Byla by to neuvěřitelná

náhoda, kdyby zrovna v tomhle místě svrhl pytel s

vápnem někdo jiný. Právě tady musel přistát Chandler.

Nedávný odlet stroje to jen potvrzoval. Dobytek na louce

nedokazoval nic. Ten se přece může po libosti vyhnat

ven a zase zahnat domů. Jestli ale doposavad uvažoval

správně, kam se teda poděl Bertie? Co udělal po svržení

pytle s vápnem? Kde je teď? A kde je jeho letadlo? Byl

to jeho Auster, co právě odletěl? Jestliže ano, jak se ho

zmocnil Chandler? Násilím? To by bylo možné jedině v

případě, kdyby se Bertie nedržel jeho rozkazu a přistál na

stejném místě jako Chandler. Tomu se nedalo věřit.

Možná se zdá zvláštní, že se Biggles vůbec

nezabýval myšlenkou, že by Bertie musel přistát kvůli

defektu. U moderních strojů se to totiž stává velmi

zřídka. Takže jestli Bigglese podobná možnost nakrásně

přece jen napadla, nevěnoval jí moc pozornosti. Bylo

prostě k smíchu, že by si Bertie vybral k přistání stejné

místo jako muž, kterého měl sledovat. Jak tedy

odpovědět na všechny otázky? To Biggles nevěděl a

proto došel k závěru, že se muselo stát něco, o čem nemá

tušení. Jedna věc byla však jasná. Jestli je Bertie někde

poblíž, musí být v tomhle domě nebo v některém z

83

přilehlých stavení. Protože o sobě nedal dosud vědět,

mohlo to znamenat jen jedno: není s to, protože je někde

zavřený. Jestliže je to až dosud správná úvaha, dohadoval

se Biggles, zdá se stále pravděpodobnější, že Auster, co

právě odletěl, patřil Bertiemu. Rozhodl se, že se ze všeho

nejdřív podívá do stodoly, zdali tam nenajde odpověd na

své otázky. Všude byl už nějakou dobu klid. V některých

oknech domu se dosud svítilo, ale tam se stejně zatím

podívat nechtěl. Nejdřív stodola. Pomalu se k ní vydal.

Čelní strana byla otevřená, bez vrat, protože stavba měla

zřejmě sloužit jako přístřešek pro zemědělské stroje nebo

jako seník. Po obou stranách otevřeného vchodu se

vskutku povalovaly kupky sena, které měly zřejmě bránit

zvědavým kolemjdoucím v nahlížení dovnitř. Teď bylo

seno shrnuto stranou, aby mohl vyjet Auster.

Nezaměnitelný pach letadel mu okamžitě napověděl,

co chtěl vědět: stodola slouží coby hangár. Nikde žádné

světlo, žádný zvuk, šel tedy po chvíli dál. Vstoupil

opatrně dovnitř a dokonce si troufl rozškrtnout na

okamžik zapalovač, ale plamínek zastínil dlaní, aby ho

nebylo vidět, kdyby se někdo náhodou podíval tímhle

směrem. Letmý pohled mu stačil. Stál tu Cub, zřejmě

onen pohřešovaný letoun. Vzadu byl ponk plný nářadí.

Na zemi několik sudů oleje a pak spousta harampádí.

Jinak nic zvláštního. Tak tady schovávají ukradený stroj,

pomyslil si Biggles. Ale kde je muž, který s ním letěl v

den krádeže, kde je Taffy Welsh?

Biggles se zamyšleně pohladil po bradě. Před chvílí

došel názoru, že Bertie, jestli je vůbec tady, musí být v

domě nebo v některých z přilehlých budov. Je možné, že

by tu byl i Taffy? Jestliže ho Chandler nezavraždil, dalo

se to předpokládat.

84

Nemělo cenu zůstávat nadále ve stodole a proto zase

vyšel ven. Zrovna vysvitl měsíc mezi mraky, které dosud

pokrývaly oblohu. Proto se nejdřív přikrčil do stínu

stodoly a potom se schoval za křoví a zapálil si cigaretu.

Rozhodl se, že vyčká, dokud se nevrátí Ginger. Byl sice v

pokušení prozkoumat i okolí domu, ale držel se zásady,

že člověk nemá měnit předem umluvené plány. Kdyby se

Ginger mezitím vrátil a nenašel ho u stodoly, nevěděl by,

co má dělat. Kdyby se ve tmě jeden druhému ztratili,

nemuseli by se hned tak najít.

Biggles čekal asi dvě hodiny, než slyšel tichounké

zapísknutí. Odpověděl na ně a brzy poté se vedle něho

vynořil Ginger.

„Trvalo ti to dlouho,“ řekl mu Biggles trochu

podrážděně.

„Zabralo mi dost času, než jsem našel budku a než

jsem dostal spojení s Paříží.“

„Mluvil jsi přímo s Marcelem?“

„Nakonec ano. Nejdřív ho museli sehnat a to taky

zabralo nějakou dobu.“

„Co povídal?“

„Nic moc. Poděkoval za tip a ostatní že už zařídí

sám. Kdyby něco, dá nám vědět.“

„Prima. A kdes nechal auto?“

„Na stejném místě. Tady se zatím něco dělo?“

„Nic. Podíval jsem se do stodoly. Stojí tam ten

pohřešovaný Cub.“

„Takže zatím pořád nevíme, jestli ten Auster byl

Bertieho.“

„Nevíme to jistě, ale zřejmě byl jeho. A jestli to byl

on, pak nechápu, jak se sem dostal a jak se ho zmocnil

85

Chandler. Ať se snažím sebevíc, pořád jsem z toho

magor.“

„Co teď?“

„Zbývá jediná možnost: podívat se na dům.“

„Zvenku toho moc nenakoukáme.“

„Ale dovnitř se dostaneme stěží. Museli bychom

zazvonit nebo se tam vloupat. A co bychom udali jako

důvod? Je půl jedenácté. Kdybychom se šli na něco

zeptat, začnou mít podezření a co pak? Nevíme, co se

tam uvnitř děje. Možná je tam celá banda zločinců.

Nemělo by cenu ptát se na Bertieho. A kvůli tomu tady

přece jsme. K domovní prohlídce nemáme oprávnění a

nemáme ani dostatek důkazů, abychom dovnitř vnikli

násilím. To se všechno sice vídá v televizi, ale kdyby se

nakonec ukázalo, že jsme to vzali za špatný konec, byl by

z toho průšvih. Nemám chuť vrhat se do něčeho

střemhlav. A mimoto bych rád věděl, do čeho je

zapletený Chandler. Nestačí jen sbalit tuhle bandu, ale

celou organizaci za ní.“

„A co získáme odkladem? Myslím na Bertieho.“

„Jestli je ještě na živu, těch pár hodin navíc ho

nezabije. Nedělej si starosti. Nehnu se odtud, dokud se

nedozvím, co v tom vězí. Dříve nebo později se Chandler

vrátí a možná se naskytne příležitost, jak se dozvědět

něco víc.“

„Jestli letěl na jih Francie, bude to spíš později než

dříve.“

86

87

„Nevíme, jestli tam letěl.“

„Ne, ale kdyby ano, nevrátil by se dřív než zítra

ráno. Na konci letu zřejmě přistane a bude si muset moc

pospíšit, aby se dostal před rozbřeskem zpátky. A ještě

něco. Předpokládejme, že to byl Bertieho Auster. Jen si

spočítej, jak by mohl doletět do Francie a zpátky, kdyby

byl Bertie po příletu do Lysettu nenatankoval.

Matematika mi sice dvakrát nešla, ale přesto…“

„Chandler není blázen. Určitě neodletěl bez dostatku

paliva. A možná se postaral, jak koncem cesty někde

natankovat. Všechno jsou to jen úvahy. Jsem

přesvědčený, že se vrátí sem, proto taky zůstanu tady.

Uslyšíme, jak přilétá. Nezdá se mi, že bychom se kolem

domu dozvěděli víc, ale když už jsme tady, můžeme

zkusit štěstí. Žádný spěch. Možná bude lepší počkat, až

už všichni budou spát. Potom se vrátíme sem a zatímco

budeme čekat na Austera, může si vždycky jeden z nás

zdřímnout.“

Počkali skoro půl hodiny. Když se měsíc schoval za

oblaka, vydali se podél plotu k domu, kde už se nikde

nesvítilo. Měsíc byl sice za mraky, ale stejně bylo trochu

vidět, kudy jdou.

Brankou prošli do zelinářské zahrady, což

znamenalo, že jsou v zadní části domu. Chvíli se

zaposlouchali, pak pokračovali dál. Nic nebylo slyšet.

Došli takřka k zadnímu vchodu, když se zase vynořil za

mraky měsíc a osvítil všechno jasným svitem. Okamžitě

zapadli za pár keřů; angrešty, pomyslil si Ginger, protože

se poškrábal o trny. Zůstali ležet, pro případ, že by je byl

někdo zahlédl. Ale nikde nic.

88

„Zřejmě nic netuší a proto nedrží ve dne v noci

hlídky,“ zašeptal Biggles. „Jsme poměrně v bezpečí.

Pojďme se podívat dopředu. Pak nakoukneme do

přilehlých budov.“

Vydali se k průčelí domu. Biggles se trochu polekal,

když poznal, že mu nevyšly předpoklady, že každý v

domě už spí. Nad vstupními dveřmi se ještě svítilo.

Zastavili se. Rychle se rozhlédli kolem sebe. Před sebou

spatřili vyštěrkované prostranství vroubené keři a stromy

a nájezd na cestu, kterou nebylo vidět. Jinak nikde nic.

V temném stínu keřů zašeptal Biggles: „To světlo

nad vchodem se mi nelíbí. Někdo je ještě vzhůru a já

bych rád věděl, proč. Je přece už dost pozdě.“

Zatímco o tom ještě uvažovali, najednou se všechno

objasnilo. Uslyšeli zvuk motoru a za okamžik mezi

stromy prokmitlo světlo reflektorů.

„Dej pozor, jede sem auto,“ sykl Biggles, skrčil se

co nejvíc do křoví a schoval tvář ve větvích.

Právě včas. V příštích chvílích zajel ke dveřím

luxusní bourák a ohlásil se krátkým zatroubením. Z vozu

vyskočil šofér v livreji a otevřel zadní dvířka. Vystoupil z

nich podsaditý muž s diplomatkou. V téže chvíli se

otevřely vstupní dveře domu a ven vykročila temná

postava. Muž, který přijel autem, k ní přistoupil,

vyměnili spolu pár slov a vešli do domu. Dveře zapadly.

Šofér zase nastoupil, pomalu otočil vůz a zaparkoval ho

pod stromy. Vystoupil, uzamkl dvířka a zmizel za rohem

domu. Zase se rozhostilo ticho. Světlo nad vchodem

zhaslo. Vjednom pokoji v prvním patře se rozsvítilo.

„Co to má všechno znamenat?“ zašeptal Ginger.

„Já nevím, ale ten muž tady chce dneska

přenocovat,“ odpověděl Biggles. „Kdyby chtěl zůstat jen

89

chvíli, šofér by nezaparkoval a nezamkl vůz. Přibliž se k

němu a zapiš si číslo. Na to tam nemusíme chodit oba.“

Ginger se odplížil ve stínu keřů a zanedlouho se zase

vrátil. „Daimler,“ ohlásil, „číslo mám.“ Zapsal si je do

notýsku a dodal: „Z diplomatických služeb. Má značku

CD.“

„Hrome, kdo by to mohl být?“

„Chceš tu ještě zůstat?“

Biggles chvíli uvažoval. „Ne, myslím, že by to

nemělo smysl. Ten chlap tu dneska v noci zůstane a já

nemám chuť ležet v křoví až do rána. Pojď, vrátíme se ke

stodole a pokusíme se trochu vyspat. Když zůstaneme

potichu, uslyšíme, až přiletí Chandler.“

„Jestli přiletí.“

„Co tím myslíš?“ zeptal se Biggles cestou k zadnímu

traktu domu.

„Ale napadla mě taková nepříjemná myšlenka,

Pamatuješ, co chtěl udělat Marcel, kdyby se mu ještě

někdy nechtělo v noci ohlásit letadlo? Řekl, že by ho

mohl přinutit k přistání.“

„K čertu, máš pravdu! Na to jsem zapomněl.

Chandler si to asi odskáče. Už dlouho si o něco

koledoval.“

Kradli se v bledém měsíčním světle podél zadní

strany domu ke stodole, když uslyšeli ostrý zvuk. Zvuk,

jaký někdo dělá, když chce upoutat pozornost. Vycházel

zblízka. Bleskurychle skočili za keře a zatímco se ještě

vylekaně rozhlíželi kolem sebe, uslyšeli najednou něčí

hlas. „Počkejte, nechoďte pryč.“

„Kde je kdo?“ zeptal se Biggles, který se nedokázal

zorientovat, odkud hlas vychází.

„Tady nahoře. Okno v prvním patře.“

90

Ginger se podíval nahoru a matné zahlédl něco

bledého, patrně obličej.

„Je mi jedno, jestli jste zloději, musím s váma

mluvit,“ pokračoval neznámý.

„O čem?“ zeptal se Biggles. Podle hlasu poznal, že

to není Bertie.

„Jsem tady zavřený. Pomozte mi odtud nebo dejte

zprávu policii, že jsem tady.“

„Kdo jste?“

„Nebudete mě znát. Jmenuju se Welsh.“ To byla

odpověď jako rána z čistého nebe. „Taffy Welsh?“

ujišťoval se Biggles. „Přesně tak. Jsem pilot a…“

„Víme všechno. Hledáme tě. Ale tady nemůžeme

mluvit. Právě sem někdo přijel a…“

„Slyšel jsem zatroubení a proto jsem přišel k oknu.“

„Proč nevylezeš?“

„Dveře jsou na zámek a před okny mám mříže.“

„Jak je mříž upevněná?“

„Přišroubovaná zvenčí. Nechoďte pryč. Tady vzadu

jsme v bezpečí. Dneska v noci asi už nikdo ven nevyjde.“

„Nevíš, jestli tu někde mají žebřík?“

„Žádný jsem neviděl.“

„Počkej chvíli.“ Biggles se obrátil ke Gingerovi. „Jdi

se podívat, jestli tu někde nesplašíš žebřík. Zkus to u těch

přístavků. Nářadí je ve stodole, ale bez žebříku

nezmůžeme nic. Dej na sebe pozor.“

„Jestli tu nějaký žebřík mají, já ho najdu,“ řekl

Ginger a už byl pryč.

