William Earl Johns

INSPEKTOR

BIGGLES

ZASAHUJE

Riopress

Praha 1994

PŘÍPAD ZTRACENÝCH MINCÍ

Plukovník letectva Raymond, náčelník oddělení

letecké policie v londýnském Scotland Yardu, seděl

majestátně za svým velkým psacím stolem. S úsměvem

vzhlédl od svých papírů, když Biggles vstoupil do jeho

pracovny. Pokynul mu, aby se posadil na židli, která byla

psacímu stole nejblíž. Ostatně právě tam Biggles při

podobných příležitostech sedával vždycky.

„Vidím, pane, že se usmíváte. Nebudete se hněvat,

když poprosím, abych se směl dozvědět, co vás tak

pobavilo v těchto ponurých zdech?“ zeptal se Biggles.

„Bohužel se zrovna moc nebavím.“ Plukovník

Raymond otevřel kazetu s cigaretami a přisunul ji

Bigglesovi. „Právě jsem totiž přemýšlel, jaké máme

fascinující povolání. Člověk nikdy neví, co se zase

semele příště. Zkrátka fascinující…“

„Fascinující pro vás nebo spíš pro mne?“

„Pro oba, i když připouštím, že teď asi víc pro vás.“

Biggles se zatvářil pochybovačně: „Ono děsně záleží

na tom, čemu říkáte fascinující, pane.“

„Jenom se nedělejte, Bigglesworthi,“ napomenul ho

přátelsky plukovník. „Přiznejte si to, co dobře vím i já.

Kdyby v tomhle našem zaměstnání začala převládat

rutina, kdyby se to pro nás stalo něčím, čemu se budete

věnovat jenom odsud posud, byl byste první, kdo by se

mi na to tady vykašlal. Ale o tom nemá cenu se teď přít.

Mám zde takový malý úkol, jako šitý zrovna vám na tělo.

Zatím bych rád znal vůbec váš názor na celou věc.

Samozřejmě, že se jedná o náročnou leteckou operaci.“

3

Biggles si zapálil cigaretu. „Oukej, pane. Tak co jste

pro mě připravil tentokrát? Lépe řečeno, kde jste mi to

připravil?“

„Co byste říkal Albánii?“

Biggles se zamračil: „A jé… Zase něco za železnou

oponou. Mám-li být upřímný, už na samém začátku jste

mě nepotěšil.“

„A to zatím nevíte ještě vůbec, o co kráčí…

Koukněte, Bigglesi, nechte mne domluvit a pak si

vyslechnu vaše komentáře!“

„Poslouchám, pane.“

„Ústřední postavou celého případu je pohádkově

bohatý řecký gentleman, který se jmenuje Konstantin

Pelegrinos,“ začal vyprávět plukovník a listoval přitom

ve sloze papíru před sebou. „Teď už několik roků žije v

naší zemi. Avšak předtím, než přišel do Británie – z

důvodů, které nemají k našemu případu žádný vztah – si

vybudoval svůj domov nikoli v Řecku, ale hned za

hranicemi své vlasti, tedy na albánském úseku pobřeží

Jaderského moře. Koupil si velký pozemek poblíž

městečka, který se jmenuje Delvaros a přímo nad mořem

si dal postavit luxusní vilu. Podívejte se, mám zde

fotografii toho sídla. Nevypadá to tam špatně, že ne?

Dům stojí na malém výběžku pevniny a ze tří stran je

obklopen mořskými útesy. Prohlédněte si to! Jsou zde

vidět srázy vedoucí přímo k mořské hladině.“ Plukovník

Raymond posunul obrázek před Bigglese.

„Abych vás nenapínal. Pan Pelegrinos byl po celý

život vášnivým sběratelem mincí, zkrátka numismatikem.

Sbíral ty penízky dlouho, že teď je mu přes osmdesát

roků. Znalci říkají, že se mu podařilo dát dohromady

jednu z nejvzácnějších sbírek starožitných a zlatých

4

mincí z celého světa. Sesbíral doslova věčný poklad,

protože drahé kovy nepodléhají zkáze jako běžné mince z

běžných slitin. Sbírka má obrovskou hodnotu jenom díky

hodnotě stříbra a zlata, ovšem skutečnou cenu celého

pokladu si ani naši specialisté netroufají odhadnout. Ta

sbírka je prostě světová rarita. No a tohle závratné

bohatství po celou dobu uchovával právě ve své vile. Prý

proto, aby se mohl svými unikáty potěšit pokaždé, kdy se

mu zachtělo.“

„Kde je vlastně měl po celou dobu? Byly jen tak ve

vitrínách?“

„AÍe kdeže! Nechal na mince zhotovit velké

množství šperkovnic z pravé kůže, uvnitř vystlaných

sametem. V sametu byly přesně na míru jednotlivých

mincí vyhloubené kulaté jamky… To ale není zvláště

podstatné. Důležitější je, že po revolučních zmatcích se v

Albánii dostali k moci komunisté a Pelegrinos se ocitl v

situaci, že musel uvažovat o emigraci. Jeho první

myšlenkou bylo, co se sbírkou. Bylo mu naprosto jasné,

že noví vládcové mu neumožní, aby se vystěhoval i se

svým pokladem. Nakonec se mu sice podařilo uprchnout,

ale do ciziny si přinesl jenom šaty, co měl na sobě.

Ovšem ještě před útěkem se pokusil sbírku ukrýt.

Vyprázdnil všechna kožená pouzdra a mince vysypal do

jediné velké kovové truhlice. Potřeboval šetřit místem, že

ano… Tu truhlici pak tajně zakopal v zahradě u domu,

přesně pod trávník před domem. Kožená pouzdra potom

vysypal z vrcholku jednoho z útesů do moře. Všechno, co

vám líčím, provedl samozřejmě v noci.“

Biggles zasmušile pokýval hlavou. „Myslím, že

uhodnu, co přijde teď.“

5

„Jenom nepředbíhejte!“ Plukovník s výložkami

letectva uchopil další listinu. „Tady mám orientační

plánek jeho domu i zahrady. Všimněte si toho trávníku.

Ty číslice zde znázorňují vzdálenosti v yardech. Jsou

tady vyznačeny všechny orientační body tak, aby se

podle plánku dalo v terénu hledat. A zde, prosím, je

označeno místo, kde je zakopán poklad! Podle mého

názoru by nebyl velký problém právě toto místo najít.“

Biggles vzdychl: „Zrovna tohle od vás neslyším

poprvé… Proč se s tím, proboha, dělají takové cavyky?

Pokud ty mince tomu Řekovi skutečně patří, pokud jsou

jeho soukromým majetkem, tak jediné, co musí udělat, je

požádat o ně úřední cestou.“

„Milý Bigglesworthe,“ potřásl hlavou plukovník

Raymond, jako by nevěřil svým uším, „zdá se mi, že

zrovna moc nesledujete, se se ve světě děje. Ty časy, kdy

bylo možno spoléhat na poctivost některých vlád, jsou ty

tam. Lépe řečeno, skončily zhruba oběma posledními

válkami. Věřte mi! Je jen jediná možnost, jak se k té

sbírce dostat. Někdo ji musí vyzvednout a to ve vší

tajnosti. Pokud by teď byla uložena někde ve vnitrozemí,

pak je zřejmé, že se to nemůže podařit. Ale uvažte, jaké

možnosti se nám nabízejí. Truhla byla zakopána na

pobřeží, v málo osídlené části země. Neměl by to být

zase tak příliš složitý úkol. Apropó, vláda Jejího

Veličenstva se v tom z jistých vážných důvodů nemůže

angažovat přímo. Jasné? Celá akce by musela být

provedena tak, aby vypadala jako zcela soukromý

podnik!“

„Já pořád nevidím důvod, proč pan Pelegrinos počítá

s tím, že zrovna my budeme nasazovat krk, abychom mu

přinesli jeho drahocenné hračičky. Vy ano?“

6

„To není z jeho iniciativy, Bigglesworthi. Hned se k

tomu dostaneme. Říkal jsem, že Pelegrinos opustil

Albánii. On se totiž vrátil do svého rodného Řecka. Ale

tam už byla taky horká půda. Vzpomeňte si na jejich

občanskou válku. Takže opustil i Řecko a usadil se v

Británii, kde žije dodnes. Už velice dávno se vzdal

veškeré naděje, že svou sbírku ještě někdy uvidí. Musíte

chápat jeho postavení. On je tím, čemu komunisté říkají

kapitalista, a proto se nemůže odvážit pokusu o návrat do

Albánie. Zároveň se bál svěřit své tajemství dalšímu

člověku, protože se bál podvodníků, kteří z něj všechno

vytáhnou a sami ve vší tajnosti poklad získají.“

„Takže je jisté, že sbírka je dosud tam, kde ji

zakopal.“

„Pokud je známo, tak ano.“

„Dovolte, abych o tom zapochyboval, pane. Někdo

mohl truhlici dávno vykopat. Třeba náhodou…“

„Pan Pelegrinos si to nemyslí a má k tomu dobré

důvody. Především si je jist, že nezanechal ani náznak

žádné stopy, kde by mince mohly být ukryty. Zakopával

je sám, na osamělém místě, uprostřed temné noci.

Provedl to tak, že velmi opatrně nadzvedl drny, vyhloubil

jámu potřebné velikosti, ihned tam vložil plechovou

truhlu a drny zase pečlivě upravil… Je zde ale ještě jeden

argument ve prospěch Pelegrinova tvrzení. Mnohé z jeho

kousků jsou naprosté unikáty a Pelegrinos po celá léta

bedlivě sleduje obchody numismatiků na celém světě.

Nikde se nic neobjevilo.“

„A tak velký sběratel nyní očekává, že my pro něj tu

sbírku vyzvedneme.“

„Ne tak docela. Pan Pelegrinos o celé té nešťastné

historii moc přemýšlel, což si ostatně každý dovede živě

7

představit. Došlo mu, jaká by to byla věčná škoda, kdyby

jednoho dne vzal tajemství pokladu s sebou do hrobu,

což je v současné situaci velice pravděpodobné. Sbírka

by byla navěky ztracená. A jemu je přes osmdesát…

Rozhodoval se dlouho, ale jednoho dne se rozhodl

definitivně. Navštívil ředitelství Britského muzea a učinil

jim návrh. Nabídl, že podepíše právně závazný

dokument, kterým sbírku mincí předává tomuto muzeu

pod podmínkou, že Britské muzeum zajistí svými

prostředky vyzvednutí pokladu ze skrýše. Je mu jasné, že

jedině tímto způsobem se ještě může nadít okamžiku, kdy

bude moci své vášnivě milované drahocennosti

obdivovat kdykoli se mu zachce…“

„To byl návrh gentlemana, pane. Přijalo muzeum

jeho nabídku?“

„Přijali ji. Je tu ovšem potíž, protže Britské muzeum

je sice nejctihodnější instituce svého druhu na světě, ale

nedisponuje… ehm… specialisty, kteří by provedli noční

akci na albánském pobřeží. Čistě právně vzato by mohli

jakoukoli cestou poklad vyzvednout, protože od notářem

ověřeného podpisu smlouvy s Pelegrinem je teď sbírka

jejich majetkem. Sbírka nikdy nenáležela albánskému

státu.“

„A jste si úplně jist, že by nestačilo o vydání sbírky

teď požádat vládu Albánie?“

„Jsem si jist pravým opakem, milý Biggleswoorthi. I

Pelegrinos je přesvědčen, že takový postup by naše

naděje úplně pohřbil. Pokud by vešlo oficiálně ve

známost jenom to, že tento pohádkový poklad je dosud v

Albánii, komunističtí vládci by nařídili rozkopat celý

pozemek a třeba i rozbořit celou vilu. Pokud by sbírku

nalezli, ujišťuji vás, že by neměli ani na okamžik v

8

úmyslu předat ji právoplatnému vlastníkovi. Ale i

kdybych podlehl vaší naivní představě o počestnosti

některých vlád, pochopte, jak nesmírně obtížné by bylo

zajistit zcela legální a oficiální přepravu pokladu z

Albánie. Nemáte ponětí o spletitosti všech možných

celních předpisů, které jsou v platnosti v těch zemičkách

na kontinentě. Hleďte! Jediná cesta, jak se dostat k

Pelegrinově sbírce, je letecká akce. Letadlo přistane

poblíž, posádka vyzvedne poklad a odletí okamžitě

nazpět. Může to být dokonce velice snadné, ale zároveň

je stejně pravděpodobné, že nastanou komplikace.

Nevíme, jestli je villa dosud opuštěná a zde by mohlo

dojít k nepříjemnému překvapení. Pokud by členové

posádky takové expedice upadli do zajetí, ocitli bv se v

nezíviděníhodném postavení vzdušných pirátů.“

Biggles se nevesele usmál: „To mi nemusíte

zdůrazňovat, pane… Ale k akci. Předpokládám, že je

někde v blízkosti nějaká planina, kde se dá jakž takž

přistát.“

„Bohužel není. V tom je ten háček. Krajina okolo

výběžku, na němž stojí vila, je zvlněná a zarostlá, zkrátka

divočina. V úvahu přichází jedině hydroplán. Od úpatí

jednoho úseku vede nahoru k domu úzká klikatá stezka,

kterou nechal Pelegrinos před lety vymýtit a upravit tak,

aby mohl kdykoli pohodlně sestoupit od dveří vily až k

mořské hladině. Chodíval se koupat a taky tam měl svůj

soukromý člun. Tou stezkou by se měl kdokoli dostat

nahoru snad i teď. Pokud se rozhodnete do toho jít, je

vám snad jasné, že se to musí provést uprostřed noci. Je

nemyslitelné, aby se tam ve dne jenom tak objevilo cizí

letadlo. Albánské armáda určitě pobřeží střeží…“

9

Biggles zahasil svou cigaretu. „Kolik ta truhla s

mincemi asi váží?“

„Nemám ponětí, ale nemůže být nijak mimořádně

těžká, když si s ní Pelegrinos poradil sám…

Bigglesworthi, to je v podstatě všechno, co jsem měl na

srdci. Popřemýšlejte o tom a dejte mi vědět, jestli do toho

půjdete. Nijak zoufale to nespěchá. Raději se dobře

připravte.“

„Chcete říct, že bych té akci velel?“

„Samozřejmě. Kdo jiný se hodí líp na takovou

delikátní operaci? Ale připomínám vám, že to plně závisí

na vás. Tohle není rozkaz!“

„Pane, v té vile na pobřeží se mohlo všelicos změnit

od té doby, co je Pelegrinos pryč.“

„To připouštím.“

„Mohl bych si s tím řeckým gentlemanem napřed

promluvit?“

„Pokud si to přejete, ale obávám se, že vám sotva

sdělí něco víc, než můžete vyčíst tady z toho podrobného

spisu,“ poklepal rukou na složku před sebou. „Zde je i

jeho úplná výpověď s komentářem a orientačními plánky.

Vedení muzea připravilo perfektní podklady, než se

rozhodlo obrátit se s tím na Scotland Yard.“

Biggles se natáhl pro další cigaretu: „Stálo by za to

pokusit se o to…“ Pak chvíli tiše kouřil a najednou se

rozhodl: „Chce to setsakra pečlivé naplánování a

načasování do posledního detailu, vzít v úvahu fázi

měsíce a tak. Naštěstí ve Středozemí nemusíme brát

ohled na příliv a odliv. Pane plukovníku, já to cele

promyslím a ještě se zastavím… Jo a budu potřebovat

falešné papíry, přirozeně, pokud bych se snad dostal do

průšvihu!“

10

„Řekněte mi, co žádáte a já dohlédnu, abyste to

dostal.“

Biggles se zdvihl: „Přesvědčil jste mě, pane. Jdeme

do toho!“ Převzal od Raymonda celou složku k případu

ztracených mincí a vrátil se do své vlastní kanceláře, o

nichž se dělil s dalšími členy své posádky. Jeho zástupce

Algy byl zrovna na dovolené, takže o tom porozprávěl

jenom Bertiemu a Gingerovi. Případ je neobyčejně

zaujal.

Sesedli se nad složkou od plukovníka, vedle níž

roztáhli podrobnou mapu pobřeží Středozemního moře.

Brzy se zorientovali v úseku, který je zajímal a začali

plánovat podrobnosti letecké akce. Na první pohled se to

jevilo jako snadná záležitost, kterou by byli schopni

zvládnout bez obtíží. Ovšem byla tu velká neznámá.

Nevěděli, v jakém stavu je toho času vila a okolí, jestli

snad není znovu obývaná a pokud ano, tak kým.

Samozřejmě, že by je povzbudila informace o tom, že v

domě není živá duše, ale bylo jim jasné, že nemají

možnost si zrovna toto ověřit. Svou neinformovanost v

tomto směru museli přijmout jako jedno z velkých rizik

celého podniku.

Diskutovali a přeli se mezi sebou plné dva dny.

Museli provést spoustu výpočtů a ověřit nespočet údajů.

Zaměřili se především na fáze Měsíce, pravděpodobné

počasí v této roční době a tak podobně. Museli taky

zvolit vhodné letadlo. Při podobných zámořských letech

na dlouhé vzdálenosti se jim z vlastního leteckého parku

Scotland

Yardu

nejlépe

osvědčoval

Střeček,

dvoumotorový, hornoplošný obojživelník, jakási loď s

rezervní nádrží, což oceňovali zejména při akcích, kdy

museli urazit více než dva tisíce mil. Vypočetli si, že to

11

bohatě postačí na cestu k cíli i zpátky bez mezipřistání,

ledaže by je k němu přinutily nepředvídané okolnosti.

Součástí Střečkovy výstroje byl i nafukovací gumový

člun…

Biggles se svými nejbližšími spolupracovníky měl

jednoduchý plán. Chtěli se letadlem dostat k pobřeží ve

velké výšce hned po setmění. Pak měli bez hlučných

motorů klouzavým letem klesat dolů a přistát ne dále než

jednu míli od výběžku pevniny, na němž stál Řekův dům.

Za jasného počasí, pokud bude svítit měsíc, by se jim

mělo podařit vilu zahlédnout a podle toho orientovat

přistávací manévr. Pak chtěli nafouknout a spustit na

vodu gumový člun. Bertie by měl převzít hlídku na

palubě letadla a zbylí dva se ve člunu vydají na pobřeží.

S sebou budou mít nezbytné nářadí na kopání do země.

Zbytek plánu byl nesmírně prostý. Podle plánku najdou

místo, kde je truhlice zakopána, vyzvednou ji a vrátí se

stejnou cestou k letadlu. Pokud půjde všechno dobře,

mohli by to stihnout během několika minut. Ale Biggles

měl už dostatek zkušeností, že obyčejně nic neprobíhá

tak hladce. Na druhé straně si říkal, že s čímkoli

nepředvídaným začne počítat, až jakmile to vyvstane.

Komplikace se plánovat nedají…

Vezmou si s sebou jednoduché nástroje z výstroje

britské armády. Jednak krumpáče s krátkou rukojetí a

potom klasické polní lopatky s hranami ostrými jako

rýče. Nářadí musí být natřeno matnou barvou, aby na ně

neupozornilo odrazem měsíčních paprsků. Nakonec

přibalili ještě zahrocenou ocelovou tyč, s níž budou

napřed bodáním do země přesněji lokalizovat uložení

truhly s pokladem. Ze všech nástrojů bylo třeba odstranit

značky výrobců. Otázka, jestli si brát nebo nebrat zbraně,

12

to byl zapeklitý problém. Biggles tvrdil, že by nejraději

byl neozbrojen, ale ostatní namítali, že pokud se setkají s

odporem, nebo budou napadeni, není myslitelné, že by

čelili neznámé přesile holýma rukama. Vždyť je mohou

postřílet dřív, než se zmohou na jediné slovo vysvětlení!

Biggles nakonec souhlasil s tím, že ti dva, kteří vystoupí

na břeh, budou mít u sebe pistole. Aspoň budou moci

případné protivníky zastrašit. Dohodli se, že zbraně

použijí jenom v případě, že budou ohroženy jejich životy.

V žádném případě nesmějí riskovat, že by je někdo zajal

ozbrojené; to by byla velice přitěžující okolnost a jejich

báchorkám by nevěřil nikdo. Těžko by tvrdili, že jejich

doklady, které budou mít pro tuto akci v kapsách svých

kombinéz, jsou pravé. Biggles totiž rozhodl, že budou

mít falešné papíry, podle nichž jsou posádka soukromé

společnosti, která létá na dálkových linkách s nákladem.

O tři dny později, kdy už všechno zařídili a

naplánovali do posledního detailu, jejich letadlo

nastartovalo a nabralo kurs k cíli jejich tajného poslání.

Kromě již zmíněných falešných papírů pro vlastní akci,

měli pro první část letu nad evropskou pevninou o něco

věrohodnější doklady, potvrzující, že letadlo plní úkol ve

službách Interpolu.

V dokonalé pohodě, jakoby se ani žádné potíže

nemohly objevit, v zářivém slunci, nechala posádka

Střečka za sebou italskou nohu, typicky protáhlou jako ve

školním atlase, a ve výšce dvanácti tisíc stop zamířila nad

nádherně se třpytícím Jaderským mořem přímo ke svému

cíli, k té hornaté a divoké krajině.

Pokud mohli posoudit, počasí bylo typické pro

pozdní léto v této oblasti středního Středomoří. Pomalu

13

nastupoval večer, ale nebe nebylo poznamenáno ani

náznakem nějakého mráčku a ani mořská hladina dole se

nezdála být vyrušena že svého pokojného klidu a z jejich

výšin nejevila ani známku vánku, který by ji zčeřil. Jak

nastupovala vláda tmy, bylo vidět postupně se rozžíhající

světélka lidských sídlišť po obou stranách velké vody,

tedy jak na Západě v Itálii, tak na východě v Jugoslávii.

Tam někde jihozápadním směrem už tušili Albánii. Kdesi

v dálce za špičkou italské nohy či podle některých boty,

zahlédli osamělý maják, který s železnou pravidelností

vysílal své blikavé impulzy. Vysoko nad všemi

známkami, jež dosvědčují přítomnost lidské civilizace,

mělo letadlo svůj vlastní svět…

Posléze zmizelo slunce úplně a zanechalo po sobě

jenom mdlou, rudě zbarvenou záři, jež poutníkům

sdělovala, že ohnivý kotouč právě dokončil svou

každodenní pouť, a že vládu nad tímto kouskem světa

definitivně převzala tmavá noc. Několik minut nechali

běžet Střečkovy motory s klapkou na polovinu, pak

ubírali víc a víc, až v okamžiku, kdy se domnívali, že

jsou v prostoru cíle, začali s letadlem prudce klesat dolů.

V tom okamžiku se nad horizontem objevil měsíc skoro v

úplňku. Vypadal jako velký, stříbrný,

poněkud

nepravidelný míč…

„Tak teď se koukni, jestli rozeznáš ten výběžek

pevniny,“ obrátil se Biggles na Gingera, který seděl vedle

něho. „Podle Pelegrinových údajů nemá být větší než

rozlehlejší skalnatý útes. Je příliš malý, než aby byl

znázorňován dokonce i na těch nejpodrobnějších mapách.

Pokud má opravdu ten tvar, který nakreslil, nemělo by

být tak těžké ho objevit.“

14

„Má se podobat knoflíku na dveřích. Rozšířená část

se směrem dovnitř prý nápadně zužuje. To nemůžeme

přehlédnout,“ odpověděl Ginger.

Biggles vypnul motory a zhasil všechna světla, která

zapínal ještě nad Itálií.

„Tenhle shluk světel dole, to by měl být asi

Delvaros,“ poznamenal Bertie, který stál u dveří

přepážky za nimi. „Jestli jsem měl pravdu, tak pak jsme u

našeho nejdůležitějšího orientačního bodu. V celé oblasti

by se nemělo nacházet žádné jiné městečko.“

Letadlo pokračovalo ve svém klouzavém letu a

vydávalo jenom svištivý zvuk, jak proráželo vzduch.

Stále ztráceli výšku a rychle se přibližovali ke členitému

pobřeží pod sebou. Měsíční záře jim pomáhala ozářit

plochu dole, ale protože měsíc ještě nebyl dostatečně

vysoko, bylo třeba bedlivě sledovat temnou zmatněnou

linii pobřeží, jež dole odpovídala úpatí pobřežních útesů.

„Trochu jsem se sekl ve svých propočtech,“ mumlal

si pro sebe Biggles. „Nepočítal jsem s tím, že hory ve

vnitrozemí jsou tak vysoké. Ale nevadí, vždyť

nespěcháme…“

Uplynuly dvě, možná tři minuty. „Myslím, že to

konečně mám!“ ozval se Ginger upřeně hledící dolů a

zároveň kupředu. „Jsi nad tím místem! Teď musíš

doleva, ještě víc doleva, a teď jsme tam. Vidím nějaké

světlo, které přichází zezadu. To by mohla být Řekova

vila.“ Odmlčel se a hleděl upřeně před sebe. „Zase se

objevilo světlo, ale to je nějaké další, jakoby za tím

původním. Toto světlo se pohybuje a míjí zezadu to

první! Řekl bych, že to jsou nejspíš reflektory auta, které

jede po nějaké silnici.“

15

„Budeš mít pravdu,“ pokývl Biggles. „K sakru s tím!

Znamená to, že vila je obydlená!“

„To není nejlepší zpráva…“ mručel si pro sebe

Bertie.

„Myslím, že jsme si přáli trochu moc, když jsme si

předpokládali, že najdeme dům prázdný,“ odpověděl

Biggles. „V pořádku, je to ono! Držte se, jdu dolů.“

Rozhovor přestal, jako když utne. Hydroplán, létající

loď zvaná Střeček, nyní klesal ještě rychleji, až se vzápětí

měkce sklouzl těsně k vodní hladině. Přistávací manévr

kupodivu proběhl poměrně nehlučně. Biggles provedl

dokonale závěrečnou obrátku ve tvaru S a s očima

upřenýma na cíl jejich putování dosedl kýlem do vody,

jež k trupu letadla přilnula a posléze jej rozhoupala.

Nacházeli se sotva čtvrt míle od břehu.

„Spolehlivej starej brach, tenhle Střeček,“ vydechl

ulehčené Bertie.

„Nemluv, musíme poslouchat!“ nařídil Biggles.

„Měli bychom brzy zjistit, jestli jsme nebyli pozorováni.“

Seděli tedy úplně nehnutě a napjatě naslouchali,

zatímco vlnky, jež jejich letadlo způsobilo, se pozvolna

plazily k pobřeží, aby zanikly na skalnatých výběžcích.

Obklopovalo je velebné ticho klidného moře. Setrvali tak

bez hnutí aspoň deset minut, oči upřené na útesy před

sebou, tedy jediným směrem, odkud očekávali možné

ohrožení svého poslání.

„Je to oukej.“ vydechl konečně Biggles. „Pojďme

vytáhnout člun. Ale jenom tiše, tiše! V takové noci jako

je ta dnešní se všechny zvuky rozléhají nesmírně daleko.“

Měli za sebou perfektní výcvik. Nafouknutí člunu a

jeho spuštění na vodu jim zabralo jenom pár minut. Pak

naložili do člunu nářadí. Biggles a Ginger nasedli a

16

pomalými, silnými záběry pádel se odrazili od temného

trupu letadla ve směru, kde se rýsoval pobřežní útes.

Díky bezvětří, které zde vládlo a samozřejmě též díky

zcela klidné mořské hladině, se vzdalovali velmi rychle.

Když se po chvíli ohlédli, připadal jim hydroplán jako

obrovský racek, který usedl poblíž pobřeží na mořskou

hladinu, aby si odpočinul. Zatím se jim nepodařilo

zaslechnout od břehu jediný zvuk a nezahlédli ani světlo,

což ovšem mohlo být způsobeno jenom výškou

skalnatého útesu, k němuž se blížili.

Bertie zůstal v letadle a napjatě sledoval, jak se člun

stále víc blíží pevnině. Opakoval si v duchu poslední

slova, jimiž se s ním loučil Biggles: „Jak uvidíš, že se

vracíme zpátky, rychle startuj!“

Když se Biggles s Gingerem ve člunu přiblížili těsně

k břehu, chvíli jim trvalo, než nalezli v plánku

popisovanou malou plošinku na samém úpatí skalnatého

srázu. Tam měla začínat stezka pro pěší, která vedla až

nahoru k vile. Plánek nelhal! Plošina zde byla, dokonale

zaštítěná skalnatým pilířem. V tom okamžiku se našich

hrdinů zmocnily pochybnosti o snadném splnění jejich

úkolu. Ještě zde bude mela! Několik yardů od nich totiž

kotvila loď. Byla to plachetnice vybavená motorem.

„Vypadá

to,

že

jak

Pelegrinovo

soukromé

přístaviště, tak i cesta nahoru jsou v provozu,“ zašeptal

Biggles. „Je skoro jisté, že ve vile někdo bydlí. Ach jo…

A copak je tohle?“ Bigglesova ruka ukazovala na plochý

kámen, popsaný slovy jim neznámé řeči. „To bude

nejspíš znamenat Soukromé nebo Zákaz přistávání,“

uvažoval nahlas. „Vytáhneme člun a vezmeme si nářadí.

Stezka je přímo před námi!“

17

Vystupovali velmi strmou cestičkou, která se

klikatila. Nicméně si oba šeptem pochvalovali, že výstup

je snazší, než podle plánku čekali. Na původně těžko

přístupných místech byly do skály vysekány schodky,

takže cestu nahoru by tudy zvládl prakticky každý jenom

trochu trénovaný člověk. Oni však spěchali. Biggles

dosáhl vrcholu stoupání jako první. Setřel si zpocenou

tvář a vykoukl nad skalnatý výběžek. Prudce se zarazil a

bezeslova hleděl na místo před sebou.

„Něco se stalo?“ šeptal neklidně Ginger, který se

opozdil o několik kroků a zůstal ještě pod úrovní

výhledu.

„No tak se podívej!“

Ginger vystrčil hlavu a zděšením ztratil řeč. Přímo

před nimi se proti temnému nebi tyčila rozlehlá budova

vily. V několika oknech se svítilo. To by pro Gingera

nebylo až tak velkým překvapením. Zděšeně však zíral

na trávník před domem, nebo snad na to, co kdysi bývalo

udržovaným trávníkem. Teď se totiž před Řekovou vilou

prostírala neudržovaná, zarostlá džungle z keřů a divoce

rostoucí, bohatě zaplevelené trávy.

„Myslím, že bychom neměli být příliš překvapeni

ani tady tímhle,“ zabručel Biggles a pohlédl na přítele.

„Jak ale budeme, proboha, v tom binci tady

odměřovat ty vzdálenosti?“

„Musíme se o to pokusit.“

Udělali několik kroků kupředu a náhle se zastavili a

přikrčili. Ještě, že je pozemek v tak zanedbaném stavu a

nedal se ve tmě dobře přehlédnout. Zpoza vzdálenějšího

rohu vily se totiž vynořil uniformovaný muž s puškou.

Nebyl od nich vzdálen víc než třicet yardů. O několik

okamžiků později se objevil podobně oblečený a

18

ozbrojený muž i zpoza bližšího rohu stavení. Šli si

pomalu vstříc a potkali se na úrovni širokého schodiště,

jež vedlo ke vstupním dveřím. Oba uniformovaní strážci

se dali do hlasitého, bezstarostného hovoru. Asi po pěti

minutách se oba otočili a vydali se zpátky podél domu,

každý tou cestou, kudy přišel. Za chvíli zmizeli za oběma

rohy.

„Takže zde mají ozbrojenou stráž,“ povzdechl si

Biggles. „Čert ví, co zde vlastně hlídají… Vila teď

zřejmě slouží jako nějaká základna pro armádu nebo

námořnictvo. Nebo je to něco podobného našim stanicím

pobřežní stráže. Tím se tedy naše situace mění k horšímu.

To může dopadnout všelijak… Ale nebudeme ztrácet čas.

Dáme se do toho. Musíme však pracovat naprosto tiše a

být připraveni jít okamžitě k zemi, kdyby se ti chlapi

vrátili. Předpokládám, že to obcházejí v pravidelných

intervalech.“

Napjatě se rozhlíželi a naslouchali každému šustnutí.

Tak se pomalými, úspornými pohyby plížili vpřed k

hlavnímu vchodu do vily. Za okamžik se bez vyrušení

dostali až do prostoru, který zhruba odpovídal místu

označenému na orientačním plánku. Naneštěstí to bylo ve

vzdálenosti ne větší než deset yardů od venkovského

schodiště.

„Bude to ono,“ šeptal Biggles. „Pamatujete přece, že

Pelegrinos popisoval místo, kde zakopal poklad jako

úsek trávníku vzdálený deset yardů od vchodu. Nekopal

prý hlouběji než jednu stopu. Jsem přesvědčen, že jsme

na dosah od truhlice s pokladem. Dávej dobrý pozor, já

zatím zkusím párkrát bodnout do země,“ Ginger se

ostražitě rozhlížel a Biggles mezitím opatrně zajížděl

ocelovým bodcem do zarostlé země.

19

Čas plynul a Biggles to zkoušel znovu a znovu.

Několikrát už měl pocit, že narazil na pevný kov, ale

vždycky to byl jenom kámen nebo kořen divoké křoviny.

Dvakrát musel přestat a oba zatajili dech. V obou

případech kvůli strážným, kteří konali svou obvyklou

pochůzku. Naštěstí se oba muži na hlídce chovali pořád

stejně. Vždycky se zase rozešli a zmizeli za domem.

Biggles bodl do tvrdé půdy zas a ještě jednou. Vtom

kovový hrot narazil na pevný podklad a Bigglesovi se

zdálo, že zaslechl tlumený zvuk nárazu kovu na kov.

Odložil tyč a oba se dali do opatrného odhrabování

zeminy. Museli holýma rukama vytrhávat spleť kořenů.

Po chvíli odložili polní lopatky, klekli si vedle sebe a

vybírali hlínu jenom rukama. Vyhazovali plné hrsti…

„Konečně,“ zasupěl Biggles. „Zdá se, že jsem

nahmátl držadlo.“ Očistil rukojeť plechové truhlice a

začal vší silou táhnout vzhůru. Vtom oba bleskově

nehybně zalehli… Z ničeho nic totiž zazněla slova

úsečných povelů v neznámé řeči. Čekali nehybně dlouhé

minuty. Nikdo se však neobjevoval. „Asi provádějí

výměnu stráží,“ zašeptal Biggles Gingerovi, který jenom

přikývl. Biggles se vrátil ke svému dílu. Znovu zaklekl a

nahmatal na dně vykopané jámy rukojeť a táhl vší silou,

již byl schopen. Nejednou se překulil na záda. V ruce

držel jenom držadlo s horní částí kovové truhlice. Z jámy

zazněl rachot, jako když kovové kousky narážejí na

nějaký jiný kov.

„Co se stalo?“ vyrazil přidušeně Ginger.

„Dno truhly odpadlo. Muselo být zrezivělé. V zemi

je vlhko a spodní voda je zde určitě slaná.“

„Chceš říct –“

„Ano. Všechny mince jsou na dně jámy.“

20

„Co budeme dělat?“

„Nemůžeme dělat nic jiného, než je vybrat.“

„Vždyť je nemáme do čeho dávat!“

Než to dořekl, začal Biggles svlékat blůzu své

letecké kombinézy. Pak přetáhl přes hlavu košili a oba

její rukávy dole pevně svázal. Vznikly tak dva vaky.

„Podrž to, ať jsou oba rukávy otevřené. Budeme peníze

cpát sem!“

Ginger mlčky uposlechl a nastrkoval mu střídavě

levý a pravý rukáv, aby byly vyváženě zaplněny. Biggles

ležel na břiše a oběma rukama vyhrabával z hlíny stříbrné

a zlaté mince. Vhazoval je velice opatrně, aby je

neprozradilo kovové cinkání. Rukávy se utěšeně

nadouvaly vzácným obsahem…

„Vždyť nám to může každou chvíli rupnout,“

varoval šeptem Ginger.

„Neboj se, už jsem skoro hotov.“

„Už tam budeš muset zbytek nechat.“

„Nenechám zde ani kousek, pokud ho najdu,“

odpověděl tvrdohlavě Biggles. „Ještě prohrábnu celé dno

jámy, tak… Myslím, že je to všechno…“

Tmu noci prořízl mužský výkřik a divoké hvízdání.