„Zůstaň u okna, pokusíme se najít žebřík,“ řekl

Biggles Taffymu. „Víš, co je to tu za lidi?“

„Nemám tušení. Vím jen, že je to nějaká zločinecká

banda. A co vy tady?“

91

„Hledáme tě. Já jsem Bigglesworth z Létající

brigády. Víme, žes odletěl s pasažérem z Kingsmeadu a

už ses nevrátil. Lorrimore nás požádal o pomoc.“

„Ten mizera, co jsem ho vzal jako pasažéra, se

jmenuje Litton.“

„Sloužil u RAF jako pilot a ve skutečnosti se

jmenuje Handler. Jak tě dostal?“

„Vrazil mi revolver do zad a přinutil mě přistát tady.

Bydlí tu a lítá s mou mašinou.“

„Víme.“

„A teď ještě ukradnul Austera.“

„Jak to víš?“

„Viděl jsem to. Včera jsem uslyšel letadlo a když

jsem se podíval z okna, viděl jsem, jak přistává na louce

vedle Cubu. O vlásek a nabral to do stromů. Motor mu

kouřil jak pekelná pec. Musel k zemi.“

Biggles s pochopením přikývl, když se mu tím

zdůvodnilo Bertieho chování. „A co dál?“

„Chandler, jak mu říkáte, vzal pilota z Austera do

domu. A pak jsem viděl, jak stroj dopravuje do stodoly,

kde má můj Cub. Načež vyhnali ven dobytek.“

„Víš, co se stalo s tím pilotem, když přišel do

domu?“

„Jo. Zavřeli ho do sousedního pokoje.“

„Jak to víš?“

„Někoho jsem tam slyšel a spojil jsem se s ním

morseovkou. Jmenuje se Lissie.“

„Je tam ještě?“

„Ne. je pryč.“

„Kde?“

„Nevím. Ale je to přeběhlík, to je tutovka.“

„Co tím chceš říct?“ polekal se Biggles.

92

„Viděl jsem ho, jak s Chandlerem vychází z domu.

Pak odstartoval Auster. To může znamenat jedině to, že

Lissie přeběhnul k jejich bandě. Mně to taky nabízeli.

Chandler říkal, že se na tom dá trhnout moře peněz.

Myslím, že pašujou.“

„Odmítl jsi?“

„Poslal jsem ho k čertu.“

„A pak tě zavřeli?“

„Přesně tak.“

„Jak s tebou jednají?“

„Nedávají mi jíst. Myslím, že mě tak chtějí zlomit.“

„Lissie je jeden z mých mužů,“ řekl Biggles.

„To máte teda smůlu.“

„Nevadí. Šel teda s Chandlerem do stodoly?“

„Jo.“

„Chandler se vrátil?“

„Ne.“

„Myslíš, že vzal Lissieho do vzduchu?“

„Určitě. Chandler asi nechtěl, aby Lissie letěl sám.

Bál se, že by se nevrátil.“

Je pochopitelné, že Bigglesem ta zpráva zacloumala.

Ještě o ní přemýšlel, když se vrátil Ginger.

„Nemůžu tu nikde najít žebřík,“ hlásil rozladěně.

„Nelekej se,“ řekl mu Biggles. „V tom Austeru byl

Bertie.“

Ginger vytřeštil oči. „Snad nechceš říct, že…“

Biggles se zase obrátil k Taffymu. „Moc mě to mrzí,

ale momentálně ti nemůžeme pomoct. Není tu nikde

žebřík a já nevím, jak se k tobě jinak dostat. Nedělej si

starosti. Vrátíme se.“

„A kam jdete teď?“

„Počkáme si na Chandlera u stodoly.“

93

„Buďte opatrní. Nezapomínejte, že Chandler má

bouchačku. Bez ní by mě nedostal.“

„To nepochybuju.“

V té chvíli se jejich konverzace přerušila. Příčina

byla hned jasná. U Taffyho v pokoji se rozsvítilo světlo a

nějaký hlas se zeptal: „S kým to tam mluvíš? Marš od

okna!“

Taffy zmizel a Biggles se bleskurychle schoval za

křoví, Gingera stáhl s sebou a přikryl mu tvář větvemi. V

osvětleném okně se objevila druhá postava a zabouchla

je. Teď bylo zevnitř slyšet už jen slabý zvuk hádky.

Biggles chytil Gingera za paži. „Měli bychom

honem zmizet. Možná prohledají zahradu. Počkáme, až

zajde měsíc.“

Jakmile měsíc zmizel za mraky, přesunuli se kvapně

za plot a pak ke stodole. Teprve tam promluvil zase

Biggles: „Teď teda máme o čem přemýšlet.“

„Taky si myslím,“ odpověděl Ginger suše. „Myslím

na Bertieho v letadle a na Marcela, který ho klidně

sestřelí. Jestli k tomu dojde, budeme ho mít na svědomí.“

„Člověk nemůže vzít vždycky všechno za správný

konec,“ pronesl Biggles filozoficky. „Teď už je pozdě.

Jestli Auster letěl do Francie, touhle dobou tam už bude.

Rozhodně dřív, než bychom stačili varovat Marcela.“

„A to tu máme jen tak klidně sedět?“

„Slíbili jsme Taffymu, že ho v tom nenecháme.

Auster možná neletěl až na jih Francie. To jsme si jen

mysleli. Možná se každou chvíli vrátí, ale to neznamená,

že tu musíme jen v klidu čekat. Myslím, že můžeme ještě

něco podniknout.“

„A co?“

94

„Musíme se postarat, aby Cub zůstal na zemi pro

případ, že by ho chtěl Chandler použít, než to tady

vyřídíme. Není třeba kvůli tomu letoun poškozovat.

Prostě mu vypustím benzin. Bez něho se nikam

nedostane. Ty si zkus zatím zdřímnout. Vypadá to, že nás

nazítří čeká fůra práce.“

„Jestli chceš jít do stodoly, budu radši hlídat,“ nabídl

se Ginger. „Asi by ses divil, kdyby vyšel někdo z domu a

načapal tě při činu. Jestli je vchod do stodoly

zakamuflovaný senem, mohli bychom si ho sem trochu

nanést, abychom měli ve skrýši lepší pohodlí.“

„To je nápad,“ souhlasil Biggles.

Přikradli se ke vchodu do stodoly. Všude bylo ticho.

Biggles byl s prací hned hotov. S náručí plnou sena se

pak vrátili ke skrýši za živým plotem a rozprostřeli seno

po zemi. Načež si Ginger vyhrnul límec a zalehl, zatímco

Biggles hlídkoval.

Držet hlídku je už za dne velká otrava, natož v noci.

Čas se nekonečně vlekl a nic se nedělo. V domě byla

tma. Žádný hluk motoru se zatím neozval, dalo se prostě

jen čekat. Ve čtyři Biggles vzbudil Gingera.

„Stalo se zatím něco?“

„Vůbec nic, ale jestli Chandler fakticky letěl až na

jih Francie, nemůže být ještě zpátky. Přesto se tu může

každou chvíli objevit, protože přece nevíme jistě, kam

letěl. Kdybych usnul, vzbuď mě hned, jak začne svítat.“

Nebylo třeba Bigglese budit, o to se postaral

podzimní ranní chlad. Protáhl se a podíval se na hodinky.

„Šest,“ poznamenal. „Doufám, že jsme tu nedřepěli celou

noc pro nic za nic. Auster se touhle dobou už musí

pomalu vrátit, jestli se vůbec vrátí. Nedovedu si

představit, že by si Chandler troufal přeletět pobřeží za

95

světla. A pak tu máme ještě ten problém s benzinem.

Jestli se mašina neobjeví do půl hodiny, stojí patrně

někde na zemi.“

„Možná že si Chandler natankoval někde ve

Francii.“

„I to je možnost,“ souhlasil unaveně Biggles.

96

9. SMUTNÁ ZPRÁVA

Čas se vlekl. V sedm nebylo po Austerovi ještě ani

vidu ani slechu. Odbila osmá a slunce už dávno vyšlo.

Vzdálené zvuky prozrazovaly, že začal nový pracovní

den.

Biggles si vzdychl. „Auster dneska už nepřiletí,“

řekl nevesele. „Něco se muselo stát, protože vím najisto,

že ho čekají tady.“

„Jak to víš tak jistě?“

„Kvůli tomu dobytku na louce.“

Ginger vykoukl živým plotem. „Já žádný nevidím.“

„No právě. Předpokládejme, že ten dobytek

používají skutečně jako kamufláž. V tom případě by ho

už dávno vyhnali ven, kdyby se v domě vědělo, že se sem

Auster nevrátí. Z toho, že je louka pořád prázdná,

usuzuju, že na letadlo pořád ještě čekají. Tak to aspoň

vidím já.“

Ginger přikývl. „Chápu, co myslíš. Na mašinu se

pořád ještě čeká. Možná ještě přiletí. A co uděláme teď?

Zůstaneme tu dřepět celý den? Mám hlad jako vlk.“

„Musím přiznat, že nevím, co si o tom mám myslet,“

připustil Biggles. „Mám dojem, že jsme vedle. Ale jedno

vím jistě. Auster už dávno nemůže mít palivo. Jestli

někde nenatankoval, musí stát na zemi.“

„To bychom tu taky mohli zkysnout týden. Co chceš

dělat?“

„Musím si to ještě rozmyslet. Možná bychom tady

měli ještě chvíli zůstat.“

„Taffy si asi láme hlavu, proč jsme ho ještě

neosvobodili. Měli jsme přece v plánu najít Welshe i s

97

jeho Cubem. Když teď víme, kde jsou, nebylo by na čase

přejít k činům?“

„A co bys chtěl dělat?“

„Proč nevpadneme do domu?“

„To nemůžeme.“

„Proč ne? Víme, že je tam Taffy.“

„Tvrdili by, že ho neznají. K domovní prohlídce

nemáme pověření. Kdybychom do domu vnikli násilím,

mohli bychom si to pěkně zavařit. Přihodit se může

ledacos a já si to na triko neberu.“

„Jsme přece od policie.“

„To ano, jenže to neznamená, že můžeme dělat, co

se nám zamane. Musíme zákony dodržovat, ne je

překračovat. A to bychom udělali, kdybychom vtrhli do

domu. Myslím, že půjdu zavolat komodorovi a požádám

o instrukce. Ať se rozhodne sám. Na pár hodinách čekání

už nesejde. Ty zůstaň tady a drž celou věc v merku.

Vrátím se, jak nejdřív budu moct.“ Biggles vstal.

„Dělej, jak myslíš.“

„Z Lysettu zavolám do Londýna. Grant se už asi

taky diví, co mu vyvádíme s vozem. Tak se drž. Zůstaň

tady, abych tě pak zase našel.“

Biggles se podél plotu vydal k silnici. Vůz tam ještě

stál. Rychle se s ním rozjel na letiště, kam právě někdo z

personálu dovezl Granta.

„Mrzí mě, že vám tak dlouho blokujeme vůz,“

omlouval se Biggles. „Stalo se totiž něco vážného a já

bych vaše auto ještě nějakou dobu potřeboval. Jestli

chcete, najměte si na můj účet zatím jiný vůz.“

„To je v pořádku,“ odpověděl mu Grant zvesela.

„Přihodilo se tu zatím něco?“

„Ne. A vy jste našli, co jste hledali?“

98

„V podstatě ano.“

„Cub tu mezitím tankovat nebyl.“

„To vím. Víme, kde je a nespouštíme ho z očí.

Austera jsem našli taky, ale ten zase odletěl a teď může

být všude možně. Lissieho jsme nenašli, jenom tušíme,

že letí v něm. Proč, na to se mě neptejte. Nemám tušení.

Rád bych si zavolal do Londýna, jestli je to možné.“

„Ale prosím.“

Biggles se bleskově spojil se Scotland Yardem a

brzy dostal na drát svého šéfa, který právě přišel do

kanceláře. Byl to dost dlouhý hovor, protože Biggles

musel vyložit celou tu zapeklitou historii. Našli

pohřešovaný letoun ve stodole, pilot je uvězněný v domě

opodál; večer tam přijelo auto s diplomatickou poznávací

značkou; Bertie a jeho Auster jsou neznámo kde; dá se

předpokládat, že někam odletěl s Chandlerem, to

znamená s tím mužem, co ukradl Cub. Biggles popsal

celou nynější situaci a chtěl vědět, co má dělat dál. Nemá

pověření k prohlídce domu.

Komodor měl přirozeně spoustu otázek.

Zaprvé: ví Biggles, co se přesně děje v domě?

Biggles musel na otázku odpovědět záporně. Nejdřív

si myslel, že Chandler a jeho kumpáni jsou členy nějaké

pašerácké bandy. Ale příjezd diplomatického vozu v něm

vzbudil podezření, že za celou věcí bude asi něco víc.

Možná že ta záležitost má i politický podtext. Proto žádá

o další instrukce.

Komodor chtěl vědět, jestli Biggles tuší, proč k

domu přijel ten diplomatický vůz.

Biggles odpověděl, že si možná chce odvést někoho

nebo něco, až se vrátí Auster. Proto tam asi zůstal celou

noc. Zřejmě čekají na letadlo. (To znamená, že musel

99

vyložit, k čemu se používá dobytek na pastvě, což zase

zabralo nějakou dobu.)

„Co chceš dělat?“ zeptal se komodor.

Biggles odpověděl, že by se měli jít podívat, co se

děje v domě.

„Jakou záminku můžeme použít?“

„Vězní tam Taffyho Welshe. Je na čase, abychom ho

osvobodili.“

„A s ním i ostatní zajatce, které tam možná najdeme.

Z čeho bys je chtěl obvinit?“

„Z únosu.“

„To je všechno?“

„Možná na něco ještě přijdeme.“

„Nemám rád slovo: možná. Představ si, že tam

Welshe už nenajdeš. Mohli ho převést někam jinam. Co

pak?“

Biggles musel uznat, že komodor má pravdu. Mohli

by se skutečně znemožnit. „Druhá možnost je, že

počkáme na Chandlera. Uvidíme, co přiveze,“ navrhl.

Komodor řekl, že tak to asi bude nejlepší. Poradí se

ale ještě s vrchním komisařem a pak zavolá.

„Mohl byste si pospíšit, pane?“ požádal ho Biggles.

„Ginger tam zůstal sám a já bych rád co nejrychleji za

ním. Může se přihodit ledacos.“

„Zavolám co nejrychleji,“ slíbil komodor. „Zůstaň

poblíž telefonu.“

S tím se musel Biggles spokojit. Chápal stanovisko

svého šéfa. Mimo Taffyho neměli žádné důkazy. I v

případě, že ho ještě vězní v domě, museli by stejně udat

důvod prohlídky celého stavení. Ve hře bylo třeba ještě

něco víc. Kdyby se teď unáhlili, možná se už nikdy

nedozví, k čemu ta banda vlastně používá letadlo.

100

Aby si ukrátil čas, vypil dva šálky čaje a snědl pár

sendvičů, které mu přinesl číšník z aeroklubu.

Nezapomněl vzít s sebou i nějaké pro Gingera. A pak mu

už nezbývalo nic, než trpělivě čekat.

Po půlhodině zazvonil telefon. Komodor řekl, že

mezitím nformoval místní policii, což si vyžádalo víc

času. Nerad by bez vysvětlení operoval v jejím terénu.

Dohoda, k níž dospěl, připadala Bigglesovi velmi

rozumná, třebaže znamenala další odklad. Zatím za ním

už ve Vikingu letěl inspektor Gaskin a jeden z jeho mužů

a vezli s sebou zmocnění k domovní prohlídce. Měli by

ho použít jen v případě, vyžádají-li si to okolnosti. Dále

ho šéf informoval, že s nimi ještě letí policista z oddělení

pro zvláštní úkoly Scotland Yardu. Biggles na ně má

počkat v Lysettu a odvézt je ke statku. Přistanou asi za

hodinu. Pak už bude záležet na nich, pro jaký postup se

rozhodnou přímo na místě.

Biggles se sice přímo třásl netrpělivostí, ale

nezbývalo u nic jiného, než čekat dál.

Viking přistál skutečně asi za hodinu, Biggles se

přivítal se třemi policisty. Inspektor Gaskin byl starý

známý, ale brigadýra Smitha z bezpečnostního oddělení

znal jen povrchně. Všichni tři byli v civilu.

„Co se to tu všechno děje?“ zeptal se Gaskin. „Něco

jsem slyšel, ale rád bych znal podrobnosti.“

Biggles ho co nejrychleji obeznámil se situací. „Co

hodláš dělat?“

„Než jsem volal komodorovi, chtěl jsem vniknout

bez prodlení do statku a vypátrat, co se tam přesně děje.“

„A to ještě nevíte?“

„Upřímně řečeno, nevíme. Vím jedině, že tam

nechovají drůbež a dojnice, protože k tomu by

101

nepotřebovali krást letadlo. Přesně vzato: dvě letadla.

Momentálně používají jeden z mých Austerů a jestli se

nemýlím, tak ten pacholek Chandler přinutil Lissieho,

aby letěl s ním.“

„Jak se to stalo?“

„To bych taky rád věděl,“ odpověděl Biggles

bezmocně. „Kolik lidí je v domě?“

„To taky nevím.“

„Co bychom podle tebe měli teď dělat?“

„Ze všeho nejdřív bychom se tam měli rozjet a

zeptat se Gingera, jestli se zatím nepřihodilo něco

nového. Pak můžeme počkat na návrat Austera a

zatknout Chandlera nebo vtrhnout do domu.“

Všichni s tím souhlasili a hned také vyrazili v

Grantově autě na dotyčné místo.

Biggles je vedl podél živého plotu zadem ke stodole.

První, co uviděli, byl dobytek na pastvě; držel se

pohromadě v rohu louky pod stromem.

Jen co se setkali s Gingerem, Biggles se zeptal: „Jak

dlouho už je venku?“

„Asi dvacet minut.“

„Znamená to, že se Auster už vrátil?“ zareagoval

Biggles rychle.

„Ne, podle mého to znamená, že už nepřiletí, aspoň

dneska ne. Ale teď k věci. Nelekej se, Chandler je

zpátky.“

„Cože?“

„Chandler je v domě.“

Biggles se zatvářil nevěřícně: „Jak se sem dostal?“

„Můžu ti říct jedině, že nepřistál s Austerem.

Začínám pochybovat, jestli v něm vůbec kdy seděl.“

102

„Tady něco nehraje. Kdo by s ním tedy letěl? Určitě

ne jen Bertie. Ten by byl letěl hned domů. Na Lysettu

nepřistál, protože odtamtud jedu.“

„Možná že Chandler přijel autem,“ pokračoval

Ginger. „Sotva jsi odešel, slyšel jsem tam vpředu

nastartovat auto a to pak odjelo pryč. Předpokládám, že

to byl ten vůz ze včerejška. Asi za půl hodiny jsem zase

uslyšel auto, ale to tu zřejmě jen někoho vysadilo a hned

zase jelo. Chandler si třeba najal někde vůz, když musel

nouzově přistát.“

„Viděls taky Bertieho?“

„Ne. Před chvíli jsem viděl Chandlera u zahradní

branky. Chtěl jít ke stodole, ale v polovině cesty si to

rozmyslel a zase se vrátil. Potom jsem ho už neviděl.“

„Víš jistě, že ses nespletl?“

„Vyloučeno. Díval jsem se křovím v plotě a on byl

ode mne sotva na dvacet metrů.“

„Ale co se teda stalo s Bertiem? A s Austerem?

Nedovedu si představit, že by ho Chandler odstavil někde

jinde. A Bertieho by taky nenechal o samotě. Ví, že by

zavolal z první budky na policii.“

„Ale Chandler snad neví, že je Bertie z Létající

brigády?“

„Přirozeně že ne. Aspoň doufám. Ale protože s ním

Bertie nešel dobrovolně, určitě by ho nespustil z očí.“

„Můžete odpřísáhnout, že v tom Austeru byl i

Bertie?“ zeptal se Gaskin.

„Upřímně řečeno: ne. Ale všechno tomu nasvědčuje.

Taffy nám říkal, že Bertie a Chandler šli společně do…“

„Aha!“ přerušil ho Gaskin. „Podle mého najdeme v

domě zavřeného Bertieho i Welshe. Vsadil bych se, že

Chandler odletěl sám. Proč by s sebou bral Bertieho?“

103

„Nemám tušení.“

„Dobrá. Teď půjdeme do statku a tam se

přesvědčíme, jak se věci mají.“

„To bude asi nejlepší řešení. Počkejte! Co to je?“

Biggles se podíval směrem k silnici, kde nechali stát

vůz. Z toho směru se ozvalo zatroubení.

„Někdo se vrtá v Grantově autě,“ mínil Ginger.

„Spíš mi připadá, že nás chce někdo přivolat k

vozu,“ řekl Gaskin. „Postavili jsme ho dost daleko ke

krajnici.“

„Mohl by to být Grant s nějakým vzkazem,“

zamumlal Biggles. „Šel přirozeně k autu, protože neví,

kde přesně jsme. Možná má nějakou zprávu, která změní

situaci. Musíme někoho poslat k vozu. Gingere, jdi se

podívat, co se děje. My zatím zůstaneme tady.“

Ginger už letěl.

Biggles s ostatními čekali. Za deset minut viděli, jak

se Ginger vrací. Šel pomalu a díval se k zemi. Když

přišel, všimli si, jak je bledý.

„Co je?“ zeptal se Biggles stroze. Cítil, že se něco

stalo.

„Byl to Grant. Komodor mu zavolal naléhavou

zprávu a chtěl, aby nám ji hned sdělil. Zkoušel nás najít a

proto troubil,“ řekl Ginger sklesle.

„Dobrá. Našel nás. A co ta zpráva. Tak už to

vyklop.“ Biggles se upřeně díval na Gingera.

„Náš včerejší vzkaz Marcelu Brissacovi se zřejmě

neminul účinkem,“ začal Ginger pomalu a smutně.

„Počíhali si na Austera. Zaměřili ho radarem hned nad

pobřežím a sledovali ho při letu nad Francií až k místu

severně od Marseille. Tam už ho skoro měli. Vyzvali ho,

ať přistane. A pohrozili násilím. Nereagoval. Takže

104

zahájili palbu. Pravděpodobně ho zasáhli, protože stroj se

zřítil v Normandii nedaleko Kanálu.“

„Jak se to šéf všechno dozvěděl?“

„Volali mu z Paříže.“

„Kdo byl v tom stroji?“ zeptal se Biggles zvolna.

„Nikdo. Našli někoho v letecké přilbě vedle letadla.“

„Byl zraněný?“

„Mrtvý. Dostal to do srdce.“

„Jak…se jmenovala…oběť?“

„Není známo. Místní policii to nahlásil sedlák, který

viděl spadlé letadlo. Ta se spojila s ústředím v Paříži. To

je všechno, co zatím víme, kromě toho, že stroj měl

britskou registraci. To je všechno. Obětí nemůže být

Chandler, protože víme, že ten je tady. Takže to musí

být…“

„Bertie. Řekněme si to na rovinu.“

„Kdo jiný?“

Biggles si olízl rty. „Tak proto se Chandler vrátil

sám. Austera sestřelili. Je to moje vina. Někdy chce

člověk všechny přechytračit a pak to dopadne takhle.

Chandler vyvázl živý. Asi si najal letadlo nebo se přes

Kanál dostal lodí. A pak sem dojel autem. To bylo patrně

to druhé auto, cos ráno slyšel.“

Ginger přikývl a otočil se. Bylo toho na něho

najednou moc.

Rozhostilo se ticho.

Biggles si rozechvělými prsty zapálil cigaretu. „A co

teď?“ ozval se po chvíli Gaskin. „Myslím, že je na čase,

abychom si promluvili s Chandlerem,“ řekl Biggles už

zase klidně. „Tak jdeme,“ souhlasil Gaskin.

105

10. CO SE STALO S BERTIEM

Po vzlétnutí hnal Bertie stroj vzhůru, dokud mu

Chandler neřekl, že už jsou dost vysoko. Pak zamířili ke

Kanálu, jehož temnou vodu s probleskujícími světly lodí

bylo už nějakou dobu vidět. Bertie srovnal kurz na

jihojihovýchod, jak mu udal Chandler.

„Vypni motor a chvíli klouzej, ale pokud možno

moc neztrácej výšku,“ poručil Chandler.

Bertie poslechl. „Neznervózňuje tě, že máš u řízení

neznámého pilota?“ zeptal se. „Co kdybych byl

začátečník?“

„Nejsem blázen,“ odpověděl mu Chandler. „Stačilo

mi vidět, jak jsi dostal svou mašinu s nehybnou vrtulí a

kouřícím motorem v pořádku na mou louku. Tak

chladnou hlavu si zachová jen zkušený pilot. Musíš být v

branži už nějakou dobu.“

„Dost dlouho,“ připustil Bertie neurčitě. Aby odvedl

řeč jinam, zeptal se. „Co se stane, když nám dají rozkaz k

přistání?“

„Nic. Nebudeme si toho všímat. Nikdo ze země si

nás netroufne zadržet. Ta pitomá Létající brigáda je na

nás krátká.“

„Jak to víš tak jistě?“

„To se člověk dozví snadno. Prý nemají na palubě

ani zbraně.“

„Kdo ti to řekl?“

„Všeobecně se to říká. Většině lidí je to k smíchu.“

Bertie dál nenaléhal. Pobřeží přeletěli bez zadržení.

„Vidíš?“ poznamenal Chandler. „Neříkal jsem ti to?

Prostě chrápou.“

106

V letadle bylo poměrně klidno, protože měli dosud

vypnutý motor.

„Co máš v té taštičce, kterou ti odevzdal doktor

Hammal?“ prohodil Bertie ledabyle, aniž projevil

zvláštní zájem.

„Diamanty,“ odpověděl k Bertieho překvapení

Chandler.

Bertie si tiše hvízdl. „Ten balíček musí stát majlant.“

„Na normálním trhu ani ne tolik, co si myslíš.

Nejsou to drahokamy, ale průmyslové diamanty. Jak víš,

nebo jak bys měl vědět, přesná mechanika se bez nich

neobejde. Západní mocnosti se dohodly, že je nebudou

dodávat za železnou oponu.“

„To znamená, že tyhle jsou určeny pro Rusko,“

zareagoval Bertie zostra.

„Můžeš si o tom myslet, co chceš. Mně osobně je to

fuk. Já si chci jenom snadno vydělat dost peněz a vůbec

mě nezajímá, na čem je trhnu.“

Bertie mlčel. O Chandlerovi už nemohl mít horší

mínění.

Letěl směrem k světlům podél severního pobřeží

Francie.

„Fajn. Teď půjdeš na tři tisíce metrů a jakmile ti

řeknu, zase zapneš motor,“ poručil Chandler v polovině

Kanálu.

Bertie se podřídil příkazu a letoun proplachtil do

francouzského vzdušného prostoru mezi městy Le Havre

a Bayeux. Francouzské pobřežní hlídky zřejmě nespaly,

protože je několikrát vyzvaly, aby se ohlásili.

„Nevšímej si jich,“ utrousil Chandler, jako by o nic

nešlo.

„Neriskuješ moc?“

107

„Vůbec ne.“

Vzduch najednou proťal světelný kužel pátrajícího

světlometu.

„Hm,“ zabručel Chandler. „Většinou nebývají tak

aktivní. Nedělej si starosti. Pokus se vyhnout tomu

zatracenýmu světlu.“

„Letíme pod mrakem. Možná je ve vzduchu větší

provoz.“

„No a co?“

„Jestli nás z ničeho nic uvidí pilot velkého

dopravního letadla, strašně se lekne.“

„Tak ať se lekne. Věže by ho měly varovat, že tu

letíme my.“

„Ale pro pasažéry to bude šok, když bude pilot

muset provést prudký manévr.“

„Co pořád máš?“ obořil se na něho Chandler. „Bojíš

se? Přestaň otravovat a dělej, co říkám. Když dáš pozor,

nic se nestane. Ty chlapy zezdola to brzy přestane bavit.“

„Možná ano. Ale co jestli nás budou sledovat

radarem?“

„Až se dostaneme do údolí Rhóny, podletíme pod

radarem a zatrhneme jim tipec.“

Bertie pokračoval v letu. Dále k východu se objevila

světla Paříže. Pak Orleans. Ze země se už nikdo

neohlásil. Protože měl na paměti, co mu Chandler prve

říkal o nízkém letu nad údolím, soustředil se na počasí.

Dosud byla ještě slušná viditelnost, doufal, že to vydrží,

věděl totiž, že řeku vroubí kopce, rozhodně až k

Avignonu. Kdyby se k nim za špatného počasí moc

přiblížil, mohlo by to dopadnout špatně. A to navzdory

optimismu, kterým přímo sršel trochu podnapilý

108

Chandler. Později se ukázalo, že si v tom směru nemusel

dělat starosti.