Biggles i Ginter zůstali jako přimražení. Bleskově zalehli

a přitiskli se k zemi. Teď jim může hrozit opravdové

nebezpečí. Zdálo se, že muž hvízdá na psa. Lidským

očím se dokážou ukrýt, na to mají dokonalý výcvik. Ale

přelstít dokonalý čich vycvičeného psa je velice obtížné.

Na rohu Pelegrinovy vily se objevil uniformovaný

strážný se psem u nohy. Co bude teď? Se zatajeným

dechem sledovali, jak muž se psem přešel pomalu podél

domu a zastavil se s hlídkou přicházející z opačné strany.

Ta psa neměla. Muži si chvilku tlumenými hlasy povídali

21

a potom se muž se psem vydal zpátky. Když pes se svým

pánem došel až na konec čelní zdi, nasál vzduch a

přidušeně zavrčel. Muž se zastavil a něco zvířeti říkal.

Zdálo se, že psa uklidňuje a nemá potuchy, co vyvolalo

jeho neklid. Pes nakonec ztichl a oba pomalým krokem

zašli za roh, odkud se před chvílí vynořili. Ginger, který

se po celou dobu napětím chvěl, teď nahlas a úlevou

vydechl.

„Pojďme, pojďme už honem pryč!“ vyrážel ze sebe

Ginger vzrušeným šepotem. Biggles o něm věděl, že má

hrůzu ze zabijáckých psů s armádním nebo policejním

výcvikem.

„Vezmi opatrně košili a můžeš hned vyrazit. Já budu

krýt tvůj ústup,“ nařídil mu Biggles.

Nářadí odložili do hustého porostu na okraji

cestičky, která vedla dolů k moří. Ginger si košilí

vycpanou kovovými penízky přehodil okolo krku,

opatrně přidržoval oba rukávy a začal sestupovat jako

první. Biggles se tiše kradl za ním. Už se zdálo, že mají

vyhráno, protože bez nesnází dorazili až k místu, kde se

stezka začínala prudce svažovat dolů, kde nechali svůj

gumový člun.

Vtom se před nimi objevil pes. Byl to obrovský

německý ovčák. Vycenil zuby, které v měsíčním světle

zlověstně zasvítily a ostře zaštěkal. Biggles se na něj

upřeně díval a jeho ruka automatickým pohybem vylovila

zbraň. Aniž odhlédl od psa, zasykl směrem ke Gingerovi.

„Nezastavuj se! Nesmíš se zdržovat! Tohle si vyřídím

sám!“

Ginger si mlčky posunul své vzácné břemeno tak,

aby se mu sestupovalo co nejpohodlněji a beze slova

vyrazil vpřed. Za jeho mizejícími zády se na vzdálenost

22

několika yardů na sebe upřeně dívali Biggles a pes.

Obrovské zvíře bylo napjaté, jakoby chtělo každým

okamžikem skočit a vydávalo hlasitý vrčivý zvuk. Z

nějakého důvodu pes váhal s útokem. Štěkot a vrčení

nemohli lidé nahoře, kteří vilu hlídali, neslyšet. Však se

taky vzápětí rozeznělo volání několika hlasů. Mužské

hlasy se svolávaly. Osvětlené dveře se rozletěly a v nich

stanula vysoká postava v uniformě s nárameníky plnými

zlata. Biggles odhlédl od psa a pozoroval ze svého úkrytu

muže v uniformě vysokého důstojníka. Ten vyrazil

kupředu zanedbanou zahradou a něco přitom, zřejmě na

psa, volal. Proto, že řeč byla Bigglesovi naprosto

neznámá, neměl ani tušení, co se vlastně děje. Z celé

situace vyrozuměl jenom to, že muž se zlatem zdobenými

výložkami je pravděpodobně taky majitelem psa.

Potvrdilo se to v okamžiku, protože pes přestal vrčet a

štěkat a poslušně běžel vstříc svému pánovi.

Tuto chvilku Biggles využil a rychle se prosmýkl z

úkrytu na cestu, která začínala prudce klesat. Vyhráno

však ani zdaleka neměl. Jakmile se vydal stezkou dolů,

zazněl někde za ním výstřel a hustým porostem zasvištěla

kulka. Biggles vystřelil za sebe do vzduchu. Chtěl tím dát

pronásledovateli najevo, že je ozbrojen a tím ho udržet v

bezpečné vzdálenosti. Podařilo se to, protože muž

najednou zmizel. Určitě se v křovinách přikrčil.

Mezitím se Biggles řítil nebezpečnou skalní stezkou

rychlostí, o níž by za běžných okolností sám určitě

prohlásil, že je sebevražedná a hodná nerozumných

bláznů. Co se dělo nahoře za ním se mohl jenom

dohadovat. Doléhal k němu řev vzrušených mužských

hlasů. Zdálo se mu, že jich stále přibývá. Vypadalo to, že

ve vile vyhlásili všeobecný poplach. Asi v polovině

23

svého bláznivě krkolomného sestupu Biggles uslyšel, jak

Bertie startuje motory letadla… Jakmile se Biggles, který

sotva popadal dech vřítil na plošinku, u níž kotvila

plachetnice, hydroplán se dal do pohybu směrem k němu.

Zahlédl Gingera, jak se přidržuje předku letadla a dává

pozor, aby nenarazilo na ostré skalní výčnělky.

„Okamžitě zalez dovnitř!“ vykřikl na Gingera.

Ginger ihned poslechl. Biggles se přebrodil

mocnými skoky k letadlu a následoval svého druha. Teď

už se jenom modlil, aby letadlo neselhalo. Skalní stezkou

za jeho zády totiž rachotily uvolněné kameny. Třesklo

několik výstřelů, ale byly zřejmě vypáleny naslepo, takže

nezpůsobily nejmenší škody.

Dobrodružství končilo málem jako výstup klauna.

Jak se Ginger vyškrábal nahoru a vsunul se do kabiny,

zakopl a rozplácl se na podlaze i se svým vzácným

břemenem v podobě mincemi vycpané košile. Jeden z

rukávů praskl a penízky se s rachotem rozkutálely…

Biggles křičel na Bertieho, aby si, proboha, pospíšil.

Ale ten už začal mezitím letadlo obracet směrem k

otevřenému moři. Během necelé minuty zanechal velký

stroj na povrchu moře jenom širokou brázdu v místě, kde

se odlepil od klidné vodní hladiny… Jak letadlo nabíralo

výšku, Bertie s ním několikrát prudce zamanévroval, aby

případným střelcům jejich úkol co možná nejvíc

znesnadnil. Konečně se ocitli v bezpečné výšce. Podívali

se na sebe a vydechli. Nezdálo se, že by některá z kulek

našla svůj cíl…

V Bigglesově ušpiněné tváři stékal pot v klikatých

praméncích. On se však na Gingera spokojeně šklebil:

„Tak co, starej, neuděláme si spolu piknik? Potřeboval

bych si cvaknout. Nemáš flašku?“ Když se bohatýrsky

24

napil z ploché lahve, kterou mu Ginger ještě trochu

roztřesenou rukou podal, podíval se kolem sebe po

podlaze kabiny, kde se před chvílí rozkutálely tisíce

drobných mincí: „A měl bys tady taky trochu uklidit.

Aspoň posbírej ty krámy na zemi!“ A potom se otočil a

přidal se k Bertiemu v pilotním prostoru…

25

PŘÍPAD STARÝCH MISTRŮ

Biggles toho dne seděl u svého stolu v hlavním stanu

vzdušných policejních sil ve Scotland Yardu a právě

odkládal sluchátko intercomu, když zachytil zvědavé

pohledy pilotů kterým velel. Když si je před chvílí

povolal do své kanceláře, netušil ještě, že ho vyruší tento

telefonický rozhovor.

„Je někdo z vás škodolibý, hoši?“

Jeden přes druhého to popírali.

„To byl totiž náčelník Raymond. Musíme naši

poradu odložit na neurčito. Plukovník mě naléhavě

potřebuje, půjdu tedy za ním. Jenom mi vrtá hlavou, že je

tam s ním ředitel celého Yardu. To se mi ještě nestalo,

aby mě chtěl osobně vidět. Vypadá to, pánové, že ne vy

ke mně, ale já sám teď půjdu nahoru na kobereček! Tak

si to tu beze mne užijte! Ještě se potom uvidíme…“

Jeho obavy se však brzy rozptýlily. Nikdo mu

nechtěl nic vytýkat.

„Posaďte se, Bigglesworthi,“ obrátil se na něj

ředitel, jakmile Biggles zaklepal a vstoupil. „Rád bych se

vás na něco zeptal.“ Podíval se pátravě do klidné

Bigglesovy tváře a pokračoval: „Určitě jste už z různých

míst slyšel hodně o tom, co mnoha lidem v těchto zdech

způsobuje poslední dobou bolení hlavy. Ano… Mluvím o

nepředstavitelně

prudkém

růstu

počtu

krádeží

uměleckých děl, k nimž teď došlo. A zrovna v noci z

jedné soukromé výstavy y Londýně zmizely beze stopy

tři nesmírně cenné olejomalby. Když jsme se začali o

krádeže z poslední doby blíže zajímat, ukázalo se, že je

téměř jisté, že jde o dílo specializovaného, vysoce

26

profesionálního gangu. Musí to nepochybně řídit

nesmírně inteligentní člověk. Navíc jsme přesvědčeni, že

tato hlava gangu je určitě odborník, který se v malířství

dokonale vyzná. První otázka, kterou je třeba

zodpovědět, zní: Kam všechny tyto obrazy mizí?“

„Je-li správný váš předpoklad, pane, že jde o řetězec

organizovaného zločinu, pak je jisté, že někde je zajištěn

prodej, nějaká forma černého trhu, že prostě obrazy končí

po krádeži na jednom místě.“ odpověděl bez zaváhání

Biggles.

„Jsem stejného názoru. Uvažujte však se mnou.

Žádný běžný zákazník obchodů s uměleckými předměty

si přece takový kradený obraz nekoupí. Každý člověk,

který se v branži jenom trochu vyzná, by poznal, že jde o

dílo, které bylo nedávno ukradeno tam a tam. To není

zlato, které se dá roztavit, ani drahokamy, které je možné

zasadit jinam. S obrazem nenaděláte nic. Obraz musíte

nechat tak jak je, jinak ohrozíte jeho vlastní hodnotu.

Představte si, že by v Británii nějaký šílenec nabízel k

prodeji obraz, o němž všichni zainteresovaní vědí, že

pochází z krádeže. Stejný nesmysl je předpokládat, že by

se v této zemi našel jiný cvok, který by kradenou malbu

beze všeho vystavoval ve své soukromé sbírce…“

„Obrazy se dají dopravit do ciziny, pane.“

„To je ono! Tak jste se sám dostal k tomu, proč jsme

si vás tady s plukovníkem dali zavolat. Musíme se

orientovat

na

možnost

jejich

vývozu,

protože

pravděpodobnost jejich setrvání v naší zemí je

minimální. Ptám se vás teď jako experta na letectví.

Myslíte si, že by bylo obtížné, dopravit ukradené obrazy

do zahraničí letecky?“

27

„Zdaleka bych to nenazýval obtížným, pane. Naopak

si myslím, že je to poměrně snadné.“

Ředitel Scotland Yardu svraštil obočí a zatvářil se

pochybovačně: „Překvapujete mě, Bigglesworthi. Dali

jsme příkazy všem kontrolám na našich letištích.

Všechny větší balíčky a myslím, že namalovaná plátna se

nedají posílat nebo vyvážet než jako balíky zřetelně

viditelných rozměrů, tedy opakuji – větší balíčky jsou

všude na britské půdě přísně kontrolovány!“

„Chápu, pane. Ale já jsem neměl na mysli veřejnou

leteckou dopravu. Jsem si jist, že máte pravdu, a že přes

britské celnice nepronikl jediný kradený obraz. Když

jsem bez váhání odpověděl na vaši otázku kladně, myslel

jsem od počátku na možnost přepravy soukromým

letadlem. Letadlem, které bylo najato pro tento jediný

účel, pane…“

„Ke všem čertům, když to tak dobře víte, tak mi

povězte, co udělala naše slavná letecká policie? Jaká

opatření jste udělali vzhledem ke včerejší krádeži?“

Ředitel klouzal pohledem z Raymonda na Bigglese a

zpátky. Plukovník Raymond se už už nadechoval, když

na něj Biggles spiklenecky mrkl a ujal se slova sám.

„Žádná opatření, pane. Dovolte však, abych vám to

vysvětlil. Krádež se stala v Londýně a první hlášení

nepřinesla ani zmínku o možné účasti letectva v celé

záležitosti. Tak došli operační důstojníci k závěru, že se

jedná o případ pro oddělení C. Naše oddělení se zabývá

jenom ilegálními vzdušnými operacemi a máme v

současné době problémů až nad hlavu. Kolegové z

evropské

pevniny

nás

bombardují

ustavičnými

informacemi o astronomickém počtu případů pašování ve

velkém pomocí soukromých letadel. Snažíme se o

28

preventivní zásahy, ale to víte… Bojujeme především s

vlastními potížemi…“

Ředitel se zamračil: „To jsou silná slova. Jaké máte

konkrétně potíže?“

„Pokud budete mít trpělivost mě sledovat, pokusím

se být konkrétnější. Posuďte sám, co byste dělal v mém

postavení, pane. Mám tři asistenty, s nimiž musím pokrýt

nejen oblast hranic této země, ale asi dva tisíce mil

pobřeží.

I

kdybychom

hlídkovali

nonstop,

je

nepravděpodobné, že bychom v noci zjistili neosvětlené

letadlo. Pochopte, prosím, že je nemožné, abychom měli

pod kontrolou všechny výšky, v nichž se létá.“

„To je mi jasné. Ale jak to tedy děláte?“

„Většinou se spoléháme na informace radarových

stanic. Pokud najdou neidentifikované letadlo, které

ignoruje příkazy, musí o tom uvědomit nás. Samozřejmě

víme, že zkušený bojový pilot dokáže radar oklamat,

když letí velmi nízko, tak aby nebyl zachytitelný.

Vzpomeňte, že to dělávali už v druhé světové válce

Němci při náletech na Londýn. Ovšem nízko letící stroj

zase dělá větší rámus. Nemáme však žádnou mast na

letadla, která už ve výšce vypnou motory a pak kloužou

nízko při zemi. Ale i když takového drzouna náhodou

uvidím, co myslíte, že můžu extra dělat? Nejsem

oprávněn ho sestřelit na základě pouhopouhého

podezření, pane. Pan plukovník to potvrdí. Vždyť může

jít o docela nevinného pilota, který má poškozená

navigační

světla

nebo

rádio.

My

však

stejně

nehlídkujeme s bojovými letouny, takže úvaha o

sestřelení je čistě teoretická. No a pokud uvažujete o tom,

že podezřelé letadlo mohu různými riskantními manévry

přimět k přistání, mějte pořád na paměti, že se posádka

29

bude chtít ukradených obrazů zbavit a tím je

nenapravitelně poškodí nebo úplně zničí…“

Ředitel probodl Bigglese pohledem: „Chcete mi

snad namluvit, že letecká policie Jejího Veličenstva nemá

žádné prostředky, aby zabránila komukoliv, aby v noci

pronikl do vzdušného prostoru Velké Británie, přistál zde

a pak znovu odletěl s nákladem ukradených obrazů

nesmírné ceny?“

Biggles svěsil hlavu: „Přesně to jsem vám chtěl říci,

pane. Sám bych to nevyjádřil líp… Můžu se vší

zodpovědností prohlásit, že já sám bych takovou akci

dokázal provést, pokud bych se na ni mohl dlouhodobě

speciálně připravovat a pokud by zde byl někdo, kdo by

ji velkoryse financoval. Pro zkušeného pilota je to

nakonec opravdu jenom otázka peněz.“

„I když je to asi nákladné, zdá se, že se jim to daří.

Vždyť krádeže pořád pokračují…“

„Pokud někdo nahoře přimhouří oko, tak to celé

určitě klape jako na drátkách.“

„Co zase, zatraceně, tím chcete říct?“

„Jediné riziko, které pilot podstupuje, je na našem

území. Pokud zde má nějakého komplice, nezdrží se u

nás déle než několik minut. Ostatní náležitosti letu mu

může zařídit ten, kdo ho celou misí pověřil. Představte si,

že byl pilot vyslán třeba z některé země za železnou

oponou. Ten pak letí přímo s oficiálním požehnáním, má

při přípravě letu plnou podporu doma.“

„Předpokládáte, že to nějak takhle funguje?“

„Nevím, pane. Říkám jenom, že by to bylo možné.

Jako čistě soukromý podnik mi to připadá velice

nákladné.“

30

„Uvažme, kdo by vůbec investoval takovou

nepředstavitelnou sumu do nepředstavitelně drahé letecké

operace kvůli pár obrázkům.“

„Možná nějaký bohatý sběratel, který by byl šťastný,

že se může v soukromí potěšit unikáty, které jinak musí

držet pěkně pod zámkem.“

„A hlavně musí držet jazyk za zuby, že zrovna tyhle

obrazy má ve své soukromé sbírce.“

„No a pak je tu druhá možnost. Nemůžeme vyloučit,

že nějaká země za železnou oponou se rozhodla obohatit

svou uměleckou galerii.“

„Promiňte,

Bigglesworthi,

proč

neustále

zdůrazňujete tuto možnost?“

„Připadá mi dost pravděpodobná, pane. Když

mluvím o zemi, jež je součástí komunistického bloku,

nemyslím tím nezbytně Rusko. Mám tím na mysli obecně

nějakou zemi, kde nejsou návštěvníci příliš vítáni, prostě

kam se běžně volně nejezdí. Z toho vyplývá, že v

takovém státě je daleko menší pravděpodobnost, že

budou cenné umělecké předměty identifikovány jako

kradené. Proto užívám pojem za železnou oponou. Tady

u nás, kde se do všech známějších míst hrnou tisíce

potrhlých turistů není možné předpokládat, že by někdo

dřív či později nenarazil na stopu kradených obrazů…

Všechno, co jsem si dovolil poznamenat, pane, jsou

přirozeně jenom teoretické úvahy. Ale já nevidím jiné

možnosti. Buď pohádkově bohatý podivín nebo totalitní

vláda.

Jenom

oni

jsou

schopni

financovat

tu

dobrodružnou leteckou akci, o níž jsem před chvílí

mluvil.“

Ředitel vydal hluboký vzdech: „Zní to logicky… Co

ale můžeme v té věci podniknout?“

31

„Zatím můžu říct jenom to, že o tom začnu v klidu

přemýšlet. Ovšem celá záležitost je pořád jenom ve sféře

našich dohadů. Nikdo prozatím nic nepodnikl.“

„Budu velice rád, když se toho ujmete právě vy,“

zadíval se ředitel Scotland Yardu Bigglesovi pevně do

očí. „Zkuste udělat všechno, co je ve Vašich silách.“

Do rozhovoru se vmísil plukovník: „Slyšel jste pana

ředitele, Bigglesworthi. To je prozatím všechno.

Očekávám, že mě budete průběžně informovat o všem,

co v této záležitosti podniknete. Jsem si jist, ža pan

ředitel vám poskytne veškerou pomoc, o niž požádáte…

Můžete jít!“

„Rozkaz, pane!“ Biggles se vztyčil, předpisově se

obrátil a vrátil se do své pracovny. K jeho překvapení

tam všichni na něj čekali a žádný z nich nedokázal

potlačit dychtivé očekávání.

„Tak o co vlastně kráčí?“ nevydržel to Ginger.

Biggles se usadil za svým stolem a podrobně jim

zopakoval svůj rozhovor s ředitelem a plukovníkem

Raymondem.

„No tak pověz, čím máme začít?“ vpadl mu do řeči

Bertie a čistil si skla svých vzrušením zarosených brýlí.

„Vypadá to tak, jako by od nás čekali pomalu zázraky.“

„Kamrádi, na zázraky jsem přestal spoléhat už hezky

dávno,“ potřásl hlavou Biggles a pomalu si zapálil svou

oblíbenou cigaretu. „Pro začátek mi, prosím vás, sežeňte

ranní noviny, ať se dovíme přesně, po čem to vlastně

máme pátrat. Poslední tři obrazy někdo vyfoukl v noci na

dnešek, tak pokud nejsou zloději mimořádně rychlí, je

dost pravděpodobné, že celý lup je ještě na našem území.

Vsadím se o co chcete, že zde ovšem nebude dlouho.

32

Bylo tomu tak prý i ve všech minulých případech.

Jakmile obrázky zmizely, vypařily se navždy…“

„To je přece hračka,“ zapitvořil se posměšně Ginger.

„Máme na to celých čtyřiadvacet hodin, abychom je

našli.“

„Možná i míň, kamaráde…“

„No vidíš! Ty dovedeš potěšit v každé situaci!“ S

těmi slovy položil Ginger na Bigglesův stůl stoh

londýnských deníků, s nimiž právě dorazil poslíček z

přízemí.

Zavládlo ticho, přerušované Bigglesovým listováním

v novinách. „O krádeži tu toho moc není,“ mumlal si pro

sebe. „Novináři píší vlastně totéž, Ze všech možných

obrazů v sále, zmizely jenom tři a právě ty tři

nejcennější. Byl to Rembrandtův autoportrét, pak dílo

zvané Chlapec v černém od El Greca a taky olejomalba,

kterou nazývají Donna Lucia od Franka Halse. Asi to

bude znázorňovat nějakou ženu… Zloději se zaměřili

jenom na staré mistry. Je zajímavé, že žádný z kousků

moderního umění a bylo jich tam prý požehnaně, zájem

zlodějů nevzbudil. Je divné, že to v žádném z těch

článků,“ poklepal na hromadu novin, „reportéři příliš

nezdůraznili.“

„A co nám to vlastně říká? Proč to považuješ za tak

moc důležité?“ obrátil se k němu Algy.

„Zloděj věděl naprosto přesně, po čem jde. Z toho

plyne, že je v branži expert, že o tom, které obrazy tam

visely, věděl dávno dopředu. Úplně přesně se to odehrálo

při těch předchozích loupežích. Tohle nejsou náhodné

krádeže. Kdepak, žádná shoda náhod! Z toho můžeme

tedy vyvodit i závěr, že obrazy z naší země putují na

33

jedno místo, patrně do rukou jediného člověka, který je

mozkem celé zločinecké akce. Ten má přesné informace,

kde se který obraz nachází a právě tam posílá své lidi,

kteří odvádějí svou špinavou práci přesně podle

programu. Aspoň tak se mi to čím dál víc jeví. Ptáte se,

jak ví tak přesně, kde jsou obrazy umístěny? No přece se

na ně předtím zajede podívat! Navíc jsem si jist, že je

cizinec. A protože nikdo duševně zdravý, z lidí bydlících

u nás, by nekoupil jediný kousek, o němž by tušil, že

pochází z krádeže, soudím, že záhadný cizinec své

úlovky tady neprodává. Je dokonce pravděpodobné, že je

neprodává vůbec nikde, že obrazy putují do nějaké

sbírky. Neodvažuji se vůbec hádat, kde by ta sbírka

mohla být. Je to skutečně hádanka, ale my jsme policisté.

Někde začít musíme. Nemůžeme se pustit do chaotického

pátrání bez určitého plánu a vodítka…“

„Jaké zde máš krucinál vodítko?“ vybuchl Ginger.

„Mě to připadá úplně beznadějné, vážení.“

„Neměl jsem moc času si to nechat projít hlavou, ale

přece jenom se mi začínají rýsovat dva možné přístupy k

celé věci. Samozřejmě, je to ještě dost na vodě,“ dodal

rychle

Biggles

a

pokračoval:

„Jestli

ovšem

nepodnikneme vůbec nic, plukovník i nejvyšší šéf

tohohle baráku nás budou mít za neschopné pitomce.

Ředitel Yardu si myslí, že obrazy jsou z Británie

dopravovány letecky. V tom s ním souhlasím. Zkuste

tedy uvažovat se mnou. Pokud si pro ukradené malby

musí někdo přiletět, není myslitelné, že by při této

zlodějské misi jenom tak zbůhdarma poletoval sem a tam

nad naším územím. Nesmysl! Letadlo se musí omezit na

minimum našeho vzdušného prostoru. To tedy znamená,

že od té doby, než si někdo pro obrazy přiletí, jsou

34

uskladněné někde na našem pobřeží. Podle mého názoru

bychom se měli zaměřit na přistávací možnosti na našem

východním pobřeží.“

„Proč zrovna na východním pobřeží?“

„Protože předpokládám, že obrazy poputují na

východ. Uvažujte rozumně. Na severu to nepřipadá v

úvahu, protože si nedovedu představit, že by někdo

obrazy vlekl někam na severní pól. Musím vyloučit i

jižní pobřeží, protože, jak říkal ředitel, série krádeží

obrazů se udála i ve Francii. Všechno probíhalo jako u

nás. Není tedy příliš pravděpodobné, že by někdo ty

obrazy dopravoval z Anglie do země, kde právě ukradl

jiné obrazy. Určitě je tomu jinak. Obrazy, ukradené ve

Francii, zmizely stejnou cestou a na stejné místo jako ty,

které se pohřešují v Británii. Pokud budeme zvažovat

západní pobřeží, bude nám okamžitě jasné, že náklady na

zajištění non-stop letu přes Atlantický oceán by při

dnešních technických možnostech převýšily cenu

ukradených obrazů. Navíc je jasné, že transatlantický let

by musel být vypraven z letiště. Nemůžete dost dobře

tankovat stovky galonů pohonných hmot a nemít po ruce

věrohodné vysvětlení pro různé zvědavce… Ne, pánové!

Můj tip je východní pobřeží, nějaké klidné místo, které

lupičům umožňuje, aby nemuseli riskovat lety nad naším

vnitrozemím.“

„Milý hochu, to se ti to řekne, východní pobřeží.

Dovedeš si představit, že je máme uhlídat odshora dolů?“

potřásal hlavou Bertie.

Ale Biggles se nedal: „Hned se k tomu dostaneme.

Je zde totiž jakási možnost, že si to území, které budeme

prověřovat, ještě podstatně zmenšíme. To mě přivádí k

tomu druhému základnímu přístupu, jak jsem o tom

35

mluvil na začátku. Musíme začít v Londýně. Vycházíme

pořád z předpokladu, že muž v pozadí je cizinec, který

rozumí obrazům. Shodujeme se v tom, že místním

chmatákům by kradení mistři nebyli k ničemu. Tedy,

tento gentleman v pozadí obrazy dobře zná, protože je

viděl, ví přesně, v kterém domě jsou, ve které místnosti i

to, kde konkrétně tam visí. Opakuji, protože je sám na

vlastní oči viděl! Vycházím z toho, že šéf bandy těsně

předtím, než spustil akci, sám osobně zašel do příslušné

galerie a provedl, tak říkajíc, průzkum na místě. To je

tedy moje představa a na ní chci teď zapracovat!“

Biggles se na okamžik odmlčel a pak rozhodl: „Tady

začneš ty, Algy. Chci, abys hned zajel do Bond Street,

kde je ta umělecká galerie, z níž v noci na dnešek

zmizely tři cenné obrazy. Popovídej si s majitelkou, nebo

aspoň s tím, kdo tam za to odpovídá. Snaž se dozvědět,

jak dlouho byly pohřešované obrazy veřejně vystaveny.

Zjisti, jestli galerie rozesílala pozvánky na výstavy a opiš

si ze seznamu adresátů všechny zahraniční obchodníky s

obrazy nebo sběratele. Určitě tam budou mít knihu

návštěvníků. Většinou v takových galeriích bývá. Vypiš

všechna jména cizinců, nezapomeň na adresy, pokud tam

budou. Prověř, kteří z těchto všech lidí jsou trvale hlášeni

k pobytu v naší zemi. Pokud nejsou, tak, kde se obvykle

ubytovávají, pokud jsou zrovna tady. Vyptávej se na

cokoliv dalšího, pokud tě to zaujme a bude se ti zdát, že

by to mohlo být ve vztahu k případu. Vezmi si s sebou

Bertieho, ať ti dělá společnost. Jestli obrazy ještě

nedopravili za hranice, dlouho už to trvat nebude a tak

pochopte, že nemáme času nazbyt.“ Jakmile Algy a

Bertie odešli, zeptal se Ginger: „A co budu dělat já?“

36

„Ty můžeš vyrazit se mnou a budu chtít jenom to,

aby ses dobře koukal kolem sebe. Dokud je světlo,

vytáhneme si starého dobrého austera a trošku se

proletíme nad východním pobřežím a pěkně si

zkontrolujeme území vhodná k přistávání. Na mapě toho

moc nezjistíme… Pokud vím, ve východní Anglii je

spousta míst, kde se dá pohodlně přistávat. Doopravdy si

sám nemyslím, že třeba zahlédneme letadlo těch

výtečníků, ale rozhodně se na pobřeží trochu

zorientujeme a nakonec to přece znáš – jeden nikdy neví.

Když budeme vysedávat tady, tak nezjistíme nic. Ze

vzduchu můžeme zahlédnout něco, co bude mít třeba

spojitost s tím, co Algy a Bertie zjistí na Bond Street. Ale

už si moc dlouho hrajeme na jasnovidce… Raději

pojeďme na letiště!“

O půl hodiny později byl už policejní auster ve

vzduchu a nabíral kurs na východ.

Ginger propátrával ostřížím zrakem bažinaté pobřeží

v Essexu a najednou poznamenal: „Je zde ještě jedna

možnost v souvislosti s tou aférou s obrazy. A nikdo na

ni nepomyslel. Pojišťovna! Nemyslíš, že by v pozadí

mohla být banda, která čeká na vypsání vysoké odměny

za nález obrazů, nebo za pouhou informaci, která povede

k jejich nalezení?“

„Kdepak, v tomhle to nebude.“

„Proč ne?“

„Protože ani v jediném z předchozích případů se

nestalo, že by někdo získal vypsanou odměnu. A to si piš,

že šlo pokaždé aspoň o dvacet tisíc liber a to už jsou

slušné prachy. To je vlastně hlavní důvod, proč jsem si

jist, že to zloději nepodnikají jednoduše pro peníze. Věř

mi, ty obrázky nejsou ani na prodej! Někdo, snad bohatý

37

sběratel, je někde shromažďuje. To je člověk, který je za

tím vším. Jsem si skoro jist, že žije v cizině. A pokud

mám pravdu, je jasné, že jakmile obrazy dojdou na místo

určení, zmizí jako by se po nich země slehla.“

Auster se už vznášel na dohled moře a pomalu

obrátil na sever, klikatou čarou podél okraje pobřeží.

Ginger chvíli přemýšlel a ozval se znovu: „Tady je,

jak se koukám, dostatek otevřeného prostoru s plochým

povrchem, že by zde mohl přistát celý letecký pluk.“

„Máš pravdu, ale ten náš ptáček potřebuje ještě něco

víc než jenom plošinu dobře přístupnou ze vzduchu. K

tomu místu musí vést cesta, po níž může přijet auto s

drahocenným nákladem. Určitě s obrazy nikdo neběhá

jenom tak pěšky. I když je vyříznou z rámů a stočí,

vznikne docela objemný balík, který taky něco váží.

Dojista pojedou autem… A ta přistávací plocha by měla

být asi někde dál od domů, nikde by neměla být žádná

usedlost v dohledu, jinak by se to přece prozradilo.

Pokud budeme hledat taková místa, myslím, že se nám

pátrání ještě zúží.“

Auster letěl dál podél okraje mořské hladiny nahoru

hrabstvím Suffolk. Ginger si všiml, že mezi pobřežními

městečky byly dosti dlouhé úseky úplné pustiny, kde ani

půda nebyla obdělávána, ale většinou tam byly zároveň

patrné velké vodní kaluže a rákosí, což dokazovalo, že

půda je bažinatá. Biggles sestoupil níž. Zahlédli ostrůvky

naplavenin, které často mizejí vlivem přílivu a o kus dál

byly patrné dlouhé holé pláže, většinou z oblázků, ale

místy i písčité. Na nich by za příznivého větru mohlo

lehčí letadlo docela dobře přistát.

Biggles si všiml, že Ginger něco upřeně pozoruje na

své straně kabiny. Zvolal tedy: „Na co to pořád koukáš?“

38

„Sám nevím. Podívej se na tu úzkou zátoku tady, s

tím velkým domem na vnitřním konci. Vidíš ty bílé

kousky na hladině? Co to k čertu může jenom být? Ptáci

to nejsou. Vítr s nimi tak divně pohazuje, to není určitě

nic živého…“

Biggles otočil stroj, aby se taky podíval na podivné

bílé kousky neznámé hmoty: „Ale vždyť to vypadá jako

papír, jakoby tam dole měli někde obrovský piknik a

nechali tam po sobě pěkný binec. Nebo, že by to bylo

jenom nějaké smetí, které vítr zavál až tam z té osady, co

je asi míli daleko? Kousek odtud je přece mlýn a není

vyloučeno, že tam vyhodili nějaký odpad do říčky a ta ho

zanesla až sem… Vidíš, tady je uvázaný jakýsi člun u

malého přístaviště před domem. Nejspíš ho používají k

rybaření. Počkej ještě… Nějak mi to připomíná cosi, co

jsem už někdy nedávno kdesi zahlédl… Musím se

zamyslet. Jak se ta usedlost jmenuje?“

Ginger se zahloubal do mapy: „Frantham.“

„To jsem opravdu v životě neslyšel.“

Auster pokračoval v cestě až nad Wash, kdy Biggles

pohlédl překvapeně na své náramkové hodinky: „Měli

bychom se pomalu vrátit. Tak jsme se nedověděli nic

jiného, než to co už víme. Je zde zkrátka hodně míst, kde

by se lehký letoun mohl bez potíží dostat na zem, pokud

by to tu pilot trochu znal.“

Služební letadlo se poslušně vracelo na základnu…

Při přistání se Biggles s Gingerem vrátili zpátky do

úřadu, kde už na ně čekali Algy s Bertiem.

„Tak jak jste pořídili?“ volal Biggles hned na prahu.

„Nevíme nic, co by vás ohromilo,“ odpověděl Algy.

„Šéf galerie nám poskytli všechny informace. Měls

pravdu, že posílali pozvánky. Rozeslali jich hodně,

39

některé i do ciziny, všechny souvislosti s prodejní

výstavou, kterou otvírali před týdnem. Každý zákazník se

musel zvěčnit v knize. Opsali jsme jména i adresy všech

zahraničních hostů.“

„Sídlí snad někdo z nich poblíž východního

pobřeží?“

„Pokud víme, tak jeden,“ nahlédl Algy do svého

poznámkového bloku a znovu proletěl všechna jména.

„Nějaký… zde je to… Nějaký baron Wolfner, prý

uznávaný maďarský historik umění a umělecký kritik. Je

to starý návštěvník všech výstav a dražeb. Má v Británii

své sídlo někde v Suffolku. Jmenuje se to… počkej… jo,

Frantham…“

Biggles svraštil obočí: „Podívejme se. To je podivná

shoda náhod. Nebo, že by to ani náhoda nebyla? My jsme

totiž asi před dvěma hodinami ten Frantham dlouho

obhlíželi.“ Na tváři se mu zračilo napětí a díval se

významně na Gingera. „Je tam, poměrně velký dům u

zátoky. Zrovna to by mohlo být to sídlo. Na vodní

hladině tam pluly divné kousky čehosi bílého. Pořád mi

to něco připomínalo, ale ani zaboha jsem si nedokázal

vzpomenout. Teď se mi to vybavilo! Před časem jsem se

účastnil výcviku mladých pilotů v oblasti jezer. Zkoušeli

jsme přistávat s hydroplánem a takové věci. Dovedete si

představit, že pro nezkušené piloty je to docela zabíračka,

bezpečně přistát s takovou mašinou, dokázat to přesně

odhadnout, kdy dosedáte na tu klidnou vodní plochu…

Abychom jim to usnadnili, rozházeli jsme na hladině

jezera rozložené dvoulisty novin. To je ono! Noviny!“

„Nerozumím.“

„Prostě ty obdélníky, nepravidelně rozprostřené na

hladině u břehu, které jsme viděli u Franthamu, to byly

40

taky noviny. A bylo jich tam na jednom místě velice

moc. To přece nemohla být žádná náhoda. Mám pocit, že

jsme se, jak říká staré anglické úsloví, koukali na

nesprávný strom… Pořád jsme zvažovali vhodné místo

pro přistání na zemi. Houby! Tohle zní docela

pravděpodobně. Úzkou zátokou se tam každý snadno

dostane a letadlo mohlo přistát na vodě poblíž břehu. Je

to trochu odvážné tvrdit, ale já jsem si prakticky jist, že

to byl novinový papír a zároveň vím, komu posloužil a

nač. Tahle místa jsou dost daleko od míst, kde si lidé

mohou vyrazit na piknik…“

„Ale neviděli jsme žádnou přístupovou cestu,“

poznamenal Ginger.