Za dlouhého letu napříč Francií měl Bertie dost času

na přemýšlení. Zřejmě přistanou někde na Plaine de la

Crau. To ho zvlášť nelákalo. Bylo tam vskutku dost místa

k přistání a Chandler nepochybně počítal s blízkostí

Marignane, velkého marseilleského letiště. Jenže v

blízkosti byla i vojenská letiště a ta mají nepochybně

nejmodernější přístroje ke sledování letadel. Měl dojem,

že na pláni je také ještě jedno další letiště, ale jestli je pro

vojenské nebo cvičné letouny, to si nevzpomínal. Rád by

věděl, jestli o něm ví Chandler. Neměl by ho varovat, pro

případ, že o něm neví? Nakonec se rozhodl, že bude

mlčet. Chandler by se ho mohl zeptat, jak to, že se tu tak

vyzná.

Pak se přece jen zeptal: „Kolikrát jsi už letěl tuhle

trasu?“

„Teprve dvakrát.“

„Předpokládám, že sis na mapě důkladně prověřil

všechna nebezpečná místa.“

„Co si o mě myslíš? Tuhle operaci jsem nevymyslel

sám. Lidi, co ji vykoumali, by mi o nich určitě řekli.“

To Bertiemu muselo stačit. Netroufal si mluvit o tom

dál.

Na východě už probleskovala světla Lyonu a brzy na

to letěli nad širokým stříbřitým tokem Rhóny. Tady dal

Chandler pokyn, aby postupně klesli co nejníž. V téhle

části Francie bylo úplně jasno, takže bylo zřetelně vidět

řeku i železnici podél ní. Už se nemuseli řídit podle

kompasu. Chandler řekl, že stačí sledovat železnici, která

vede přes Plaine de la Crau k jejich cíli.

109

Zatímco Auster začal klesat, přeletěli Orange,

Avignon, Tarascon a Arles. Brzy se před nimi v bledém

měsíčním světle objevila veliká planina, kterou tu v

minulých stoletích nechaly ledovce.

„Tak fajn, teď pusť ke kniplu mě,“ řekl Chandler.

„Znám místo, kde máme přistát.“

Bertie mu přepustil řízení. Přišlo mu to vhod, mohl

se soustředit na krajinu pod sebou, aby ji mohl později

přesně popsat.

Bylo vidět jen občasná světla, většinou z aut

jedoucích po silnici, která vede planinou jižně od Arles

na východ směrem k Salomu. Uprostřed planiny Bertie

uviděl světlo tak jasné, že je podle něho mohl vydávat jen

vzhůru obrácený reflektor. Občas zablikalo jako signál.

Určitě to bylo světlo z nějakého vozu, ačkoliv ten by

musel stát pořádný kus od silnice. Nebylo by to vlastně

tak zvláštní. Půda na pláni je totiž tak tvrdá, že ten, kdo

se tu vyzná, může docela klidně sjet z vozovky do terénu.

Tady to teda bude, pomyslel si Bertie.

Brzy se ukázalo, že měl pravdu. Chandler dvakrát

zakroužil nad světlem, aby ubral výšku, a nakonec

dovedně přistál. Stroj se zastavil na třicet metrů od

velkého luxusního auta. Nemělo rozsvícená jiná světla

než to, které bylo obrácené vzhůru, ale brzy také zhaslo.

Když oba vystoupili z letounu, vystoupili i z auta tři muži

a zamířili k nim.

110

111

„No prosím, neříkal jsem ti to?“ zašklebil se

chvástavě Chandler. „Nic se nestalo, byla to hračka.“

Hned nato ale dodal drsně: „Ty zůstaň radši tady. Nemáš

do toho co mluvit.“ Rychle si přihnul z kapesní láhve a

vykročil směrem k mužům.

Bertie se pohodlně opřel o stroj a pozoroval je. Rád

by věděl, co by asi řekl Biggles takovému spolčení.

Létající brigáda a celní úřady po celé Evropě o těchhle

věcech přirozeně věděly, ale – jak řekl i sám Chandler – s

tím se nedalo moc dělat. To musel uznat častokrát i sám

Biggles a vyšší autority.

Bertie viděl, jak Chandler odevzdal mužům váček s

diamanty a jak něco od nich přijal. Potom všichni čtyři

dali hlavy dohromady a o něčem se radili. Bertie z jejich

rozhovoru nezachytil nic. Potom všichni vykročili k

letadlu. Chandler si vzal stranou Bertieho a oznámil mu:

„Vezmeme s sebou jednoho pasažéra.“

„V tom případě bude lepší, když co nejrychleji

nastoupí,“ odpověděl Bertie.

„Proč? Máš naspěch?“

„Já ani tak ne, ale tvoji přátelé by mohli mít.“

„Jak to myslíš?“

„Koukal jsem na dvě auta na silnici…“

„Silnice je odtud dva kilometry.“

„Viděl jsem, jak přijíždí dva vozy. Jely velkou

rychlostí hned za sebou. Najednou zastavily a zhasly

světla.“

„No a co?“

„Podle směru předních světel, než zhasla, usuzuju,

že se ty vozy pustily směrem k nám.“

112

„To už stačí. Ještě mě tím fantazírováním

znervózníš,“ okřikl ho Chandler a otočil se zase ke svým

kumpánům.

V té chvíli se to stalo. Měsíční svit proťalo světlo

reflektoru a začalo klouzat po planině. Byl to takový šok,

že Chandler a jeho tři muži ustrnuli chvíli jako přikovaní

k zemi. Když se probrali z prvního leknutí a chtěli utéct,

světlo si je našlo a oslepilo je. Vypukla panika. Skupinka

se rozprskla jako vybuchlá puma. Dva pádili k autu.

Chandler a další muž se sápali do letadla.

Bertie byl už připravený. Sklopil opěradlo svého

sedadla, protože jinak by se nikdo nedostal na zadní

místo. Pasažér se nasoukal do letadla a z druhé strany

skočil dovnitř Chandler a zařval: „Pryč odtud!“ Dvířka

zabouchla. Motor naskočil. Auster se rozjel a začal

nabírat rychlost. Jen co se od země odlepil ocas,

vybuchlo pod ním pár granátů. Pak ještě víc, ale to už byl

stroj ve vzduchu. Právě včas, bylo to o vous. Bertie přidal

plyn a ostrou stoupavou zatáčkou nabral výšku.

Blahořečil si, že má motor ještě teplý. Opět změnil směr,

téměř střemhlav se pustil k zemi a pak vyrazil strmě

vzhůru. Pátrající světlomet, který je prve držel v šachu, je

sice ztratil, ale stále je hledal. Bertie ještě chvíli měnil

směr a kličkoval jako tříska ve víru, když ale viděl, že se

světelný kužel sklonil k zemi a zřejmě teď pátrá po autu,

začal stoupat východním směrem a posléze změnil kurz

na sever.

„Bravo,“ poblahopřál mu Chandler. „Člověk by řekl,

že tohle neděláš poprvé.“

„Jestli se nemýlím, říkal jsi, že je to hračka.“

113

„No dobrá, dobrá. Nemusíš se hned čertit. Copak

jsem to mohl čekat? Dřív se mi podobná věc nikdy

nestala.“

„Když pořád lítáš stejnou trasu, muselo se to jednou

zvrtnout. Tentokrát na tebe přímo čekali. Děláš chybu,

když si myslíš, že na všechny vyzraješ.“

„Nech si ty řeči. Jsme v bezpečí a to je to hlavní.“

„Ne tak docela.“

„Co zase máš?“

„Nasaď si sluchátka a uslyšíš, že máme okamžitě

přistát, nebo…“

„Co nebo?“

„To přesně neříkají.“

Chandler si nasadil sluchátka. „Co se to tam žvaní?“

„Ty neumíš francouzsky?“

„Ne, proč bych měl umět?“

„Tvoje škoda. Kdybys rozuměl francouzsky, slyšel

bys, že máme přistát. Jestli nepřistaneme, odpovědnost za

následky si poneseme sami.“

„Riskneme to. Ani mě nenapadne přistávat. Pouštějí

jen hrůzu.“

„Možná. Poletíme domů?“

„To dá rozum. Kam jinam? Drž se Rhony.“

„To je přesně, co chtějí. Sledovali nás během letu

nad Francií, jinak by neposlali ty vozy přímo na Plaine de

la Crau. Vycházejí přirozeně z předpokladu, že se

budeme vracet stejnou cestou.“

„Nesmysl. Jak by mohli vědět, odkud letíme?“

„Už jsi zapomněl, že nás zaměřili, když jsme

přeletěli pobřeží?“

„Ty taky musíš všude vidět trable.“

114

„Tak se jim aspoň můžu vyhnout a zůstat ještě pár

let naživu.“

„Leť přímo domů, ať dělají, co chtějí. Nás nezadrží.

Ani nemyslím, že to ještě zkusí.“ Rozhostilo se ticho.

Pak pokračoval Chandler. „Je to zvláštní. Tohle jsem

ještě nezažil. Věděli, že přiletíme. Člověk by málem řekl,

že je někdo varoval.“

„Dost možná.“

„Ale kdo?“

„Mě se neptej. Já nevím. Na to můžeš spíš

odpovědět ty.“

Chandler si podezíravě změřil Bertieho: „Ty o tom

něco víš?“

„Mluvíš směšně. To bych tak akorát seděl tady.

Teprve ve vzduchu jsem se dozvěděl, kam přesně

poletíme.“

„To je pravda,“ připustil Chandler. „Ale přesto je

někdo musel varovat.“

„Dost možná, ale ne já,“ řekl Bertie. „Chceš pořád

ještě přímo domů?“

„To už jsem přece říkal.“

„Tak se podívej před sebe.“

Pátrající světlomety začaly jeden po druhém

prohledávat vzduch.

„Zatraceně,“ ulevil si Chandler. „Když to vezmeme

oklikou, dojde nám benzin.“

Sotva vyslovil ta slova, uviděli záblesk a hned

potom uslyšeli v těsné blízkosti ránu. Auster se otřásl a

nadskočil, jako by ho postrčili vzhůru.

„Na zástřel to docela ušlo,“ poznamenal Bertie.

Všude kolem viděli teď bílé stopy střel.

„Pusť mě k tomu,“ zavrčel Chandler.

115

„Prosím, jestli si myslíš, že to umíš líp,“ pobídl ho

Bertie. Zaklonil se a předal mu řízení.

Po chvíli musel uznat, že se Chandler vyzná. Jako,

vynikající letecký akrobat prováděl ty nejkrkolomější

kousky, aby střelce zmátl. Ani na chvíli neletěl rovně,

mašina se točila jako káča.

„Doufám, že se ti nedělá špatně,“ procedil Chandler

skrz zuby při další akrobatické kreaci.

„Mně to nevadí, ale náš pasažér to asi neocení,“

odpověděl Bertie a podíval se dozadu, jak se vede jejich

spolucestujícímu. „Leží na podlaze jako hromádka

neštěstí.“

Chandler pokračoval ještě chvíli v úhybných

manévrech, dokud střelba neustala a světla reflektoru

postupně nezhasla.

„Takhle je to lepší,“ řekl, zamířil přímo k severu a

nabíral výšku, kterou prve ztratil při akrobatických

kouscích.

„Tank nám neprostřelili,“ poznamenal Bertie a přejel

pohledem po palubní desce. „Toho jsem se chvíli bál.

Zasáhli nás párkrát. Jestli to půjde takhle dál,

nevyděláme si svoje peníze lehce.“

„Přísahám, že se to už nestane,“ dušoval se

Chandler. „Vytyčím novou trasu, i kdyby měla být delší a

my museli přitankovat. Dá se to nějak zařídit, protože

stejně budeme muset přistát. Tahle epizoda mi stačila.“

„Pokud nepošlou nahoru stíhačky, aby nás dostali.“

„Musím uznat, že ty vždycky dovedeš člověka

potěšit,“ zamumlal Chandler. „Nic lepšího tě nenapadá,

ty proroku?“

„Nikdy neškodí dát si bacha.“

Auster letěl nejvyšší rychlostí směrem ke Kanálu.

116

Bertie se stále častěji ohlížel na pasažéra. Ležel jako

prve, nehýbal se a nesnažil se posadit.

„Jak mu je?“ zeptal se Chandler. „Asi dost blbě, co?

Zřejmě nám to tam pořádně zasvinil, ale nedalo se nic

dělat.“

„Mně se to nelíbí.“

„Jak to myslíš?“

„Kdyby mu bylo jen špatně, musel by se už snažit

posadit. Bojím se, že je to horší. Od prvního zásahu se

nehýbá.“

„Myslíš, že ho trefili?“

„Vypadá to tak. Podle toho, jak leží, je v

bezvědomí.“

„Panebože! Jen to ne,“ ulekl se Chandler. „Je tak

důležitý?“

„To si myslím. Dostal jsem příkaz, abych na něho

dával speciální pozor. Jestli se mu něco stalo, tak si to

vypiju.“

„Kdo to vlastně je?“

„Nevím. Vím jedině, že si pro něho přijede na statek

nějaká šarže z jejich ambasády v Londýně.“

„Hm, nevypadá nejlíp.“

„Nemůžeš se dostat k němu?“

„Ne, pilotní sedadlo nejde posunout dozadu,“

konstatoval Bertie.

„Pak se nedá nic dělat.“

„Nemyslím. Mohli bychom přistát a dát ho ošetřit.“

„Zbláznil ses?“

„Kousek k severu je velká otevřená pláň. Jestli je

vážně zraněný, musíme pro něho něco udělat, pokud to

ještě jde.“

„To myslíš vážně?“

117

„Jestli to dostal a není ještě mrtvý, vykrvácí nám,

než doletíme domů. Nechávám to na tobě. Ty jsi tady

šéf.“

Chandler chvíli uvažoval. „Vyznáš se trochu v první

pomoci? Já ne.“

„Tak trochu. Ale dost na to, abych dokázal zastavit

krvácení, pokud to není nic horšího.“

„A potřebuješ k tomu co?“

„Vždycky s sebou vozím lékárničku pro nej nutnější

případy. Je tamhle ve skřínce.“

„Asi bychom měli přece jen přistát. Jestli jim dovezu

domů mrtvolu, schytám si to z první ruky.“

„Tvoje vina to nebyla.“

„Někdo si to odnést musí. A vzhledem k tomu, že mi

ho svěřili do péče, budu to nejspíš já. Snad máš pravdu.