„Člověče, pokud je tam dům, tak někudy musí k

němu vést i cesta.“ Biggles se obrátil na Algyho:

„Dověděl ses ještě něco zajímavého o tom baronovi, jak

jen se to jmenuje?“

„Wolfner… Nic zvláštního o něm nevědí. Je v

uměleckých kruzích dobře zapsán. Na zimu vždycky

odjíždí do zahraničí a má ve zvyku se vrátit, jakmile

začnou letní prodejní výstavy. Jezdí si v rolls-royce a

mívá při sobě hodně peněz.“

„Rolls-royce není důkazem, že jeho majitel je

poctivý člověk. Tenhleten baron může být klidně ten

chlap, co po něm paseme, ale samozřejmě taky nemusí…

Ovšem zdá se být jisté, že někdo využívá zrovna tuto

zátoku a podle značek z novin je skoro jisté, že slouží

nějakému letci. Jiný důvod pro značkování nevidím. Loď

by nic takového nepotřebovala… To, že nějaký odborník

na obrazy žije na pobřeží, může být jenom shoda

okolností. Ale ty ostatní okolnosti budeme muset

prověřit. Nechci tvrdit předčasně, že jsme už našli řešení

41

naší záhady, ale rozhodně je to důvod k vyšetřování. A –

mezi – námi jiné vodítko se nám zatím neobjevilo.

Velkou otázkou je, jestli někdo ty papíry rozprostřel

kvůli včerejší noci, nebo kvůli té dnešní…“

Ozval se Bertie: „Řekl bych, že jde o dnešek.

Noviny nevydrží na hladině zase nekonečně dlouho.

Nasáknou vodou a jdou postupně ke dnu, nebo se po čase

i rozpustí.“

„Zní to pravděpodobně. Gingere, připrav honem

auto a já se zatím podívám do podrobné mapy. Musím

taky za plukovníkem, aby věděl, co podnikáme a

nesháněl nás mezitím tady.“

„Ty nechceš letět?“ otázal se nedůvěřivě Ginger.

„Tentokrát ne! Pokud by se objevilo letadlo, myslím,

že se ničeho v zátoce nedočkáme. Oni budou mazaní. Z

domu je možné přehlédnout celé okolí. My musíme jet

autem a měli bychom tam být do soumraku. Dělej,

padáme!“

Okolo deváté večer zastavilo policejní auto blízko

zátoky, tak aby nebyli zpozorováni z cesty, která

odbočovala přímo k velkému stavení, které bylo

vzdáleno asi míli od vlastní osady jménem Frantham.

Odbočili na úzkou cestu, která vedla podél pobřeží. Před

ní ležel už jenom pruh divoce zarostlé, neobdělávané

půdy, jenž končil úzkým pásem pláže, omývaným

mořskou vodou.

Už se téměř setmělo, ale počasí bylo mírné, ani vítr

se nezvedal a měsíc na nebi se blížil úplňku. Podmínky

byly pro noční výlet víc než příznivé… Na cestě nebyl

vůbec žádný provoz. Jediné světlo široko daleko vrhalo

velké okno v průčelí usedlosti… Krajina byla ponořena

42

do ticha, nepočítáme-li ojedinělý výkřik ptáka, jenž

chvílemi dolehl od pobřeží.

„Teď mě všichni dobře poslouchejte,“ řekl úsečně

Biggles. „Musíte bezpodmínečně plnit mé rozkazy.

Musíme se dostat co nejblíž k tomu světlu. Jsem

přesvědčený, že se něco bude dít právě tam u toho

malého přístaviště, kde kotví loďka. Opatrně se

přiblížíme a skryjeme. Zůstaneme na místě a budeme

čekat. V žádném případě nesmíte mezi sebou mluvit!“

Vydali se opatrně přes bažinatou plochu, na níž tu a

tam stály viditelné kaluže. Jejich mlčenlivý pochod

nerušilo nic, nepočítáme-li šustění křídel poplašených

ptáků. Najednou se před nimi otevřela hladká vodní

plocha zátoky, která v měsíčním světle vypadala jako

souvislý, jemný příkrov ledu. Ve světle měsíce nebyli

schopni rozeznat novinový papír, který ve dne tak

zřetelně pozorovali zhora. Ale Biggles opatrně sestoupil

až na okraj a přebrodil se několik kroků pobřežním

blátem. Když se vrátil k ostatním, byl po kolena zmáčen

špinavou vodou, ale v ruce třímal vítězoslavně novinový

papír, jenž ukořistil ve tmě. „Přece jenom noviny,“

vydechl skoro neslyšně. „Jenom se dobře podívejte, že

jsem měl pravdu. Teď si je dobře prohlédneme, co je to

za tiskovinu. Udělejte mi ze svých blůz malý stan, já si

tam vlezu a omrknu ty noviny. Držte blůzy pevně, aby

nikdo nezahlédl světlo mé baterky!“

Mlčky mu vyhověli. Biggles zalezl pod kryt z

nepromokavých kombinéz a rozsvítil silnou policejní

svítilnu. „Oukej,“ mumlal si pod vousy. „To jsem

potřeboval vědět. Je to nějaký cizí časopis, z kvalitního

papíru, který vydrží na vodě daleko déle než obyčejný

novinový papír. Je to popsáno úplně neznámou řečí, ale

43

zde jsou například obrázky starožitností. Něco takového

tady určitě nerozházeli vesničané. Ne, ne… Tenhle

časopis musí pocházet ze sídla, na které hledíme.“ vylezl

ven se zhaslou svítilnou, dal jim pokyn, aby se zase

oblékli a pak šeptem přikázal: „Vyrazíme!“

Pohybovali se pomalu a každou chvíli se

zastavovali, aby pozorně naslouchali. Šli podél zátoky,

bez nesnází přebrodili potok, který tekl od vesnice a

dosahoval až okraje pozemku, ně němž stál dům. Dům

byl ponořen do ticha, nikde ani náznak pohybu nebo

vůbec života. Jedinou známkou obydlenosti bylo silné

světlo v okně orientovaném směrem k zátoce. Přikradli se

až k malému přístavišti a prohlédli si člun. Vesla byla

navlečena tak, aby bylo možno loďku okamžitě použít.

Hned vedle rostlo několik vrb a hustá křoviska. „To se

nám bezvadně hodí,“ prohlásil potichu Biggles. „Zde se

můžeme pohodlně ukrýt a nikdo nás neuvidí. Těžko říct,

jestli loď vypluje vstříc letadlu, pokud teda nějaké vůbec

přiletí, nebo jestli se letadlo přiblíží samo. Chtě nechtě si

musíme sednout a počkat…“

Přikrčili se na bobek na zavlhlou zem a započali

svoji nepohodlnou noční hlídku. Čas pomalu ubíhal…

Byla to zatím jenom nuda. Nedělo se sice vůbec nic,

ale začínali toho mít plné zuby. Z obrovské vodní hladiny

se neozvalo ani šplouchnutí, jenom odraz velikánského

měsíce se pomalu sunul po vodě. Byli vystaveni náletům

množství komárů, ale z důvodů absolutního utajení se

neodvažovali ani zapálit cigaretu. Byli ponořeni do svých

myšlenek…

Trvalo to něco víc než hodinu… Pak se do ticha

ozval zřetelný zvuk, který se nesl velice daleko. Nebylo

možné pochybovat. Přijíždělo nějaké poměrně hlučné

44

auto. Jelo po cestě, která se vinula za domem. Teď

zastavilo. Slyšeli hlučné bouchnutí dvířky. Potom se

ozvaly hlasy, jako by někdo vítal příchozího.

„Tak to už je veselejší,“ zašeptal Biggles.

„Kdopak se to sem trmácel uprostřed noci?“ ozval se

stejně tichým hlasem Ginger.

„Myslím, že někdo přivezl obrazy. Aspoň doufám.“

Hlasy však umlkly a zase zavládlo naprosté ticho.

Naši hrdinové trpělivě čekali dál… Uplynula už skoro

další hodina, když se najednou, jako mávnutím proutku,

rozzářila světla ve všech oknech velkého domu. Záplava

světel ozářila hladinu úzké zátoky. Biggles si pomyslel,

že osvětlený dům je vlastně znamení, které je viditelné na

dobrých padesát mil.

Teď přišel opravdový nápor na jejich nervy. Začaly

se přibližovat hlasy. Proti světlu vydávanému všemi okny

se ve tmě rýsovaly obrysy dvou postav – jedné vysoké a

štíhlé a druhé naopak malé a tlusté. Štíhlý muž nesl na

zádech břemeno, které zdálky vypadalo jako srolované

linoleum. Oba muži se zastavili na plošince přístaviště a

dali se do rozhovoru v naprosto neznámé řeči. Slova

zněla opravdu cize a nepřipomínala žádný ze známějších

jazyků.

Biggles se nahnul ke svým přátelům. „Nebudeme

čekat na letadlo. Algy, ty půjdeš se mnou a vy dva

počkáte, až co se semele a pak dělejte, co umíte. Jasné?“

Pak se vztyčil a zavolal silným hlasem s oběma dlaněmi

stočenými u úst: „Jsme policejní důstojníci. Žádáme vás,

abyste mi ukázali obsah toho balíku!“

Několik vteřin všichni mlčeli. Oba muži zůstalí

strnule stát jako by do nich uhodilo. Pak se události daly

do pohybu. Muž s nákladem na zádech své břemeno

45

odhodil a dal se na útěk. Biggles vyrazil za ním. Muž se

otočil, napřáhl ruku a tmou třeskl výstřel. Někde nad

Bigglesovým ramenem hvízdla kulka. Jakmile se muž

otočil podruhé, rychlejší Biggles se mu skokem zavěsil

za nohy. Obě těla se zazmítala na zemi. Biggles se

zavěsil za paži svírající pistoli. Potyčka netrvalo dlouho.

Muž s pistolí zůstal bez dechu ležet. To se už o něj

postaral Bertie. Biggles napřed na zemi nahmatal pistoli,

zajistil ji a pomalu se i s ní zvedl. Pohledem si ověřil, že

muž má dost.

„Nasaď mu pouta!“ křikl jenom a otočil se k

Algymu a Gingerovi, kteří už drželi malého muže. Ten se

pokoušel protestovat, v lámané angličtině.

Biggles ho bezohledně přerušil: „Dobře, dobře…

Teď budu mluvit zase pro změnu já. Vy jste baron

Wolfner?“

„Ano a chodlam si stěšofat!“

„Mlčte a neunavujte se! Chtěl jsem vědět jenom to!“

Zacvakly další náramky. „Radím vám, abyste se připravil

na vysvětlování. Střelba na policisty je v této zemi čin,

který se vždycky podrobně vyšetřuje.“

Baron, jak se ukázalo, byl starší muž, pod nímž se

teď podlomila kolena. Klesl na vlhkou zem a nebyl

schopen slova.

„Postarej se o něho, Algy a já se podívám tady na

tohle!“ Přikázal Biggles, vytáhl z kapsy zavírací nůž a

začal přeřezávat provazy na povrchu balíku.

„To být enom tóó… obrasy…“ snažil se opět

protestovat baron.

„Já se jenom podívám, jestli to náhodou nejsou ty,

které sám hledám,“ zašklebil se na něho Biggles.

46

„To já už chápat,“ svěsil hlavu zničený baron. Hlas

se mu třásl, když pokračoval: „Fy ůš na to pšišli…

Jásne… A to ůš je šecko, co fy ot nás potšebovat?“

„Ne. Ještě potřebuju vědět, kdy přiletí letadlo!“

Baron rezignoval s hlubokým vzdechem: „Tak fy

víte šecko, já myslím… Nebudu lchát. Ten éroplán

pšíletý kášdou chfílku…“

Biggles se na zajatce zadíval ostrým pohledem a řekl

nezvykle tvrdě: „Dejte si sakra pozor, vy dva! Jestli se

pokusíte pilota nějak varovat, bude s vámi zle, to vám

slibuju!! Algy, vyveď je někam dál od cesty!“

Oba cizinci ustrašeně zmlkli. Biggles si zapálil

cigaretu.

Dlouho však tentokrát opravdu nečekali. Ve směru

od moře ucítili jemný závan zvířeného větru, jak letadlo s

vypnutými motory klouzalo směrem k nim. Pak se ozvalo

mohutné plácnutí a pobřežní přístaviště zasáhla vlna

zvířené vody. Na hladině se objevil malý hydroplán. V

okamžiku naskočila vrtule a letadlo popojelo blíž. Pak

vrtule opět zmlkla s hvízdavým zvukem. Z kabiny

vyskočil muž a několika kroky se ocitl na pevnině.

„Jste sám?“ vykřikl Biggles.

„To se ví. Jsem dycinky sám,“ houkl v odpověd a

pak se najednou zarazil a podezíravě si Bigglese změřil.

„No jenom pojďte blíž!“ nařídil mu přísně Biggles.

„My jsme policejní důstojníci a čekáme už jenom na vás.

Nezkoušejte na nás nějakou hloupost. Já na vás mířím,

pokud jste si nevšiml…“

Pilot se ohlédl a spatřil, že pár kroků za ním stojí

Ginger, že mu odřízl cestu k letadlu. Bezmocně pokrčil

rameny, vytáhl pistoli z kapsy a podal ji Bigglesovi.

47

Ozval se zvuk dalších náramků, které cvakaly na jeho

zápěstích.

Najednou se za nimi ozval další hlas. Biggles se

obrátil. Pomalu se blížili dva muži v policejních

uniformách.

„Nepotřebujete nějakou pomocnou ruku?“ pronesl

líně inspektor Gaskin, kterého dobře znali ze Scotland

Yardu. „Zdálo se mi, že slyším nějakou střelbu…“

Biggles neskrýval překvapení: „Kde se tady berete,

inspektore?“

„Plukovník Raymonď mě požádal, abych jel za vámi

a zasáhl, kdyby snad nastaly nějaké trable. Ale koukám,

že vám to tu s těmi darebáky jde jako po másle.“

„To je od náčelníka velice laskavé, ale jak vidíte,

podařilo se nám to zvládnout bez problémů. Souhlasím,

že to šlo jak po másle. V každém případě vám děkuji.“

„Takže pro nás nemáte žádnou práci?“

„Ale jo… Můžete sebrat tyhle tři výtečníky a

dopravit je do vyšetřovací vazby. My se totiž budeme

muset k našemu autu přebrodit přes močál, kudy jsme

sem přišli. Předtím bych se rád ještě mrkl támhle na to

auto a zajistil je před případným zneužitím někým

nepovolaným. A kde máte auto vy, inspektore?“

„Přímo na hlavní příjezdové cestě.“

„Tak buďte té dobroty a než nastoupíte do auta,

porozhlédněte se trochu v domě. Nemám tušení, jestli

tam najdete něco zajímavého, nebo snad dokonce

neobjevíte někoho, kdo by nás taky mohl zajímat. My

jsme zatím neměli čas se tím zabývat, jak vidíte.“ Pak

Biggles opatrně rozbalil balík, který baronův společník

vlekl na zádech. Ve světle silné baterky se objevila tři

plátna s olejomalbou. Na prvním z obrazů byl namalován

48

chlapec v obleku z černého sametu. Biggles podal

srolované obrazy inspektorovi: „tady tu maličkost si

vezměte s sebou taky.“

„Hergot, vy máte ale z pekla štěstí,“ neudržel se

Gaskin. „To, co jste právě předvedli, je nejrychlejší

detektivní práce, kterou jsem kdy v životě viděl. Vy snad

máte nějaký šestý smysl či co…“

Biggles se spokojeně rozesmál: „To víte, že mám.

Ale spíš bych to řekl tak, že životní zkušenost mě

naučila, abych to, na co se koukám, skutečně viděl. A to

je všechno…“

„Nerozumím.“

„Někdo zde v zátoce rozházel obyčejný novinový

papír. Uviděl jsem moře novin, kde by je nikdo nečekal.

No a pak už to bylo děsně jednoduché.“

„Obávám se, že vám stále nerozumím,“ mumlal

zmatený inspektor. Biggles se jenom zašklebil: „Pusťte to

z hlavy. Pokud byste tomu rozumněl, teď byste měl

mokro v botách jako já. To mi připomíná, že ze všeho

nejdřív musím skočit domů a vyměnit si ponožky. Tak

nashle, inspektore…“

49

ZÁHADA NA VŘESOVIŠTI

Policejní pilot Ginger Hebblethwaite letěl sám ve

svém služebním austeru a z poměrně malé výšky asi

patnácti set stop systematicky obhlížel bezmračné nebe

nad ním a okolo něj i třpytivé vody kanálu La Manche po

levé straně a zvlněné panorama krajiny v hrabství

Devonshire po pravé ruce. Bylo právě plné léto,

prázdninová pohoda. Podíval se na hodiny. Přesně pět

hodin ráno.

Ginger byl na pravidelné hlídce, které se říká hlídka

za svítání. Neletěl za nějakým stanoveným cílem, ale byl

připraven si všímat všeho, co by mohlo nějak souviset s

jeho služebními povinnostmi jako pilota zvláštního

oddělení Scotland Yardu. Stále se vyskytovaly věci, které

musely být objasněny. To byl vlastně důvod, proč byl

zrovna on dnes ve vzduchu. Připadal si tak trochu jako

obyčejný městský strážník na své pravidelné obchůzce.

Tak jako on, ani Ginger nečekal, že uvidí něco

kromobyčejného, vykonával prostě rutinní policejní

práci. V hlavním stanu Scotland Yardu však moc dobře

věděli, že možnost překvapivého zjištění se nedá vůbec

vyloučit a zvláště ne v těchto moderních dobách, kdy

organizovaný zločin hledal stále nové způsoby, jak

převézt muže zákona. Letecká doprava se stala jednou z

oblastí, kde tyto dvě proti sobě stojící strany sváděly

právě nesmiřitelný boj.

Zatím nezahlédl vůbec nic více vzrušujícího než

nafukovací gumové lehátko, jímž vlny pohupovaly

směrem od Sidmouthu. Asi uplavalo nějakému

nepozornému rekreantovi. Lehátko bylo prázdné, široko

50

daleko nikdo, ale Ginger přece jen základně ohlásil jeho

polohu, aby je vylovila místní policie.

Ginger

byl

náramně

spokojený

se

svým

zaměstnáním a zvláště se radoval z úkolů, jako byl ten

jeho dnešní. Obloha byla zářivě modrá od obzoru k

obzoru, vzduch byl lehký, protože auster se šinul po

obloze jakoby ani nepotřeboval pilota a krajina dole

vypadala v záři paprsků vycházejícího slunce nádherně a

vyzařoval z ní klid a mír… V takové dny si i zkušení

piloti obvykle začínají v kabině pobrukovat své oblíbené

písničky. Je to prostě idylka… I Ginger se přistihl, že si

prozpěvuje melodii beze slov.

V prostoru, kam se jeho auster blížil, se dole rýsoval

rozlehlý objekt Dartmooru, pověstné věznice Jejího

Veličenstva pro těžké zločince. Žulové zdi trestnice byly

šedé, jejich věže byly opatřeny nahoře jakýmsi

zubovitým cimbuřím… A kolem dokola samá pustina,

pověstné anglické vřesoviště. Jen tu a tam se zazelenaly

menší úseky lesního porostu, jež působily v rozlehlém

prostoru vřesovišť velice sympaticky. Na mnoha místech

ještě visela řídká mlha, kterou vycházející slunce rychle

rozptylovalo. Úporně se však držela nad bažinami…

Ginger obhlédl tuto západní hranici své určené oblasti,

nechal moře za zády a provedl velký oblouk směrem

severním, než se definitivně obrátí zpátky a zamíří na

základnu. Tento obloukovitý obrat ho najednou přivedl

přímo nad srdce vřesovišť. Je to nehostinná, skoro

neobydlená krajina…

Zrovna si říkal, že zde se nedá dost dobře žít, když

zahlédl skupinu několika budov, ze severu chráněnou

proužkem lesních stromů. Gingerovi se jevily jako

mohutné starobylé duby. Zapamatoval si jejich uskupení

51

jako užitečný orientační bod pro případné příští lety a

pomyslel si, kdo asi si může dobrovolně zvolit k žití tuhle

pustinu… Vtom mu písnička beze slov zamrzla na rtech.

Zaostřil svůj pohled na předmět dole, jenž se zde vyjímal

víc než podivně. Zpola zakryto stromy totiž na zemi pod

ním stálo letadlo. Stačil mu letmý pohled, aby odhadl, že

s největší pravděpodobností je to auster, stejný typ, jako

má sám… Nezahlédl nikoho poblíž letadla, ale mohlo to

být i tím, že větve stromů zakrývaly výhled a navíc

vrhaly dlouhé stíny. Nepochybně to bylo letadlo, velice

pravděpodobně auster, ale víc se asi ze vzduchu zjistit

nedá. Rozhodně nelze přečíst registrační číslo.

Ginger neměnil kurs, ale snažil se dobře si

prohlédnout okolí. Těsně za stromy byl poměrně velký

dům, nízký, ale dlouhý, s velkým dvorem a nějakými

menšími budovami okolo. Na pruhu obdělávaného pole

zářil červený traktor. Byla to tedy farma. Od domu ke

vzdálené silnici vedla přes vřesoviště vyježděná polní

cesta.

Ginger stočil pohled na rozloženou mapu na svých

kolenou a pak se znovu podíval dolů. Letadlo bylo stále

na svém místě, ale viděl z něj už o něco míň, protože se

při jeho vlastním letu za tu chvíli změnil úhel pohledu.

Ginger byl vyveden z rovnováhy, ale pokračoval v cestě.

Co zde, k čertu, dělá to letadlo? Na druhé straně, říkal si,

proč by zde někdo neměl mít třeba i letadlo. Pokud lidé

žijí v takové odlehlé pustině, bylo by logické, kdyby

využívali výhod soukromého letadla. Musel na to pořád

myslet…

Když už nechal farmu i s letadlem dávno za sebou,

napadlo ho, že není vyloučeno, že u farmy nějaký pilot

pouze nouzově přistál. Mohl mít potíže a dirigoval svůj

52

let tak, aby se dostal aspoň k nějakému lidskému obydlí,

odkud by mohl zatelefonovat pro pomoc, nebo požádat,

aby kvůli němu někam zajeli…

Ginger dospěl k závěru, že svůj nález bral zatím na

lehkou váhu, a že jeho povinnost policejní hlídky mu

říká, že musí objasnit všechny neobvyklé skutečnosti

související s provozem ve vzdušném prostoru. Otočil

svůj stroj zpátky a ubral výšku asi na pět set stop.

Bedlivě si prohlížel zemi pod sebou s ohledem na její

kvality nezbytné pro případné nouzové přistání. Moc

vhodného prostoru zde sice nebylo a povrch byl většinou

drsný, ale přece jen si sám pro sebe uzavřel, že zkušený

pilot by zde s lehčím letadlem určitě přistál bez

komplikací. Marně hledal vyznačenou ranvej, kterou by

čekal v případě, ža majitel farmy sem běžně létá vlastním

letadlem. Nikde nebyly znát stopy podvozku. Dole

nebylo nic, žádná směrovka větru, ani bílý kruh, prostě

nic, co by svědčilo pro to, že plochu někdo využívá jako

skutečné letiště. Směr ranního vánku mu napovídal

jenom pruh kouře, jenž vycházel z komína na střeše

hlavní budovy. Toto všechno podporovalo jeho nápad s

nouzovým přistáním. Pilot musel mít potíže a vyřešil to

tím, že přistál poblíž farmy…

Ginger se rozhodl sestoupit ještě níž, aby přečetl

registrační písmena a mohl po návratu zpátky v registru

soukromých letadel prověřit komu stroj patří. Sestoupil

tedy se svým austerem dolů a překvapením strnul. Za

stromy už nevyčnívalo žádné letadlo. Nebylo vidět vůbec

nikde okolo. Copak mohlo už odstartovat? Zapátral

pohledem po obloze, ale nezahlédl široko daleko nic. Co

se stalo? Kam se mohlo letadlo podít?

53

Poprvé jím projel záchvěv podezření, že zde nebude

všechno v pořádku. Ještě jednou si zkontroloval svou

polohu pohledem do mapy a cvakl palubní kamerou dva

snímky, tak jak to v podobných případech dělávali… Za

okamžik provedl další oblouk a vydal se definitivně

domů.

Asi za hodinu vyhledal Bigglese, jenž seděl osaměle

v místnosti řídícího střediska. Ginger mu beze slova

podal dvě ještě vlhké fotografie.

„Copak se děje?“ řekl Biggles zlehka a ani se na

obrázky nepodíval. „Snad jsi něco nezahlédl?“

„Člověče, já jsem viděl letadlo!“

„No jó… Uklidni se, teď jich lítá poměrně hodně…“

mínil sarkasticky Biggles.

„Poslouchej mě. Žádné nelítá tam, kde jsem je

zahlédl já.“

„A kde to vlastně bylo?“ Biggles konečně odložil

pero a odsunul papíry, na nichž pracoval.

„U Dartmooru,“ odpověděl stručně Ginger a pak

teprve Bigglesovi podrobně vylíčil, co ráno viděl.

Biggles se pohodlně opřel na své židli. „To co mi tu

povídáš, zní velice podivně. Nechci hned malovat čerta

na zeď, ale… škoda, žes nezahlédl registrační písmena

toho letadla.“

„Vždyť jsem ti přece říkal, proč to nešlo. Možná

právě proto zatáhli letadlo mezi stromy. Je docela možné,

že tam pilot zacouval, protože zaslechl, že se blížím já.“

„A to tě nenapadlo, že bys mohl přistát sám a zjistit,

co se vlastně přihodilo?“

„Hned ne… Nebyla tam žádná přistávací dráha a

zpočátku mi připadalo zbytečné riskovat, že rozbiju

54

podvozek čistě jenom kvůli své zvědavosti. Proto, abych

zasahoval jako policajt, jsem vlastně neměl žádný důvod.

Když jsem se po chvíli vracel, letadlo už tam nebylo.

Někdo ho musel zatraceně rychle uklidit…“

„Kde je přesně to, místo?“

„Asi deset mil jižně od Okehamptonu. Nejbližší

silnice, kterou jsem vysledoval, vede k Okehamptonu do

Tavistocku. Má číslo A 386. Je vzdálená asi pět mil od

farmy. Však se podívej, jak to tam vypadá.“ S těmito

slovy položil Ginger před Bigglese fotografické snímky,

které pořídil z paluby svého letadla.

Biggles mlčky prohlížel obrázky.

„Chceš, abych se tím začal zabývat?“ zeptal se

Ginger.

„Právě uvažuju, co bys mohl udělat,“ odpověděl

Biggles a zatápal po balíčku cigaret v kapse. „Není to

místo náhodou docela blízko vězení v Dartmooru?“

„To právě ne! Řekl bych, že je to od vězení na míle

daleko jižním směrem… Neměl bych se tam podívat zítra

ještě jednou? Myslím ve stejnou dobu…“

„Pokud začneš nad farmou létat pravidelně a uvnitř

se bude dít něco nekalého, je jasné, že ti lidé se leknou a

aspoň na nějakou dobu svou činnost přeruší. Nevím,

nevím…“

„Mohl bych,“ začal Ginger, „třeba přistát a přímo se

rozhlédnout po domě. Ať už se tam děje cokoliv, budou

mi to muset vysvětlit.“

Biggles vzdychl: „Takové vyptávání nepovede

nikam, to si piš! Situace je taková, že farmář, nebo kdo

tam vlastně žije, nemá zatím důvod k obavám jenom z

toho důvodu, žes dneska ráno nad ním přeletěl.“

„No a jak se tedy dovíme něco víc?“

55

„Možná by bylo výhodnější se tam porozhlédnout

pěšky. Turisté přece nejsou na vřesovištích zas až tak

neobvyklý zjev. To by určitě šlo.“ Biggles sáhl do

zásuvky pro zvětšovací lupu a zadíval se na jednu ze

dvou Gingerem pořízených fotografií.

„Co si tam tak prohlížíš?“

„Tahle dvě zvířata na dvoře, zde vedle té velké

stodoly.“

„Vypadá to jako dva vepříci, víš ta tmavá odrůda…“

„Není to vyloučeno. Mně se zase zdá, že jsou to psi.

Mimochodem ta stodola je dost velká na to, aby se do ní

vešlo malé letadlo. Tak by se snad dalo vysvětlit to

dnešní bleskové zmizení letadla, jakmile ses otočil a

začal vracet zpátky k farmě…“

„Je mi jasné, kam míříš. Mám se tam tedy vydat

coby pěší turista a trochu se porozhlédnout?“

„Myslím, že na místě se to už nějak vyvrbí. Dobře

nebo hůř, copak já vím? Pokud se tam neděje nic

nezákonného, tak tě určitě farmářova žena pozve dál na

šálek čaje. Jestli na tebe nebudou přívětiví, tak se musíš

dobře dívat, co se tam vlastně děje… Kamaráde, dnes je

přece tak nádherně. Počasí přímo stvořené pro toulky na

vřesovišti. Počkej na. Bertieho, má se vrátit každou

chvíli. Zaveze tě tam tím svým jaguárem a může ti dělat

společnost. Zaparkujte někde šikovně stranou a dopřejte

svým lenivým nohám trochu pohybu, co říkáš?“

„Než tam dorazíme, bude už dost pozdě.“

„Tím líp, člověče. Po setmění bude znít docela

pravděpodobně vaše povídačka, že jste zabloudili.

Dávejte ale pozor, abyste nezabloudili doopravdy. Okolo

Dartmooru se občas semele i něco vážnějšího. Vezměte

56

si kompas a nezapomeňte na ty psy! Můžou být pěkně

divocí…“

„Tak co vlastně přesně od nás očekáváš?“

„Pro začátek nic mimořádného. Zjistíš, jestli na

farmě přechovávají letadlo a pokud ano, snaž se zapsat

registrační písmena. To nám řekne komu vlastně patří a

snad nám to i trochu naznačí, jakému účelu tam slouží.

To by nám už stačilo, abychom se na to podívali blíž.

Když jsme prováděli kontroly, vůbec si nevzpomínám, že

by nějaký soukromník z oblasti Dartmooru žádal o

registraci letadla.“

„Třeba je to člen nějakého leteckého klubu, který si

jenom zaskočil na návštěvu.“

„I to není vyloučeno. V tom případě, když má pilot

úřední licenci, nic mu nebrání, aby přistál na pozemku

svého přítele pokud nějak neohrozí jiné lidi. Nemohl by

to ovšem udělat mimo hranice Spojeného království,

protože v cizině musí přistávat jenom na letištích, kde

funguje celnice… Gingere, zatím nemáme důvod, abyste

se začali vyptávat lidí z toho domu. Pokud se tomu

budete moci vyhnout, bylo by to pro začátek lepší.“

Ginger přikývl: „Potmě toho opravdu asi moc

neuvidíme.“

„K čemu máš nos? Jestli je tam někde schované

letadlo, musíš je cítit!“

„Oukej. Snad nám to čmuchání nebude trvat

dlouho,“ uzavřel rozhovor Ginger.

O půl hodiny později Ginger a seržant letectva

Bertie Lissie už uháněli po silnici do Devonu, kde museli

najít odbočku na silnici A 386, protože se na mapě znovu

přesvědčili, že je to jediná cesta, po níž lze dosáhnout

57

nejbližšího bodu ve směru k farmě, ke kterému se dá

ještě dojet autem. Uvažovali, že se ubytují a auto

zaparkují v Okehamptonu, ale pak si uvědomili, že odsud

by šlapali daleko delší cestu, tak to zavrhli. Pojedou co

nejblíž k farmě. Noclehu v Okehamptonu využijí jenom k

tomu, když to bude nezbytné…

Udělali si krátkou polední přestávku, trochu pojedli

a doplnili benzín a olej v Bertieho autě. Okehamptonem

projeli něco málo po sedmé a hned zabočili doleva na A

386. Slunce zapadalo, ale oni dobře věděli, že mohou

počítat ještě se dvěma hodinami slunečního světla. Ani

potom by orientace na planině neměla být zvlášť obtížná,

protože měsíc dosáhl právě tří čtvrtin a jeho světlo

nebylo nevýznamným pomocníkem… Ginger i Bertie

nepočítali ani s tím, že by se snad počasí mělo nějak

náhle zhoršit. Mírný vítr ze severní strany přinášel

oblačnost a citelné ochlazení, ale vypadalo to, že v

nejbližší době se deště bát nemusí.

„K farmě se dostaneme tudy, když se teď dáme víc

doleva,“ poznamenal Ginger „Už to nemůže být daleko.“

Brzy zjistili s určitostí, že se nemýlil a tak Bertie

svého jaguára zaparkoval kousek za odbočkou na polní

cestu, která vedla přímo k farmě. I sám název polní cesta

se jim teď na místě jevil jako nadsázka. Byla to málo

používaná pěšina, klikatící se mezi porostem vřesoviště,

chvíli volná, hned zas přerušená keříky a zakrslými

stromy, nebo z ničeho nic zatarasená šedým skaliskem,

které museli obejít.

Zrovna v takovém místě, kde skaliny zdánlivě cestu

přetínaly a nic nesvědčilo pro to, že by snad měla

pokračovat, se Bertie s povzdechem zeptal: „Fakt, si,

chlapče, myslíš, žes vybral tu jedinou správnou cestu?“

58

„Tím si nejsem jist,“ odpovídal vážně Ginger, „ale

vím na sto procent, že z letadla jsem viděl jenom jednu

cestu. Takže to musí být ona.“

„No tak ji vyzkoušíme,“ zašklebil se povzbudivě

Bertie a vykročil dál. Oba domnělí výletníci si předtím z

auta vybrali dva malé batohy a bytelné turistické hole.

Opravdu na první pohled dělali dojem běžných pěších

turistů, jimiž se v létě Anglie hemžila.

„Jak dlouho se tudy máme trmácet?“ ozval se po

chvíli opět Ginger.

„Myslím, že tak pět mil, to znamená, že za hodinu

bychom měli být na místě.“

Pak nasadili beze slova svižné tempo, jakoby své

poslání chtěli splnit co nejdřív. Vůbec se snažili chovat

tak, že by je neměl nikdo spatřit. Jednak by zde asi bylo

velice obtížné, pokoušet se utajit svůj příchod a jednak

neviděli žádný rozumný důvod, proč si tady hrát na

Indiány. I když se dobře rozhlédli na všechny světové

strany, byli si jisti, že v této části vřesovišť není kromě

nich živá duše. Vysoko na nebi kroužil párek káňat.

„Podívej, přece jenom tudy jezdívá nějaké auto,“

ukazoval Berite na otisky pneumatik na jednom místě

vlhčí půdy. „Tohle přece znamená, že je zde pravidelné

spojení se světem…“

„Ti, co tady na samotě žijí, by zde přece nemohli

existovat bez auta. Přinejmenším musí jezdit na nákupy a

vůbec pro všechno, co potřebují…“

„Rád bych ten jejich barák prohledal.“

„Jenom opatrně,“ okřikl ho Ginger. „My se nesmíme

chovat jako očka ze Scotland Yardu. Nezapomeň, že jsi

obyčejný turista, který se tady někde zamotal a ztratil

orientaci! Přece hlavně kvůli tomu se vlečeme s těmi

59

batohy. Pevně věřím, že tu výbavu, co v nich je,

potřebovat nebudeme, ale musíme aspoň dělat ten

správný dojem.“

Klopýtali dál a Ginger vrhal na oblohu stále častěji

pohledy plné obav: „Tak nás v Yardu ujišťovali, že je

hlášeno skvělé počasí a teď se koukni. Už bych se o to

dvakrát nesázel…“

Za půl hodiny pleskly na zem první velké dešťové

kapky. Během chvilky se to změnilo ve stálé mrholení,

kterému lidé z vřesovišť říkávají ironicky dartmoorský

deštíček. Stálý déšť snižoval viditelnost na méně než sto

yardů. Ať dělali, co dělali, bylo zřejmé, že dneska

parádně promoknou. Na cestu však viděli a na možnost

návratu nepomyslel ani jeden z nich. Tak raději přidávali

do kroku, co jim síly stačily. Nepotkali nikoho, nic

zajímavého nezahlédli… Postupně se terén zdál být víc

zvlněný, ale taky bylo mezi kopečky vidět větší rovné

plochy.

Dorazili až ke skupině obrovských sukovitých dubů,

jejichž větve byly bizarně pokřivené dávnými větry.

Cesta vedla těsně vedle stromů. Ginger si byl jist, že toto

jsou ty stromy, pod nimiž se ráno ukrývalo letadlo.

Připadalo mu, že na své hlídce za svítání byl už strašně

dávno… Prohlédli si stromy i půdu v těsné blízkosti, ale

nezjistili nic, co by stálo za řeč. Letadlo zde už dávno

nebylo a ani nezanechalo žádné stopy. Zatímco se motali

okolo vysokých dubů, náhle se setmělo. Bylo to dáno

samozřejmě pokročilejší hodinou, ale přispělo k tomu i

deštivé počasí s oblohou zataženou olověnými mraky.

To, co jim před polednem připadalo jako báječný výlet,

se změnilo ve štrapaci v blátě, tmě a vlezlém,

všudypřítomném vlhku. Ginger začal v duchu litovat, že

60

projevil takovou iniciativu a dal se přesvědčit o tomto

pochybném podniku. Kdo mu to nakukal, že se tak začal

zajímat o jakési pitomé letadlo…

„Tak jsme konečně tady,“ ukázal Ginger na obrysy

budovy před nimi. Pak se otočil k Bertiemu: „Musíme se

teď pokusit trochu si tu farmu zvenčí prohlédnout. Pokud

na někoho narazíme, začneme se vyptávat na cestu,

prostě tak, jak jsme se domlouvali…“

„Jasně. Necháme si vysvětlit cestu k nejbližší

silnící.“

Bez jediného hlesu se dostali až ke zdi veliké

stodoly. Popošli ještě dál a nakoukli do dvora. Na opačné

straně dvora svítila v podvečerní mlze okna hlavní

budovy. Ginger a Bertie se zarazili, protože zaslechli ze

směru od domu několik mužských hlasů. Byly to veselé

výkřiky bezstarostných lidí.

„Vypadá to, jako by tam měli nějaký večírek,“

usuzoval Berite.

Ginger o večírku nepřemýšlel: „Pokud je zde to

letadlo, fakt nemůže být jinde než ve stodole. Měli

bychom se pokusit dostat dovnitř a podívat se na tu

mašinu.“

Kradli se opatrně dál, až dorazili k širokým

dvoukřídlým vratům. Ginger zlehka zkusil kliku a s

překvapením zjistil, že vrata se otevírají. Udělal krok do

tmy, vytáhl z kapsy podlouhlou baterku a pomalu

kuželem světla objel celý prostor. Uvnitř nebylo žádné

letadlo.

Prakticky

celá

prostora

byla

prázdná,

nepočítáme-li běžné zemědělské nářadí, opřené o jednu

zeď.

Ginger nasál vzduch: „Ten pach si nemůžu s ničím

splést. Vsadil bych se, že zde letadlo bylo a není možné,

61

že by to bylo nějak moc dávno…“ Udělal několik kroků

podél zdí a náhle se zastavil. „Copak to zde… aha…“ Na

stěně vlevo visela jednoduchá dřevěná police, naplněná

běžným nářadím. Vedle nářadí zasvítil bělobou papírový

obdélník. Když jej Ginger obrátil, spatřil fotografii muže

stojícího vedle letadla Auster. Ani si ji nestačil pořádně

prohlédnout, když se ozvalo zuřivé vrčení, přerušované

zlostným, ostrým štěkotem. Hnali se k nim psi. Ginger

ihned zhasl svoji svítilnu a strčil fotku do kapsy, zatímco

Bertie vší silou dorazil zevnitř těžká vrata. Podařilo se

mu to právě včas, o čemž svědčilo zběsilé dorážení

rozdivočelých psů, kteří škrábali na dveře a zklamaně

poštěkávali.

„Ti by nás roztrhali na cucky,“ řekl Bertie otráveně.

Na další vývoj událostí nečekali dlouho. Slyšeli, že

se blíží muž s pánovitým hlasem, uvyklým rozkazovat.

Okřikl psy a volal je k sobě. Když kroky došly až k

vratům, ozval se stručný povel: „Vylezte ven!“

„No jo, ale co ti vaši psi?“ zavolal Ginger přes vrata.

I uvnitř slyšel, jak zvířata zlostně vrčí hlubokými hlasy.

„Ti vám už nic neudělají. Tak pojďte!“

Bertie a Ginger váhavě vystoupili z vrat a na místě

byli oslněni ostrým světlem silné svítilny. Muže, který ji

držel, tudíž ani nezahlédli.

„Tak co zde provádíte?“ položil muž netrpělivým

hlasem otázku.

„Hledali jsme nějaký přístřešek,“ vysvětlovat mu

Bertie záměrně nejistě. „Zaradovali jsme se, když jsme

uviděli stodolu. Vlezli jsme tedy dovnitř. Nemáte snad

nic proti tomu, že ne?“

Muž zhasil světlo, protože k němu přistoupili další

tři, kteří přišli od domu. Byli zřejmě zvědaví, co se

62

vlastně přihodilo. Ginger a Bertie třeštili oči. Ti tři muži

měli i ve tmě zřetelně bílé tváře. Bylo to způsobeno tím,

že měli pečlivě ovázané hlavy včetně obličejů. Některý

víc, některý méně, ale výsledný dojem byl skoro

strašidelný. „Jestli nemůžeme zůstat tady, buďte tak moc

hodní a ukažte nám, prosím vás, cestu, myslím směr k

nejbližší silnici…“ poprosil Ginger.

„Jak jste se tu vlastně objevili?“

„Šli jsme zrovna přes vřesoviště, když začalo pršet.

Narazili jsme na takovou polní stezku a tak jsme se dali

po ní…“

Muž se zhasnutou baterkou poodešel ke třem

mužům a něco jim krátce a důrazně říkal. Oni mu tiše

odpovídali. Pak se vrátil zase ke Bertiemu: „Vážení, jak

jen můžete dělat takové zmatky? S lidmi jako jste vy,

jsou vždycky jenom potíže… Tak tedy k věci. Zde

rozhodně zůstat nemůžete. Dejte si hezky čelem vzad a

jděte po cestě zpátky, neohlížejte se na nic a jenom ji

pořád sledujte. Tento směr vás přivede přímo na silnici.“

„Děkujeme,“ dostal ze sebe Bertie. Po chvíli

předstíraného zaváhání se znovu obrátil k muži z farmy:

„Venku je tam jako v pytli. Rádi bychom si od vás půjčili

nebo odkoupili nějakou starou baterku. Šlo by to?“

Oslovený zaváhal, ale pak svolil: „No jo… Vezměte

si tuhle. Ale radím vám, nevracejte se, nebo neručím za

psy!“

Bertie převzal baterku a zamumlal upřímná slova

díků: „Nebojte se, za chvilku budeme prostě už na

cestě…“

Tím skončilo jejich setkání s lidmi na farmě. Nikdo

už nepromluvil ani slovo. V jediné minutě byli Ginger a

Bertie na cestě zpátky ke svému ukrytému vozu. Dlouho

63

nepromluvil ani jeden z nich. Až už byli daleko z

doslechu i dohledu lidí na farmě, ozval se Ginger: „Jaký

to na tebe dělalo dojem, Bertie? Podle mě je v tom moc

podezřelého. Na co potřebují takové hlídací psy? Proč se

tak snažili, aby se nás okamžitě zbavili? Za těchto

okolností by každý slušný farmář nabídl své pohostinství.

A proč proboha, měli ti chlapi zavázané obličeje?“

„Jeden měl zavázané navíc i ruce,“ dodal Bertie. „A

poslyš, co jsi to sebral z té poličky?“

„Fotku muže, který stojí vedle austera. Ta fotografie

by nám mohla říct hodně, ne-li všechno, co nás teď

zajímá. Co tě to napadlo, člověče, říkat si o baterku, když

už jednu máme?“

„Chlapče, jsme přece především policajti! Napadlo

mě, že otisky prstů toho chlápka by mohly zajímat lidi v

Yardu. Koukej. Máme fotku a otisky prstů. Myslím, že

jsme si nevedli zrovna nejhůř…“

Šlapali vlhkým blátem a brzy dorazili k autu.

„Co myslíš, budeme hledat nocleh, nebo to

vezmeme přímo domů?“ zeptal se Berite.

„Nejraději spím ve své vlastní posteli,“ rozhodl

Ginger. „Šlápni na to! Teď už budou silnice skoro

prázdné, takže můžeme být doma v takovou hodinu, že si

ještě na pár hodin schrupneme. Bigglese budit nemusíme.

Necháme mu na stole baterku i fotku se stručným

hlášením, aby nás příliš brzy nebudil, pokud to nebude

opravdu potřeba.“

A přesně tak to i provedli…

Když Ginger a Bertie vstali v deset ráno a zjistili, že

pořádně zaspali, byl Biggles už dávno ve své úřadovně

ve Scotland Yardu a postaral se, aby se dověděl co

64

možná nejvíc o muži, který vlastnil baterku i o tom na

fotografii. Ginger a Bertie k němu vpadli okolo

jedenácté.

„Proč jsi nás doma nevzbudil?“ stěžoval si Ginger.

Biggles se jenom smál: „Vždyť nehoří. Připravili

jste mě spoustu práce, to byste neřekli. Až dosud jsem se

dnes nezastavil, ale o tom vám hned povím víc… Teď

mluvte vy. Co se dělo tam v Dartmooru?“

Ginger a Bertie mu podrobně vylíčili své zážitky.

„Dává ti to už nějaký smysl?“ zeptal se Ginger

dychtivě.

„Už víme spoustu věcí. Čekal jsem jenom na váš

příchod, abych pak mohl odejít k plukovníkovi pro

instrukce,“ usmíval se Biggles.

„Počkej ještě,“ zdržoval ho Ginger. „Je tedy jisté, že

se tam na farmě dějí věci, o které se zákon zajímá?“

„Tak daleko jsem ještě nedošel, abych to mohl tvrdit

s jistotou,“ zodpovídal uvážlivě Biggles, „ale teď už vím

tolik, že mi zvědavost nedovolí, abych se tomu nepokusil

přijít na kloub. Začalo to tou fotografií, kterou jste našli

na polici ve stodole. Řekl jsem si, že pilot na fotce a to

letadlo budou asi totožní s letadlem a neviditelným

pilotem, na které jsi se díval včera ráno při přeletu nad

Dartmoorem. Z fotky se dala zjistit registrační písmena,

takže už toho víme dost. Letadlo typu Auster patří

soukromníkovi jménem Alton Bentworth, lékaři, který

žije v Londýně. Doktor Bentworth je členem

Longbornského leteckého klubu a tam taky má v hangáru

své letadlo. Od sekretáře klubu jsem se dověděl, že

Bentworth lítá velice často, zvlášť v časných ranních

hodinách. Zrovna včera prý odstartoval někam do oblasti

Dartmooru. Vrátil se okolo jedenácté. To znamená, že

65

jeho letadlo muselo být ještě na farmě, když ses vrátil

podívat se shora podruhé, co je to vlastně za letadlo.

Protože jsi žádné letadlo nespatřil, je jisté, že je schovali

do té stodoly. Tehdy nebo snad jindy musel doktor svým

přátelům dát svou fotku, na níž stojí vedle letadla. Ještě,

že jsou někteří chlapi tak ješitní. Aspoň jsme získali

perfektní stopu… Ale ještě k tomu doktorovi. Je prý

specialistou v plastické chirurgii, což dokonale souhlasí s

vaší historkou o podivných zjeveních se zavázanými

obličeji a dokonce snad i rukama…“

„Myslíš, že tam provozuje svou praxi, nebo snad

nějaký dům pro doléčování po operacích?“

„Přirozeně, že se zrovna tohle dá předpokládat.

Jenom je divné, že má mezi svým personálem nejméně

jedno vysoce podezřelé individuum. Tu baterku totiž

držel v ruce jistý gentleman jménem Rushling. Aspoň tak

mi to tady napsali kolegové z daktyloskopického

oddělení. Býval kdysi právním zástupcem, ale odseděl si

pět roků za padělání. Teprve loni ho propustili z vězení.

Je to tedy toho času svobodný člověk, ale my si musíme

položit otázku, jaký vztah spojuje Rushlinga se známým

plastickým chirurgem a co mají oba dva společného s

farmou na samotě kdesi v Dartmooru?“

Bertie odpověděl bez přemýšlení: „Kdybys viděl ty

tři chlápky v obvazech, bylo by ti jasné, že se právě na té

farmě v pustině chirurgie provozuje!“

„Máš pravdu, všecko tomu nasvědčuje. Jestli se na

tom shodneme, tak mi pověz, kdo jsou ti muži, kteří se

tam nechávají operovat?“

„Jak to můžeme zjistit?“

„No a kvůli tomu,“ zvedl se Biggles ze židle, „letím

teď právě k náčelníkovi. Znamenalo by to, aby podepsal

66

oprávnění, na jehož základě bychom směli provádět

šetření přímo na místě. Plukovník musí tedy rozhodnout,

jestli jsme už tak daleko, že by mohl požádat o souhlas k

domovní prohlídce. Tak na mě počkejte…“ Biggles

odešel k plukovníkovi Raymondovi a Ginger s Bertiem

osaměli.

Byl však zpátky v několika minutách a doprovázel

ho inspektor Gaskin z kriminálního oddělení, ze

světoznámého CID (Pozn, překladatele: Criminal

Investigation Department).

„Tak jsme zase o hodný krok dál,“ oznamoval

Biggles. „Tady inspektor mi právě sdělil, že doktor

Bentworth byl před dvěma roky na základě soudního

rozhodnutí lékařskou komorou oficiálně vyškrtnut ze

seznamu chirurgů, kteří smějí v Británii vykonávat praxi.

Měl nějaký škaredý průšvih a závěr byl jednoznačný.

Nesmí vykonávat svou profesi! Z toho plyne, že žádnou

léčebnu v Dartmooru legálně vést nesmí, navíc s pomocí

bývalého právníka, který si právě odseděl pět roků.“

„Čím se tam tedy může zabývat?“ zauvažoval nahlas

Gaskin.

„To se právě budeme snažit zjistit. Nejjednodušší by

bylo zaletět nebo zajet na farmu do Dortmooru, položit

pár otázek a trochu si to místo prohlédnout. Říkám

trochu, ale myslím po čertech důkladně. A jsem

připraven to hned udělat, protože tady Gaskin nám

přinesl oprávnění k zahájení vyšetřování včetně souhlasu

k domovní prohlídce. Ideální by bylo, dorazit tam zrovna,

když je tam i doktor. Dnes je už dost pozdě, za chvíli

máme poledne, ale co říkáte výletu zítra časně ráno.

Doktor prý je ranní ptáče, tak se ho pokusíme překvapit v

hnízdečku. A rozhodně poletíme! Když tam může

67

přistávat jeden Auster, musí to dokázat i druhý. Nějaké

připomínky? Děkuji…“

Druhého dne po ranním rozbřesku se vydal policejní

auster na plánovaný let. Nejprve zamířili k pozemku

leteckého klubu v Longbornu. S ohledem na plánovanou

cestu do Dartmooru to byla jenom nepatrná oklika. Když

se snesli poněkud níže, uviděli, že ta malá oklika stála za

to.

„Ještě, že mě to napadlo,“ bručel si spokojeně

Biggles.

Na zemi bylo vidět, že vrata hangáru jsou otevřená a

na ranvej najížděl auster. Viděli, že nabírá rychlost a

pomalu se odlepuje od země.

„To bude on. Podívejte, už nabírá kurs na

Dartmoor!“ vykřikl vzrušeně Ginger, který z druhého

letadla nespouštěl oči.

„Výborně nám to klape. Poletíme za ním,“

pochvaloval si Biggles. „Počkáme, až přistane a pak si

sedneme taky…“

„Ovšem jestli pochopí, že je sledován, třeba se

rozhodne změnit plán a nepřistane,“ zapochyboval

inspektor Gaskin.

Biggles odporoval: „Slunce mu svítí přímo do očí. I

kdyby se ohlížel, moc toho neuvidí.“

Nikdo už neříkal nic. Čím dál víc bylo zřejmé, že

auster před nimi míří nejkratší cestou k Dartmooru.

Biggles se držel v dostatečné vzdálenosti. Vzhledem k

dobré viditelnosti nebylo pravděpodobné, že by se jim

ztratil.

Po letu trvajícím něco přes půl hodiny, jakmile

minuli majestátní pevnost dartmoorské věznice, začal

auster před nimi klesat a úplně podle předpokladů nasadil

68

na přistávací manévr. Za okamžik přistál v těsné blízkosti

farmy a zaroloval letadlem pod stromy, na totéž místo,

kde ho před časem zpozoroval hlídkující Ginger. Nic víc

nepotřeboval Biggles vědět. Elegantním manévrem snížil

svou výšku a přistál nedaleko přístupové cesty k

pozemku, na němž se nacházela farma. Biggles si byl

skoro jist, že nebyl zpozorován a pravděpodobně ho pilot

cizího austera ani neslyšel, ledaže by předčasně vypnul

motor svého letadla.

Když policisté vysedli z kabiny a dali se

procházkovým krokem směrem k letadlu pod stromy,

spatřili pilota, který na ně zíral v úžasu. Nedovedl

pochopit, kde se tady najednou vzali. Byl to štíhlý

chlapík, dalo by se říci střízlík, s velmi bledým

obličejem, ve věku něco po třicítce.

Konverzaci

zahájil

inspektor

Gaskin:

„Jsme

policejní důstojníci.“ Když viděl, že jeho protějšek ještě

hledí s pootevřenými ústy, pokračoval hlasitěji: „Vy jste

doktor Alton Bentworth?“

„Eéé… ano… totiž… jsem.“ Zdálo se, že lékařova

tvář pobledla ještě víc.

„Zastavili jsme se, abychom vám položili několik

otázek,“ pokračoval nevzrušeně inspektor. „Je mou

povinností vás upozornit, že na ně nemusíte odpovídat,

ale já si myslím, že nám to ušetří čas i různé

nepříjemnosti, když se přece jen do toho dáme. Takže:

Co zde děláte, pane?“

„Já… zastavil jsem se na návštěvu u přátel. Je to

snad zakázáno?“

Gaskin ignoroval otázku: „Kdo jsou ti vaši přátelé?

Měl byste mi to povědět, protože já si to jinak zjistím

69

sám. Ostatně jednoho z nich už známe. Jmenuje se

Rushling. Víte vůbec, co je to zač?“

Doktor se zarazil a kousal se rozčileně do rtu. „Více

méně jsem o tom informován,“ připustil váhavě.

„Kolik lidí je zde kromě tohoto muže?“

„Tři další muži.“

„Jména!“

Doktor sklonil hlavu, ale odpověděl zřetelně:

„Leston, Gunther a Gallinsky.“

Široký spokojený úsměv zalil širokou tvář

policejního inspektora Gaskina: „Vidíte, jak si báječně

rozumíme. Už nějakou dobu se o tyto pány zajímáme.“ K

Bigglesovi utrousil šeptem: „Jsou to velice čilí darebáci,

kteří před pár měsíci zmizeli s dvaceti tisíci liber.“ Pak se

otočil zpátky k doktorovi: „Víte, co mají ti výtečníci na

svědomí?“

Povedený doktor mlčel.

Biggles pokročil kupředu: „Bentworthe, tuhle hru

jste dohrál, takže bude lépe i pro vás, když budete mluvit.

Kdo tuhle partu vlastně organizoval?“

Bledý střízlík šeptl: „Rushling. Víte… my jsme

kdysi spolu chodili do školy. Když jsem měl tu

nepříjemnost, tak mě navštívil a navrhl mi, že se můžeme

spolu pokusit… o tady tohle. Pochopte, musel jsem z

něčeho žít…“

„A tehdy vám navrhl, že spolu dáte dohromady

takový svérázný podnik. Že zde na samotě zašijete pár

darebáků, po kterých jde policie a trochu jim upravíte

visáž, abychom je tak snadno nepoznali. Nemám

pravdu?“

70

Doktorova bledá tvář jim před očima zpopelavěla:

„Jak… jak jste na to přišli?“ Viditelně se třásl a nemohl

ze sebe vypravit ani slovo navíc.

„Zkusili jsme trošku hádat, doktore. A co ty

zavázané ruce? Vy zkoušíte změnit i otisky prstů? To je

odvážná věc…“

„Pokud si to někdo přál, zkoušel jsem i to…“

Biggles potřásl hlavou: „Škoda, že své schopnosti

neuplatňujete jinde. Jak dlouho to zde provozujete?“

„Asi šest… šest měsíců. Tady ti jsou moji první…

pacienti.“

Gaskin se uchechtl: „Dovedu si představit, ža další

vděční pacienti by následovali. To by byl kšeft, co?“

Doktor stál se sklopenou hlavou.

„Člověče, proč jste sem denně lítal. To vaše

poletování přece mohlo být leckomu nápadné…“

Doktor zvedl zrak: „Víte, tento druh operací

potřebuje svůj čas. Hodně času. Taky je třeba pacienty

denně kontrolovat. Letadlem jsem tu byl za půl hodiny,

zatímco autem bych cestoval několik hodin. Proto to

letadlo…“

Gaskin mu však nedopřál oddechu: „Ty tři gaunery

jsme už tedy spolu probrali. Co mi ale řeknete k

penězům, které uloupili? Mají je někde zde? Když už jste

se přiznal ke všemu, měl byste to dokončit a říct nám i

tohle.“

„Nevím, namouduši nevím. Copak si myslíte, že by

mi to řekli?“

„Jenom nehrajte komedii! Vždyť jste to nedělal pro

jejich krásné oči! Odkud si myslíte, že vzali peníze, jimiž

vám platili? Vy přece dobře víte, že pocházejí z krádeže.

71

Vsadil bych se, že vám nedávali šek, ale platili pěkně v

hotovosti, jak se říká na prkno…“

„Ano, máte pravdu. Ale kde to schovávají, neví,…“

„Budeme se muset poohlédnout sami,“ řekl

bezstarostně Gaskin. „Čísla bankovek jsou zaznamenána,

tak mi zbývá jenom, abych si popovídal s vašimi

váženými pacienty. A myslím, že se s nimi mazlit

nebudu!“

Lékař se křivě pousmál: „Když se zrovna hojí po

složité operaci obličeje, nevím, nevím… Nevím, jestli by

vydrželi nějaké drsnější zacházení. V současném stavu

by je ohrozil i převoz. Ostatně proto jsem je taky

nechával na jednom místě. Měl bych se na ně jít podívat,

převázat, zkontrolovat postup hojení a tak…“

„No tak tedy pojďme za nimi dovnitř a uvidíme, co

nám poví oni sami,“ ukončil rozhovor inspektor a rázně

pokynul směrem k domu.

Co pak následovalo, není třeba popisovat do všech

podrobností. Málokdy polapili zločince ve více

bezmocném stavu. Bankovky z velké loupeže se našly

přímo v domě, takže se dala do pohybu obvyklá

mašinérie podle zákonů Jejího Veličenstva královny.

Doktor Bentworth, dobře znalý velkorysosti britského

práva, se prohlásil za svědka královny. (Pozn,

překladatele: Svědek královny má za jistých předpokladů

bezvýhradné spolupráce s orgány justice předem

zaručenu beztrestnost.) Teprve teď trpce litoval, pro co se

to nechal svým bývalým spolužákem získat. Jeho

Ctihodnost soudce vynesl rozsudky za spiknutí proti

veřejnému pořádku i za loupežné přepadení s použitím

násilí…

72

Když už bylo po všem, zastavil se v Bigglesově

pracovně na kus řeči inspektor Gaskin: „Tyhle plastické

operace, které mohou měnit vzhled obličeje, to je

panečku, hrozba! Byla to docela chytrá myšlenka a

mohlo jim to vyjít, kdybyste je nenačapali hned na

počátku. Jenom pomyslete, jak to mohhlo dopadnout!

Mohli jsme denně prohrabávat celý archiv Scotland

Yardu a nic by nám to nebylo bývalo platné, kdyby ti

darebáci měli nové tváře a snad i pozměněné otisky

prstů…“

Biggles se jenom šklebil a oči mu hrály: „Musíme

prostě držet krok s pokrokem vědy, inspektore. Snad

tenhle případ přesvědčí pana ředitele, aby příště

nevzdychal, když bude zase podepisovat měsíční

rozpočet pohonných hmot pro oddělení letecké policie!“

73

DVA ŠIKOVNÍ KLUCI

Představa, že britská letecká policie tráví celý svůj

čas v honbě za zločinci, zdaleka neodpovídá skutečnosti.

Většina běžné práce má charakter nudné kancelářské

rutiny. Na příklad je potřeba pořád dokola ověřovat

seznamy majitelů soukromých letadel, aby se zabránilo

jejich zneužívání ve službách zločinu a nekalého

podnikání. Je třeba taky sledovat, že se všechny tyto

stroje a jejich posádky po návratu z evropského

kontinentu podrobují celnímu odbavení na úředně

vyznačených

letištích.

Z

takovýchto

zdánlivě

nezajímavých maličkostí se skládala každodenní práce, v

níž se zřídkakdy objevilo něco, co by stálo za zmínku v

novinách. Taky museli letečtí policisté řešit všelijaké

stížnosti, například na nebezpečné nízké lety některých

soukromých pilotů. Většinou se to všechno vyšetřilo bez

většího rozruchu a veřejnost o tom neměla ani potuchy.

A zrovna v posledních dnech se vyskytl jeden případ,

který nepostrádal komické rysy. Ovšem, jak lidé od

divadla dobře vědí, komedie se často pohybuje na

tenounké čáře, jež ji dělí od tragédie…

Celá záležitost začala běžnou stížností jedné malé

letecké společnosti, která zajišťovala letecký provoz na

trase spojující sever Anglie s Londýnem. Jeden z jejich

pilotů oznámil, že když přelétával nad určitým úsekem

hrabství Herfordshire, byl otravován malým letadlem

neznámého typu, jež si ve vzduchu počínalo zatraceně

nebezpečně. Úplně s tím souhlasilo hlášení jiného pilota,

které uvedl do písemného záznamu o letu. Stálo tam, že

74

poblíž onoho místa zahlédl velmi malý, červený

jednoplošník typu, kterému v Británii říkají pusher

(Pozn, překladatele: Něco jako průbojný chlapík), jenž se

ve vzduchu choval velice podezřele. Pilot doslova letadlo

popsal jako okřídlenou hrůzu.

Tyto zprávy a hlášení pilotů byly brzy následovány

stížnostmi na nebezpečné praktiky letce, které policii

zaslali občané malé vesničky v Hertfordshiru. Popisovali,

že pozorovali malé červené letadýlko, jež jim málem

zbořilo věž kostela, kterou minulo doslova o vlásek.

Biggles nemohl sedět a nečinně čekat, kdo jim zase o

podivném vzdušném pirátovi něco ohlásí. Ohlásil svému

veliteli na oddělení vzdušné policie, že záležitost

okamžitě prověří. Počítal s nejrůznějšími možnostmi, jež

asi nakonec vyjdou najevo…

Několikrát přelétl udávanou oblast křížem krážem

ve svém policejním austeru, viníky však nezahlédl. I

Algy a Bertie tam kroužili pořád dokola, ale taky

nespatřili nic podezřelého.

Biggles se však nenechával odradit: „Koukněte, na

tom musí být kus pravdy. Něco se zde dít musí! Není

myslitelné, aby dva piloti a několik vesničanů trpělo

úplně shodnou halucinací…“

Pátrání tedy pokračovalo a policejní letci pálili

galony pohonných hmot při svých průzkumných letech.

Konečně se jednoho časného rána poštěstilo Gingerovi,

když Biggles zrovna prováděl své kroužky, zahlédnout

na nebi to, co si už dávno přáli spatřit.

„U všech svatých,“ splynulo mu samovolně z úst.

„No tohle! Podívej se, co se to blíží!“

Biggles zanechal svého manévrování a taky se

podíval průhledem kabiny přímo před sebe. Několikrát

75

zamrkal a polkl naprázdno: „To si z nás někdo dělá

blázny?“ Před nimi se v plné kráse zjevilo prapodivné

letadýlko, natřené jasně červeně, kuriózní konstrukce se

zadní vrtulí a s podvozkem věrně připomínajícím dětský

kočárek. Drobná příšerka se řítila přímo na ně.

„Dej přece pozor!“ polekal se Ginger. „Vždyť on

nás vůbec nevidí!“

Bigglesovi nezbylo nic jiného, než okamžitě prudce

nabrat výšku. Jakmile je podivný neznámý stroj podlétal,

podíval se Ginger dolů a spatřil v kabině té příšerky

malou hlavu bez letecké kukly, která se z otevřeného

pilotního prostoru vykláněla ven a pozorovala cosi na

zemi. „Šmarjá, ten cvok nás pořád ještě nezahlédl.

Vsadím se, že to fakt nemá v hlavě v pořádku. Vždyť se

chová, jako by mu patřil veškerý vzdušný prostor…“

Ginger se jenom chytal za hlavu…

Zatím Biggles provedl obrátku a pověsil se

červenému letadýlku na paty. Bylo vidět, že jeho pilot

ubral výšku a směřuje k zemi. „Doufejme, že už brzo

zjistíme, co je ten malý horor vlastně zač,“ poznamenal,

když zahlédl, že sledovaný objekt konečně dosedl na zem

na plochu, která vypadala jako rozlehlá a ideální rovná

louka. Nedaleko od ní se zvedal vyvýšený pahorek, na

němž stálo dosti velké stavení ve stylu typického

venkovského sídla. Prostor kolem dokola byl porostlý

stromy a keři, ale velmi pravidelně, takže bylo jasné, že

malé letadlo vlastně přistálo v jakémsi velikém parku,

jenž patřil k domu na vršku.

Červené letadlo mezitím rolovalo a zastavilo se

těsně před velkou dřevěnou stodolou, pokrytou střechou

ze zvlněného plechu, zářící ještě novotou.

76

Biggles suverénně přistál hned vedle malého letadla

a vyskočil z kabiny austera právě ve chvíli, kdy ho se

zájmem pozoroval pilot červeného letadla, k němuž

právě přiběhl další společník. Zblízka bylo vidět, že jsou

to hoši školou povinní, ve věku asi šestnácti let.

„Vítáme vás!“ křičel jeden z nich bez sebe radostí.

Pak ukázal na svůj červený létající stroj: „Že je

perfektní? Úplná nádhera! Viděl jste, co dokáže ve

vzduchu? Prostě pohádka…“

Ginger vyprskl smíchem, když si zblízka prohlédl ne

zcela dokonalý nátěr červenou barvou, na němž se skvěl

poněkud kostrbatý nápis Skřivánek.

Bigglesovi však teď do smíchu nebylo: „To víš, že

jsme tě viděli tam nahoře. Mne ale zajímá něco daleko

podstatnějšího. Viděls ty nás?“

„Ne.“

„To jsem si taky hned myslel. Měli jsme všichni

obrovské štěstí, že jsem tě včas spatřil já. Proboha, hoši,

co vás to napadlo, takhle nerozumně vyvádět?“

„Zkonstruovali jsme tady to letadlo. Úplně sami.

Říkáme mu vzdušná fordka,“ odpověděl první letecký

nadšenec.

„Kdo vlastně jsi?“

„Tony Hankin a tady tohle je můj nejlepší kamarád

Cliff Clemson.“

„A vy máte teda na svědomí tady tohle?“ ukázal

Biggles na malý jednoplošník.

„Vždyť jsem říkal, že jsme si to postavili. Úplně

sami,“ prohlásil chlapec hrdě. „Víte, my jsme pořád

přemýšleli o tom, že vykoumáme takové velice levné

malé letadlo, které si bude moci dovolit úplně každý,

postavíme prototyp a později se postaráme, aby se

77

vyráběl ve velikánských sériích. Proto mu mezi sebou

říkáme vzdušná fordka. Naším vzorem je Henry Ford,

který dokázal, že je možné vyrábět auta pro milióny.

Automobilismus by se nikdy nerozšířil, kdyby nepřišel

Ford se svými lidovými cenami. Ale to vy přece určitě

víte taky…“

„Takže vy dva se brzy stanete takovými Henry

Fordy světového letectví, pokud tomu dobře rozumím?“

„Přesně.“

Biggles se smutně pousmál: „A to jste se nikde

nedozvěděli, že sám Henry Ford měl kdysi nápad, že

bude vyrábět i letadla pro každého, a že dokonce nechal

takové malé levné letadlo zkonstruovat? To nevíte, proč

dnes není nebe plné laciných fordek pro milióny?“

„O tom jsme nikde nečetli.“

„Tak já vám to povím. Starý Henry Ford tehdy

angažoval jednoho z nejzkušenějších zkušebních pilotů,

aby nový výrobek představil veřejnosti a novinářům.

Uspořádal při té příležitosti velkou slavnost s

občerstvením a s muzikou… Letadlo se vzneslo, nabralo

výšku a od té chvíle je už nikdo nespatřil. Pátrací oddlíly

dospěly k závěru, ža zapadlo do moře. Tehdy se pan Ford

zděsil, že smrt jednoho zkušebního pilota může být

vzápětí následována tisíci nebo statisíci podobných

tragédií a nařídil, aby v továrně práce na projektu

levného letadýlka pro každého zastavili. No a to je celá

historie.“

„To je pěkné, ale jsem si jist, že ten Fordův prototyp

měl nějakou konstrukční závadu. Podívejte se ale na náš

výrobek. Je v perfektním pořádku a už jsme jej mockrát

prověřili,“ prohlásil Tony. „My dva jsme, jak dobře

vidíte, stále naživu.“

78

„Řekl bych že jste zatím naživu. To je přesnější.“

„Jestli máte takovou depresivní náladu a chcete vést

tyhle pohřební řeči, snad abyste se s námi nezdržoval.

My se na to díváme jinak.“

„Já se s vámi zdržovat musím, protože jsem sem

přiletěl právě kvůli vám. Letecká policie už má řady

stížností na to, co vaše letadlo ve vzduchu provádí.“

„No jó… Určitě to píšou nějací staromódní

otravové, kteří nemají kapku sportovního ducha. Vsadím

se, že je to tak.“

„Nemůžete to zlehčovat. V jednom hlášení oznámil

pilot

menšího

dopravního

letadla,

které

bylo

mimochodem právě plné cestujících, že jste mu narušili

kurs, a že byl kvůli vám nucen provést prudký a riskantní

manévr, jinak prý by mohlo dojít ke srážce a hrozné

tragédii.“

Tony sebou rozhořčeně škubnul: „Ať si nevymýšlí!

Žádnou cestu jsem mu nezkřížil! A ty manévry prováděl

jenom proto, aby si naše letadlo mohl líp prohlédnout

zblízka!“

Tentokrát se Bigglesovi nepodařilo skrýt úsměv:

„Rád bych věřil tobě, ale co mám dělat, když on tvrdí, že

byl ve vzduchu ohrožován, že neměl potuchy, kam

vlastně letíš a co uděláš v dalším okamžiku. Vždyť si

přiznej, žes mě rozhodně ani dneska neviděl. Kdybych tě

včas nezahlédl sám a neuvolnil ti cestu, nejspíš bys to do

mě napálil. Vždyť ses zrovna díval na zem!“

„Vy se nikdy nekoukáte na zem kvůli orientaci?“

„To víš, že ano, ale taky se dobře dívám před sebe,

abych věděl kam vlastně letím.“ Biggles pokročil

dopředu a nahlédl do velké stodoly, která byla zařízena

79

jako opravdu moderní dílna se vším všudy. „Kluci, kde

jste na tohle všechno vzali peníze?“

„Moje máma mě financuje docela slušně…“

„A co si o tom myslí tvůj otec?“

„Já už otce nemám, ani tady Cliff. Oba padli za

války. Sloužili jako bojový letci v Bitvě o Británii…

Myslím, že až mi bude jednadvacet, vyplatí mi strašně

moc peněz…“

Biggles vzhlédl směrem k velkému stavení na vršku

nad pozemkem: „Ty teda bydlíš tam?“

„Ano. To je naše sídlo. A pokud jde o naši debatu,

mám pocit, že podle britských zákonů si na našem

soukromém vlastnictví můžu provádět co se mi zlíbí, že

jo?“

„Ovšem za předpokladu, že tím neohrozíš životy

ostatních lidí, což se ti, bohužel, podařilo. Pověz mi ale,

jestli má tvoje maminka vůbec potuchy o tom, do jaké

nebezpečné záležitosti ses s kamarádem pustil?“

Tony zaváhal: „Nóó… neví úplně všechno. Ale to už

ví, že Cliff i já se budeme věnovat práci v leteckém

průmyslu, hned jak vyjdeme školu. A má taky k věcem

správný sportovní přístup, takže mi vůbec v ničem

nebrání. Taky proto bychom nikdy neudělali žádnou

pitomost, to mi můžete věřit.“

Ginger se musel odvrátit, protože ho popadl další

záchvat smíchu.