Jakmile se naskytne možnost, přistaneme a podíváme se

na něj. Tak riskantní to zase nebude.“

118

11. CHANDLERŮV POSLEDNÍ TRUMF

Auster letěl sotva sto padesát kilometrů od severního

pobřeží Francie nad rozlehlými holými poli, jaká se v

tomhle úseku kraje táhnou všude. Trvalo chvíli, než

Chandler – pořád ještě u řízení – prohlásil, že vidí

vhodné místo k přistání. Země tu byla plochá a beze

stromů. Pokud Bertie mohl soudit, nevypadalo to tady

špatně. Řekl Chandlerovi, že to nechává na něm. První

rozbřesk už prosvětlil východní nebe a tu i tam bylo vidět

osamělá selská stavení. Pološero a možnost přízemních

mlh typických pro tuto roční dobu dělaly z přistání spíš

nebezpečnou než obtížnou záležitost. O tom se Bertie ale

nezmínil. Chandler byl zkušený pilot a jistě o tom věděl

svoje. Proto Bertie nechal všechno na něm. Jenže chyby

mohou dělat i zkušení piloti.

Chandler vypnul motor a začal kroužit, aby ztratil

výšku. Mezitím bedlivě pozoroval nepravidelný terén,

patrně pastvisko, které si vybral k přistání. Nepřipadalo

mu to nijak těžké. V okolí nebyl žádný strom ani nějaká

světla. Bertie se bál jen jedné věci: drátů vysokého

napětí, které shora skoro není vidět a které se v současné

době táhnou všude nad krajinou v Evropě a rozhodně i

tady ve Francii.

Chandler zakroužil naposled a nalétl na vybrané

místo přímo a zcela vodorovně.

Teprve v poslední chvíli se ukázalo, že domnělá

pastvina je ve skutečnosti zdánlivě nekonečná mokřina

zarostlá rákosím, jaké v této části Francie roste v

nížinách často. Z vlaku nebo z auta je to jasně vidět.

Bertie vykřikl: „Dej pozor!“ Jenomže už pozdě.

119

Bylo slyšet nepříjemný zvuk tření, když podvozek

proletěl rákosím, jež tu bylo jistě půldruhého metru

vysoké. Listy kovové vrtule je pokosily jako sekačka a

rozmetaly do všech směrů. Výsledek byl nevyhnutelný.

Stroj zpomalil tak rychle, že to oběma piloty hodilo

prudce dopředu, klesl na nos, ocas vzhůru a v téhle

nezáviděníhodné pozici se zastavil.

Bertie okamžitě vyskočil. Zřítili se, pokud se tomu

dá tak říkat, ale dopadlo to dobře. Přímé nebezpečí ohně

sice nehrozilo, přesto nechtěl nic riskovat.

Chandler obešel stroj a obořil se na Bertieho. „Tady

máš ty svoje plány!“

Bertie si narovnal monokl. „Plán byl dobrý, jenže

nevyšel. Tobě vinu nedávám a ty mi nemáš co vyčítat.

Měli jsme prostě smůlu. Všude jinde by to bylo lepší.

Kolem dokola jsou louky.“

„Ty řečičky si nech od cesty. Měl ses jenom dívat na

zem. Copaks neviděl, kam přistáváme?“

„Ne. V tomhle pološeru by to neviděl nikdo. Snad si

nemyslíš, že bych byl takový blázen, abych tě nechal

přistát zrovna tady, kdybych byl něco viděl? Mohlo to

dopadnout ještě hůř. Jsme aspoň na zemi. Mohli jsme

právě tak dobře skončit až po krk v bahně.“

„Chabá útěcha!“

„Nechápu, proč se tak rozčiluješ. Nezapomínej, že

tohle letadlo je čirou náhodou moje. Neměli bychom

radši vyndat zezadu toho chudáka a podívat se, jak je na

tom, místo abychom tu házeli vinu jeden na druhého?“

„No dobře. Jdeme na to.“

Při této poloze letounu dalo dost práce vyndat ven

bezvládné tělo a položit je na zem. Bertie vedle něho

120

poklekl a brzy zjistil, co se stalo. „Je mrtvý,“ řekl, když

povstal.

„Mrtvý?“ opakoval Chandler. „To je průšvih.“

„Kus kovu nebo něco podobného mu prorazilo hrud,

takže byl na místě mrtev. Zřejmě to ani necítil. Nu což,

předpokládám, že věděl, co riskuje.“

„Co s ním uděláme?“ zeptal se Chandler klidným

tónem, jako by tím otřesem vystřízlivěl.

„To nechám na tobě.“

„Nezapomínej, že ses do toho namočil taky,“

alibisticky poznamenal Chandler.

„To nezapomínám, takže se kvůli tomu nemusíme

hádat. Tady ho nemůžeme nechat ležet.“

„A co teda?“

„Prohledejme mu nejprve kapsy, abychom věděli,

kdo je.“

„A co z toho budeme mít?“

„My nic.“

„Tak proč se starat. Co na tom, kdo to je.“

„Možná měl někoho, kdo by to rád věděl,“ projevil

účast Bertie.

„To je mi putna. Mě zajímá jen jedno, abychom se

dostali odtud, než někdo přijde. Nebude trvat dlouho a

někdo uvidí, že odtud trčí ocas letadla jako věž. Copak

nechápeš, jak by to dopadlo, kdyby nás tu načapala

policie?“

„Chápu to stejně jako ty.“

„Tak fajn. Já tu už nezůstanu ani minutu.“

„A co můžeme dělat? Kam půjdeme?“

„Ty si dělej, co chceš, ale já zdrhám, dokud to ještě

jde.“

„A kam?“

121

„Na nejbližší silnici. Nějaká tu jistě někde vede.“

„A co dál?“

„Vezmu to stopem na nejbližší nádraží, než se úplně

rozední a než se provalí, co se stalo včera. Nějak se

musím dostat do Calais nebo do Dieppe a nalodit se tam

dřív, než nás začne hledat policie. Kdyby to šlo, vezmu si

taxík až k pobřeží nebo na nejbližší letiště. Někde tu

přece musí být.“

„Máš francouzské peníze?“

„Přirozeně. Jako vždycky pro všechny případy.“

„A pas máš?“

„Ne. Ale s tím si vrásky nedělám. To už nějak

uhraju,“ pokračoval sebevědomě Chandler. „A jak?“

„V prvním přístavním městě ohlásím ztrátu pasu.

Řeknu, že jsem ho měl v kufru a ten že mi někdo šlohnul.

Určitě mi dají náhradní doklad pro cestu do Anglie.“

„Děláš, jako by ses vracel sám.“

„Taky že jo.“

„A co já?“

„Dělej, co chceš.“

„Můžeš mi dát nějaké francouzské peníze?“

„Ani nápad. Potřebuju je sám.“

„Jaká velkodušnost,“ komentoval to Bertie ironicky.

„Chceš tím říct, že mě tu necháš?“

„Pojedu sám, protože tak je to jednodušší. Kdyby

tvrdili dva, že oba ztratili pasy, budou budit podezření.“

„To se nebojíš, že budu mluvit, jestli mě zatknou?“

„Ne. To je to jediný, čeho se nebojím. Ty zůstaneš

tady.“

Způsob, jakým to řekl, nebo možná intuice Bertiemu

napověděly, co má Chandler v úmyslu. Jeho oči to říkaly

jasně. Chandler měl revolver. Na místě by zůstali dva

122

mrtví muži a ti nemluví. Až se tu objeví policie, a ta se

dříve nebo později určitě objeví, bude myslet, že oba

mrtví byli jedinými pasažéry. Nevyhlásí poplach a

Chandler mezitím pohodlně zmizí.

Bertie nečekal, až Chandler uskuteční svůj plán.

Jakmile sáhne po revolveru, nebude mít už šanci. Proto

se na něho vrhl a dal mu pěstí do žaludku. Byla to tak

nečekaná akce, že se Chandler schoulil bolestí. Než se

stačil zase narovnat, vrazil mu Bertie další ránu do zubů,

takže se svalil naznak. To Bertiemu umožnilo

proklouznout pod letadlem a na druhé straně skočit do

rákosí. Nezastavil se, ale utíkal v předklonu dál.

Po chvíli Chandler třikrát vypálil. Zřejmě se už stačil

zvednout a obešel letadlo, mířil však naslepo a nikoho

nezasáhl. Bertie na něco takového totiž už čekal a zalehl

do rákosí. Zůstal nějakou dobu bez pohnutí, aby ho

neprozradil pohyb stvolů, a napjatě poslouchal. Když

posléze opatrně vstal, viděl, jak se Chandler vynořil o

dvě stě metrů dál z rákosí a jak se dal do běhu směrem k

řadě telegrafních sloupů, které se jasně rýsovaly v ranním

světle. Nepochybně stály podél silnice.

Když se Bertie ujistil, že se Chandler nevrátí, obrátil

pozornost k letounu. Způsob, jakým stroj zapadl do

rákosí, které poněkud ztlumilo náraz, vzbuzoval naději,

že by škoda nemusela být tak značná. Nejdřív

zkontroloval vrtuli, protože se bál, že se kov listů

dotykem s půdou mohl pokřivit. I kdyby to bylo jen

maličko, stroj by se už nedal použít. Naštěstí bylo

všechno v pořádku. Jeden list se sice dotýkal země, ale ta

tu byla měkce blátivá, vždyť z ní vyrůstalo rákosí.

Podvozek s dvěma koly a gumovými tlumiči však zůstal

nepoškozen. Na trupu sice zbylo pár děr po střelách, ale

123

nezdálo se, že by letoun jinak doznal větší újmy. Po

čtvrthodinové prohlídce došel Bertie k názoru, že by stroj

mohl být ještě schopen letu, kdyby ho dokázal dopravit

na otevřené pole.

Velkým problémem zůstávalo tělo nešťastného

pasažéra. Lámal si hlavu, co s ním. Kdyby byl jen

zraněný, měl by to těžší. Jenomže on byl už po smrti,

takže tu čas nehrál roli. Nechtělo se mu sice nechávat tělo

ležet venku, ale nemělo smysl snažit se uložit je zpátky

do letadla, nehledě na to, že by to sám ani nedokázal.

Zatímco ještě uvažoval, vytrhlo ho z přemýšlení

hlasité volání. Otočil se po hlase a uviděl dva zemědělské

dělníky v modrých montérkách, kteří se s koněm a

pluhem zastavili při kraji silnice a zírali do rákosového

porostu. Zvedl ruku na znamení, že je slyšel. Jeden z nich

se pustil směrem k němu, zatímco druhý držel koně.

Teď se musel Bertie bleskově rozhodnout, co udělá

dál. A hlavně, co řekne. Nejdřív ho napadlo, že by mohl

mrtvého odtáhnout dál do rákosí, kde by ho nebylo vidět.

To se mu ale příčilo a proto od nápadu upustil. Nakonec

neudělal nic a spoléhal na to, že ho něco napadne.

Za chvíli před ním stanul dělník, pořádně udělaný

chlap s červeným obličejem a velkým knírem. Přátelsky

se usmál a zeptal se přirozeně francouzsky: „Nehoda,

pane?“

„Ano.“

Muž obešel letadlo a prohlížel si je. Najednou se mu

změnil výraz tváře, když na zemi uviděl tělo. „Bože na

nebi! Je to s ním vážný?“

„Je mrtvý.“

„Co se stalo?“

124

„Museli jsme nouzově přistát – a takhle to dopadlo.“

Bertie ukázal na letadlo. „Co chcete dělat?“

„Zrovna jsem o tom přemýšlel, když jsem vás slyšel

volat. Ani nevím, kde jsem. Kde bydlíte?“

Muž ukázal na dům v dálce: „Tamhle.“

„Máte telefon?“ Bertie si pomyslel, že zavolá do

Paříže a to že bude nejrychlejší způsob, jak o celé věci

informovat Scotland Yard.

„Non, monsieur.“

„A kde je nejbližší místo, odkud bych si mohl

zatelefonovat?“

„Lavin.“

„Jak daleko je odtud Lavin?“

„Sedm kilometrů.“

To je asi pět mil, vypočítal si rychle Bertie. Dost

daleká procházka. „A nejbližší doktor?“

„Taky v Lavinu.“

Bertie rychle uvažoval. Možná je dobře, že je to tu

tak daleko od obydleného světa. Co se stalo minulé noci

na jihu, to tady ještě nevědí. Proto zdejšímu sedlákovi

také nic neříkají britské registrační znaky na trupu

letadla.

„Máte doma auto?“ zeptal se Bertie. „Non,

monsieur.“ Muž se maličko usmál, jako by to byl vtip.

„Musím nějak sehnat pomoc,“ pokračoval Bertie.

„Myslím, že tohle letadlo by mohlo ještě lítat, kdybych

ho dostal na otevřené pole. Do Lavinu bych se tak dostal

co nejdřív. Vede tady někde železnice?“

„Non, monsieur.“

„Mohl byste mi pomoct odtlačit letadlo na otevřené

pole?“

125

„Ale jistě. S radostí, pane, jestli chcete. Můj syn sem

může zajet s koněm. Půjde to tak líp. A co chcete dělat

s…“ Muž ukázal na tělo.

„Budu ho tu muset nechat, dokud nepřijde policie.

Pošlou sem nepochybně sanitku s doktorem.“

Muž chvíli zaváhal a pak řekl, že dojde pro syna.

Došel jen do půl cesty a zavolal na něho. Syn zřejmě

pochopil, oč jde, vypřáhl koně z pluhu a vydal se s ním k

nim. Když došel, poradili se nejdřív, jak do toho. Potom

spojenými silami letoun narovnali. Bertie si ho ještě

jednou prohlédl. Když viděl, že se nic nepolámalo, řekl,

že ho mohou odtlačit.

Ukázalo se, že za pomoci koně to není zase tak

těžké. Upevnili lano na podvozek, Bertie a starší sedlák

zvedli letounu ocas, syn vedl zpředu koně a tak vytáhli

stroj na právě zorané pole. Tam koně zas vypřáhli, Bertie

se posadil k řízení a mrkl na palubní desku, jaký má stav

benzinu. Bylo ho ještě dost. Nastartoval a motor hned

naskočil.

Bál se, že se mašina začne třást, protože možná

přehlédl

nějaký

defekt,

ale

byla

to

naštěstí

neopodstatněná obava. Požádal muže, aby stlačili ocas k

zemi a přidal plyn. Na otáčkoměru viděl, že motor je v

pořádku. Několikrát přejel po poli a byl spokojený. Věděl

přirozeně, že ve vzduchu se mu může ledacos přihodit,

ale věděl taky, že mu nezbývá jiná možnost.

Pořád ještě chtěl zaletět jenom do Lavinu a tam se za

pomoci místní policie spojit s Marcelem Brissacem v

Paříži. Jen jemu může říct pravdu. A pak ho najednou

napadlo, že to možná ani není třeba. Bleskurychle si

vypočítal, že by sotva za dvě hodiny mohl být už v

Anglii, půjde-li všechno hladce. Protože bylo ještě tak

126

brzo po ránu, možná by trvalo stejně dlouho, jestli ne

déle, než by sem dorazil Marcel. Místní policie, která ho

nezná, by mu mohla dělat potíže. Možná by ho podezírali

nebo dokonce i zavřeli. Do nekonečna by ho vyslýchali.