„Kolik ti je let?“ položil Biggles další otázku.

„Oběma je nám šestnáct.“

„Nepřipadá vám, že jste s tímhle začali trošku

předčasně?“

80

„Čemu říkáte předčasně? Už na tom projektu

makáme celý rok. A dřeli jsme pěkně tvrdě, to si snad ani

nedokážete představit.“

„To vám opravdu věřím,“ pokýval hlavou Biggles.

„Jaký tam vlastně máte motor?“

„Je to jenom obyčejný motor z člunu, který jsme si

lehce upravili pro naše potřeby. Musím připustit, že se

trošku víc přehřívá. A taky se ukazuje, že nemá ten

výkon, který bychom potřebovali. Ale na druhé straně

zase je výhoda, že nemusí vynášet do vzduchu velkou

váhu, takže to nakonec vždycky zvládne…“

„Jakou dosáhnete maximální rychlost?“

„Řekl bych tak okolo pětačtyřiceti mil.“

„A co se pánové, stane, když poletíte proti

silnějšímu větru, řekněme o síle padesáti mil za hodinu?“

Tony chvíli úporně přemýšlel: „V takovém případě

nejspíš poletíme v tom momentu dozadu.“

„Nebude to trochu obtížné, když nebudete vidět,

kam se řítíte?“

„Jsem rád, že jste nás upozornil na tuto možnost. To

se přece všechno dá konstrukčně vyřešit,“ notoval si

spokojeně Tony. „Ale že by se Skřivának rozpadl, to tedy

nehrozí. Rám letadla je z ocelových trubek, počítali jsme

s dostatečnou bezpečnostní zónou. Základní konstrukce

drží velice pevně. Naše letadýlko létá skutečně jako pták

a to je to, co jsme si přáli. Nestavěli jsme stroj, který by

měl lámat rekordy.“

Biggles se zatvářil nanejvýš skepticky: „S tímhle

krámem si můžete zlámat jedině vaz.“

„A i kdyby, polámeme se přece my sami, ne? O co

vám vlastně jde?“

81

Biggles se chápavě pousmál: „Nic ve zlém, Tony.

Nechtěl jsem tě a tvého kamaráda urazit. Jsem si jist, že

jste odvedli kus poctivé práce a zasloužíte si uznání. Ale

já jsem především důstojník letecké policie a nesmím

vám dovolit, abyste lítali s letadlem, které jste si vyrobili

takhle podomácky. Navíc je zde už kupa stížností. I když

se sami nezabijete, můžete snadno zabít někoho jiného.“

„Mrzí mě, že to říkáte zrovna vy, pilot,“ řekl Tony

hořce. „Nemáte právo nám bránit v létání!“

„Máte úřední osvědčení k provozu letadla?“

„Ještě jsme o ně nepožádali. Zatím jsme ve stádiu

vývoje prototypu. Provádíme jenom nezbytné zkušební

lety. Po každém letu ještě nějakou drobnost upravujeme.

Zkrátka, jak se říká, vychytáváme mouchy.“

„A když už o tom mluvíme,“ vpadl do rozhovoru

Cliff, „bratři Wrightové taky neměli žádné osvědčení od

úřadů a kdyby se vzdali své geniální myšlenky, dodneška

by nebylo ve vzduchu jediné letadlo. My máme v plánu

všechno připravit tak, aby v okamžiku, kdy vyjdeme ze

školy, bylo možné vystoupit s naším výrobkem na

veřejnost a nechat jej oficiálně schválit a registrovat.

Chceme založit společnost, už víme, kteří spolužáci od

nás ze školy se k našemu podnikání přidají.“

„A kdo vás vlastně naučil létat?“ zeptal se zvědavě

Biggles.

Tony odpověděl bez přemýšlení: „No nikdo! Naučili

jsme se všechno sami. První letečtí průkopníci taky

neměli k dispozici žádné instruktory. Napřed jsme to

zkoušeli na zemi a pak jsme se odvážili na chvíli do

vzduchu. Jednou to málem skončilo špatně a já jsem se

už viděl na zemi. Pár minut jsem se tak divně plácal ve

vzduchu a vtom najednou Skřivánek zase zabral a letěl

82

jsem dál. Teď jsme už docela klidní, protože víme, že

letadlo je oukej a jednou je budeme vyrábět po tisících.

Budeme je prostě prodávat tak, jak se dneska prodávají

bicykly. Tuhle mašinku si koupí každý. A představte si,

jak tím ulehčíme provozu na silnicích!“

„Jestli někdo dostane ten šílený provoz ze silnic do

vzduchu, pak nás pánbu potěš,“ zafilozofoval si Biggles

při té představě. „Kluci, to by vedlo ještě k

mnohonásobně větším ztrátám na životech! Myslím, že

ty masakry na silnicích stačí… Ale když se tak dívám na

ten váš domácí výrobek, mám pocit, že jste se vůbec

nezatěžovali takovými maličkostmi jako jsou palubní

přístroje…“

„Vůbec je nepotřebujeme,“ řekl bezstarostně Tony.

„Já jsem už schopen odhadnout jak rychlost tak výšku.“

„A co když vám selže motor?“

„Pak se prostě někde posadím na zem. To není

vůbec žádný problém. S přistávací rychlostí okolo třiceti

mil za hodinu se dá pohodlně přistát kdekoliv na poli.“

„No jo, ale vždycky tam to pod tebou pole nebude!“

„Tak přistanu opravdu kdekoliv.“

„Třeba na střeše nějakého domu?“

„Na domy si dávám veliký pozor a držím se od nich

stranou.“

„Slyšel jsem, žes málem urazil věž jednoho

kostela!“

„Tehdy jsem startoval v takovém mlžném oparu. Ale

ujišťuju vás, že jsem tu věž zahlédl včas. Prolétl jsem tak

na míli od ní!“

„Ale ti lidé dole byli docela jiného názoru,“

odporoval Biggles. Ale nechme už těch řečí pořád

dokola. Já jsem poslední, kdo by vás chtěl zrazovat od

83

toho, abyste jednou sami létali. Musíme ale nechat jiné

lidi, aby vaše pokusy zkontrolovali, podívali se důkladně

na vašeho Skřivánka a řekli vám zodpovědně, jestli v

těch pokusných letech smíte pokračovat. Měl bych pro

vás docela dobrý návrh. Nač se budete učit konstruovat

letadla a létat takovým riskantním způsobem vyjde –

nevyjde, když můžete chvíli počkat a dokončit školu a

potom přece vám už nic nestojí v cestě, abyste studovali

letecké inženýrství. Ty mezitím už zdědíš ty peníze po

tatínkovi a můžeš je pak dobře investovat do leteckého

průmyslu. Už budeš mít plnou kvalifikaci a jsem si jist,

že se ti bude dařit.

„Když ale my chceme létat teď, pochopte to už

konečně! Naše letadlo funguje bezvadně. Když nám

pořád nevěříte, tak se do něj posaďte a vyzkoušejte je!“

Biggles podvědomě o krok ustoupil: „To tedy v

žádném případě!“

„Snad se nebojíte?“

„Abych byl upřímný, tak se opravdu bojím.

Kdybyste věděli o letadlech tolik co já a měli nalétáno

tolik mil co já, jsem si jist, že byste se báli taky. Já vím,

že se zrovna nemusí nic stát a nakonec přistaneme živí a

zdraví, ale co když se právě něco pokazí. Co potom?“

„Proč by se mělo zrovna něco pokazit?“

„To ti nikdo nepoví, ale můžu vám říct, že dřív nebo

později to na vlastní kůži zažije každý pilot,“ odpověděl

Biggles a dalo mu dost práce, aby zachoval pořád klidný

obličej. „A až se vám ve vzduchu přihodí taková

nepříjemnost, můžu vám na to přísahat, že se budete

modlit, abyste už byli zase na matičce zemí. To se musí

zažít, kluci. To vám potvrdí každý letec. A čím déle se

živí létáním, tím víc je si toho vědom…“

84

Tony udělal pohrdavé gesto: „Já tedy v žádném

případě. Riziko je přece součástí hry.“

Biggles ho zarazil: „Tak už mě, kruci, poslouchej,

Tony. Mluvíš pěkně hloupě. To, s čím si zahráváš, není

přece žádná dětská hra. Jednoho dne a může to být velice

brzo, si na má slova vzpomeneš, když ucítíš, že za tebou

sedí dáma s kosou a dýchá ti na záda. Budeš mít strach,

strašlivý strach… Teď se tomu třeba budeš smát, ale

potom, tam nahoře, ti do smíchu najednou nebude.

Mimochodem, nemyslíš, že by sis měl o tom trochu víc

popovídat s maminkou?“

„Ona mi nikdy nic nezakazuje.“

„Až s letadlem do něčeho narazíš, bude pozdě na

zákazy. Ona si to bude vyčítat do konce svého života, věř

mi. Na zemi můžeš udělat spoustu chyb a nějak se z toho

nakonec vyvlékneš a všechno zase dobře dopadne. Ale ve

vzduchu, chlapče, tam jsou situace, kdy uděláš jenom

jedinou chybu a bude to poslední chyba tvého života.“

„Vy teda dovedete potěšit, to je fakt…“

„Já se s tebou nemám chuť dál dohadovat,“ řekl

Biggles přísně. „Půjdu teď a proberu to se svým

velitelem. Dám ti pak vědět, jak rozhodl. Do té doby si s

tím krámem tady můžeš popojíždět po zemi jak je ti libo,

ale zakazuji ti vzlétnout! Tady okolo stodoly nemůžeš

totiž ublížit nikomu jinému než sobě. Jestli mi to ovšem

neslíbíš, udělám opatření, abych to tvé letadýlko vyřadil

z provozu teď hned na místě. Jasné?“

„Slibuju vám to, pane,“ souhlasil Tony s těžkým

srdcem. „Ale ať to netrvá dlouho! Máme už totiž všechno

připravené na výškový test.“

Biggles krátce pohlédl na oblohu: „Vždyť se sem

žene bouřka. Myslím, že testování můžete klidně odložit

85

na jindy.“ Vytáhl svůj kapesní blok: „Teď mi pověz

jméno a adresu své matky.“

„Lady Hankinová, Betcham Manor.“

„A tvé jméno?“

„Lord Antony Hankin, tatáž adresa.“

Bigglesův ret se zavlnil: „V pořádku, Vaše lordstvo.

Tak pamatuj na naši dohodu, dokud se nevrátím.“

Biggles i Ginger se otočili a vraceli se přes trávník

ke svému odstavenému austeru. Ginger vybuchl v

nevázaný řehot, jejž musel tak dlouho potlačovat.

Biggles se na něj podíval úkosem: „Jasně, že to má

svou legrační stránku, ale ve skutečnosti to není vůbec

žádná legrace. Jsou to dva báječní kluci, chytří, šikovní a

cílevědomí. Valné mínění teď asi o mně nemají… Já

bych ale skutečně nerad kdyby se jim příště něco

přihodilo a to se dříve nebo později stane, na to můžeš

vzít jed. Jestli jim to jejich matky dovolily, tak to nemají

v hlavě v pořádku. Ale to víš, některé maminky svým

synáčkům dovolí všechno…“

Když se vrátili do Scotland Yardu, Biggles okamžitě

navštívil svého přímého nadřízeného Raymonda.

„Musí toho nechat, to je bez debaty,“ rozhodl

prošedivělý

plukovník

s

leteckými

výložkami.

„Představují nebezpečí pro sebe i pro okolí.“

„Ovšem pokud sklapnou křídla, tak ať si v tom

vehiklu na zemi řádí do zblbnutí, ne?“ ozval se Biggles.

„Proti tomu pochopitelně nic nenamítám, ale s tím

lítáním je konec. Rád bych se ale s ohledem na rodinu

vyhnul tomu, abychom to dělali na základě soudního

rozhodnutí. Promluvím o tom napřed telefonicky s lady

Hankinovou. Počkejte chvilku…“

86

Objednal si meziměstský hovor do Bentham Manoru

a měl dlouhý rozhovor s Tonyho matkou. Když konečně

zavěsil, podíval se starostlivě na čekajícího Bigglese:

„Sakra práce… Ona je z toho úplně vyděšená, ale říká, že

ty dva nedokáže přimět, aby toho nechali. Tony je prý

úplně zblblý do lítání. Napovídala mi ještě spoustu

nesmyslů, že prý býval od malička problémové děcko a

takové věci…“

„Mně se ten chlapec jevil naopak úplně normálně,“

odporoval Biggles. „Určitě je však zvyklý, že si vždycky

prosadí svou a dosáhne všeho, na čem má zájem.“

„Himlhergot, ale přece nemůže mít letadlo, na to

bych se podíval!“ neudržel se už Raymond. „Je ještě

mladý. Jestli nám závazně neslíbí, že ten jejich domácí

zázrak zůstane už definitivně na zemi, tak mu vyřiďte, že

zajistím, aby mu tu nebezpečnou hračku úředně odebrali.

Snažte se ho přesvědčit, že myslíme především na jeho

dobro i na jeho matku!’“

„Zkusím to, ale už teď vám můžu říct, že to nebude

snadné,“ pokýval hlavou Biggles.

Posadili se s Gingerem do austera a zaletěli zpátky k

venkovskému sídlu s názvem Bentham Manor. Počasí se

nepředstavitelně zhoršilo, museli dělat velké okliky, aby

se vyhnuli bouřkám s hromy a blesky.

„Zaplať pámbu, žes těm klukům nařídil, že musí

pěkně dřepět na zemi,“ pochvaloval si Ginger, když

prolétávali hustou sprškou deště smíšeného s krupobitím.

„To by to dopadlo…“

Když přistáli, běželi v hustém dešti přímo do

stodoly.

Tam

však

letadýlko

nebylo.

Prostora

improvizovaného hangáru byla prázdná až na Cliffa,

který seděl jako hromádka neštěstí na dřevěném špalku.

87

„Kde je váš Skřivánek? “ podivil se Ginger.

„A hlavně, kdepak je Tony?“ zahartusil netrpělivě

Biggles.

„To kdybych věděl,“ odpověděl se svěšenou hlavou

chlapec.

„Chceš snad říct, že je někde ve vzduchu?“

„Ano je – nebo teda aspoň byl. Teď už rozhodně být

nemůže…“

„Co to má znamenat?“

„Odstartoval před více než hodinou a náš Skřivánek

vydrží ve vzduchu tak půl hodiny, víc rozhodně ne.

Namontovali jsme na něj jenom velice malou nádrž,

protože jsme chtěli dosáhnout snížení váhy… Moc se

bojím, že se Tonymu něco přihodilo…“

Biggles pokynu] Gingerovi: „Musíme sebou hodit.

Okamžitě vyrazíme a porozhlédneme se po něm.“

Když doběhli ke svému austerovi, zarazil je ječivý

výkřik, který ze sebe vyrazil za jejich zády Cliff. Křičel z

plných plic a ukazoval někam na konec parku: „Támhle

je! Vidíte, už přichází!“

Ginger se otočil ve směru, kam chlapec ukazoval. V

hustém dešti se přes mokrý trávník potácela jakási

kulhající a zcela promočená postava. Byl to skutečně

Tony. Na čele měl obvaz z kapesníku, jenž prosákl

čerstvou krví.

„Tak

tu

máme

ztraceného

vzduchoplavce!“

zažertoval Ginger.

Ale Biggles byl neobvykle strohý. „Mám dojem, že

jsem ti nařídil, opakuji, nařídil, abys do našeho návratu

neopouštěl pevnou zem. A tys mi to slíbil!“ Následovali

Tonyho do stodoly. Tony se dopotácel k barelu od oleje a

ztěžka na něj usedl. Byl viditelně na pokraji svých sil.

88

„Věřte mně, nechtěl jsem porušit slovo, které jsem

vám dal,“ vypravil ze sebe hlasem plným zoufalství.

Sundal si zakrvavený kapesník a odhalil ošklivou ránu na

čele. „Byla to fakticky nehoda,“ pokračoval. „Zkoušel

jsem jenom popojíždět na naší louce sem a tam, když

najednou mě náraz větru nadzvedl a já jsem musel jít

nahoru, jinak bych se rozbil o zeď hangáru. Dalo se

ovšem do šíleného deště, neviděl jsem opravdu ani na

krok. Věřte mi…“

„To znám. Je to hrozný pocit, že jo?“ mrkl na něj

povzbudivě Biggles.

„Bylo to děsné. Když se spustil ten lijavec a kroupy

jako pěst mně bombardovaly hlavu, byl jsem v mžiku

slepý jako kotě. Chvílemi jsem vůbec neviděl, kde jsem

se to vlastně ocitl. Čekal jsem, že každou chvíli narazím

do stromu nebo do nějakého stavení.

Kdykoliv jsem se snažil sestoupit níž, viděl jsem

jenom obrysy nějakých věcí, kolem kterých jsem svištěl.

V tu chvíli jsem si vzpomněl na vaše slova, že jednou

zažiju tu chvíli, kdy bude se mnou v letadle Smrt. Dal

bych nevím co za to, kdybych mohl jenom na vteřinu

zahlédnout zemi. Jednou jsem si skoro sedl na vodní

hladinu nějakého jezera, pak jsem zase za okamžik jenom

tak tak minul poschoďový autobus na silnici. Kdyby řidič

prudce nezabočil na krajnici, určitě bych o autobus

zavadil křídlem. To nebyl let, to byla noční můra. Pak mi

najednou začal vynechávat motor a já jsem měl pocit, že

mi zároveň vynechává srdce. Skončil jsem na nějaké

rozlehlé pastvině, sám ani nevím kde… Všechno by

nakonec dopadlo dobře, jenom jsem trochu tvrději

dosedl. Byl tam ovšem dokola ten plot z ostnatého

drátu…“

89

„Co se stalo?“

„Starý dobrý Skřivánek se mi zamotal do drátů, začal

se točit pořád dokola, drát se navíjel, sem tam mě to

škráblo… Zoufale jsem se snažil dostat ven, protože mě

napadlo, že letadlo začne každou chvíli hořet…“

„Létání není vždycky jenom příjemné,“ připomenul

Biggles.

„To tedy není.“

„Jak moc jsi zraněný?“

„Nebude to nic vážného. Mám pohmožděnou nohu a

natrženou kůží v obličeji. To se mi stalo, když jsem se

začal vymotávat z těch ostnatých drátů. Myslím, že jak si

trošku odpočinu a umyju se, tak už bude všechno oukej.

Ale teď trochu chápu, pane, co jste chtěl říct, když jste

nám povídal, že létání je báječné, pokud všechno jde

dobře.“

„A co je se Skřivánkem?“

„Bojím se, že je po něm. Zůstal tam potrhaný vrak

obalený ostnatým drátem. Chvilku jsem tam seděl a

brečel jsem jako malé děcko…“

„Ale na zemi se cítíš báječně, že jo, synku?“

„Je to paráda. Pořád nemůžu uvěřit, že jsem se

dostal zpátky celý… Jo a ještě na mě přišel sedlák a

strašně mi nadával, že prý jsem mu poplašil krávy…“

„Cos mu na to řekl?“

„Řekl jsem mu jenom, že jestli jsou jeho krávy

vyděšené tak jako já, ať je rád, že jsou ještě naživu. Ale

uklidnil se, když jsem se zaručil, že mu škodu zaplatím.

Napsal jsem mu své jméno i adresu…“ Tony si blaženě

povzdechl: „Jsem šťastný, že jsem tu s vámi.“

„Pilot, který odejde po svých z místa, kde havaroval,

může pokaždé mluvit jenom o štěstí,“ navázal Biggles.

90

„Na jedné straně je mi upřímně líto, že je Skřivánek na

kusy, ale na druhé straně se musím přiznat, že to není

zrovna nejhorší, že s ním už nikdo nikdy nepoletí. Ty

sám budeš muset, jako správný letec, udělat ještě něco.

Sebrat se a jít uklidit tu spoušť, kterous napáchal. Aspoň

za mých mladých let to tak začínající piloti dělávali. A

nikdy jsme ani slovem neprotestovali, protože jsme byli

moc rádi, že jsme naživu. Tak dneska je to na tobě,

kamaráde… Mám pocit, že jsi na nějaký čas skončil s

létáním, že ano?“

Tonu se kajícně pousmál: „Bojím se, že na nějaký

čas je s tím konec.“

„Pak už nemusíme k tomu dodávat vůbec nic,“ mrkl

na něj Biggles. „Teď by ses měl ukázat doma mámě.

Určitě zavolá ještě doktora, aby se na tebe pro každý

případ podíval. Tady je moje vizitka. Rád bych, kdyby

ses mi někdy ozval, jak se ti vede. A kdybys snad někdy

potřeboval nějaké rady ohledně létání, tak budeš aspoň

vědět, kam přijít. Tak na shledanou.“

„Sbohem a moc vám děkuju, že jste tu celou věc bral

tak ohromně. Fakt jsem vám moc vděčný…“ To byla

poslední Tonyho slova, která Biggles a Ginger slyšeli,

protože už rychle vykročili ke svému služebnímu austeru.

91

HORÁC SI VŠÍMÁ

Po rázném zaklepání na dveře hlavního velitelství

letecké policie se na prahu objevil strážník v uniformě.

Pozdravil sedícího Bigglese a řekl prostě: „Pane, je zde

nějaký mladík a chce s vámi mluvit.“

Biggles nevrle vzhlédl od svého papíry přeplněného

stolu: „Mám práce až nad hlavu. To jste mu nemohl říct,

že nemám vůbec čas?“

„To jsem právě povídal, pane. Když ale on tvrdí, že

je to moc důležité.“

„A řekl vám aspoň, čeho se to týká?“

„Ne, pane. Pořád jenom opakuje, že je to záležitost,

o které bude mluvit výlučně s vámi. S nikým jiným…“

Biggles zhluboka vzdychl: „Tak co mám dělat.

Přiveďte ho nahoru. Ale varujte ho, že jestli s ním budu

jenom marnit čas, tak že –“

„Rozumím, pane.“ Strážník vyšel a vrátil se v

několika minutách v doprovodu asi patnáctiletého

mladíka. Hoch vypadal tak, že jak Ginger tak Algy, kteří

se v rohu místnosti skláněli nad sekretářem a zakládali do

něj nějaká lejstra, zmlkli a vzápětí se otočili, aby skryli

svůj smích.

Vypadal tak trochu jako figurka z humoristických

komiksů o školácích, i když na druhé straně je třeba

připustit, že z něj vyzařovalo sebevědomí. Byl to chlapec

menší postavy, jemných rysů, ve tváři poněkud pobledlý,

ve svátečním obleku, s vlasy na pěšinku, které však

vpředu nedržely připlácnuté, ale naopak visely dolů a z

větší části mu zakrývaly čelo. Bigglese při prvním

pohledu napadlo, že kluk díky tomu vypadá jako

92

čistokrevný pudl, čerstvě ostříhaný na výstavu psů.

Návštěvníkovy oči se na Bigglese upíraly přes skla brýlí

s kovovými obroučkami bez jakékoli známky nervozity.

„Posaď se,“ pokynul Biggles k židli před svým

psacím stolem.

„Dobrý den, pane,“ pozdravil mládenec jasným,

zřetelným hlasem. „Doufal jsem, že mě přijmete. Chtěl

bych vás ujistit, že bych se vás nikdy neodvážil

obtěžovat, kdybych neměl informaci takového druhu, že

si ji nemůžu nechat pro sebe. Od prvního okamžiku, kdy

jsem si to uvědomil, vím, že vás to bude velice zajímat, a

že s tím za vámi prostě musím.“

„Tak se už konečně posaď a pověz, co tě trápí,“

odpověděl vlídně Biggles, ale hned dodal: „Jenom buď,

prosím tě, pokud možno co nejstručnější. Já mám dnes

moc práce.“

„Budu se snažit, pane. Tak půjdu hned k věci.

Jmenuji se Horác Wilberton a bydlím ve Woolsden Hall,

to je v Glensdenu, v takové malé vesnici v Devonu, na

okraji Dartmooru. Žiju teď jenom s maminkou, protože

táta vstoupil do diplomatických služeb a je právě na delší

dobu v zahraničí. Jinak bych to samozřejmě probral s

ním a neobtěžoval bych vás. Mám takového koníčka,

zabývám se entomologií. Právě si dělám velkou sbírku

motýlů a můr a musím říct, že se za nimi dost naběhám v

širokém okolí. Při jedné takové delší vycházce za mými

úlovky jsem zrovna nedávno zahlédl letadlo. Musím říct,

že jeho pilot se choval strašně divně. Když letadlo

nedaleko místa, kde jsem zrovna byl, přistálo, napadlo

mě, že jde asi o nouzové přistání nebo něco takového.

Ale kdepak! Když jsem pilota chvíli pozoroval, pochopil

jsem, že za tím bude něco podezřelého.“

93

Biggles se lehce pousmál: „A co se tam tedy dělo?“

„Letadlo přistálo na rozlehlém, docela pustém místě

na vřesovišti, blízko hustého lesa. Pilot napřed vynesl z

letadla nějaký balík, který musel být dost těžký. Ten

balík byl na povrchu zabalen do pršipláště nebo prostě do

takové nějaké nepromokavé látky. Pilot ho odnesl někam

do lesa. Byl pryč dobré půl hodiny. Když se vrátil, velice

dlouho si prohlížel terén okolo, řekl bych, že doslova

studoval krajinu. Pak zase nasedl do letadla a odletěl.“

„On tě nespatřil, Horáci?“

„Nemohl mě ani zahlédnout. Já jsem totiž právě

seděl v lese a pojídal jsem svačinu, kterou si vždycky

beru sebou.“

„Vyznáš se v letadlech aspoň trochu? Můžeš je

nějak popsat, abychom si mohli třeba prověřit, kdo tam

tehdy vlastně přiletěl?“

„To víte, že se o letadla zajímám. Byl to určitě

auster a zapsal jsem si i registrační písmena G-AOSL.

Ovšem v tom okamžiku mi to ještě úplně nedošlo a

musím se přiznat, že registrační písmena jsem si vlastně

zapsal, až když tam ten pilot přiletěl podruhé. To už mi to

celé začalo vrtat hlavou. Pilot austera o týden později

zopakoval přesně totéž, co provedl poprvé. Tehdy jsem si

řekl, že o tom musíte vědět…“

„Jaké byly tehdy letové podmínky, myslím tedy

počasí?“

„Bylo zataženo od obzoru k obzoru. Víte, já

samozřejmě si nemůžu hrát na nějakého odborníka, ale

vzpomněl jsem si, že i poprvé bylo takové počasí pod

mrakem, tak mně napadlo, že pilot musel znát moc dobře

krajinu a dopředu počítat s tím, kde přistane, protože

jenom o kus dál je povrch terénu velice zvlněný,

94

nepravidelný a místy i skalnatý. Tam se prostě přistát

nedá. Tam člověk musel letět najisto a v tom počasí si

shora ani dvakrát nevybíral, kde přistane. A co mi bylo

hned divné, je skutečnost, že si vybral takové úplně

osamělé místo, kam se může vypravit snad jenom člověk

jako já, který má zájem o přírodopis.“

„To opravdu není obvyklé, ale přece jenom na tom

nemusí být nic, o co by se zajímala právě policie… Co tě

nakonec přimělo, abys nás přece jen vyhledal?“

„Především jsem doma začal přemýšlet nad moc

podivným chováním toho pilota. Velice podrobně se

rozhlížel kolem dokola než vstoupil do toho lesa s

balíkem a potom zase, když se, už bez balíku, vrátil

zpátky. Ten člověk si nepřál být nikým viděn. A přesně

tohle zopakoval přinejmenším dvakrát, aspoň pokud já

vím. A pokaždé na přesně stejném místě. Já jsem si

vždycky myslel, že letadla nesmějí přistávat mimo

vyhrazené letiště, leda v případech, že jde o tak zvané

nouzové přistání. Tak mi to bylo moc podezřelé…“

„No… s tím přistáváním nemáš tak docela pravdu.

Můžeš se třeba nachomejtnout k tomu, jak se mladí učí

právě manévrům pro nouzové přistání a to mohou klidně

nacvičovat i na takovém místě, jaks byl ty… Ovšem

souhlasím s tebou, že letadlo vracející se z ciziny, včetně

všech soukromých letadel, se musí podrobit celnímu

odbavení, a proto je pilot povinen přistát jenom na

vyznačených letištích.“

„Ten pilot, kterého jsem pozoroval, určitě

nepotřeboval žádný výcvik. Navíc tam na místě musel

znát každý kout, protože přistál napoprvé a úplně

suverénně. A myslím, že nováček by si nezvolil pro tak

obtížný výcvik právě den, kdy je obloha souvisle

95

zamračená. A kampak nesl ten balík? Proč ho zanechal

někde v lese?“

„Ty ses po tom balíku podíval?“

„Nijak důkladně, jenom jsem se trochu porozhlédl v

tom lese. Říkám les, ale vlastně je to takové divoce

zarostlé místo, kde jsou v zemi díry, dlouhé prý až sto

yardů. Celé je to porostlé zakrslými stromy, všelijakými

divokými keři a křovisky. Starý pastýř, kterého jsem tam

poblíž potkal, mně poprvé radil, kudy se dát a říkal, že se

tomu místu říká od nepaměti liščí díry, protože prý tam

bývala liščí doupata, jedno vedle druhého.“

„Nikde tam nestojí žádná budova?“

„Je tam hlouběji v lese jenom taková hromada

navršených balvanů a i menších kamenů pod skalnatým

převisem.

Lidi

si

vyprávějí

pověst

o

starém

poustevníkovi, který prý tam před dávnými lety žil. Ale

kdo ví, co je na tom pravdy. Já jsem se tam byl totiž

jednou, už dřív, podívat a vypadá to tam velice zpustle a i

vchod do toho skalnatého přístřešku je zarostlý takovým

popínavým a trnitým křoviskem, že jsem ani dovnitř

neviděl. Protože jsem v lese hledal různé druhy červů,

kteří žijí na mrtvých stromech a na pařezech, tak jsem

tomu poustevníkovu útulku už nevěnoval pozornost a

víckrát jsem tam ani nešel.“

„Poslyš, Horáci,“ napadlo najednou Bigglese, „proč

si vlastně myslíš, že tam ten člověk nelétá, kdy je hezké

počasí?“

„To vám samozřejmě nemůžu ani jednoznačně

tvrdit, ani vysvětlit, ale vím určitě, že tam v minulých

dnech, když bylo tak nádherně, nebyl ani jednou.“

96

„Jaký by podle tebe mohl mít rozumný člověk

důvod, aby někde přistával jenom když je šeredně a

obloha je pod mrakem?“

„To je jasné! Nechce, aby ho někdo viděl. Ale…“

hoch se poněkud zarazil, „to je zase jenom taková moje

domněnka.“

„Možná, že máš pravdu, chlapče. Ještě mi pověz, jak

je z toho místa daleko k nejbližší silnici?“

„Tam to s cestami není moc slavné. Je to dost divoká

pustina. Vím o takové vyježděné polní cestě, ta může být

asi čtyři míle od toho místa, kde auster přistál. No a ještě

dál, tak dobrých sedm mil vede slušná silnice.“

Biggles se s uznáním rozesmál: „Děkuju ti moc,

Horáci. Žasnu, jaký jsi dokonalý pozorovatel, čeho všeho

si dokážeš všimnout. Navíc hodnotím, že to, co vidíš,

dokážeš i kriticky posoudit a vytvořit z toho logický

obraz. To není u kluků tvého věky zrovna běžné…

Mimochodem, asi si už nevzpomeneš, kdy jsi tam to

letadlo viděl dvakrát přistát? Myslím tím, jestli sis snad

náhodou nepoznamenal datum.“

„Ale ano. Zapsal jsem si to do svého deníku. Vím

přesně, že to bylo osmnáctého a dvacátého čtvrtého

srpna.“

„Ty jsi poklad, Horáci! Algy, okamžitě mi, prosím

tě, zapiš ta data!“ pak se Biggles otočil zpátky k hochovi

a zeptal se se zájmem: „Člověče a pověz mi, proč jsi se s

tím svým pozorováním nesvěřil místním policistům. Tys

měl nějaký důvod jet až sem do Londýna?“

„To je přece jasné, pane. U nás je jenom jeden

policista a ten se stará o takové běžné prkotiny, protože u

nás se nic moc neděje. Chci říct, že on dělá jenom

97

základní policejní rutinu. Tohle moje podezření by asi

nebral moc vážně a nejspíš by mě odbyl.“

„Aha… A jakým dopravním prostředkem jsi

cestoval?“

„Vlakem.“

„A zpátky počítáš, že pojedeš zase vlakem?“

„No jistě…“

„Jakpak by se ti líbilo, kdybychom se spolu

vypravili do Devonu letadlem?“

Horácovy oči se rozšířily nečekaným překvapením:

„Jéje… To by teda bylo něco. Pro mě teda fantastický

zážitek, protože já jsem v životě letadlem neletěl.“

„Víš, Horáci, já nemám zrovna moc času, abych se

toulal po vřesovišti a hledal místo, kde ten muž přistává.

Když tam zaletíme spolu, ty mi ukážeš to místo a

opravdu mi ušetříš hodně času a zbytečných starostí.

Předpokládám, že najdeš cestu k vám domů, když tě tam

vysadím.“

„Jakpak ne! Vždyť na lov svých motýlů a brouků

chodím vždycky pěšky a k nám domů to není nijak zvlášť

daleko…“

„Takže dohodnuto. Musím ti povědět, že mě tvá

historka velice zaujala a je dobře, že ses rozhodl sem za

námi přijít. My ve Scotland Yardu si velice vážíme

pomoci veřejnosti. Nemůžeme být všude a lidi by si měli

zvyknout nám pomáhat tak jako ty. Cokoliv neobvyklého

člověk spatří, může mít pro nás svou cenu… Ale vraťme

se ještě k tvému vyprávění. Tys mi dal registrační

písmena toho austera. Nepamatuješ se, jakou měl barvu?“

„Letadlo bylo modré a stříbrné.“

Biggles se otočil k protější zdi: „Gingere, myslím, že

bys měl letět s námi, kdybych snad potřeboval pomoc.

98

Algy, ty zavolej operačního důstojníka, ať nám připraví

za půl hodiny proctora. Pak, prosím tě, zjisti, kdo je

majitelem toho záhadného austera, kde vlastně to letadlo

sídlí, jestli to třeba není stroj z leteckého klubu. Pokud

snad ano, pak ať ti někdo z klubu nadiktuje ze záznamu,

kdy bylo letadlo naposled ve vzduchu, zvlášť nás

zajímají ta dvě data, co nám nadiktoval tady Horác. Z

knihy letů bychom měli vyčíst, kam vlastně pilot letěl,

nebo aspoň jaký cíl letu oficiálně uvedl…“

Biggles vstal a oblékl se. „Tak pojďme, Horáci, chci

ti ukázat krajinu v Dartmooru shora. Tam se vždycky

dobře

orientujeme

podle

obrovského

vězení.

Mimochodem, ty přece bydlíš dost blízko té známé

věznice…“

„Díky bohu, bydlíme přece jenom dost daleko, asi

deset mil východním směrem. Bydlet přímo tam není asi

nic příjemného. V Dartmooru jsou nejtěžší zločinci a sem

tam se některému podaří uprchnout. Musí to být hrůza,

pomyslet, že se možná právě teď někde za vaším domem

ukrývá uprchlý vrah. Brrr…“

„To tedy máš pravdu… Tak pojďme k letadlu a za

chvíli už si to omrkneme na vlastní oči!“

Policejnímu proctorovi to trvalo něco přes dvě

hodiny, než se ocitl nad pláněmi pustiny Dartmooru.