Nemohl si dovolit takové mrhání časem. Měl jen jediné

přání: spojit se co nejrychleji s Bigglesem. Dřív než

dorazí do Anglie Chandler. Jestliže to Chandler stihne

dřív, může to mít nedozírné následky. Co když bude chtít

zahladit stopy a odstranit Taffyho a obyvatele statku?

Připadal si sice jako podrazák, že se tak zle odvděčí

svým ochotným pomocníkům v nouzi, ale nedalo se nic

dělat. Zajel k nim a křikl na ně z okénka: „Zůstaňte u

těla, než přijde policie.“ Potom přidal – i když ne beze

strachu – plný plyn, ještě stále připravený při

sebemenším náznaku vážného defektu vypnout motor,

ale nakonec se přece jen vznesl do vzduchu. Ještě stále

zneklidnělý letěl chvíli rovně, potom velmi opatrně začal

stoupat. Uplynulo pár minut a letadlo se doposud chovalo

normálně, takže si konečně oddechl a pomalu se stočil

severním směrem k Anglii.

Když ještě trochu vystoupal a podíval se před sebe,

uviděl kupovité mraky, které táhly jako obrovité květáky

v čerstvém sverozápadním větru z Atlantiku po Francii.

Byl tomu rád, protože si moc dobře uvědomoval, že

dávno ještě nemá vyhráno. Vzhledem k událostem z

minulé noci na jihu se dalo čekat, že na stráži bude i tady

na severu celá francouzská vzdušná obrana. V takové

situaci přijde oblačnost vhod, kdyby ho chtěli napadnout

ze země, nebo – čeho se bál ještě spíš – ze vzduchu.

Způsob, jakým přivítali předešlé noci Austera,

překvapil Bertieho stejně jako Chandlera. Něco takového

je velmi neobvyklé. Běžně se z věže vyzve neznámé

127

letadlo, aby se vzdálilo, jestliže se příliš přiblíží k trase

linkového stroje. Ale Bertie ještě nikdy nezažil, že by v

případě nereagování začala v plné síle operovat

protiletecká obrana. K tomu musela mít nějaký pádný

důvod. Ani ve snu by ho nenapadlo, že v tom má prsty

Biggles.

Ještě se nerozhodl, jaký bude cíl jeho letu. Zatím na

to neměl čas. Teprve teď začal přemýšlet. Kde by asi

nejspíš našel Bigglese? V Londýně? To pravděpodobně

ne. Biggles ho přirozeně hledá a v tom případě bude mít

stanoviště v Lysettu. Kdyby ho nenašel tam, Grant mu

poví, kde je nebo co právě dělá. Bertie se rozhodl, že

poletí do Lysettu. Už věděl, co udělá, jestli ho při přeletu

hranic vyzvou rádiem, aby se ohlásil. V tom případě mu

zbývá jediné: nahlásí vlastní totožnost a registraci

letounu a mimoto udá i své identifikační číslo z

Interpolu. Spíš se ale bál, že by po něm takhle za světla

mohl začít pálit nějaký střelbychtivý pilot.

Když se přiblížil k nebezpečné zóně pobřeží a

Kanálu, rozhodl se, že popadne – jak se říká – býka za

rohy a sám se spojí se zemí, dřív než se něco stane.

Celkem vzato se už delší dobu divil, že se zatím neděje

vůbec nic. Kdyby byl vyhlášený poplach, zachytil by to

přece už rádiem. Vtom ho napadlo, že ho třeba ani nemá

zapnuté. Mohl na to myslet dřív, ale měl jiných starostí

nad hlavu.

Zapnul rádio, ale přesto zůstalo zvláštní ticho.

Zakroutil knoflíky a přitiskl si pevněji k uším sluchátka.

Vůbec nic, ani žádné praskání. Bylo to zvláštní. Čekal, že

zaslechne aspoň nějaký šum, hlasy nebo možná i hudbu

stovek vysílačů všude po Evropě, ale nebylo slyšet

naprosto nic.

128

Netrvalo dlouho a pochopil, co se stalo. Rádio

nefungovalo. Nemělo cenu pátrat po příčinách poruchy

nebo po tom, jestli spojení prve nepřerušila nějaká střela.

Rádio prostě nefungovalo a basta. Nedalo se nic dělat, ale

skutečně ho to zneklidnilo. Právě teď ho třeba už volají

ze země a když neodpoví, může to mít značně

nepříjemné následky.

Znepokojeně se rozhlédl kolem sebe. Široko daleko

žádné jiné letadlo. Takřka kolmo pod ním se rýsoval bílý

pruh bizarního pobřeží Normandie, vlevo ostře zaříznutý

do černé vody Kanálu. Vystoupal až na šest tisíc stop, ale

kupovitá oblačnost byla pořád ještě nad ním. Rozhodl se,

že zůstane pod ní, nejen aby se snáze dostal nad anglické

pobřeží, ale také proto, že v mracích bývají zrádné

vzdušné díry a on by nerad vystavoval letoun větším

otřesům, než je nevyhnutelně nutné.

Bylo mu jasné, že nemá na vybranou: strhl k sobě

řidicí páku a vystoupal tak vysoko, aby mohl zůstat ještě

těsně pod mraky, ale aby se do nich mohl také rychle

vnořit, kdyby bylo třeba hledat krytí. Nebylo to nej

šťastnější řešení. Velmi dobře si totiž uvědomoval, že pro

každého ze země je jasně viditelný asi jako moucha na

právě vybíleném stropě. Ale ze dvou zel vybral menší,

podařilo se mu přeletět pobřeží a ocitl se nad vodou.

Nic se zatím nestalo. Už už se zdálo, že si dělal

zbytečné starosti, když se mu všechny iluze najednou

krutě zbortily. Přímo v jeho kurzu, půl kilometru před

ním, vylétl ohnivý paprsek a vykroužil černou kouřovou

spirálu. Předpokládal, že tohle bylo varování. Jestli je

bude ignorovat, budou následovat opravdové střely

zblízka.

129

Na chvíli zaváhal. Kdyby teď slétl dolů, mohl by

zdůvodnit své chování. Ale to by nevyhnutelně zabralo

hodně času, protože by jeho slova musel potvrdit Londýn

i Paříž. A čas byl drahý a nebylo radno s ním plýtvat.

Chandler by tím dostal příležitost, aby se vrátil domů a

všechny zalarmoval. Bůh ví, co by se pak dělo s Taffym.

Přitáhl řídicí páku a namířil si to strmě vzhůru.

Okamžitě ho zahalila studená, šedá a vlhká mlha.

nepřestával stoupat, protože se chtěl dostat nad mraky.

Nechtělo se mu hledat v téhle temnotě cestu přes Kanál.

Jenže mraková pokrývka byla pořádně tlustá a trvalo

hodnou chvíli, než ji prorazil. Pak se ale šeď změnila v

průsvitnou bělost a letěl zase v slunci s jasně modrým

nebem nad hlavou. Jenomže brzo k svému zděšení

poznal, že nad hlavou nemá jen modré nebe. Ve

vzdálenosti necelé míle letěla formace tří stíhaček

Mystere s modro-bílo-červenými barvami francouzských

vzdušných sil. Podle způsobu, jakým se k němu řítily, se

dalo usoudit, že je ze země museli na něho navést. Čekali

tu na něho.

Ale Bertie nečekal. Zase se zanořil do mraků jako

kachnička potápka, když po ní ze břehu házejí nezbedné

děti kamením a ona se potopí do špinavé vody.

130

12. ROZUZLENÍ NA STATKU

Zatímco Bertie letěl za obtížných okolností k

domovu, uvažoval Biggles, otřesený tragickou zprávou,

kterou mu přinesl od šéfa Grant, není-li už na čase se

vším skoncovat a vpadnout bez prodlení do statku. Další

odklad neměl cenu a celá záležitost mu už lezla krkem.

Řekl ostatním, co si o tom myslí.

„Než přistoupíme k činu, měli bychom se nejdřív

poradit, jak postupovat,“ navrhl Gaskin mírným tónem.

„Zatknu Chandlera pro krádež letadla,“ řekl Biggles.

„Až se dozvíme víc o té historii ve Francii, třeba ho

obviníme i z vraždy. Dlouho se s ním párat nebudeme.

Další obytelé můžou zatím do vyšetřovací vazby. Až si

vyslechneme, co nám k tomu řekne Taffy Welsh,

poznáme, do jaké míry jsou spoluvinní. Taffy tam seděl

už dost dlouho zavřený. Ale bez ohledu na to, já chci

dostat do rukou Chandlera.“

„Ty si opravdu myslíš, že zastřelil Bertieho?“

„A je nějaká jiná možnost? Ten člověk, co ho našli

mrtvého vedle Austera, nezemřel na následky nouzového

přistání. Byl zastřelený. Kdo by to mohl být jiný než

Bertie? A kdo jiný ho mohl zastřelit než Chandler? Víme

jistě, že odletěli spolu. Taffy je viděl, jak jdou do stodoly,

kde byl Auster. A my je viděli, když vzlétli. Co chcete

vědět víc?“

„Motiv. Dovedeš udat důvod, proč by měl Chandler

zabíjet Bertieho?“

„Ano. Stroj stál na zemi. Vypadalo to, že je oba

zatkneme. Bertie toho věděl dost. Zřejmě by vypovídal

na policii. Takhle asi Chandler uvažoval a měl pravdu.

131

Byl rozhodnutý, že si za každou cenu zachrání vlastní

kůži. Nosil u sebe revolver. Proto taky mohl přinutit

Taffyho, aby přistál tady. To všechno mi stačí. Co se tu

dělo jinak, o tom se zatím můžeme jen dohadovat, ale

možná, že odpověď najdeme uvnitř. Chci dostat

Chandlera.“

Gaskin přikývl, vyklepal si dýmku o podpatek

vysoké boty a zastrčil ji do kapsy. „Dobrá, bude po tvém.

Dovedu si představit, jak se cítíš. Lepší, když nepůjdeme

ke dveřím všichni. Rozdělíme se. Tak budeme moct držet

v šachu oba vchody, kdyby chtěl Chandler utéct. Jestli je

opravdu tím, za koho ho máme, je pokus o útěk velmi

pravděpodobný. A pokud má ještě revolver, musíme si

dát pozor. Jestli ho použil jednou, nebude se zdráhat

udělat to podruhé.“

„Na to jsem myslel.“

„Máš revolver?“

„Ne. A ty?“

„Já ne. Jsou chvíle, kdy bych byl v pokušení použít

ho a z toho by pak byly jenom trable. Mimochodem, víš,

jak se jmenuje vlastník tohohle domu?“

„Ne. Pojďme to zjistit. Navrhuju, abychom my dva

šli společně k zadnímu vchodu. To jsou dveře, co vedou

do zahrady. Máme povolení k prohlídce pro případ, že by

se nás na to ptali. Ostatní ať jdou k přednímu vchodu.

Třeba mají v garáži auta a někdo by s ním možná chtěl

ujet. Je všechno jasné?“ Biggles domluvil a rozhlédl se

kolem sebe.

„Ano, co se mě týče,“ řekl Gaskin krátce.

„Dobře. Pospěšte si,“ řekl Biggles mužům, kteří

měli jít k čelní straně domu. „Dávám vám pár minut,

132

abyste zaujali pozici. Pokuste se dostat k domu co

nejblíž, ale tak, aby vás nebylo vidět. Tak do toho.“

Ginger šel se strážmistrem Smithem a dalším

policistou k domu.

Biggles a Gaskin ještě chvíli počkali. Pak Biggles

odhodil oharek cigarety do trávy, zašlápl ho a řekl:

„Pojďme.“

Šli nepokrytě k zahradní brance a přes zahradu ke

dveřím. Gaskin zaklepal. Dveře jim otevřela nevábná

ženština, kterou prve viděl v kuchyni Bertie. Přes rameno

jí nakoukl mladý Číňan, umývající v dřezu nádobí.

„Rád bych mluvil s pánem domu,“ řekl Gaskin.

„Není doma,“ vyštěkla žena a už už by mu

zabouchla dveře před nosem, kdyby Gaskin mezi ně

nestrčil nohu.

„Jak se jmenuje?“ pokračoval nerušeně Gaskin.

„Kdo jste?“

„Jsem od policie.“

„Doktor Hammal. Už jsem říkala, že není doma.“

„V tom případě bych rád mluvil s panem

Chandlerem. Vím, že ten doma je.“

Žena se znovu pokusila zabouchnout dveře, ale

Biggles kolem ní proklouzl, odstrčil Číňana, který se mu

pokusil bránit ve vstupu, proběhl kuchyní a otevřel

protější dveře.

V zakouřené místnosti uviděl v křesle poměrně

starého muže. Na stolečku před sebou měl láhev whisky

a dvě sklenice. „Jste doktor Hammal?“ zeptal se ho

Biggles docela vesele.

„Jak si dovolujete vpadnout mi takhle do domu?“

„Jsme od policie.“

„To je mi fuk. Nemáte právo…“

133

„Máme příkaz k domovní prohlídce. Na něco jsem

se vás ptal a uděláte dobře, když odpovíte. Jste doktor

Hammal?“ Biggles si všiml, že vedle něho stojí Gaskin.

„Ano. Co chcete?“

„Je tenhle dům váš?“

„Jo. A co má bejt?“

„Bydlí tu mimo vás a ty dva v kuchyni ještě někdo?“

„Nikdo.“

„Víte to jistě?“

„Říkal jsem přece. Snad nebudete tvrdit, že lžu.“

„A co ten muž, kterého máte zavřeného nahoře?“

„Nevím, o čem mluvíte. Zbláznili jste se? Proč bych

někoho zavíral nahoře?“

„To mi nemusíte říkat. To vím. Mluvil jsem s ním. A

kde je Chandler?“

„Nikoho toho jména neznám.“

Biggles pokrčil rameny. „Musíte vědět sám.“

Nastavil ruku. „Dejte mi klíč od pokoje, kde jste zavřel

pana Welshe. Vím všechno. Neztrácejme čas.“

„No tak teda,“ uvolil se Hammal, pomalu vstal a

belhal se o holi k psacímu stolu. Otevřel zásuvku. Potom

se najednou prudce otočil a zamířil na ně revolverem.

„Nehýbejte se, nebo ho budu muset použít,“ řekl, aniž

zvýšil hlas.