Měli štěstí, že byl právě jasný a slunečný den, takže

viditelnost byla dokonalá.

„Tak jsme tady,“ prohodil Biggles k Horácovi, který

seděl vedle něho. „Tady už vidíš věznici, přímo před

námi. Je to kolos, co? Letci se v této oblasti vždycky

orientují podle budov tohoto bohulibého zařízení… Ale

99

vždyť tys říkal, že bydlíš asi deset mil odtud východmím

směrem. Tak se podívej, jestli uvidíš váš dům!“

Horác se podíval naznačeným směrem a namáhal

zrak až mhouřil oči za skly svých brýlí: „Ano, myslím, že

vidím. Je to ale jenom taková větší tečka na horizontu…

Ale teď pozor! My musíme trochu víc doleva. Vidíte?“

Biggles se nechal navést přímo na místo.

„Chcete tedy přistát?“

„Proto jsme přece tady, Horáci.“

Neuběhlo ani deset minut a policejní proctor sklouzl

dolů a podstoupil trochu drncavé přistání na nepříliš

rovném terénu v typické bezútěšné krajině vřesovišť.

Hrbolatá

půda

byla

zbarvena

do

purpurova

všudypřítomným vřesem. Výhled byl na obzoru na

několika

místech

narušen

tmavošedými

ostrými

skalnatými výčnělky. Byli v srdci kraje, jemuž se od

nepaměti říká Dartmoor…

Biggles popojel těsně k okraji zalesněné plochy a

vypnul motor. Všichni museli vystoupit a pokračovat po

svých. Biggles se rozhlížel a jak kráčeli podél lesa,

obrátil se k Horácovi: „Měls pravdu. To není obyčejný

les, ale křovinatá džungle. Jak se dostaneme dovnitř, aniž

bychom si roztrhali co máme na sobě? Podívej jenom na

ty keře!! Je to sám trn! Ach jo…“

„Ten člověk se dostal do lesa vždycky tudy,“ ukázal

prstem Horác. Biggles i Ginger ho následovali a skutečně

bez nesnází proklouzli mezi hustý lesní porost.

Biggles ukázal na velkou kamennou desku, která

byla zpola zanořena do země přímo před nimi: „To se mi

nezdá… Rozhodně si kámen, který spadne, obvykle

najde

jinou

polohu.

Tohle

nevypadá

příliš

100

pravděpodobně. Myslím, že je to značka, kterou udělala

lidské ruka. No, však uvidíme…“

„Jenom buďte opatrný, pane,“ nabádal Horác. „Tady

se bude půda najednou prudce svažovat…“

Biggles jim všem razil cestu jako první. Teď si

musel chránit obličej před hustými houštinami, ale

pokračoval v cestě vpřed. Najednou zvolal překvapeně:

„Honem za mnou! Vždyť je tu stezka!“

Ginger pomohl Horácovi, aby se vymotal z trnitých

šlahounů a oba se najednou zastavili a zírali překvapeně

přímo před sebe. Biggles už tam stál o chvilku dřív než

oni dorazili a mlčky se spokojeně usmíval. Před nimi

byla totiž cesta k tomu, o čem Horác ve svém vyprávění

mluvil jako o přístřešku, v němž podle staré pověsti kdysi

žil poustevník. Ovšem cesta nebyla toho času vůbec

zarostlá a neupravená, jak by se dalo očekávat, ale

naopak bylo znát, že zde docela nedávno nějaký člověk

pečlivě vysekal cestičku až sem ke vchodu do jakési

chýše ve skále.

„Je to čím dál zajímavější,“ konstatoval Biggles,

když si pečlivě prohlédl usekané pruty a šlahouny

křovinatého porostu. Všichni tři začali opatrně sestupovat

dolů, kde se rýsoval vstup do kamenného obydlí bájného

poustevníka. Když sestoupili po upravené cestičce,

zůstali zaraženě stát.

„Co to má znamenat?“ dostal ze sebe Horác. Zdálo

se, že je překvapený nejvíc ze všech. „Podívejte, takhle

to zde opravdu minule nevypadalo!“

„Tak je to poustevníkovo doupě nebo ne?“ zahartusil

Biggles.

„Samozřejmě, že je to ono,“ odpovídal rychle

vzrušený Horác, „ale bývalo to tu jiné. Některé kameny

101

jsou přeskládané, vstup dovnitř je upravený a podívejte,

vždyť tady nahoru někdo musel tuhle nepromokavou

látku přivázat nedávno!“

„Tak povídáš, že naposledy vypadala poustevníkova

chýše jinak?“

„Přísahám! To určitě všechno ten člověk!“ Biggles

pokročil na práh kamenného přístřešku: „Je tam někdo?“

Nastalo absolutní ticho. Nikdo neodpovídal.

Všichni tři se dali do pohybu. Biggles odhrnul cíp

nepromokavé látky jako první a neohroženě vstoupil.

Jeho zrak padl okamžitě na složený plášť do deště. Zvedl

jej a zahlédl na čtverec složenou ložní přikrývku. Hrábl

pod ni a zarazil se: „Pojďte sem!“

„Vždyť jsem povídal, že nesl balík zabalený do

pršipláště,“ vykřikl Horác. „Tady to máte. Pod pláštěm

do deště je určitě obsah balíku.“

„A co si tedy o tom myslíte?“ zeptal se Biggles,

který jako první nadzvedl složenou deku. Pod ní se totiž

objevil odřený kožený kufr, plný konzerv všeho druhu,

zavařenin, sušenek i podomácku zavařeného masa ve

sklenicích.

„Páni, to je teda trapas,“ vydechl zklamaně Horác.

„My podnikáme celou tu štrapaci jenom proto, abychom

zjistili, že někdo se tu chystá na piknik!“ Chlapec

nedokázal své rozčarování skrýt a měl ve tváři trochu

provinilý výraz, protože si uvědomoval, že tyto letecké

policisty sem přivolal on.

„Je sice pravda, že to vypadá jako přípravy na

nevinný piknik,“ připouštěl Biggles. „Ale musíme se

dobře podívat, co je ještě tady v tom kufru. Jenom prosím

vás, dávejte ty konzervy stranou velice opatrně, protože

102

to pak musíme všechno zase naskládat zpátky tak, aby

nikdo v žádném případě nic nepoznal.“

Konzervy se ocitly na jedné straně a Biggles zlehka

nadzvedl další vrstvu obsahu kufru. Jejich zrakům se

objevilo několik kusů pánského oděvu, všechno bylo

pečlivě poskládáno tak, aby žádný kus nezabíral příliš

mnoho místa. Mezi košilemi se zlověstně zaleskla hlaveň

velké armádní pistole. Všichni tři se zarazili.

První se ozval Biggles: „Pokud vím, tak v této zemi

není tak docela běžné připravovat piknik s pistolí.“

Opatrně ji zvedl, stáhl zásobník a vyňal náboje. „Byla

nabitá, to se podívejme…“ Pak shrábl náboje do kapsy

své kombinézy a utrousil jenom: „Raději si je vezmu

sám, někdo by si ještě mohl ublížit…“

„Co si o tom všem myslíš teď?“ dorážel na něj

Ginger.

Biggles nerozhodně potřásl hlavou: „Těžko říct

jednoznačně… Budeme se muset pokusit to uhodnout.“

Horác se přidal: „Je zřejmé, že někdo se zde rozhodl

tábořit. Jenom mi nejde do hlavy, nač potřebuje to

městské oblečení, co jsme právě prohlíželi v kufru. A

proč sem tyhle krámy dopravoval letecky, to tedy

nechápu…“

„Ale přece ty sám jsi nám vyprávěl, jako daleko jsou

nejbližší cesty a silnice. Ten člověk by se s tak těžkým

nákladem pěkně pronesl, než by to dopravil až sem.“

„No, byl by to parádně namáhavý výšlap,“ souhlasil

Horác. „Ten kufr musel být díky těm konzervám a

zavařeninám děsně těžký.“

„Navíc musel ten člověk vzít v úvahu, že by ho

leckdo mohl spatřit jak si to sem šine s obrovským

těžkým batohem na zádech.“

103

„Copak to vadí, kdyby ho někdo viděl?“ zarazil se

Horác.

„Někomu by to vadilo.“

„Kdo jenom –“

„Horáci, nezapomínej přece, kde jsme,“ svraštil čelo

Biggles. „Teď zde ale nic nevydumáme. Musíme opatrně

všechno vrátit na původní místo, a protože jsme viděli

všecko, co tu k vidění bylo, můžeme se pro dnešek

rozejít domů. My s kolegou budeme moc spěchat,

protože další náš kolega, Algy, už možná něco ví o

austerovi, jehož pilot se tak zasloužil o přípravy tady na

ten nepovedený piknik…“

Pomalu se vrátili ke svému letadlu.

„Ty se určitě nebudeš chtít vracet do Londýna, tak ti

přejeme šťastnou cestu domů,“ obrátil se Biggles k

Horácovi. „Ale dávej chvilku ještě dobrý pozor. Ani živé

duši se nesmíš zmínit, žes byl za námi ve Scotland Yardu

a už vůbec ne o tom, že jsme tady společně pátrali a co

jsme našli. A musíš mi taky slíbit, že se v žádném

případě už sem nevrátíš.“

„Proč to mám slibovat? Proč bych sem nesměl

zaskočit?“

„Protože by ses mohl dostat do velkého nebezpečí.“

Horác se podíval podezřívavě na Bigglese: „Já vím,

co mi tím naznačujete. Vy totiž víte, co se zde děje a

proč. Máte na to aspoň svoji teorii. Ale já jsem vás na tu

stopu přece přivedl, já mám právo, dozvědět se něco

víc.“

Biggles zaváhal. Pak řekl vážným hlasem: „Já se

ovšem můžu úplně mýlit, ale snad je to pro tvoje dobro,

když ti povím, jaké jsem pojal podezření. Máš pravdu,

když říkáš, že bez tebe bychom tady teď nebyli.

104

Vzpomeň si, jak jsem před okamžikem říkal, abys

nezapomněl, kde vlastně jsme.“

„Co tím nyslíte, kde jsme? Jsme přece v

Dartmooru.“

„To je ono! A asi deset mil odtud je věznice pro

největší vyvrhele lidské společnosti ve Velké Británii.

Každou chvíli, hlavně jak nastanou zdejší husté mlhy, se

některý z trestanců pokusí o útěk na svobodu. Každá

cesta, která sem vede, může být okamžitě střežena,

poplach nastane v několika minutách. Je tedy těžké v pár

minutách zmizet beze stopy, ale může se to podařit,

pokud ti tu někdo připraví bezpečný úkryt se spoustou

jídla, přikrývkou, nepromokavým pláštěm a dokonce i s

nabitou pistolí. S takovou výbavou může uprchlík

vydržet několik dní, než se zlepší počasí a než proběhne

první vlna pátrání v okolí. No a pak ten, co uprchlíkovi

připravil tohle útulné doupě, pro něho přiletí letadlem a

vyzvedne ho. Tím ztratí úplně smysl policejní opatření,

díky němuž budou neprodyšně uzavřeny silnice. Policisté

budou kontrolovat nevinné automobilisty, dokonce ani

přísné kontroly v přístavech nebudou zhola na nic.

Letadlo

může

uprchlíka

dopravit,

kam

jen

si

vzpomene…“

Během Bigglesovy řeči se Horácovy oči naplňovaly

jiskřičkami porozumění: „Já vám naprosto rozumím. To

je jasné, nějak tak to musí být, jinak to celé přece nedává

smysl.“

„Myslím si, že v jednom z nejbližších dnů sem ten

uprchlý zločinec dorazí. To je důvod, proč ty sám sem

nesmíš. Uvědom si, že pistoli mu sem jeho komplic

nepřinesl na ozdobu. Já jsem sice náboje vyndal, ale kdo

ví, třeba ještě někde nějaké bude mít. A navíc, nejde

105

jenom o pistoli a o náboje. Takový člověk na útěku bývá

schopen všeho. A ani v budoucnu nesmíš, Horáci,

nikomu prozradit, že jsi nás přivedl na tuto stopu.

Zločinci jsou dobře organizovaní a velice mstiví. Kdyby

se někdo z nich dověděl o tvé roli v tomto případu, pak

už bys, hochu, nemohl nikdy honit motýly a můry na

dartmoorských vřesovištích. Tak si pamatuj: Jazyk za

zuby!“

„A co budete dělat vy?“

„Musíme udělat všechny nezbytné kroky k tomu,

abychom vyloučili nebo spíš asi potvrdili naše podezření.

Jakmile ho potvrdíme, tak musíme v zárodku zmařit akci

zločinců. Útěk se nesmí povést a oba budou putovat za

mříže! Ale ty se teď koukej klidně vrátit domů. Neboj se,

ještě se uvidíme a já osobně ti nikdy nezapomenu být

vděčný za to, žes byl tak všímavý a přivedl jsi nás k téhle

zamotané hádance.“

Potřásli si rukama a Horác vyrazil k domovu.

Biggles a Ginger se neikratší cestou vydali zpátky do

svého hlavního stanu ve Scotland Yardu.

V úřadě se dozvěděli, že i Algyho vyptávání už

přineslo ovoce, a že jeho informace potvrzují Bigglesovo

vážné podezření. Auster z vřesoviště byl soukromý

majetek jistého Carla Costina, jenž měl licenci pilota a

svůj stroj přechovával v hangáru leteckého klubu v

Somersetu. Kromě letadla měl však i záznam v trestním

rejstříku. Vlastnil spolu s bratrem vykřičený noční klub v

pověstné londýnské čtvrti Soho. Oba byli před několika

lety odsouzeni za přechovávání a distribuci omamných

drog. Carlo byl odsouzen ke kratšímu trestu než jeho

bratr, a proto byl už nyní na svobodě. Důležité bylo, že

oba bratři si svůj trest odpykávali v Dartmooru.

106

Dnes Biggles k veliteli doslova běžel. Nesměli

ztratit ani minutu…

Příběh však pokračoval až skoro po měsíci, zato

však pokračování vypadalo, jakoby jeho scénář psal od

počátku Biggles. V jedné z mlhavých nocí, jimiž je

Dartmoor tak pověstný, se pokusil vězeň Luigi o útěk,

jenž se mu v prvním okamžiku podařil. Costino dorazil

do předem připraveného úkrytu, kde se však k smrti

vyděsil, když pohlédl do ústí dvou služebních revolverů,

jimiž na něho mířili policejní důstojníci, kteří

poustevníkův úkryt obsadili hned po vyhlášení poplachu.

Už se s tím počítalo… Asi po dvou dnech, když se hustá

mlha rozptýlila, přistál na vřesovišti Carlo. Domníval se,

že vyzvedne svého bratra. Byl zatčen dřív, než mu došlo,

že vše je ztraceno.

Ukázalo se, že celá záležitost má ještě závažnější

pozadí, než policie dosud tušila. Prozradil to Luigi, jenž

se mylně domníval, že ho bratr oklamal a prozradil úkryt

v liščích dírách mužům zákona. Luigi se tak na bratra

rozzlobil, že si přestal dávat pozor na jazyk. Z výpovědi

vyplynulo, že Carlo zorganizoval ještě v Dartmooru

jakýsi klub uprchlíků, jehož členové měli jeden po

druhém uniknout z vězení. Byla to rozvětvená

organizace, řízená a financovaná přáteli uvězněných

zločinců. Všichni měli na cestě za svobodou využít

přechodného úkrytu v lese a Carlo je měl za tučnou

odměnu letadlem dopravit do bezpečí v cizině. Dopadlo

to však tak, že zatím dopravili Carla i s bratrem zpátky za

mříže, do nevlídné masivní budovy v Dartmooru, v kraji

vřesu a věčných mlh…

Ředitel Scotland Yardu zaslal Horácovi děkovný

dopis, v němž ho ujistil, jak si policie váží jeho

107

pozorovacího talentu, protože bez této pomoci by se

nepodařilo plány zločinců překazit. Později se s Horácem

setkali i oba policejní letci a Ginger vždycky s úsměvem

dával k lepšímu, co mu řekl Horác. Prý si daleko víc než

dopisu samotného ředitele slavného Scotland Yardu, váží

toho, že svůj první let v životě podnikl na palubě letadla,

jež pilotoval sám Biggles.

108

ANI BIGGLES NEVÍ VŠECHNO

„Kdepak tak dlouho vězíte, Bigglesworthi? Byl bych

moc rád, kdybyste se podíval na tohle,“ zvedl hlavu od

papírů na svém stole plukovník Raymond, velitel

oddělení letecké policie v londýnském Scotland Yardu.

Biggles si ke stolu svého nadřízeného přistrčil

nejbližší židli a zvědavě se zadíval na fotografii,

vyzvětšovanou na velký formát. Díval se na obrázek

vzhůru nohama a snímek mu připomínal všechno možné,

jenom ne letadlo: „Copak to má být, pane?“

„Jenom si vzpomeňte a řekněte mi, co si o tom

myslíte.“

Biggles pokrčil rameny, podíval se na fotku a položil

ji zpátky: „Nevím, co bych si měl myslet. Vypadá to jako

momentka z dostihového závodiště. Dav lidí se na něho

napjatě kouká, a protože v pozadí je vidět ovál dostihové

dráhy, určitě se nemýlím, když řeknu, že je to záběr z

koňských dostihů…“

„Zcela správně. Nepoznáváte v tom davu někoho?“

„Ne, řekl bych, že skutečně nikoho… Ale počkejte

okamžik… Tenhle vousatý chlápek vypadá jako Plaudet,

ten francouzský umělec, po kterém pátrají kolegové z

Paříže, kvůli tomu průšvihu, co si zavařil v Alžíru.

Vzpomínáte si přece na pátrání, které vyhlásil Interpol.“

„To je opravdu André Plaudet. Podle toho, co víme,

uvedl se jako úspěšný kumštýř, trochu lehkomyslný, ale

pak se nechal zatáhnout do komplotu s podsvětím. Zjistil,

že s pomocí nových přítelíčků se dají vydělat snadno

109

peníze. Ale tak dlouho se chodí se džbánem pro vodu,

však to znáte… Zapletl se do dobrodružství, které

vyvrcholilo výtržností v kavárně, při níž zastřelil dva

strážníky a stačil ještě uprchnout.“

„Ten muž mi okamžitě připomenul Plaudeta, ale je

jisté, že je to skutečně on?“

Plukovník si uhladil šedivé vlasy a přistrčil

Bigglesovi fotografii menšího formátu: „Srovnejte si to s

podobiznou z jeho dokladů…“

Biggles musel přisvědčit: „Mýlka je vyloučená. Ten

muž je Pladet. Co má za lubem v Anglii?“

„Zatím se nestaráme, co dělá, ale klademe si jinou,

nanejvýš zajímavou otázku. Jak se ten chlap k nám

dostal? Nemohl vstoupit na britskou půdu žádnou

obvyklou cestou. V přístavech i na letištích mají tuto

fotografii i s dalšími údaji a není možné, že by proklouzl.

Představte si tu blamáž. Chlap, kterého hledá celý

Interpol, včetně Scotland Yardu, si přijde drze na výroční

dostihy v Ascotu!“

„Kdo udělal ten snímek?“

„Kameraman společnosti BBC, který pracoval při

televizním přenosu. Při takové velké společenské

události, jako jsou dostihy v Ascotu, mají kameramani ve

zvyku švenknout kamerou davem a ukázat lidem, kdo

všechno se letos v Ascotu sešel. Někdy mi připadá, jako

by ani nešlo o ty koně… No, zkrátka, po programu nám

volalo několik lidí, že si všimli v televizi muže, který

vypadal úplně stejně jako hledaný francouzský zločinec z

pořadu Scotland Yard pátrá. Tak jsme si vyžádali celý

televizní záznam od BBC a tohle je nejlepší záběr ze

všech. To jsou prozatím všechna fakta, jež máme k

110

dispozici. Jisté je jedno. Plaudet je v Anglii. Jak se sem

ale dostal?“

„Kdy se běžel ten dostih v Ascotu?“

„Před týdnem.“

„A jaká opatření jste už udělali?“ zeptal se Biggles.

„Yard rozeslal několik mužů v civilu na všechny

dostihy, které se od té doby pořádaly, ale po Plaudetovi

se slehla země. Někde se skrývá.“

Biggles se zamyslel: „Nějak se mi to nezdá. Copak

bude člověk, který se skrývá, takový blázen, že se bude

klidně ukazovat na jednom z nejvíc navštěvovaných

společenských

podniků?

Navíc

před

televizními

kamerami?“

„Třeba vůbec nevěděl, že dostih přenáší televize.“

„Možné

to

je.“

Biggles

chvíli

přemýšlel.

„Předpokládám, že jste pro mě poslal, protože vás

napadlo, že toho Francouze někdo tajně dopravil letecky

z pevniny do Británie…“

„No, mohlo to tak přece být. Jeho společník ho mohl

vysadit na nějakém odlehlém místě…“

„Neviděl jsem hlášení radarových stanic o

neidentifikovaných letadlech. Taky by nám k tomu mohli

něco říct hoši od námořnictva, kteří v helikoptérách

hlídkují podél pobřeží. Každou chvíli vyloví lidi

převrhnuté z jachty, plavce, který přecenil své síly a

dostal se do nesnází, nebo amatérského horolezce, který

se pokoušel vyšplhat na nějakou pobřežní skálu a zůstal

tam trčet… Ale vraťme se k fotografii. Snímek zachycuje

tribunu, kam se dostanou lidé s permanentními

vstupenkami, nebo s odznaky exkluzivních klubů. Tedy

návštěvníci, kteří jsou bohatí a mohou si dovolit i tenhle

snobský přepych. Tam není snadné se dostat. Plaudet

111

nemá ani předplatné, ani není členem klubu. Nejspíš zde

má nějakého významného spojence, který mu vstupenku

nebo průkaz půjčil… Ale pořád mi to neodpovídá na tu

největší záhadu. Proč se Plaudet objevil v Ascotu?“

Plukovník Raymond se unaveně usmál: „To mi máte

povědět vy.“

Biggles svraštil čelo: „Přece musel mít nějaký

důvod. Jakmile budeme znát odpověď na tuto otázku,

budeme schopni odpovídat i na další. Kdy přesně ho

vyfotografovali?“

„Bylo to sedmnáctého června.“

„Co se chystáte podniknout, pane?“

„Budeme hlídat všechny dostihy. Je přece

pravděpodobné, že když Plaudet navštívil jeden, půjde se

podívat i na nějaký jiný… S tím bych si na vašem místě

nedělal starosti. My ho dostaneme. Co bych od vás chtěl,

je prověřit všechny možnosti, jak se mohl dostat do

Anglie letadlem. Jestli je v našem kontrolním systému

skulina, pak je to vážná záležitost, která ohrožuje

bezpečnost země. Musíme ji najít a zajistit tak, aby se už

nic podobného nezopakovalo.“

Biggles se zvedl: „Oukej, pane. Budu o tom

přemýšlet… Mimochodem, dali jste už zprávu do Paříže,

že Plaudet je u nás?“

„Ještě ne. Nechci, aby si o nás v cizině povídali, že

naše bezpečnostní opatření jsou nedokonalá.“

„Rád bych měl vaše svolení, abych se mohl spojit s

Paříží.“

„Vždyť jsem vám řekl –“ nadechoval se plukovník.

„Rozumím. Chtěl bych jenom zcela soukromě

promluvit s Marcelem Brissacem. On mi může povědět

112

spoustu zajímavého o Plaudetových zvycích. Jestli pije,

sází nebo hraje hazardní hry a takové věci…“

„Pokud to uděláte diskrétně, prosím…“

Biggles se vrátil do své pracovny a podal všeobecné

informace svým nejbližším spolupracovníkům. Pak se

nechal spojit s policejním ředitelstvím na Zlatnickém

nábřeží v Paříži: „Bon jour, Marcel… tady je Biggles.“

Potom svého francouzského kolegu a přítele na druhé

straně La Manche zvedl ze židle: „Příteli, dobře se drž!

Volám ti proto, že André Plaudet je v Anglii. Spousta lidí

ho viděla, ale zatím ho ještě nemáme. Velice by nám

pomohlo, kdybys mně řekl něco víc, o jeho osobních

zálibách a zlozvycích, tedy, kam se chodívá bavit, jestli

pije a co, o co se zajímá, prostě takové ty krámy, které

nás většinou přivedou na stopu… Beru si tužku… Tak

poslouchám.“

Biggles napjatě naslouchal pařížskému policistovi

několik minut a dělal si stručné poznámky. Pak se

jednoslabičně rozloučil a pomalu zavěsil. Když se otočil

ke svým nejbližším, měl ve tváří výraz naprosté

bezradnosti.

„Pánové, tohle mi teda vzalo vítr z plachet,“ řekl

otráveně.

„Co ti tak dlouho povídal?“

Bigggles mávl rukou: „Když to zkrátím, tak stačí,

abych vám řekl, že Plaudet nikdy nehrál hazardní hry,

nikdy v životě prý nechodil na dostihy a dokonce se

prakticky nedotkne alkoholu. Zajímá se jenom o umění a

o politiku. Prý si to můžu všechno přečíst v knížce,

kterou o sobě napsal…“

„Tak co potom, k čertu, hledal v Ascotu?“ vybuchl

Ginger. „To nedává smysl.“

113

„Nechci si hrát na věštírnu,“ odpověděl pomalu

Biggles. „Musím zaskočit za inspektorem Gaskinem a

probrat to s ním. Ten vyslal své honící psy po stopě

André Plaudeta.“ Svižně seběhl o poschodí níž a nakoukl

do inspektorovy kanceláře.

„Zdravím vás… Právě mi šéf řekl, že ten dareba

Plaudet byl před týdnem na dostizích v Ascotu. Viděla ho

tam spousta lidí a ještě víc lidí ho zahlédlo v televizi na

tribuně pro pozvané hosty.“

Gaskin Bigglesovi mlčky pokynul ke křeslu.

Rozvážně si vyčistil dýmku a začal ji znovu cpát…

„Přísahal bych vám, že od té doby na žádném dostihu

nebyl.“

„A co si tedy o tom myslíte, inspektore?“ zeptal se

Biggles.

„Nic,“ zněla stručná odpověď dýmajícího muže.

„Třeba má nějaký důvod být právě v Ascotu,“

zamyslel se Biggles. „Kdy se tam běží další dostih?“

„To vím přesně. Budou tam velké dvoudenní dostihy

patnáctého a šestnáctého července. Nemějte strach.

Pokud vystrčí hlavu, zjistí, že už na něho čekáme. A ještě

se koná dostih v Newmarketu. Tam budeme hlídat taky.

Můžu prohlásit, že budeme na každém dostihovém

závodišti v této zemi. O ostrahu dostihů se ani vy, ani

nikdo jiný, starat nemusí. Ten mizera se jedenkrát přece

jen objevit musí!“

„V Paříži říkají, že na dostihy v životě nechodil.“

„Tak co, sakra, pohledával v tom zatraceném

Ascotu? Přece tam nechtěl hrát fotbal nebo kriket!

Nepřehánějte to své kombinování, Bigglesworthi! Ten

syčák šel na závodiště, protože chtěl vidět koňské dostihy

a možná i ty společenské serepetičky okolo toho. Ale

114

radím vám, abyste na něho zapomněl a přenechal ho

nám. A až ho čapneme, a já se vsadím, že se nám to

povede, tak potom nám vyklopí i to, jak se do Anglie

dostal.“

Biggles pokýval hlavou: „To mi docela vyhovuje.

Mám své práce až nad hlavu…“ Zvedl se z křesla a tiše

za sebou zavřel dveře inspektorovy zakouřené kanceláře.

Události však Gaskinovy sebevědomé předpovědi

nepotvrdily. Po umělci se zločinnými sklony se slehla

země. Nenápadní detektivové se namáhali marně. Při

každém dostihu byla závodiště nenápadně avšak

neprodyšně uzavřena a u vchodů byly zesílené hlídky.

Plaudet se neobjevil…

„Podfoukl mě,“ postěžoval si Gaskin jednou na

chodbě Bigglesovi. „Jak si mám vysvětlit, že jednou se

ukazuje na výročním dostihu a na žádný víckrát

nepáchne? Začínám si říkat, že tímhle způsobem jenom

marníme čas. A přitom víme, že naši zemi neopustil.“

„Snad byste měl říct, že vám není známo, že by

Británii opustil. Nebyl bych si tak docela jist,“

poznamenal vážně Biggles. „Co tím chcete říct?“

„Přece mohl vycestovat stejným způsobem, jakým k

nám přicestoval. V Ascotu byl Plaudet sedmnáctého

června. Proč? To musí mít nějaký důvod, všechno má

vždycky své důvody a příčiny. Já sám jsem nikdy na

žádném velkém dostihu nebyl a tak mě napadá, že bych

se zrovna mohl na nějaký podívat. Kde se běží zítra?“

„V Newmarketu. Zítra se tam závodí první den.“

„Budete tam taky?“

„Přijdu se tam mrknout, to víte,“ odpověděl

inspektor Gaskin.

115

„Já taky. A navíc mi ten Plaudet nejde pořád z

hlavy. Jestli je možné, aby někdo přijel do země a zase ji

opustil kdykoliv se mu to zlíbí a nikdo o tom oficiálně

neví, pak je to možné jedině vzduchem. Pokud se mi to

nepodaří zarazit, bude naše letecká policie každému

jenom pro legraci. No nic… Uvidíme se možná na

dostizích…“

„Předpokládám, že tam poletíte…“

„Cože?“ zarazil se Biggles a zadíval se do

inspektorovy bezvýrazné tváře. „Jestli poletím? Copak

tam se dá někde poblíž přistávat?“

Inspektor se pousmál: „Kolem všech velkých

závodišť je spousta místa. Milý brachu, vy tedy, se mi

zdá, nejdete vůbec s dobou. Určití lidé, jako trenéři,

majitelé stájí dostihových koní a tak podobně, ti přece na

každý dostih běžně cestují soukromými letadly. Dělávají

to tak i někteří žokejové, kteří mají během několika

následujících dní více závodů. A proč by toho taky

nevyužili. I tam, kde není kolem závodiště dostatek rovné

plochy, stačí bohatě střed dostihové dráhy. Ten má

rozměry menšího letiště. Vídávám tam přistávat až tucet

letadel…“

Biggles poslouchal inspektora s rostoucím zájmem:

„Dobře, že mi to povídáte. To je pro mne fakt novinka.

To víte, o civilní vnitrostátní letecké linky se moc

nezajímám, tak jsem o něčem takovém ani neslyšel.

Člověk nikdy neví všechno, co potřebuje… To je stará

pravda! Jak vás poslouchám, rozhodně zítra do

Newmarketu musím!“

„Počítáte, že tam Plaudet bude?“

„Ne. Naopak si myslím, že je to velice

nepravděpodobné. Ale možná tam uvidím lidi, kteří mě

116

budou zajímat stejně jako on… Sejdeme se tedy zítra.

Najdete mě tam, kde budou odstavená letadla.“

„Raději se telefonicky ohlaste řediteli závodů, abyste

neměl problémy s přistáváním.“

„To určitě hned udělám.“

Když se vrátil do své pracovny, obrátil se na

Gingera: „Zítra bys se mnou mohl zaletět na dostihy v

Newmarketu.“

Ginger si Bigglese udiveně prohlížel: „Co je s

tebou? Vypadáš, jako bys nevěděl, jestli se máš radovat

anebo zuřit.“

„Myslím, žes můj duševní stav vystihl dokonale,“

odpověděl Biggles. „Právě před chvílí jsem se totiž

poučil. Byli jsme, kamaráde, celou dobu přímo pitomí.

Když pátráme po nezákonné letecké operaci, vždycky si

představujeme viníka, který ve vší tajnosti přistává někde

na odlehlém místě na venkově. Jedině to nám připadá

normální a pravděpodobné. A já si teď už myslím, že

takový mazaný darebák je nás schopen dokonale převézt,

pokud to udělá úplně naopak. Myslím tím, že přistane se

vší parádou uprostřed davu desetitisíců lidí.“

Ginger vytřeštil oči: „Tys něco pil?“

„Ve službě nepiju,“ odvětil důstojně Biggles. „Můžu

se mýlit, ale … Ostatně to všecko uvidíme zítra.“

Následujícího dne, těsně před obědem, přistál

služební policejní auster s Bigglesem a Gingerem na

známém závodišti Newmarket Heath, těsně vedle dvou

dalších letadel, která zde již byla odstavena. Obě menší

letadla měla registrační písmena britské civilní dopravy.

Muž v civilu, ale s pořadatelskou páskou na rukávu saka,

117

stál opodál a řídil provoz na improvizovaném letišti.

Staral se hlavně o to, aby si soukromá letadla navzájem

nepřekážela. Biggles šel přímo k němu, ukázal mu svůj

policejní průkaz a odvolal se na svůj včerejší rozhovor s

ředitelem dostihu.

„Řekněte mi, míváte zde službu pravidelně?“ zeptal

se zvědavě.

Pomenší muž s páskou přisvědčil: „Pokaždé, pane.“

„To určitě dobře znáte většinu letadel, která se zde

objevují při každém dostihu, který pořádáte.“

„Většinu znám, pane, nemůžu ale zdaleka říct, že

všecky. Vždyť někteří si letadla najímají od soukromých

společností i s piloty. Těch, co si sami pilotují svá vlastní

letadla, není tak mnoho. Bývá to zde docela pestrá sešlost

od vrtulníků až po různé dvoumotoráky.“

„Znáte třeba tahle dvě letadla, vedle kterých zrovna

dnes stojím?“

„To víte, že jo. To krajní patří siru Francisi

Ringleovi, tomu whiskovému magnátovi. Žije kdesi na

severu a zrovna dnes mu poběží kůň z jeho stáje. Když

přistál, tak se chlubil, že sem letí méně než půl hodiny

zatímco autem prý se sem nedostane ani za tři. A letadlo

vedle patří kapitánu Woodsideovi, tomu známému

irskému trenérovi. Dnes tu má dokonce koně dva.“

„Čekáte, že ještě někdo přiletí?“

„To jeden nikdy neví na chlup přesně. Mám pokaždé

seznam letadel, která ředitelství očekává, ale to víte, že tu

a tam se objeví jedno nebo dvě navíc. Pravidelně sem

zaskakuje baron du Fornier z Francie. Říkají, že patří k

chovatelům nejdražších dostihových plnokrevníků.

Podívejte,“ ukázal najednou na oblohu. „Mám dojem, že

118

se zrovna blíží.“ Šedě natřená helikoptéra jim kroužila

nad hlavami a pomalu se snášela k zemi.

Ještě než se dotkla země, ozval se Ginger: „Tamhle

přichází inspektor Gaskin.“ Potřásli si rukama právě v

okamžiku, kdy se vrtulník s francouzskými výsostnými

znaky a státem předepsanou registrací dotkl země.

„Tak co jste zjistil?“ zajímal se inspektor.

Biggle se usmál: „Zatím jsem toho moc nestihl, ale

myslím, že konečně jsem chytil správnou stopu. Napadlo

mě to během našeho posledního rozhovoru. Jestli je moje

úvaha správná, pak je jisté, že Plaudetova návštěva

Ascotu nemá vůbec nic společného s koňskými dostihy.

On jenom chytře využil možnosti přistát na závodišti. To

je přece dokonalé, nijak nekontrolované letiště pro

štamgasty. No a s tou televizí, s tím nemohl počítat.

Prostě náhoda, že ho zachytili, jak se zrovna snažil projít

davem návštěvníků ven. Nemusel mít vstupenku, ani

odznak exkluzivního klubu. Do areálu se dostal ze

vzduchu … Inspektore, jestli se mé podezření potvrdí,

musíte se zaměřit na člověka, který provozuje tohle

pendlování přes kanál jako vynikající službu darebákům

všeho druhu.“

„Kdo to tam zrovna přistál?“ rozhlížel se Gaskin.

„Podle chlapíka, který to tu organizuje, je to jakýsi

baron du Fornier, prý majitel stájí.“

Gaskinova většinou podmračená a nehybná tvář se

najednou rozzářila jako měsíc v úplňku. Díval se upřeně

na postavu muže, který pomalu sestupoval z helikoptéry,

jež před chvílí přistála. Měl na sobě sportovně střižený

kostkovaný oblek, kolem krku obrovský binokulární

dalekohled a i na tu dálku se mu v klopě leskl odznak

místního prestižního jezdeckého klubu. V ruce si nedbale

119

pohrával svazkem pařížských novin. Samozřejmým,

ležérním krokem boháčů zamířil k tribuně čestných

hostů.