„Tím si moc nepomůžete,“ na to Biggles. „Jen si pro

sebe celou věc zkomplikujete.“

Hammal neodpověděl. Se zbraní v ruce došel ke

dveřím na druhé straně místnosti a otevřel je.

„Chandlere,“ zavolal. „Pojď sem. Potřebuju tě.“

Ozvaly se kvapné kroky a objevil se Chandler. Tvář

měl brunátnou, jako by hodně pil, ale situaci stačil

zhodnotit jediným pohledem. „Co se tu děje?“ zeptal se a

134

klouzal očima z pistole v Hammalově ruce na

návštěvníky.

„Jsme od policie a rádi bychom vám položili pár

otázek,“ odpověděl Biggles. „Nejste povinen na ně

odpovídat a musím vás upozornit, že všechno, co řeknete,

může být použito jako důkazný materiál.“

„Ty žvásty si nechte od cesty. Co byste rádi?“

„Tak zaprvé: domníváme se, že nosíte střelnou

zbraň. Je to tak?“

„No a co?“

„Odpovězte mi na otázku. Máte revolver?“

„Ano, ale…“

„Důvod mě nezajímá. Radím vám, abyste ho

nepoužil. Letěl jste včera večer do Francie?“

Ta otázka Chandlera očividně zaskočila. Nenucené

se zasmál. „Proč myslíte?“

„Otázky tu kladu já. Letěl jste v Austeru, že ano?“

„No a co? Šel jsem si na chvíli zalítat jen tak pro

zábavu a možná jsem se nešťastnou náhodou dostal i nad

Francii. To se může stát.“ Chandler se pokoušel mluvit

co nejpřirozeněji.

„Ten stroj nebyl váš, ale o tom se teď nebudeme

bavit. Letěl jste ještě s někým. Kdo to byl?“

„Kecy.“

„Tak? No, když mi to nechcete povědět sám, tak

vám to povím já. Ten letoun byl policejní Auster a váš

pasažér byl seržant Lissie z Létající brigády.“

Chandler nedokázal zastřít, jak ho to sdělení vyvedlo

z míry. Šel na druhou stranu místnosti, nalil si plnou

sklenici whisky a obrátil ji do sebe.

135

Hammal se na něho vztekle obořil: „Ty idiote

pitomá! Lháři! A tos mi namluvil, že Lissie je tvůj

kamarád.“

Teď se navztekal i Chandler. „Potřeboval jsem ještě

jednu mašinu. A tys s tím souhlasil. A potřeboval jsem

ještě jednoho pilota. Jak jsem k čertu mohl tušit…“

„To stačilo,“ přerušil ho Biggles. „Mám vám to

dopovídat dál? Nad Francií vás vyzvali, abyste se

ohlásil.“

„Blbost. Proč by mě měli vyzývat?“

„Protože jsem viděl, jak odlétáte. A dal jsem zprávu

do Francie, aby si dali pozor.“

Chandler na něho vytřeštil oči.

„Přistáli jste v Marseille a tam vás skoro dostali.

Podařilo se vám uletět, ale v Normandii na vás zahájili

palbu a museli jste přistát. A ty jsi tam zastřelil druhého

pilota, aby sis zachránil vlastní kůži,“ dokončil Biggles

už zhurta.

Hammal, který z Chandlera nespouštěl oči, si na

něho teď vyjel: „Tos mi neřekl! Povídal jsi…“

„Teď dost,“ přerušil ho Biggles. „Potom si

poslechneme, co k tomu máte co říct vy.“

„Ujišťuju vás, že o tomhle jsem nevěděl,“ prohlásil

Hammal.

Biggles byl rozhodnutý, že se dozví co nejvíc o

Bertiem, proto zaútočil zase na Chandlera. „Chceš k

tomu ještě něco dodat, než tě zatknu pro vraždu seržanta

Lissieho z Létající brigády?“

„Tak to nebylo,“ koktal Chandler, dočista vyvedený

z míry.

„Já Lissieho nezastřelil.“

„A kdo teda?“

136

„Jak to mám pro všechno na světě vědět?“

„Nechceš snad tvrdit, že nebyl na místě neštěstí?“

Chandler se zhluboka nadechl. „Tak dobře. Zřejmě

toho víte hodně. Povím vám teda celou pravdu.“

To

bylo

přesně

to,

nač

Biggles

čekal.

„Posloucháme.“

„Musím uznat, že většina z toho, co jste říkal, je

pravda. Včera jsem skutečně odletěl do Francie. Lissie

chtěl letět se mnou a já souhlasil. Letěli jsme Austerem.

U řízení byl on. Přistáli jsme v Marseille. Cestou domů

po nás stříleli a my přistáli v Normandii, ale ne proto, o

čem jste mluvil. Nebylo ještě úplně světlo a to, co jsme

pokládali za louku, byla mokřina. Zabořili jsme se do ní.

Rozhodli jsme se, že bude lepší, když do Anglie utečeme

každý na vlastní pěst.“

„Proč?“

„Uvědomili jsme si, že jsme v bryndě.“

„Já ti povím, jak to bylo. Lissie ti řekl, že je od

policie a že není důvod, proč by měl utíkat. Načež jsi

vytáhl revolver a zastřelil jsi ho.“

„Ani nápad! Lissie mi neřekl, že je od policie. To

jsem poprvé slyšel od vás. Přísahám, že jsme se rozešli u

letadla. Já se dostal na cestu, vzal jsem to stopem k

nejbližší garáži, najal jsem si auto a odjel na letiště v

Barguise. Do Anglie jsem se vrátil letadlem. Taková je

pravda.“

Bigglesův hlas byl tvrdý a studený jak led. „Buď jsi

slyšel, že je Lissie od policie, nebo jsi se ho prostě chtěl

zbavit. V každém případě jsi ho zastřelil a nechal jsi ho

ležet vedle letadla. Našel ho tam jeden sedlák. Šel na

policii a ta uvědomila Scotland Yard. Není to tak?“

137

„Tak to není!“ zaprotestoval Chandler prudce.

„Vedle letadla ležela skutečně mrtvola, ale to nebyl

Lissie.“

„A kdo teda?“

„Hned vám to povím. To byl…“

„Drž hubu, pitomče!“ okřikl ho Hammal.

Chandler se na něho vztekle obořil. „Snad si

nemyslíš, že se dám pověsit za vraždu, kterou jsem

nespáchal?“

„Říkám, že máš mlčet. Napovídals toho už až moc.“

„A kdo vůbec myslíš, že jsi? Staráš se jedině o to,

abyste ty a ta tvá zatracená banda zůstali z obliga. Na to

ti už neskočím.“ Chandler se zase obrátil k Bigglesovi.

„Ten člověk, co jsem ho nezabil já, ale odštěpek granátu,

byl…“

Nedokončil větu, zřejmě postřehl, že na něj Hammal

zamířil. Zlomek vteřiny před tím, než stačil vypálit,

uskočil Chandler stranou jako kočka. Vzápětí zmizel

dosud otevřenými dveřmi, Gaskin přiskočil k Hammalovi

a vykroutil mu zbraň z ruky. „Už toho bylo právě dost,“

zavrčel. „Zatýkám vás pro pokus o vraždu.“ Cvakla

želízka. „Chandler nám neuteče.“

V tom si ale Biggles nebyl tak jistý. Proběhl

kuchyní, aby u zabránil v útěku zadem. Doufal, že muži

před hlavním vchodem mu znemožní únik předem.

Zároveň horečně uvažoval. Něco v Chandlerových

slovech mu napovědělo, že tentokrát mluvil pravdu.

Proto se ho Hammal snažil umlčet. Z toho mála, co bylo

řečeno, vysvitlo, že v letadle možná seděla ještě třetí

osoba, jejíž totožnost měla být utajena.

Další Bigglesovy úvahy přetrhl výkřik.

138

„Pozor! Chandler! Vyskočil oknem!“ vykřikl

Ginger.

Biggles se podíval přes zahradu k pastvině. Dírou v

živém lotě zahlédl, jak na druhé straně pádí Chandler.

Jeho úmysl byl jasný. Chtěl zmizet v Cubu.

Biggles se rozběhl za ním, ale byl si jistý, že má

stejně vyhráno. Spoléhal na to, že Chandler uvidí na

palivoměru, že má benzinu sotva na pár set metrů letu.

Jenže podívá se Chandler vůbec na palubní desku?

Zkontroluje stav? Možná že ne. Natankoval přece právě v

Lysettu a od té doby stroj nepoužil, proto jednoduše

vyjde z předpokladu, že má plnou nádrž. Nebude si nic

ověřovat.

Biggles utíkal za Chandlerem a křičel na něho, ať

zůstane stát. Chandler sice už dorazil ke stodole, ale

výzvu dobře slyšel, protože se otočil s revolverem v ruce.

Biggles uskočil do škarpy, která vedla podél plotu.

Chandler po něm dvakrát vypálil.

„Zkontroluj si benzin!“ řval ze všech sil Biggles, ale

nevstával. Neměl chuť postavit se beze zbraně

ozbrojenému zoufalci. Jeho slova zanikla v rachotu

startujícího motoru. Nepřestával na Chandlera křičet,

dokud si neuvědomil, že zbytečně mrhá dechem. Risknul

to tedy a vstal. Z kokpitu by Chandler stejně mířil jen

stěží. Uvědomil si, že musí dbát na to, aby mezi ním a

mužem v kabině byl motor, a rozběhl se ke stodole.

Doběhl tam právě ve chvíli, kdy řvoucí Cub vyrazil ven.

Jen tak tak, že před ním uskočil.

Naposled zakřičel na Chandlera: „Stop! Benzin!

Koukni se na…“ Zamával bezmocně rukama, ale Cub jel

stále rychleji. Pomyslel si, že Chandler přece nebude tak

hloupý, aby se snažil vzlétnout dřív, než se motor

139

zahřeje. Udýchaný a uřícený mohl už jen bezmocně

přihlížet.

Cub nabíral rychlost. Hrozilo nebezpečí, že se splaší

dobytek, ale ten zřejmě věděl, že se letadel bát nemusí a

zůstal v klidu.

Biggles stál s rukama v bok a uvažoval, jak daleko

se letadlo může dostat, než mu zhasne motor a Chandler

uvidí, že nemá benzin. Nedalo se nic dělat. Na

Chandlerovi mu nezáleželo, ale jako pilot se nemohl

smířit s tím, že někdo letí vstříc jisté smrti. Benzinu měl

asi jen tolik, aby se udržel ve vzduchu tak pět minut. Pak

dojde k neodvratnému výpadku. I tehdy by se ale

Chandler jako zkušený pilot mohl ještě dostat na zem,

aniž by se zřítil. To by záleželo na výšce a na stavu

terénu při nouzovém přistání, když vysadí motor.

Kola se odlepila od země a Cub se vznesl tak strmě,

že Biggles zatajil dech. Něco takového je i za normálních

okolností riskantní, ale se studeným motorem je to

hotová sebevražda. Stroj byl ve výšce asi sedmdesáti

metrů a pořád stoupal, když se to stalo. Motor začal

vynechávat a pak zhasl. Vrtule se zastavila. Najednou se

rozhostilo hrozivé ticho. Tím, že letoun zprvu stoupal tak

prudce, ztratil okamžitě rychlost, nemohoucně se

zakymácel a neovladatelně se řítil k zemi jako zastřelený

pták.

Biggles si dovedl představit, jak Chandler horečně

cloumá řídicí pákou. Věděl ale, že to nepomůže. Kdyby

byl stroj dost vysoko, mohl by se možná vlastní stabilitou

vrátit do normální polohy. V téhle situaci ale Chandler

ani žádný pilot na světě nesvede naprosto nic. Cub se

zavrtal s ohlušujícím praštěním do stromoví.

140

A zase to ticho. Jediným zvukem byl tlukot křídel

vyplašených ptáků.

Biggles zaváhal. Nevěděl, má-li se pustit k vraku,

nebo má-li se vrátit k ostatním. S prázdnou nádrží

nehrozilo nebezpečí ohně a Gaskin ho možná potřebuje v

domě. A pak udělal, co by v takovém případě udělal

každý pilot. Vyrazil co nejkratší cestou k místu, kde se

zřítil letoun.

Našel, co čekal. Z trupu byla hromada pomačkaného

kovu, ocas zlomený, na stromě uražené křídlo. Pilot se v

poslední chvíli zřejmě pokusil vyskočit. Bezpečnostní

pás měl uvolněný, jestli ho vůbec ve spěchu předtím

stačil zapnout. Dveře byly otevřené, Chandler visel zpola

z kabiny. Ještě tiše sténal.

Biggles ho vytáhl z vraku. To bylo jediné, co mohl

udělat. Musí okamžitě do domu pro pomoc. Jestlipak tam

vůbec vědí, že se stroj zřítil? V té chvíli Chandler

zachroptěl. Biggles věděl, že to znamená konec.

Bylo mu z toho nanic. Žádný pilot tohle nevidí rád.

Otočil se a chtěl se vrátit do domu a sehnat doktora a

ambulanci. A tu uviděl, jak k němu utíká Ginger.

„Nemusíš spěchat,“ křikl na něho.

„Všechno jsem viděl,“ zadýchával se Ginger. „Je na

tom zle?“

„Hůř by to nešlo.“

„Chceš říct, že…“

„Ano. Je mrtev.“

„To je hrůza, ale podle toho, jak strmě stoupal, si o

to přímo koledoval. A vzhledem k tomu, že měl prázdnou

nádrž…“

„Necítím se v žádném případě odpovědný,“ prohlásil

141

Biggles stroze. „Ani s plným tankem by nikdo takhle

nevystartoval, leda by byl blázen.“

„Takže Lorrimore se se svým Cubem už neshledá.“

„To nevadí. Teď aspoň může nechat platit

pojišťovnu a koupit si novou mašinu.“ Biggles se

naposled podíval na vrak. „Každý svého štěstí strůjce,“

prohlásil filzoficky. „Takhle teda skončil Chandler. Byl

blázen. Ale nemáme právo ho soudit. Pojďme, vrátíme se

do domu.“

„Jsi

sentimentální,“

zamumlal

Ginger.

„Nezapomínej, že zavraždil Bertieho.“

„To se musí teprve prokázat,“ odpověděl Biggles.

„Pojď, půjdeme.“

142

13. KONEC VŠE NAPRAVÍ

„Co se dělo uvnitř, když jsi odešel,“ zeptal se

Biggles Gingera cestou k domu.