„Baron!“ odplivl si Gaskin. „Sním svůj klobouk,

jestli tenhle chlápek má jednu kapku modré krve! Stará

firma a žádný baron du Fornier! Vyslýchal jsem ho už

nesčíslněkrát kvůli krádežím šperků. To je totiž jeho

specializace. Jmenuje se už sám nevím jak, ale mezi

lupiči šperků a starožitností mu říkají Sharky Karetka. Je

totiž vášnivý karbaník … Už dlouho jsme si v Yardu

říkali, kam se asi poděl, že o něm nevíme zhola nic, když

naposledy vylezl z vězení. Ten chlap má snad nervy ze

železa. Koukněte, jak si vykračuje. Teď tedy žije ve

Francii a sem si jenom občas zaskočí na dostihy. No,

trošku si ho dnes proklepneme. Vy si hledejte po svém

…“ Gaskin bez otálení vyrazil ve stopách falešného

barona.

Biggles si zamyšleně prohlížel helikoptéru. Přiloudal

se blíž, protože se mu zdálo, že uvnitř zahlédl muže v

letecké kombinéze. Kdo vlastně stroj pilotoval přes kanál

La Manche? Kývl na svého společníka. Gigner pochopil

a přidal se k Bigglesově nenápadné procházce mezi

odstavenými stroji. Když zahlédli odpočívajícího muže,

který četl knihu a ničemu nevěnoval pozornost, podívali

se významně na sebe.

„Pročpak zde asi zůstal?“ zašeptal Ginger.

„Vsadím se, že zde má na někoho čekat! Počkej tady

a já se zkusím z druhé strany nenápadné mrknout, jestlli

to náhodou není někdo, koho bychom znali…“ Biggles se

nenápadně oddělil a popošel k vrtulníku ze zadní strany.

Prošel kolem kabiny a okamžitě se vrátil ke Gingerovi.

„Známe ho?“ zajímal se Ginger.

120

„Oba ho známe zatraceně dobře,“ odpověděl

posupně Biggles. „Je to starý známý Laxter. Vzpomínáš

si na toho bývalého vojenského letce RAF, který jeden

čas lítal s von Stahlheinem jako druhý pilot, ne?“

„Ty myslíš, že za tím pašováním lidí je von

Stahlhein?“

„To ne. Ten má tolik prachů, že nemá žádný důvod

provádět nějaké riskantní podniky.“

„Tak co chceš podniknout? Určitě se tu něco

peče…“

„Musíme čekat na jejich další krok.“

„Nebylo by lepší ho prostě sbalit?“

„Ještě ne. Protože přiletěl z Francie, máme proti

němu jenom jedinou věc a to, že neprošel regulérní celní

prohlídkou na některém z oficiálních letišť. Z toho se

může nakonec vykroutit. Nesmíme se ukvapit, protože

zde se hraje asi dost vysoká hra. Určitě nebudeme čekat

dlouho. Laxter zde nemůže nocovat. Je pod tlakem času.

Bude se muset vrátit, odkud přiletěl …“ Biggles zmlkl a

zadíval se upřeně na vzdálený konec plochy, kde se

odstavovala letadla. „Gingere, podívej! To je přece

Plaudet! Chtěli jsme znát odpověď a teď nám odpověď

přichází do rány.“

„Tak to je ten Plaudet?“

„Ano, kamaráde. Tak vypadá chlápek, kterého honí

policie celé Evropy. Určitě má v úmyslu vrátit se zpátky

do Francie.“

„Takže ho, podle Gaskinových vlastních slov,

čapneme?“

„Ne. Ušetříme si spoustu tahanic okolo žádostí o

vydání, pokud ho necháme zatknout až na druhé straně,

myslím tím na francouzské půdě. Ty se teď sbal a upaluj

121

do města na nejbližší policejní stanici a zavolej do

Scotland Yardu plukovníka Raymonda. Požádej ho, aby

varoval Marcela Brissaca v Paříži, že Plaudet je na

palubě helikoptéry typu Sud-Ouest Farfadet Gyroplane

s registrací F-WBKL Je jasné, že se budou vracet do

Francie. Já je budu sledovat v austeru Zavolám přesný

kurs, jakmile se nahoře zorientuji a budu udržovat s

Francouzi spojení, dokud neuvidím, že je nepřevzal

Marcel. Je ti to jasné?“

„Oukej.“

„Jenom ještě počkej, dokud nebude jasné, že Plaudet

skutečně poletí.“

Za okamžik se Bigglesovy pochyby rozptýlily,

protože Francouz šel přímo k vrtulníku. Jakmile ho

Laxter zahlédl, odložil knihu a vyšel mu vstříc. Podali si

ruce jako staří známí.

Oba muži nasedli a za okamžik už helikoptéra

nastartovala.

„Klape to. Tak teď spěchej!“ řekl Biggles Gingerovi

a spěchal ke svému vlastnímu letadlu.

Zbytek příběhu si dovedete představit. Šlo to jako na

drátkách. Biggles se pověsil na helikoptéru, ale držel se

velice šikovně nahoře vzadu, čímž vytvářel jakýsi stín,

což bylo v dnešním bezmračném počasí docela snadné.

Letěli nejkratší cestou, takže Biggles mohl do policejního

hlavního stanu v Paříži nahlásit přesný kurs dříve než se

dostali nad kanál La Manche.

Zbytek byla už běžná policejní rutina. Když se blížili

písčitým břehům severní Francie, vyřítil se z oblaků

letoun značky Morane a přidal se k austerovi. Biggles

uslyšel ve sluchátkách veselý hlas přítele Marcela

122

Brissaca, který mu sdělil stručně, že přebírá dohled nad

vrtulníkem.

Biggles zakroužil a vracel se domů, naplněný

pocitem spokojenosti se svojí prací dnešního dne, ale

zdaleka ne klidný, když si uvědomil, že vůbec mohlo

dojít k takovému narušení pravidel letového provozu,

kterého hned kdosi dokázal využít pro své záměry.

Otázkou bylo, jestli to v nějaké formě nebude ještě

pokračovat …

Druhého dne se zastavil u svého náčelníka a

povzdechl si: „Je to hrůza, když člověk vidí tu spoustu

vrtulníků nad kanálem, co se teď vyrojila. My je přece

nemůžeme všechny pořád hlídat.“

„Zrovna teď se tím netrapte,“ utěšoval ho plukovník.

„Hleďte. Gaskin už sebral stoho šejdíře Sharkyho a právě

před chvílí se s námi spojil rádiem váš pařížský přítel

Marcel z nábřeží Zlatníků, který vám děkuje a nechává

pozdravovat, protože Plaudeta a Laxtera zajistila

francouzská policie na letišti v Normandii. Takže,

Bigglesi, tihle lumpové už nás nad kanálem otravovat

nebudou.“

„Mně nejvíc leží v hlavě, že by se to někdo mohl

pokusit napodobit a zkusit znovu,“ bručel nespokojeně

Biggles.

„To víte, že by mohl. To si musíme pořád opakovat.

A taky to, že proto jsme tady!“ uzavřel plukovník a s

úsměvem stiskl Bigglesovi pravici.

123

Nebezpečný náklad

„Zrovna tady čtu, že starý dobrý Sammy Marsden

odešel mezi nebeské piloty. Škoda ho,“ poznamenal

pohnutým hlasem Biggles, když očima přeletěl titulky

ranních novin za stolem v místnosti operačního

důstojníka

letecké

policie.

Podíval

se

na

své

spolupracovníky a pokračoval: „Nevím, jestli jste ho

znali. V poslední době byl šéfpilotem společnosti

General Air Transportation, toho obrovského podniku, co

sídlí v Gatwicku.“

„A co se mu stalo?“ zeptal se Ginger.

„Žádné podrobnosti v ranním vydání ještě nejsou.

Zatím je tam jenom taková noticka. Zdá se, že se jeho

letadlo zrovna dnes srazilo někde nad jižní Francií, asi

velice brzy ráno.“

„A čím se ta jeho letecká společnost hlavně

zabývá?“

„Dopravou nákladů na základě nájemních smluv.

Znáte to přece – charter. Hlavně prý poslední dobou

vozili dobytek a mezitím dělali vynikající obchody s

dopravou čerstvého exotického ovoce a zeleniny ze

západní Afriky. Sammy měl svou stabilní posádku,

druhého pilota a operátora, kteří vždycky lítali s ním.“

Ginger nahlédl do novin přes Bigglesovo rameno:

„Zdá se, že tentokrát vezli docela jiný náklad.“

„Taky to tady čtu. Zlato … Jestli to v novinách

nepřehnali, tak vezli zlato v hodnotě čtyřiceti tisíc liber.

(Pozn, překladatele: Nutno chápat, že děj se odehrává

začátkem 50, let, tedy hodnota britské libry představovala

několikanásobek její současné kupní síly) Nemám zlato

124

rád. Vždycky přitahuje trable a pak z toho bývají jenom

senzační titulky v novinách, jako právě teď. Dejte mi s

tím svatý pokoj …“

„Tys věděl, že se ta jeho společnost angažuje v

obchodě se zlatem?“

„Ne. Když jsem před pár týdny potkal Sammyho v

leteckém klubu, povídal o všech možných obchodech,

které dělají, ale o zlatě nepadla ani zmínka. Teď si ale

uvědomuji, že to je už jejich třetí zřícené letadlo během

posledních šesti měsíců a to ještě nepočítám to jedno,

které se ztratilo kdesi nad Středozemním mořem. Řeknu

ti, jestli to tak půjde dál, přijdou o všechny zákazníky.“

„Jakými mašinami vlastně lítají?“

„Jsou to většinou dakoty.“

„Ale to jsou přece stroje ještě z války. Ty musí být

už dost opotřebované.“

„Pokud jsem však slyšel, mají dokonalou údržbu a

pravidelně je prohlížejí. Nezapomeň, že dakoty byly

jediné masově vyráběné typy, které podle tehdejších

měřítek vyhovovaly požadavkům víceúčelového využití.

Mně aspoň seděly. Člověk si na ně rychle zvykl a zvládli

jsme s nimi všechno. Samozřejmě, že z dnešního pohledu

jsou už pomalé, ale na druhé straně jsou robustní a to je

snad při přepravě nákladů to nejdůležitější.“

„Říkáš, žes vůbec nevěděl, že převážejí zlato?“

„Opravdu ne a ani mě to nezajímalo. Je jasné, že to z

bezpečnostních důvodů nemohli roztrubovat.“

„Kdo ten celý podnik řídi?“

„Nějaký Norman Bales,“ odpověděl Biggles.

„Poznal jsem ho už před mnoha lety ve vojenském

letectvu. Dodneška nosí naši starou kravatu RAF. Jak se

začal starat o celou společnost, lítal už jenom občas a teď

125

jsem přesvědčen, že tráví celé dny pouze za svým

šéfovským stolem. Vím taky, že má v podniku

společníka, ale o tom nevím ani jak se jmenuje …

Napadá mě, že bych mohl Balesovi zavolat. Podívej se

mi, prosím tě, na jeho číslo a objednej mi v ústředně

hovor. Když nic, aspoň se dovím podrobnosti o

chudákovi Samovi. Nakonec to stejně budeme potřebovat

pro naše záznamy…“

„Ty si snad myslíš, že ta katastrofa není nehoda?

Vidím ti na očích, že uvažuješ o tom, že v pozadí je

zločin …“

„Jsem vždycky nanejvýš podezřívavý, když se jedná

o zlato.“

Ginger se v mžiku dohovořil s ústřednou a podal

Bigglesovi sluchátko. Biggles po úvodních větách

většinou jenom naslouchal, přestože se rozhovor poněkud

protáhl. Když konečně odložil sluchátko, podíval se na

Gingera a dlouho mlčel. Ginger cítil, že Biggles má

nějaké nové starosti, ale čekal, až začne sám.

„Mluvil jsem s Balesovým společníkem,“ řekl

pomalu Biggles. „Jmenuje se Langdon. Bales totiž už

mezitím odletěl svým soukromým austerem na místo

nehody. Langdon mi pověděl, že Sammyho dakota

dopadla na zem v Camargue, což je asi deset mil jižně od

Arles. Vypadá to, že oba piloti zahynuli na místě. Už

nám nepoví nic … První ohledání vraku letadla svědčí o

tom, že se dakota snášela k zemi.“

„Zdá se ti na tom něco neobvyklého?“

„Řekl bych, že je to velice podivné. Ten kraj tam

znáš jako já. Víš, jak vypadá Camargue, ta nádhera v

deltě Rhony. Mnoho mil ničeho, kraj rovný jako placka a

nikde víc než sedm stop nad mořem. Písek, divoká tráva,

126

zátočiny, kde se pasou růžoví plameňáci… Jak je možné,

že pilot se Sammyho zkušenostmi se rozbije i s letadlem

v místě, kde by i začátečník, úplný žáček, byl schopen

přistát i potmě? Kdyby třeba narazil na jeden z vysokých

štítů Cevennes, což je ovšem dál severním směrem, to

bych snad pochopil. Bylo by to sice nepravděpodobné,

ale nakonec pochopitelné. Ale tohle?“

„Stává se přece, že selžou motory?“

„Sammy se mohl dostat dolů, i kdyby žádný z obou

motorů už ani nezakašlal. To mi nepovídej, že ne!“

„Konstrukční závada nebo něco takového …“

„Nezdá se mi to. Kdyby šlo o něco závažného,

padalo by letadlo jako kámen. Tady prý podle trosek bylo

patrné, že letadlo si sedlo na břicho. Motory odpadly, a

proto zřejmě ani vrak nezačal hořet … Kamaráde, mně se

to celé nelíbí! Moc by mě zajímalo, jestli je ten náklad

zlata v pořádku. To však Langdon zatím nevěděl.“

„Třeba Sammy omdlel, nebo měl najednou srdeční

záchvat, infarkt, nebo něco takového.“

„To už by teda byla pohádková shoda okolností,

kdyby měli omdlít oba piloti současně, nemyslíš?“

nezdržel se Biggles a lehce si poťukal na čelo.

„No jo, sakra … Úplně jsem v tu chvíli zapomněl na

druhého pilota. Tak co budeš dělat? Počkáš, až se vrátí

Bales?“

„Nechce se mi čekat, protože Bales se může vrátit

tak za dva nebo tři dny a mezitím už budou všechny

stopy po havárii uklizeny. Kdepak! Zaletím tam dolů a

promluvím si s Balesem přímo na místě. Jestli chceš,

poleť se mnou! Algy se vrátí z dovolené a může to tu celé

převzít.“

127

Ginger se zazubil: „Konečně, proč ne? Troška

čerstvého vzduchu a slunce by mi nemusela zrovna

uškodit.“

„Prima. Protože se budeme pohybovat nad územím

Francouzské republiky, raději, prosím tě, zavolej na

soukromé lince Marcela Brissaca v Paříži a řekni mu na

rovinu, co budeme dělat. Především mu pověz, že

nemáme čas požádat oficiálně o souhlas šéfy z nábřeží

Zlatníků. Taky mu předem poděkuj, že uvědomí letiště,

která jsou na naší trase, abychom nemuseli všem pokaždé

všecko zgruntu vysvětlovat. To nám naše cestování

velice usnadní.“

„Rozumím a hned to zařídím.“

Netrvalo to o mnoho déle než tři hodiny, kdy auster

britské letecké policie zakroužil nad místem, kde se

zřítila dakota i se svým cenným nákladem. Najít to místo

nebylo totiž vůbec obtížné, protože trosky ležely na

volném prostranství velikosti asi dvou až tří akrů,

uprostřed fádní pusté krajiny, která se rozprostírala

takřka od obzoru k obzoru. Přetínala ji jediná silnice

druhé třídy, která ve směru severojižním spojovala Arles

s pobřežím. V dohledu byl jediný dům, zřejmě selské

stavení, k němuž vedla krátká neudržovaná cesta.

Vzdálenost od místa, kde ležely zbytky dakoty, činila asi

tři sta yardů. Biggles a Ginger zahlédli ještě menší stádo

polodivokého dobytka, jenž je v tomto kraji tak běžný.

Stádo se popásalo opodál na sluncem vyprahlé trávě a u

domu byli do vozíku zapraženi dva koně arabského

plemene, které sem před staletími přivedli Saracéni …

Shora občas ve slunci oslnivě zazářily velké vodní

kaluže…

128

Těsně vedle toho, co zbylo z dopravního letadla,

stály dva automobily. Pohybovalo se tam několik mužů v

policejních uniformách a dva nebo tři muži v civilu.

Biggles přistál opodál, vypnul motory a připojil se

ke skupince. „Je zde někde pan Bales?“ zeptal se.

„To jsem já,“ ozval se starší muž v dokonale

padnoucím obleku.

Biggles se pousmál: „Trošku jste přibral, chci říci

zmužněl, od té doby, co jsme se viděli naposledy. Snad si

ještě vzpomenete na Bigglese od 266, perutě … Teď

dělám pro Scotland Yard, v leteckém oddělení.“

V očích mr. Balese zablesklo poznání: „Hned jsem

si říkal, kde jsem, už vaši tvář viděl. Jasně, že si to

vybavuji.“

„Přiletěl jsem za vámi nabídnout svou pomoc.“

„Jak jste se to vůbec dověděl?“

„V prvním ranním vydání novin byla stručná

noticka. Zavolal jsem vašemu společníkovi, ten mi

pověděl, že jste už zde, tak jsem sebral austera a přiletěl

za vámi.“

„Já jsem přistál na letišti v Arles,“ vysvětloval

Bales, „a policie mě dopravila sem.“

„Je to nadělení,“ prohodil Biggles. „Slyšel jsem, že

Marsden převážel slušný náklad zlata. Věřím, že aspoň to

je v pořádku.“

„Kéž byste měl pravdu…“

Bigglesův klidný výraz se najednou změnil. „Chcete

snad říct, že jste zlato nenašli?“ zeptal se ostře.

Bales rozhodil ruce: „Tady není.“

Biggles si zhluboka vzdychl: „Tak je to tedy… To

ovšem úplně mění situaci. Předpokládám, že nebudete

mít námitky, když se vás na pár věci zeptám?“

129

„Jsem připraven odpovědět na cokoli.“

„Kolik lidí vůbec vědělo o tom, že v této zásilce je

velké množství zlata?“ začal Biggles.

„Ani jediný člověk navíc, než bylo nezbytně nutné.“

„Tak jak je možné, že se to objevilo hned v prvních

novinách?“

Bales pokrčil rameny: „Jak by se mohli o této

záležitosti dovědět? Zřejmě jim to sdělil mluvčí

francouzské policie. My jsme to museli Francouzům

prozradit okamžitě poté, kdy nám oni oznámili, že letadlo

havarovalo na jejich území.“

„Aha… A kdo vůbec letadlo našel?“

„Člověk, co žije tamhle na té farmě. Vidíte ho, to je

ten, co stojí kousek dál s policisty. Neviděl, jak se to

stalo, ale slyšel hluk, vyběhl zvědavě z domu a uviděl tu

spoušť. V domě není telefon, tak mu nezbylo než osedlat

koně a zajet do Arles, kde to ohlásil na nejbližší policejní

stanici. Policie přijela na místo, identifikovala letadlo a

našla dokonce palubní deník. Tak nám okamžitě

zavolali.“

„Tohle je ovšem vaše třetí havárie v průběhu půl

roku. Ty ostatní se taky staly nad jižní Francií?“

„Ale kde! Jedno letadlo se zřítilo v Maroku, ale to

další nedaleko odtud.“

„A co převážela ta dvě letadla?“

„Taky zlato. Abych vám ušetřil další dotaz, řeknu

vám hned teď, že i to letadlo, které zmizelo kdesi ve

Středozemí, převáželo rovněž náklad zlata.“

Biggles hvízdl: „A ztratilo se vám už zlato při

některé té předchozí nehodě?“

130

„To ne. Ale letadlo, které spadlo nedaleko, nakonec

shořelo a zlato se roztavilo a zateklo pod jeden z motorů.

Většinu jsme ovšem dokázali získat zpátky.“

„Převážejí letadla vašeho podniku zlato často?“

„Ne příliš často.“

„O tato letadla jste tedy přišli. Posádky pokaždé

zahynuly?“

„Vždycky, bohužel. Ani v jediném případě se

nezachoval nikdo, kdo přežil a mohl by nám povědět, co

se vlastně stalo.“

„A přišli jste vůbec někdy o nějaké letadlo s úplně

běžným nákladem?“

„To se nestalo nikdy.“

„Nepřipadá vám to aspoň po čertech podezřelé?“

neudržel se Biggles.

Bales si zachoval nevzrušený výraz: „Připadá mi to

jako souhra velice nešťastných náhod, ale co můžu

dělat… Dokonce se moc bojím, že pojišťovací společnost

to bude posuzovat velice přísně a bude se zdráhat splnit

pojistnou smlouvu.“

„Ani se jim nemůžete dvakrát divit, pokud to

udělají,“ odpověděl Biggles suše. „Odkud vlastně ten

náklad zlata startoval? Myslím tím, kde je vaši piloti

naložili?“

„Ve městě Akkra na Zlatonosném pobřeží, nebo

bych měl vlastně říkat v Ghanské republice. Zlato

odesílala firma, která je v obchodním spojení s

Anglickou bankou.“

„Z toho plyne, že osoby, které pracují v ústředí té

firmy, mohly o zásilkách zlata vědět.“

„Předpokládám, že nejen mohli, ale museli být

informováni o obchodních záležitostech své firmy.“

131

Biggles se rozhlédl kolem. Uprostřed místa, které

policie obkroužila, ležel poškozený vrak, ale některé

úlomky odletěly poměrně daleko. Pak se obrátil zpátky k

Balesovi: „Pokud jde o tuto havárii, ví se, kdy přesně k ní

došlo?“

„Podle toho sedláka krátce po čtvrté.“

„Marsden nevysílal signál, že je v nesnázích?“

„Žádný signál nebyl zachycen.“

„Viděl jste těla pilotů?“

„Zavolali mě k identifikaci. Proto jsem vlastně

musel okamžitě přiletět. Těla převezli do Arles.“

„Nenašel ohledávající policejní lékař nějaké stopy

násilí nebo zranění, jež by sotva mohla být způsobena při

vlastní havárii?“

„Nevím o ničem,“ kroutil hlavou zmatený Bales.

„To je dost podivná otázka, pane. Co vlastně byste

očekával, že by mohl lékař na těle těch nebožáků najít

jiného?“

„To nevím,“ odpověděl břitce Biggles, „ale třeba

stopy po použití střelné zbraně. Znáte to – vstřel nebo

výstřel …“ Balesův obličej dostal výraz vrcholné

nedůvěry k Bigglesovým spekulacím. Ten se však

nenechal rušit a pokračoval: „Považuji za neobyčejně

zarážející, že muž Marsdenových zkušeností provedl

tohle na úplné rovině, navíc v otevřené krajině bez

porostu nebo staveb. Připadá mi, že nemohl být docela

při smyslech. Dokonce z toho nelze obvinit ani případné

poruchy motoru. To se v takovém terénu dalo zvládnout.

Připustím, že to mohl být následek nějaké skryté

konstrukční závady, ale ta by musela být většího rozsahu,

aby se prostě letadlo někde rozlomilo …“

132

„Když letadlo opouštělo Anglii, bylo naprosto v

pořádku a navíc bylo v Akkře podrobeno prohlídce před

startem na zpáteční cestu.“

„Kdo tu dakotu prohlížel?“

„Naši vlastní mechanici. My totiž máme v Akkře na

letišti své lidi. Jsou to všechno bývalí příslušníci RAF,

dobří odborníci a lidé, kteří mají naši plnou důvěru. Ale

vaše otázky ve mně čím dál víc posilují přesvědčení, že

vy doopravdy předpokládáte, že za tím vším vězí nějaká

nečistá hra …“

Biggles jako by otázku přeslechl a pokračoval:

„Napadá mě jenom jediná jiná možnost, pokud bych

musel vyloučit nějakou konstrukční závadu. A to je ta

možnost, že Marsden nebyl příčetný, nebo nebyl zcela

příčetný, když se zachoval jak se zachoval a skončil

takto…“

„Měl přece vedle sebe druhého pilota, plně

kvalifikovaného. Pokud by zpozoroval, že se Marsden

chová podivně, mohl okamžitě převzít řízení letadla

sám.“

Biggles se zamyslel: „Ovšem jenom za předpokladu,

že sám nebyl v podobném stavu jako Marsden.“

„Ale, Bigglesworthi, to je trochu silné kafe!“ mával

nesouhlasně rukama Bales. „Snad ode mne neočekáváte,

že uvěřím vaší báchorce, že oba piloti mohli onemocnět

ve stejný okamžik?“

„Není to zas až tak nepochopitelné, kdyby se tak

nestalo samo sebou,“ zamumlal Biggles napolo sám k

sobě a pokračoval: „Nechci po vás, abyste něčemu uvěřil.

Já se snažím najít rozumné vysvětlení toho, co se stalo.

Pokud by zlato nezmizelo, museli bychom se na celý

případ dívat úplně jinak. Ale vy sám říkáte, že tu nikde

133

není. Je jasné, že zlato někdo sebral a pokud bychom

vyloučili sedláka, který byl u letadla jako první, pak se

nám nabízí několik dalších možností.“

„Proč chcete vyloučit toho farmáře?“

„Nemohl přece vědět, že na palubě letadla je zlato.

Pokud by to třeba zjistil a rozhodl se je hned ukrást, jak

mi vysvětlíte, že se okamžitě hnal na koni do města, aby

havárii ohlásil policii? To nemá logiku. Ale přece někdo

věděl, že v tomto letadle je zlato, ten, kdo taky dobře

věděl, že letadlo havaruje a musel zároveň vědět, v

kterých místech se to asi přihodí. A toto je důvod, proč

vaše zlato zmizelo!“

„Tímto způsobem jsem se na celou věc nedíval. Zní

to hrozně…“

„Neočekával jsem, že byste sám uvažoval podobně

jako já, protože to je spíše mé zaměstnání, pochybovat a

podezřívat vždycky, když se setkáme s něčím hodně

nepravděpodobným. V tomto případě, pokud mi dovolíte,

abych se vyjádřil úplně otevřeně, aniž pro to mám ještě

důkazy, máme co do činění nejen s případem loupeže, ale

s něčím horším. Začínám se klonit k přesvědčení, že zde

jde o vraždu – a to vraždu třikrát po sobě zopakovanou!“

Bales potřásl hlavou: „Nedovedu si nijak rozumně

představit, jak bylo odsud možné zlato odnést. Farmář

uvádí, že byl na místě neštěstí během několika minut.

Kdo by dokázal odnést celý náklad zlata pryč v takovém

okamžiku?“

„Někdo to ovšem dokázal a podle mne na to měl

alespoň hodinu a to se už, podle všeho, dá docela klidně

stihnout. Sedlák jel na koni do Arles, aby zavolal policii.

Cesta do města mu zabrala minimálně půl hodiny.

Představuji si to tak, že než policistům porozprávěl, co

134

viděl a oni sem vyjeli autem, musela od okamžiku, kdy

sám sedl na koně, uplynout aspoň hodina. Ten váš

drahocenný náklad zmizel právě během této doby.

Usedlíci tady v Camargue jsou opravdu nepočetní a bydlí

hodně daleko od sebe. I kdyby někdo z nich z dálky

uviděl klesající letadlo a spěchal by sem, těžko by dorazil

dřív než za hodinu a navíc by ztěží věděl, co má hledat v

přepravovaných krabicích. Mimochodem, co se stalo s

těly pilotů?“

„Převezli je do Arles a po ohledání budou asi letecky

dopraveni k pohřbu domů…“

„Měl byste námitky, kdybych požádal policejního

lékaře v Arles, aby zajistil provedení pitvy?“

„Proboha a proč? Nač pitvu?“

„Posádka letadla patrně něco jedla a pila ještě před

startem. Bude třeba vyšetřit obsah jejich žaludků.“

„Vy mě děsíte! Domníváte se, že byli snad

otráveni?“

„Nebo dostali dávku nějaké drogy. Taková úvaha se

přímo nabízí. Podívejte se, já jsem už viděl spousty

leteckých havárií.

A skutečně si nedovedu představit zkušené piloty,

kteří by najednou začali jednat jako smyslů zbavení.

Když tak nad tím přemýšlím, jsem čím dál tím víc

přesvědčen, že někdo přesně věděl, co se stane a pokud

se nemýlím, nebude zlato odtud daleko. Bylo jenom třeba

dostat je z místa havárie. Odvezeno může být až později,

až ten rozruch tady utichne. K převezení nákladu je

zapotřebí auto a každý cizí člověk musí být hned

nápadný. Rozhlédněte se po okolí. Vede tudy jenom ta

jediná cesta, která na jihu končí na pobřeží a opačným

směrem vede do města Arles. Copak by tudy mohl

135

bezprostředně po neštěstí projet zloděj, který je si vědom,

že potká policejní auta, která ho s určitostí zastaví? Proto

se nemohu zbavit přesvědčení, že člověk, jenž vyzvedl z

vraku zlato, je stále někde poblíž…“

„Začínám rozumět vaší teorii,“ řekl pomalu Bales.

„Nemyslím, že by to byla jenom teorie. Teď mě ale

omluvte, musím se jít představit policejnímu inspektorovi

a požádat ho, abych se směl na pár věcí zeptat toho

místního farmáře. Možná nějakého cizího člověka

zahlédl.“

Biggles obešel ohrazené místo neštěstí, kývl na

francouzského policistu a ukázal mu své doklady.

Vyměnili si pár slov o celé záležitosti a Biggles požádal

o svolení vyslechnout sedláka. Inspektor ho informoval,

že sedlák se jmenuje Vallon. Prý je v Arles dobře znám,

má zde menší dobytčí farmu a podle názoru místní

policie je zcela mimo podezření. O tom, že na palubě

bylo zlato, neví Vallon nic. Inspektor proti jeho výslechu

nic nenamítal.

Biggles tedy popošel k Vallonovi a představil se.

„Monsieur Vallon, slyšel jsem, že jste byl první člověk,

který na místo neštěstí dorazil. Je to tak?“

Sedlák přikývl na souhlas a dodal, že byl na dvoře

svého domu, když zaslechl zvuk blížícího se letadla,

které podle jeho slov letělo rychle a nízko.

„To jste byl velice brzy vzhůru, monsieur“

poznamenal Biggles.

„Vstal jsem opravdu dřív než obyčejně, protože jsem

se chtěl pokusit pomoci panu Larouxovi s opravou

automobilu …“

„Kdo je to ten monsieur Laroux?“ ptal se zvědavě

Biggles.

136

„Jeden turista, který si přijel vyfotografovat naše

vyhlášené červené plameňáky. Dorazil právě včera a

hned se mu naneštěstí pokazilo auto a tak mě požádal,

aby směl u mne zůstat, dokud se mu nepodaří auto

opravit.“

„Když jste slyšel třesk havarovaného letadla, šel i

ten pán s vámi, aby se podíval, co se vlastně přihodilo?“

„No samozřejmě, běželi jsme spolu celou cestu.

Protože jeho auto bylo zatím nepojízdné, rozhodli jsme

se, že já zajedu na koni do města na policii.“

„A pan Laroux zůstal u letadla?“

„Ano, říkal, že se musí pokusit udělat pro ty

ubožáky všechno, co je v jeho silách, pokud by ještě byli

naživu.“

„Takže vy jste potom vyrazil do Arles a on zůstal na

místě nehody.“

„ Exactement, monsieur.“

„Kde byl Laroux, když jste se vrátil?“

„V mojí stodole, pracoval na svém autě, až z něj lilo.

Říkal, že oba muži v letadle byli mrtví, tak pro ně nemohl

udělat vůbec nic.“

„A kdepak je ten pán zrovna teď?“

„Zrovna cosi kutí v kůlně. Říkal, že se o to neštěstí

ani nijak zvlášť nezajímá. On je celý blázen do těch

svých plameňáků …“

Zajímavá konverzace byla náhle přerušena řevem

přistávajícího letadla. Biggles vzhlédl a spatřil, že z

letadla typu Morane vystoupil jeho vynikající přítel

Marcel Brissac z policejního ředitelství v Paříži. Vykročil

mu naproti a oba muži se srdečně uvítali.

„Bonjour, Marcel. Objevil ses skutečně v pravý čas.

Toto letadlo přepravovalo zlato, které při havárii zmizelo.

137

Myslím, že bych ti dokázal povědět, kde je můžeš najít.

Pojďme ale napřed k inspektorovi z policejního oddělení

v Arles. Jak uslyšíš, co mu říkám, okamžitě pochopíš,

jaké mám podezření.“

Inspektorovi z Arles řekl Biggles jenom několik

slov: „Věděl jste, že na farmě je toho času cizí člověk,

který si říká Laroux?“

Inspektorovi poklesla dolní čelist: „Mais non,

monsieur. Vallon mi nic takového nepovídal. Je to jisté?“

„Jisté to je. Víte, on tomu ten dobrák Vallon

nepřikládal vůbec žádný význam. Pravda je však taková,

že onen Laroux byl v okamžiku, kdy zde letadlo dopadlo,

už dávno vzhůru a oblečený. Právě spravoval svůj

automobil, který se mu prý porouchal předchozího dne.

A tak zatímco pan Vallon spěchal na koni do vašeho

města, zůstal onen Laroux na místě, kde letadlo dopadlo.

Prý chtěl pomáhat členům posádky. Podstatné je, že tam

byl v době, kdy zmizel náklad zlata. Sledujete mě,

inspektore?“

Policista vydal několik neartikulovaných zvuků

prozrazujících jeho neklid. „Kdo je ten muž, proboha?“

vyrazil ze sebe nakonec.

„Řekl Vallonovi o sobě jenom to, že chce

fotografovat plameňáky, ačkoliv, pokud je mi známo, ti

žijí mnoho kilometrů odsud, že mám pravdu?“

Marcel jenom spokojeně mlaskl a jeho pohled se

setkal s Bigglesovým: „Chápu, příteli. Myslím, že bych

měl panu Larouxovi urychleně položit několik důležitých

otázek.“

Biggles se mírně pousmál: „Pánové, na vašem místě

bych se podíval i do auta toho chlápka, protože zlato je

138

dost těžké na to, aby je někdo odsud odnášel jenom tak

po kapsách…“

„Však uvidíme,“ zahučel zlověstně inspektor z

Arles. Okamžitě vydal rozkazy svým dvěma mužům a

všichni tři se vydali směrem k farmě, následováni

Marcelem a Bigglesem.

Laroux byl zrovna ve stodole u svého auta. I v šeru

stodoly bylo patrné, že pobledl a nervózně si olízl suché

rty, když spatřil tolik uniformovaných mužů. Biggles z

něho nespustil oči.

První promluvil Marcel: „Trávíte tu hodně času,

pane. Vy tu snad na něco čekáte?“

Oslovený jenom zabručel: „Mám problémy s

motorem. Nemůžu zatím odjet.“

Marcel bez řečí usedl za volant a otočil klíčkem v

zapalování. Motor naskočil přímo ukázkově. Marcel

motor bezeslova vypnul, vystoupil a obešel auto až

dozadu ke kufru. Zkusil jej otevřít, ale marně. Natáhl

ruku k Larouxovi: „Dejte mi klíč!“ Jeho hlas dostal

zlověstný kovový přízvuk.

Laroux se pokusil zoufale vrhnout ke dveřím, ale

dva ramenatí policisté ho zkušeným hmatem na místě

zneškodnili. Vybrali mu z kapsy klíč, který opravdu seděl

do zámku úložného prostoru auta. Tam spatřili zlato,

dokonce v původních krabicích, jak poznali podle razítek

na pečetích.