„Máme všechno pod kontrolou. Všichni jsou uvnitř,

Gaskin je zatkl a policie je vezme do vazby.“

„Co tím myslíš, že všichni?“

„V domě byli jen tři lidi: ten starej, Číňan a jedna

žena.“

„Čekal jsem, že jich bude víc.“

„Víc jsme jich nenašli.“

„A co je s Taffym?“

„Vysvobodil jsem ho. Je v pořádku. Je s ostatními

dole v pokoji. Když jsem odcházel, strážmistr Smith

prohledával dům. Já když slyšel, že startuje Cub, hned

jsem se letěl ven podívat, co se děje.“

„Někdo ze zatčených něco řekl?“

„Pokud vím, tak ne.“

„Toho jsem se bál. Jestli ten dědek, ten Hammal,

nebude mluvit, bude to trvat ještě dlouho, než se dozvím,

co bych rád. Chandler znal odpověď a chystal se nám ji

říct, když po něm vystřelil Hammal. Teď už nám nemůže

povědět nic.“

„Co myslíš?“

„Pravdu o Bertiem.“

„A co bys chtěl vědět víc? Chandler ho zavraždil.“

„S tím si nejsem tak jistý. Nemůžu si vzpomenout,

co

Chandler přesně říkal, ale bylo to něco v tom

smyslu, že v Austeru letěli tři. Kdo byl ten třetí? Možná

143

se tady pro něho stavil ten diplomatický vůz. To auto sem

přece v noci nepřijelo pro nic za nic.“

„Myslíš tím, že ten zastřelený byl ten neznámý?“

„Je to možné, sem rozhodně nedorazil.“

„To znamená, že Bertie by ještě mohl být naživu,“

zaradoval se Ginger.

„Svitla nám nová naděje.“

„Ale přesto se Bertie nevrátil.“

„Jak by mohl, když letadlo havarovalo ve Francii.“

„Ale Chandler se vrátil.“

„Asi na to měl prostředky. Bertie s sebou patrně

neměl francouzskou měnu. Když ho Chandler nechal ve

štychu, pokouší se asi dostat zpátky sám. Aspoň pokud

ho Chandler nezabil.“

„Máme tedy naději?“

„Ano, ale počítat s ní nemůžeme. Každý tady lže a

my nevíme, čemu věřit. Ale přesto se mi zdálo, že to, co

říkal Chandler, zní přijatelně. Hammal jistě ví, kdo byla

ta oběť, protože to určitě bylo první, co mu Chandler

řekl. Musel mu to říct.“

„Proč?“

„Aby zdůvodnil, proč se vrací sám. Jestli byl v

Austeru pasažér, pro kterého si sem přijelo to fáro,

nemělo by cenu držet si tu auto dál, když ten člověk už

nedorazí. Jestlipak proto odjelo? Jenže takhle se z toho

nevymotáme. Jestli Hammal nepromluví, musíme si

počkat na fakta, až se spojím s komodorem. Ten se celou

historii určitě dozví z Francie.“

Došli k domu a hned zamířili do pokoje. Na stole

ležely peníze a hromádka diamantů.

Biggles tiše hvízdl: „O tohle tedy šlo.“

144

„Jsou to průmyslové diamanty,“ poznamenal

strážmistr Smith.

Biggles se obrátil ke Gaskinovi. „Co na to doktor

Hammal?“

„Nic,“ odpověděl sám Hammal. „Jen to, že jsou

moje a že můžu dokázat, že jsem je zaplatil.“

„K čemu jsou určeny?“

„To je moje věc.“

„Koho měl Chandler dovézt z Francie?“

„To se zeptejte jeho. Nepochybně vám to poví.“

„Už to nejde. Je mrtev. Snažil se uniknout v

ukradeném letounu a po startu se zřítil.“

„Jeho blbost. Neměl tolik pít.“

„Pěkný náhrobní nápis pro někoho, kdo pro vás

pracoval,“ ucedil Biggles pohrdlivě. „K tomu nemám co

říct.“

Biggles se obrátil ke strážmistru Smithovi. „Kde je

telefon?“

„V hale.“

„Funguje?“

„Ještě před pár minutami jsem volal na okresní

policii.“

„Byl byste tak hodný a požádal je, aby sem poslali

doktora a ambulanci pro havarovaného pilota?“

„Přirozeně.“

Biggles se obrátil k Hammalovi. „Až si to ještě

promyslíte, možná změníte názor. Pravdu se dozvíme tak

jako tak. Mám číslo diplomatického vozu, který sem

včera v noci přijel. Mimoto se do celé záležitosti vložila

francouzská policie.“ Načež se obrátil ke Gaskinovi.

„Můžu to tady už nechat na vás? Rád bych se vrátil do

Lysettu, jestli nepřišla nějaká zpráva ze Scotland Yardu.“

145

„O Bertiem?“

„Ano.“

„Jen jdi. Budeme s tím tady brzo hotovi.“ Teď

teprve se Biggles obrátil k Taffymu. „Všechno v

pořádku?“

„Prima.“

„To je dobře. Nechceš se mnou do Lysettu?

Odtamtud pak můžeš domů. Ve voze mám dost místa.“

„Děkuju pěkně. Rád. Tady jsem byl už dost dlouho.“

„Cestou nám můžeš všechno povědět. Gaskine,

předpokládám, že se odtud všichni vrátíte do Londýna ve

Vikingu.“

„Jen co odvezou do vazby tyhle tady.“

„Možná že se ještě uvidíme v Lysettu. Nebo jinak v

Yardu.“

Biggles, Ginger a Taffy se pustili přes louku k vozu,

který stál dosud zaparkovaný na témže místě. Za chvíli s

ním odjeli na letiště.

„Rád bych věděl, co se tu vlastně dělo,“ poznamenal

Taffy.

„K tomu se ještě dostaneme,“ odpověděl Biggles.

Když dojížděli k bráně letiště, chytil Ginger Bigglese za

rukáv.

„Vidíš to taky?“

„A co jako?“

„Ten Auster před hangárem.“

„Co tím myslíš? V zemi jsou desítky Austerů.“

„Ale jen jeden s touhle imatrikulací. No koukni.“

Biggles zbystřil zrak. „Nemůžu tomu uvěřit. Něco tu

nehraje. Bertieho stroj se zřítil ve Francii.“

„A přesto se zřejmě vrátil.“

146

Biggles zabrzdil před kanceláří. Grant stál přede

dveřmi.

„Jak se sem dostala ta mašina?“ křikl na něho

Biggles a ukázal na Austera. „Přistála tady.“

„Kdy?“

„Asi před čtvrthodinou.“

„Kdo s ní přiletěl?“

„Lissie.“

„Kde je?“

„Šel se umýt.“

V té chvíli se objevil Bertie v celé své slávě. „Jak se

vede, chlapci?“ zeptal se a narovnal si monokl.

Biggles ho chytil za paži a plácl ho do ramene. „To

jsem rád, že tě zas vidím.“

„Já taky, starouši.“

„Vůbec jsem tě nečekal.“

„Můžu ti říct, že já taky párkrát pochyboval, jestli

vás ještě uvidím.“

„Já to ale nechápu. Ty ses nezřítil ve Francii?“

„Ale jo, jenže škoda nebyla moc velká. S pomocí pár

sedláků a jejich kobyly jsem se z toho dostal.“

„Musím přiznat, že jsme si dělali starosti,“ řekl

Biggles. „Mysleli jsme, že tě zastřelil Chandler.

Francouzská policie hlásila, že vedle letadla ležel mrtvý.“

„To ležel, jenže já to nebyl. Štípni si, nejsem duch.

Chandler po mně vystřelil, ale netrefil. Potom vzal nohy

na ramena. Jestli já toho mizeru ještě potkám, tak…“

„Nepotkáš. Když jsme ho chtěli zatknout, zkusil

uletět v Cubu. Při startu se zřítil a zabil.“

„Bože na nebi! To je hrůza.“

„Kdo byl ten mrtvý, co ležel vedle stroje?“

147

„Nějaký chlap, co jsme ho vzali na palubu v

Marseille.“

„Víš, kdo to byl?“

„Nemám tušení, starouši.“

„Neprohledals mu kapsy?“

„To není nic pro mě. Já nemám mrtvoly rád.

Chandler ho neoddělal. Až si prohlídneš mašinu, uvidíš,

že po nás cestou dost stříleli. Ten chudák tam vzadu ležel

úplně zhroucený, takže jsme přistáli, jestli se mu snad

nedá ještě pomoct. Chandler to nabral do rákosí místo na

louku.“

„Nejdůležitější je, že jsi zase v pořádku doma.

Jakmile zavolám šéfa, povíš nám o tom víc.“

„A já se zatím postarám o něco k jídlu,“ vmísil se do

hovoru Grant. „Asi jste všichni dost vyhládli.“

„Víc než dost,“ souhlasil Bertie. „Postrádal jsem

svůj ranní šálek čaje.“

Biggles se vrátil od telefonu. „V pořádku,“ řekl. „Šéf

nemá další zprávy. Ve Francii z toho byli celí

tumpachoví. Tělo našli, ale letadlo ne. Komodor jim teď

bude moct vysvětlit, jak to přijde. Tak do toho, Bertie,

pověz nám, co se všechno stalo.“

Bertie se u dobrého jídla pustil do vyprávění, které

ukončil slovy: „Když jsem tu přistál, zbylo mi půl litru

benzinu. Jednu věc ale nechápu, proč po nás ve Francii

tak pálili. Málem nás sestřelili. Člověk by skoro myslel,

že se na nás přichystali.“

„Taky že ano,“ připustil Biggles vážně. „Mrzí mě to,

ale byla to moje vina. Když jsem viděl, jak se Auster

vznesl, poslal jsem Gingera, ať to telefonicky sdělí

Marcelu Brissacovi.“

„No to je teda síla!“

148

„Nemohli jsme tušit, že jsi v mašině ty.“

„Pochopitelně že ne. Chápu to. Máš pravdu. Teď mě

napadá, že se ještě honem musím vrátit na tu mizernou

usedlost.“

„A proč?“

„V pokoji, kam mě zavřeli, jsem zastrčil do fotelu

svůj policejní průkaz. Bál jsem se, aby ho Chandler

nenašel. To by nedopadlo dobře.“

„To máš pravdu,“ zazubil se Biggles. „Ale zpátky

nemusíš. Gaskin nebo někdo z jeho mužů tam určitě ještě

bude. Chvíli jim potrvá, než všechno prohledají. Gingere,

jdi tam brnknout, prosím tě, a požádej je, ať sem potom

vezmou Bertieho průkaz.“

Ginger to udělal a při návratu hlásil: „Všechno v

suchu.“

„Ne tak docela,“ poznamenal Biggles. „Zdejší členy

bandy máme pod zámkem, ale ve Francii jsou ještě na

svobodě. Zřejmě nevědí, co se stalo tady, takže budou

pokračovat. Uvědomím o tom Marcela. Možná ho i

navštívím. Až se zase tamní banda příště sleze na

smluveném místě, dala by se pochytat. A tím bude celá

věc vyřízená. Hele, Bertie, víš vlastně, v čem podnikali?“

„Ne přesně, jen přibližně. Chandler vozil do Francie

průmyslové diamanty. Aspoň tak mi to říkal. Více méně

připustil, že jsou pro země za železnou oponou. Myslím,

že ho za to platili na ruku. A zpátky měl vzít někoho, kdo

se sem nemohl dostat normálním způsobem. Dost možná

zločince, co chtěl pryč z kontinentu.“

Biggles zavrtěl hlavou. „To pochybuju. Spíš myslím,

že to byla důležitá osoba, třeba špion, protože si pro něho

přijel vůz ze zahraniční ambasády. Možná se to brzy

149

dozvíme. A teď se pojďme vrátit. Komodor by asi rád

věděl, co se tu všechno stalo.“

„A co můj věrný Auster?“ zeptal se Bertie.

„Netroufal bych si přísahat, že je úplně v pořádku.“

„Necháme ho radši tady na důkladnou prohlídku.

Vyjednám to s Grantem. Stejně mu musím poděkovat za

pomoc a za půjčení auta. Na Gaskina čekat nemusíme,

ten bude s Vikingem v Londýně dřív. než doletíme my.

Já musím co nejrychleji podat hlášení šéfovi. Čeká na

mě.“

Biggles vstal.

„A jak dostanu zpátky svůj průkaz?“ staral se Bertie.

„Až Gaskin uvidí, že už jsme pryč, vezme ho s sebou na

Yard. Tak pojďme.“

A tak se pro Leteckou brigádu konečně uzavřel

případ zmizelého letounu.

Na statku se už nic důležitého nenašlo. Hammal

tvrdošíjně odmítal promluvit a po čase byl odsouzen do

vězení. Jedno z obvinění se týkalo pokusu o vraždu

Chandlera, jehož svědky byli Biggles a Gaskin. Nikdy se

ale nepřišlo na to, jakou měl původně národnost. Ukázalo

se, že paní domu byla jeho manželka. Ve všem mu

podléhala, takže vyvázla jen s lehkým trestem. Čínského

chlapce pro nedostatek důkazů osvobodili. Vypověděl, že

si ho Hammal najal jako kuchaře, když doktor, jestli byl

vůbec doktor, pobýval nějaký čas v Číně. Jeho pán měl

rád čínská jídla a proto si ho vzal s sebou do Anglie.

Přísahal, že nevěděl o ničem, co se děje na statku. Jen prý

že tam někdy bývalo dost živo. Možná to byla i pravda.

Nikdy nevešlo ve známost, kdo byl ten člověk, který

přišel o život ve Francii. Prý u sebe neměl žádné

150

doklady. Biggles to nechtěl zpochybňovat. Tak dalece ho

to ani nezajímalo, myslel si ale svoje. Spojil si to s

faktem, že se nikdy nedoslechl, čí byl onen diplomatický

vůz. A přitom se to muselo vědět, vždyť přece nahlásil

jeho číslo. Tušil, že šlo o nějakou politickou záležitost,

kterou z diplomatických důvodů raději zametli pod

koberec.

Nicméně se co nejdříve vypravil do Francie, aby

celou záležitost projednal se svým kolegou z Interpolu, s

Marcelem Brissacem. Bertie letěl s ním, protože znal

místo, kde došlo k setkání. Mohla by se tam nastražit

léčka. A až se napříště na dotyčném místě objeví zase

auto, bude francouzská policie připravená.

151

William Earl Johns

BIGGLES A ZMIZELÉ LETADLO

Z anglického originálu

Biggles and the Plane that Disappeared

přeložila Olga Krijtová

Ilustroval Pavel Andrýsek

Vydalo nakladatelství Riopress Praha,

jako svoji 167. publikaci

První vydání

Odpovědný redaktor Jaroslav Kalát

Dopor. prodejní cena 124,– Kč

ISBN 80-86221-31-8

152