Marcel se podíval na Bigglese a zavrtěl hlavou s

výrazem nejvyššího obdivu: „Tedy, to je věc! Biggles je

prostě pořád ten starý lišák s nosem ohaře. Ten vám

vyčmuchá zlato všude! Gratuluju, kamaráde. Tohle byla

perfektní práce!“

139

Je třeba jenom dodat, že Laroux byl souzen a

prokurátor navrhl guillotinu, protože mu dokázali přímou

účast ve spiknutí za účelem vraždy. V průběhu hlavního

líčení se zločinec zhroutil a nejen, že se ke všemu

přiznal, ale prozradil navíc šéfy svého gangu, které do té

doby při výsleších zatloukal. Nakonec vyšla najevo celá

pravda tak, jak ji Biggles předpokládal. Při posledním

jídle v Akkře dostali piloti účinnou dávku pomalu

působící drogy, kterou gangsteři načasovali tak, že

dokázali odhadnout velmi přesně okamžik, kdy začne

působit. Cíl byl zřejmý. Letadlo musí spadnout v oblasti,

kterou si pečlivě zvolili a kde už bude čekat jeden člen

jejich bandy. Dosud se jim to nikdy nepodařilo. Jednou

dokonce nasadili příliš vysokou dávku drogy, takže letec

i s nákladem se zřítili do moře … Vysvětlila se tak

záhada tří podivných leteckých havárií u jediné

londýnské společnosti.

A úplně nakonec se, díky vyděšenému Larouxovi,

který vypovídal ochotně dnem i nocí, podařilo v ghanské

Akkře pochytat i zbylé členy toho zločineckého gangu…

140

Policejní rutina

Plukovník letectva Raymond se naklonil přes

širokou desku svého psacího stolu a přistrčil svému

operačnímu šéfpilotovi malý modrobílý balíček. Papírová

pečeť byla přerušena.

„Podívejte se na to,“ žádal plukovník.

Biggles nahlédl dovnitř balíčku: „Cigarety… Co má

s nimi být?“

„Vezměte si jednu.“

Biggles poslechl a zvedl cigaretu až k nosu: „Voní…

No jo … Marijánka? Chci říci, že je to patrně cigareta s

marihuanou nebo podobným svinstvem pane.“

„Marihuana, hašiš a podobné krámy. Sám ani nevím,

jak se to všechno jmenuje. Ale bez ohledu na jméno, jde

z našeho hlediska stále o totéž.“

„Co s tím máme společného my, pane? Domníval

jsem se, že tenhle oříšek musí rozlousknout protidrogová

brigáda.“

„Ti na tom samozřejmě pracují. Ovšem daleko

obtížnější než vypátrat distribuci těch látek, je zjištění

kanálů, kterými se do naší země dostávají. My bychom

měli pomoci je přiskřípnout právě tam. Je stále více

hlasů, že drogy dopravují letecky a vedení Scotland

Yardu mě oficiálně vyzvalo, abychom tomu učinili

přítrž.“

„Odkud vlastně pochází balíček, který jste mi

ukázal?“

„Vzpomenete si asi ještě na chlapíka jménem Blake,

kterého před čtrnácti dny zavraždili na Lambeth Road?

141

Bylo to přece ve svodce. Ten člověk byl tehdy probodnut

v Pepeho kavárně…“

„Vzpomínám si, že kvůli tomu sebrali jakéhosi

mladíka. Vypadalo to, že mají proti němu spoustu

důkazů.“

„Máte výbornou paměť. Klukovi je sedmnáct a

jmenuje se Reeves. No a tento balíček cigaret byl nalezen

v jeho kapse. Jak jste si jistě všiml, jedna cigareta v

balíčku chybí. Reeves vypověděl, že ji vykouřil v noci

předtím, než zabíjel. Napřed se choval přidrzle, ale jak

droga pomalu přestala působit a on si uvědomil, že Blake

je mrtvý, změnil najednou své chování a ochotně

vypovídá…“

„Je mu znáno něco o účincích drog?“

„Prý mu řekli, že se po nich stane silným a

odvážným…“

Biggles se zašklebil a pokýval hlavou: „Zdá se, že

mu asi doopravdy něco takového řekli. Zmínil se o tom,

kde ten vražedný krám získal?“

„Tvrdí, že si balíček koupil právě v podniku U

Pepeho od nějakého neznámého muže. Samozřejmě

vykládal tu obvyklou historku, že toho chlapa nikdy

předtím neviděl. Popsal ho jako dobře oblečeného

menšího muže ve věku okolo pětadvaceti roků, který prý

mluvil s lehkým cizím přízvukem. Tvrdil, že nic víc není

schopen povědět. Taky nám přísahal, že nikdy dřív

nevykouřil ani jednu cigaretu, tentokrát to prý zkusil, co

to jako udělá. Svědkové uváděli, že měl spor s Blakem

kvůli nějaké dívce a když Blake odcházel z baru, prý ho

následoval a pak probodl. Reeves opakuje, že neměl v

úmyslu Blakemu ublížit a dokonce prohlašuje, že si

nepamatuje, co ve skutečnosti dělal…“

142

„Není vyloučeno, že mluví pravdu. Kolik vlastně

zaplatil tomu obchodníkovi se smrtí za jeden balíček?“

„Dvě libry.“

„To je velice málo.“

„Když je droga levná, je z našeho hlediska ještě

nebezpečnější. Jestli Londýnem obchází nějaká krysa a

nabízí feťácké cigarety za dvě libry, tak to abychom brzy

čekali další potíže.“

„Předpokládám,

že

toho

distributora

dosud

nechytili…“ řekl Biggles.

„To souhlasí. Je to logické. Když uviděl Reevesovu

fotku v novinách, uvědomil si, s čím je spojován a určitě

se dobře uklidil. Bezpečně je to jenom malá ryba, která

se na kšeftu s drogami trochu přiživuje. Co bychom

potřebovali vědět je, kde tohle pekelné svinstvo získává a

taky kudy se zboží dostává do Velké Británie. Balíček

byl podroben laboratorní expertíze a závěrečná zpráva

vylučuje, že by mohl být vyroben u nás. Za

pravděpodobnou zemi původu je označena Francie.“

„Co když nějaký mladý blázen na výletě ve Francii

náhodou měl možnost koupit pár balíčků a my zde

zbytečně uvažujeme o nějakých kanálech, jimiž je droga

pašována ve velkém?“

Plukovník chvíli přemýšlel: „Je to možné, aie

zároveň bych řekl, že je to dost nepravděpodobné. Kdyby

tomu bylo, jak říkáte, Bigglesworthi, nemuseli bychom si

dělat příliš velké starosti. To bychom měli co dělat snad s

jedním nebo dvěma balíčky. Ovšem co když někdo

vymyslel systém, kterým se drogy k nám doopravdy

dovážejí ve velkém? To už by bylo horší, že? A způsob,

jakým jsou drogy prodávány, svědčí, bohužel, pro tuto

druhou možnost. Máme zprávy, že v zešeřelých

143

zákoutích nočních klubů v Soho se s nimi kupčí na

běžícím pásu…“

„Přes legální celnici projít nemohou?“

„Celní úředníci bez problémů povolují dovoz dvou

stovek cigaret na osobu. Je běžné, že třeba na lodích z

Calais nebo z Ostende do našich přístavů v Doveru nebo

Folkestonu si lidé rádi kupují právě cigarety, protože je

přijdou podstatně levněji.“

Biggles se zatvářil skepticky: „Nevěřím v pašování

na lodích přes kanál La Manche. To by pro

profesionálního pašeráka byl dost bídný kšeft. Podívejte

se na to se mnou. Tento balíček stál dvě libry.

Předpokládejme, že jej někdo koupil ve Francii za

jedinou libru, tedy celníky povolených deset balíčků po

dvaceti cigaretách může v cizině koupit za deset liber a

doma prodat za dvacet. Se ziskem deseti liber nemůže

ovšem počítat, protože musí zaplatit cestu lodí tam a

zpátky. To přece nestojí vůbec za to riziko. I kdyby

cestoval načerno, kdo normální bude riskovat vězení

kvůli deseti librám?“

Plukovník Raymond souhlasně přikývl. Biggles však

pokračoval: „Navíc se takové pendlování mezi Anglií a

kontinentem nedá provozovat příliš dlouho. Všichni

úředníci, ať už ti, co kontrolují pasy, nebo celníci, si

pamatují tváře i jména. Každý, kdo jezdí velice často sem

a tam bez zjevné příčiny, se stává podezřelým… Povězte

mi ale jestli policisté kromě zaručených zpráv z podsvětí

skutečně zachytili ještě další podobné balíčky?“

„Udělali razie v nočních klubech, ale nenašli víc než

dva prázdné balíčky od podobných cigaret.“

„To je dost hubený výsledek.“ protáhl tvář Biggles.

144

Plukovník však pokračoval: „Musíme předpokládat,

že k nám to svinstvo pašují ve velkém množství, řekl

bych, v nebezpečně velkém množství. Jak to vlastně

dělají? To mě zajímá nejvíc. Už delší dobu jsou

neprodyšně uzavřeny všechny přístavy a je kontrolováno

zboží i vyloďování cestujících. Zbývá ještě cesta

vzduchem a myslím, že bychom si měli pospíšit.“

„Věříte tedy, že drogy dopravují letecky?“

„Podle mého názoru je to daleko pravděpodobnější

než doprava po moři. Nemám však na mysli předepsaná

letiště s celními kontrolami. Tam platí podobná opatření

jako v přístavech a věřím, že jim neproklouzne ani myš.

Tohle oni určitě neriskují. Ale v každém ohledu je letadlo

výhodné. Vždyť balíčky cigaret mnoho neváží, i

nejmenší lehká letadla mohou naložit tisíce balíčků. A z

toho už kouká velký kšeft…“

Biggles se pomalu zvedl: „Rozumím, pane. Podívám

se, co bychom v té věci mohli udělat…“

Za okamžik se vrátil do své pracovny, kde na něj už

napjatě čekali jeho tři spolupracovníci. Věděli, že od šéfa

vždycky přijde s něčím novým a velice zajímavým.

„Tentokrát se mi zdá, že nám náčelník dal výjimečně

děsně nezajímavý úkol. Bude to taková nudná policejní

rutina,“ řekl hned na prahu. „Budeme se snažit najít jehlu

v obrovské kupce sena…“

Několika slovy jim stručně vylíčil, o co jde. Z tónu

jeho hlasu bylo zřejmé, jak přitažlivý se mu jeví jejich

nový případ.

Všichni mlčeli jako zařezaní.

„Zkrátka se jim nic nedaří,“ vzal si Biggles znovu

slovo, „tak si vymysleli, že sem drogy putují letecky.

145

Nedá se nic dělat, musíme se aspoň pokusit…

Kontrolovat oficiální letiště nemá smysl, protože zde

hlídkují muži, kteří mají větší zkušenosti než my. Ti už

mají pohotovost delší dobu. Jediné co můžeme udělat

my, je prověřit všechny ostatní formy civilní letecké

dopravy v naději, že zachytíme nějakou stopu. Začneme

tím, že projdeme celý registr všech soukromých letadel v

naší zemi. Musíme si to rozdělit mezi sebou a věnovat

pozornost všem členům leteckých klubů. Soukromým

společnostem, které provozují jenom nákladní dopravu,

bych se teď moc nevěnoval, protože si myslím, že žádný

pilot, který létá do zahraničí a výborně vydělává, nebude

riskovat ztrátu své licence tím, že by přistál mimo letiště

s celnicí.“

„A na co bychom se měli podle tebe zaměřit?“

zeptal se Algy.

„Vždyť znáš běžná opatření. Musíte prohlédnout

palubní deníky a zaměřit se na lety v noci a všechny lety

na delší vzdálenosti. Není třeba, abyste se sem vraceli

každý večer, stačí, když mi telefonicky ohlásíte, kde jste.

Šéf bude mít pravdu v tom, že se ty látky k nám

dopravují letecky. Pak si musíme být vědomi toho, že

když se nějaká cesta osvědčí, asi ji pašeráci budou

používat dál. To je vlastně naše jediná naděje, jak se jim

dostat na kobylku.“

„Co budeš podnikat ty sám?“ zeptal se Gigner.

„Jak se setmí, pokusím se obrazit pár barů a nočních

klubů a snad se mi podaří narazit na člověka, nebo spíš

na lidi, kteří drogy prodávají. Při takovém rozvětveném

obchodu jistě funguje více lidí. Jako návnadu si vypůjčím

ten balíček cigaret, který mi ukazoval šéf, vložím do

obalu několik běžných, silně parfémovaných cigaret a

146

budu si pořád okázale zapalovat, abych distributora

vyprovokoval. Snad se mi pokusí nabídnout ke koupi

další. Pokud se na to některý z těch darebáků chytí,

musím si počínat velice opatrně, ale jsem přesvědčen, že

mě neprokoukne, a že mě naopak dovede až ke svým

šéfíkům. To je tak zatím všechno, pokud jde o mé plány.

Pak uvidíme a budeme se muset přizpůsobovat situaci…

Jo, kdyby snad sekretář některého leteckého klubu s vámi

odmítal spolupracovat, prosím tě, hned mi to ohlaste,

protože si ho budeme muset podat a požadovat

vysvětlení.“

Po tomto krátkém nástinu nejbližších kroků, jež

hodlá podniknout, spustil Biggles akci letecké policie,

přičemž se vůbec netajil přesvědčením, že svým aktérům

přinese víc nudy než vzrušení. Co taky, koneckonců,

chcete od běžné policejní rutiny…

První tři dny se vše vyvíjelo podle předpokladu.

Každého večera se Algy, Bertie a Ginger buď vraceli na

základnu, nebo se alespoň ohlašovali telefonicky nebo

rádiem. Jejich hlášení se dala prozatím shrnout třemi

přiléhavými slovy. „Nic se neděje.“ Neobjevila se žádná

stopa, ani náznak nějakého konkrétního vodítka. Biggles

s výrazem nesmírně znuděného člověka procházel

seznamy majitelů soukromých letadel, ale pokaždé musel

konstatovat, že i tohoto majitele je prozatím třeba zprostit

jakéhokoliv podezření… Po nocích se toulal po

vykřičených barech a klubech londýnského polosvěta a

zvlášť se zaměřil na oblast, v níž byl Pepeho podnik, kde

byla spáchána vražda. Už si připadal až směšný, jak

pokaždé marně pózoval s modrobílým balíčkem, jenž

původně obsahoval samé cigarety obsahující drogu…

147

A při čtvrté noční návštěvě Pepeho kavárny, bylo

právě těsně po desáté, se na návnadu přece jen chytila

ryba. Biggles právě poměrně nápadně vytahoval z

balíčku jednu cigaretu, když se k němu přitočil nějaký

muž s otázkou: „Nemáte jednu pro mě?“

Biggles na něj pohlédl. Bylo mu něco přes dvacet,

vypadal ošuměle a poněkud zanedbaně, což podtrhovalo

jeho oblečení improvizované z vojenské uniformy.

Choval se nadneseně, ale pod nátěrem společenské

protřelosti vycítil Biggles určité napětí a strach.

„Kámo, tyhle by ti asi nesedly,“ odpověděl Biggles

docela přátelsky. „Já sám je kouřím jenom kvůli svému

krku. Jsou to naprosto speciální cigarety…“

„Já jim taky dávám přednost,“ zasmál se mladík.

„Nebojte, já o nich vím všecko! Jednu bych od vás fakt

koupil. Mně už totiž došly. Nedovedu si představit, co se

asi mohlo stát Ptáčkovi. Je to už přesně tři týdny, co se

neukázal.“

„Ptáček?“ zeptal se Biggles nevinně.

„Já mu tak říkám.“

„Pročpak?“

„Ale vždyť víte, jakou nosívá kravatu…“

Biggles potřásl hlavou: „To je zajímavé, že mi nikdy

nepřipadala nijak zvláštní. Já si takových krámů moc

nevšímám…“

„Vždyť nosí pořád tu modrou vázanku s malými

bílými ptáčky. Možná vám to nevyprávěl, ale mně jednou

vykládal, že je to díky té kravatě absolutní tutovka a v

případě, že by se neobjevil on, mám prej se obrátit na

toho, kdo bude mít na sobě jeho starou školní kravatu.

Možná, že to byl jenom takovej jeho fórek, protože

vždycky přišel osobně. A pokaždý mu stačilo říct jenom

148

Kámo, koupím žváro a už jste byl jeho člověk… Ale teď

už mi, prosím vás, jednu dejte…“

Biggles mu nastrčil jednu s drogou a pozoroval, jak

se jeho protějšku chvěje ruka. Pak poznamenal: „Nevím

teda jak vy, ale já jsem z toho už celý nanic, jak tahle

zábava leze do peněz…“

„Mně to nemusíte povídat!“ prohlásil kuřák, který

chňapnul cigaretu, zapálil ji na druhý pokus a začal

hltavě šlukovat. „Nemůžu s tím už přestat. Mám nervy v

kýblu, jak se říká… Musím ten krám mít, i kdyby stál

majlant.“ Po několika tazích mu napětí z obličeje

vymizelo a vystřídal je výraz spokojeného uvolnění.

„Tak a teď je to teprv ono,“ vydechl nakonec se šťastným

úsměvem.

Biggles se snažil nenápadně vrátit k původní linii

hovoru: „Myslím, že Ptáček už vyprodal všecky zásoby a

má utrum.“

„Žádný strachy, kámo! O Ptáčkovy zásoby se

nebojte! Jednou mně říkal, že může mít těchdle cigaret,

kolik se mu zachce!“

„To jsem sám rád,“ přikyvoval v předstíraném

nadšení Biggles.

Muž s cigaretou se odlepil od barového pultu: „Já

teda padám. Až uvidíte Ptáčka, nechte ho pozdravovat a

ať se brzo zas ukáže. Řekněte mu, pacholkovi, že na něho

furt čekám!“

„Mám mu říct, že na něho čeká kdo?“

„Charlie. On už bude vědět. Zná mě moc dobře.“

„Tak fajn,“ zašklebil se Biggles na znamení

souhlasu.

Rozhodl se, že toho mladého kuřáka sledovat

nebude, protože to byl zjevně jenom jeden ze stálých

149

hostů, který si kupoval drogu, ale na obchodu s drogami

se vlastně aktivně nepodílel.

Biggles se přece chtěl dostat do blízkosti mužů, kteří

drogu prodávali a jejich odběratelé ho příliš nezajímali. I

tak si však říkal, že v nočních podnicích svůlj čas tak

docela nepromarnil, protože už má aspoň nějakou stopu.

Měl by najít chlápka, kterému přezdívají Ptáček nebo

některého jiného muže, který nosí modrou kravatu se

vzorkem malých bílých ptáčků. Charlie asi nelhal…

Biggles prochodil noc po místech, kde by očekával, že

takové lidi může potkat, ale marně. Jako by se po nich

země slehla…

Ráno se pustil do vymýšlení nových postupů pátrání.

Okamžitě svolal poradu s Algym, Bertiem a Gingerem.

Povyprávěl jim, co se dověděl o Ptáčkovi a jeho zvláštní

vázance a pověřil je novými úkoly. On sám se rozhodl

trávit co nejvíc času v Pepeho kavárně a Bertie s

Gingerem v tu dobu hlídkovali poblíž v nenápadném

autě. Algy musel zůstat ve Scotland Yardu a hlídat

telefon, kdyby bylo třeba zasáhnout a povolat posily.

„Vím, že to vypadá, že dělám samoúčelná opatření,

jen aby se neřeklo, že nedělám nic, ale věřte mi, že zatím

je to to jediné, co můžeme podniknout.“

To však přestalo v krátké době platit. Biggles to totiž

prohlásil jenom tři dny předtím, než se Ptáček u Pepeho

skutečně znovu objevil. Nebylo možné, aby ho někdo

přehlédl. Najednou se tam začali hemžit zájemci, kteří na

Ptáčka čekali a Bigglesovi až oči přecházely, když viděl,

jak tolik modrobílých balíčků cigaret mění majitele.

Ptáček musel těm posledním pořád opakovat, že už

opravdu další balíčky nemá, ale že brzy přinese tolik,

kolik chtějí…

150

Biggles byl zprvu v pokušení ho zatknout, když

odcházel, protože ho napadlo, že tento typ lidí pod

nátlakem poví i to, co neví, ale přinutil se jednat

rozvážně. Mohlo by se stát, že Ptáček nátlaku odolá a

neprozradí toho, kdo mu drogu dává. Pak by byla veškerá

snaha o sledování této stopy navždy zmařena. To si

Biggles nemohl dovolit riskovat. Rozhodl se tedy, že

bude Ptáčka nenápadně sledovat.

Držel se za Ptáčkem po celou dobu, kdy se

vymotával z centra Londýna. Podrobnosti nejsou příliš

zajímavé,

podstatné

však

bylo,

že

po

jízdě

dvouposchoďovým autobusem a další cestě pěšky se

Ptáček ocitl před nákladně vyhlížejícím nájemním

domem v Mayfairu. Dojem samozřejmého luxusu této

exkluzivní

čtvrti

dokresloval

nedaleko

parkující

přepychový bentley. Ptáček šel přímo, aniž se ohlédl,

takže Biggles si v klidu poznamenal číslo nablýskaného

bentleye.

„Copak se vám nezdá?“ oslovil Bigglese hlasem

plným podezření policejní strážník, který se vynořil ze

stínu.

„Jenom jsem obdivoval ten nádherný vůz,“ odtušil

Biggles s nevinným výrazem.

„Radši se od toho auťáku držte zpátky,“ řekl přísně

policista a dal se pomalým krokem zpátky. Biggles ho

dohonil pod nejbližší lucernou.

„Strážníku, na slovíčko,“ řekl mu polohlasně a

ukázal svůj policejní průkaz.

„Omlouvám se pane, ale nevěděl jsem –“ začal

policista.

151

„Není třeba se omlouvat. To bylo v pořádku. Jdu za

vámi jenom proto, jestli náhodou nevíte, komu patří ten

vůz?“

„Ano, znám majitele. Je to jistý pan Torini, co mu

patří ten nóbl klub na rohu.“

„Znáte se s ním?“

„To bych nemohl přímo tak vyjádřit, ale víte, jak to

chodí. Požádal mě, abych občas dohlédl na jeho auto,

protože je nechává zaparkované venku na ulici a o

víkendech jezdívá mimo Londýn. Jednou se zmínil, že

má nějaké sídlo na venkově…“

„A neříkal náhodou, kde přesně?“

„To ne. Ale podívejte! Pan Torini zrovna vychází s

nějakým mužem z domu.“

Biggles se podíval směrem, kterým ukazoval

strážník a spatřil Ptáčka, jak u vchodu do domu rozpráví

s podsaditým člověkem ve večerním obleku. Pak

uhlazený tlusťoch nasedl do svého přepychového auta a

odjel. Ptáček se pomalu loudal pryč po svých.

„Moc vám děkuji, konstáble,“ zamrkal Biggles.

„Nikomu, prosím vás, neříkejte, že jsem se vás na něco

vyptával.“

„Rozumím, pane. Spolehněte se …“

Biggles se rozhodl, že se porozhlédne v luxusním

nočním klubu na rohu ulice, o němž hovořil strážník.

Před vchodem do podniku stál portýr v honosné

uniformě. Biggles nebyl členem klubu, tak se ani

nepokoušel dostat dovnitř. Vrátil se do Scotland Yardu,

kde už na něj čekali ostatní.

„Přece jen jsme se dostali o krok dál,“ řekl jim.

„Gingere, podívej se do naší kartotéky, jestli náhodou

nemáme v registru jméno Torini.“

152

Zatímco se Ginger pustil do nudné práce, Biggles

stručně zopakoval dobrodružství poslední noci.

„Žádný Torini zde není,“ hlásil za chvíli Ginger.

„Nevadí. On bude přesto ten, kterého hledáme. Jaký

jiný důvod by měl člověk jeho společenské vrstvy, aby se

spojoval s typem jako je Ptáček? Toriniho auto známe,

nebude tedy tak obtížné zjistit, jak ten pán tráví své

víkendy. Ode dneška mu už budeme v patách…“

„A co bude s Ptáčkem?“

„Sebrat ho můžeme kdykoliv. Ale uvažte, že on je

jenom poslední pěšák v téhle hře. Od Ptáčka si nic moc

neslibuji, ale teď bych se zaměřil na Toriniho, protože

ten je s největší pravděpodobností kápo toho gangu, co

obchoduje s drogami. Chtěl bych na gang udeřit, ale tak,

abychom zasáhli špičku a ne ty, kteří se pohybují někde u

dna. Nezapomínejte, že ten špinavý kšeft už stál jednoho

mladého člověka život a další sedí ve vězení… Ale teď si

promluvíme o opatřeních na sobotu.“

„Čekáš, že se konečně objeví na scéně letadlo, které

to k nám dopravuje?“ zeptal se dychtivě Algy.

„Budeme mít v tomto ohledu oči otevřené, protože

jednou už na ně narazit musíme. Možná, že ti budu moci

odpovědět, jakmile omrkneme to Toriniho venkovské

sídlo. Je přece jasné, že když zboží přichází z ciziny,

bude nejspíš dopravováno letecky. Ale tohle všechno

budeme řešit, až přijde čas. Teď musíme vyrazit do

terénu!“

Okolo sedmé hodiny, za plného denního světla,

opustil přepychový bentley, s Torinim za volantem,

hranice města Londýna. Nenápadně jej sledovaly dva

policejní vozy. Posádku prvního tvořili Biggles a Ginger,

153

ve druhém, vybaveném speciální technikou včetně

vysílačky, jež sledování usnadňovala, byl Bertie. Ve

Scotland Yardu zůstal Algy, který měl za úkol udržovat s

vysílačkou stálé spojení. Byl zároveň napojen na

vysílačku auta protidrogové brigády, jež jelo jako

poslední, v dostatečném odstupu od policejních vozů.

Směr jím v pravidelných intervalech udával právě Bertie.

Biggles počítal s tím, že důstojníci protidrogové brigády

budou mít závěrečné slovo, pokud závěr akce vyvrcholí

na zemi. Sám počítal s tím, že pokud jde o vzduch, tam

řekne konečné slovo on…

Sledovací komando zamířilo nejprve za Torinim na

západ, ale brzy se museli stočit k jihu, přímo k pobřeží.

Po chvíli bylo jasné, že směřují právě tam. Bentley

nezastavoval a hnal se velmi slušnou průměrnou

rychlostí. Bez zaváhání v jeho stopách rychle projeli

několika malými osadami, jež Biggles znal jenom podle

jména, až dorazili do opuštěných míst, kde rostl převážně

typický anglický vřes. Biggles si všiml několika tabulek s

upozorněním lesní správy, jež varovala turisty před

rozděláváním ohňů.

Jejich putování najednou skončilo poblíž křižovatky,

kde stála dvě malebná stará stavení – bílé a černé. Zdálo

se, že někdy před dávnými časy to bývala hospoda. Nyní

stála usedlost mimo cestu a byla zpola ukryta ve

vzrostlém sadě. Bentley odbočil na úzkou nezpevněnou

cestu, která vedla přímo tam. Auta obsazená policejními

důstojníky v civilu nesníženou rychlostí projela dál a

zastavila až v bezpečné vzdálenosti několika set yardů za

odbočkou křižovatky.

Biggles vystoupil a pozorně obhlédl terén. Kam se

podíval, tam se zvedala řídká mlha, kterou pozvolna

154

prozařovalo slunce. Před nimi ležel Anglický kanál, na

evropském kontinentě nazývaný La Manche. Na obzoru

bylo lze spíš tušit než vidět několik velkých lodí. Břeh

vybíhal vpravo i vlevo v pověstné bílé útesy, jimiž tak

prosluly břehy této ostrovní říše… Od moře je odděloval

už jenom úzký pruh pláže plné oblázků. A dole pěnilo

moře…

„Tak co bude teď?“ mumlal napolo pro sebe Bertie,

když stál spolu s ostatními u obou policejních

automobilů. „Nikde zde teda nevidím žádné místo, kde

by mohlo přistával letadlo…“

Jakoby mu chtěl dát pádnou odpověď, zazněl

najednou odněkud z dálky rytmický klapot helikoptéry.

Charakteristický zvuk se stále pomalu přibližoval.

„Už je dokonce vidět,“ vykřikl najednou Ginger.

„Letí přímo podél okraje pobřeží a teď je teda zatraceně

nízko!“

„Mohla by to být pobřežní hlídka námořnictva, která

hledá lidi, které zaskočil příliv a podobně, však to

znáte…“ mhouřil oči do slabého slunce Bertie.

„V tomto světle toho už asi moc neuvidí,“ prohodil

Biggles. „Mám pocit, že to není hlídka… Ale ať už zde

dělá cokoliv, zdá se, že letí dostatečně nízko, aby unikla

radarům, co říkáte?“

Všichni mlčky napjatě čekali. Proti slunci se na

obloze rýsovala silueta helikoptéry, která se přibližovala.

Registrační písmena nebyla čitelná. Biggles však žádné

oficiální údaje nepotřeboval.

„To jsou Francouzi,“ prohlásil s jistotou. „Vrtulník

značky Alouette. Vynikající stroj k všestrannému použití.

Co může pohledávat zrovna tady?“

155

V jednom okamžiku, když byla helikoptéra přímo

proti nim najednou poklesla a skryla se za vrcholkem

kopce, aby se za malou chvilku opět vynořila a

houpavým pohybem zamířila k moři, kde brzy zmizela v

mlžném oparu. Z ničeho nic se Biggles dal do běhu k

okraji pobřežního útesu. Na jeho konci ulehl a ostražitě

se rozhlížel.

„To jsem si mohl myslet,“ prohlásil trochu záhadně

k ostatním, kteří se k němu připojili. Nebylo však

zapotřebí nic vysvětlovat, protože už všichni zahlédli, že

kousek dál, skoro přímo naproti venkovského sídla, byl

kus skalního útesu ulomený. Právě tam mezi sesypanými

kameny se zjevily dvě postavy, které sestupovaly dolů na

pláž. Důvod jejich počínání nebylo těžké uhodnout,

protože velice blízko na vodě jim plul pomalu vstříc

tmavý předmět. Vlny jej kolébaly stále blíž a blíž

kamenité pláži.

„Tady to máte, pánové!“ prohlásil Biggles se

spokojeným gestem. „A teď sebou musíme hodit.

Gingere, utíkej rychle k autům. Zavolej Algyho a udej

mu naší přesnou polohu. Ať sem okamžitě pošle lidi z

protidrogové brigády. Jenom ať spěchají, jak nejvíc

mohou! Nezapomeň se zastavit před domem u toho

parádního bentleye, koneckonců jej budeš míjet. Musíš

mu rozpojit zapalování. My zde budeme čekat, co se

bude dít.“

Ginger rychle pochopil situaci a vyrazil, co mu síly

stačily. Biggles a Bertie zůstali na svém pozorovatelském

stanovišti. Jeden z mužů se začal brodit mělkou vodou

vstříc balíku, který se přiblížil opravdu na dosah. Uchopil

jej oběma rukama a začal se brodit zpátky na břeh.

156

„Teď nesmíme udělat chybu,“ řekl Biggles.

„Kdybychom zasáhli příliš brzy, mohli bychom to celé

pokazit. Oni by se určitě vymlouvali, že neměli ani

potuchy, co balík obsahuje a klidně by třeba tvrdili, že jej

našli náhodou nebo něco podobného.“

Sami nepozorováni, pečlivě sledovali, jak oba muži

s balíkem vyšplhali zpátky na vrchol útesu a odnesli jej

do domu. Biggles i Bertie zachovali bezpečnou

vzdálenost a čekali. Pomalu plynul čas… Pak vyšel z

domu muž, který uložil dva kufry do zaparkovaného

bentleye, jenž stál pořád před vstupními dveřmi. Zatím se

nepokoušel auto nastartovat a zase se vrátil do domu.

Pořád se nedělo nic… Po chvíli se z dálky ozval zvuk

přijíždějícího vozu. Biggles se vztyčil a zamával na ně.

Když u něj přibrzdili, rychle posádce vysvětlil přes

spuštěné okénko situaci.

„Tak se podíváme, co je v těch kufrech,“ rozhodl

jeden z důstojníků protidrogového oddílu.

Ukázalo se, že oba kufry byly doslova nacplány

balíčky cigaret v modrobílých obalech.

„Teď si musíme poslechnout, co nám o tom budou

povídat,“ prohlásil velitel protinarkotické skupiny, jež se

dostavila na místo činu.

Šli přímo ke dveřím a zabušili na ně. Otevřel jim

sám Torini. Když uviděl, kdo stojí před dveřmi, poněkud

mu poklesla dolní čelist.

Slova se ujal Biggles: „Myslím, že jste svou hru

dohrál, pane Torini. Už víme všechno, co jsme

potřebovali vědět. Váš automobil není momentálně

schopen jízdy a našly se v něm cigarety s drogou. Pokud

budete chytrý a uvážíte střízlivě svou situaci, budete s

157

námi jednat na rovinu. Tuto zásilku vám přivezla

helikoptéra. Zajímalo by nás, kde je základna?“

„Ve Francii…“

„Musíte to upřesnit!“

„Je to v Marguise, mezi Calais a Bouilogne.“

Biggles přikývl: „Ano, to souhlasí.“ Otočil se k

důstojníkům protidrogové brigády: „Myslím, že ostatní

bychom už měli nechat na vás. Já osobně mám ještě na

práci spoustu jiných věcí.“

Ta spousta jiných věcí znamenala mimo jiné, že se

vrátili ke svým vozům a spojili se s Algym v hlavním

stanu.

„Algy, tady je zase Biggles,“ řekl břitce. „Už jsme ty

výtečníky pochytali. Řekl bych, že ptáčci jsou v pytli.

Spoj se s Marcelem Brissacem v Paříži a řeknu mu, že

letadlo, které k nám přiváželo drogu, byla vlastně

helikoptéra typu Alouette. Bud už mezitím přistála, nebo

každým okamžikem přistane v Marguise. Taky mu

pověz, že bychom byli moc rádi, kdyby učinil taková

opatření, aby se i tenhle ptáček chytil do klece.

Podrobnosti sdělím Marcelovi později sám. A to je,

myslím, prozatím všechno. Ahoj a hlavně neztrácej čas!“

Biggles se vrátil k ostatním: „Zdá se mi, že jsme ten

případ zvládli zase na jedničku. Děkuji za perfektní

spolupráci. Nemám, co bych ještě dodal. Charlie a ostatní

kuřáci toho svinstva, co se scházejí v Pepeho podniku si

budou muset zvyknout, že teď už nebudou dostávat své

jedovaté zboží… Kluci, myslím, že bychom se měli vrátit

domů…“

158

Hlídka za svítání

Ginger si cosi mumlal sám pro sebe, zatímco

vykonával hlídkový let podél jižního pobřeží. Držel se

přesně kompasu, aby se neodchýlil od stanoveného kursu

ve výšce deseti tisíc stop mezi rozvlněnými mraky, které

se proti němu hnaly od Atlantického oceánu. Pečlivě

kontroloval čas na palubních hodinách, protože dosáhl

bodu, kdy se měl obrátit. Jeho auster už nabral směr

nazpátek, když spatřil šedivý stín, který překryl mračno

pod ním. Bylo mu jasné, že v této výšce může takový stín

vrhat jenom jediný druh dopravního prostředku … Lehce

se v obrátce naklonil, aby si mohl cizí letadlo

prohlédnout a s překvapením zjistil, že to je podobný

auster jako je jeho vlastní. Ověřil si, že jeho kurs je

skutečně severovýchodní, což znamenalo, že se objevil

ve směru od moře, tedy od kanálu La Manche…

Vytáhl svůj auster na úroveň slunečního kotouče,

aby unikl z úhlu, pod nímž by ho druhé letadlo mohlo

nejlépe pozorovat, prohlédl si stroj, který se stejně jako

on zanořil do mraků. Neměl nejmenší podezření, ale

začalo ho to prostě zajímat. Připadal si jako obyčejný

předměstský polda na obchůzce, který nesmí ztratit z oči

nápadného cizího člověka, který se chová nějak podivně.

Vyvinul veškeré úsilí, aby dostatečně snížil svou výšku a

nakonec zblízka přečetl registrační písmena neznámého a

rychle je naškrábal na psací podložku ve své kabině. Pak

se rozhodl, že ho bude sledovat dál…

Po několik minut zůstala vzájemná poloha obou

letadel nezměněná. Sledovaný objekt dodržoval přísně

přímý kurs. Ginger si to naškrábal na svou psací

159

podložku a pořád o objektu svého pozorování příliš

nepřemýšlel. Jednal v rámci policejní rutiny jako dobře

naprogramovaný automat. Pozorovat a zaznamenávat do

hlášení, to byla jeho základní povinnost. Věděl dobře, že

ať sledovaný letoun provádí cokoliv, může to být

součástí naprosto legální záležitosti, o jejíž podstatě

policie

nakonec

ani

nemusí

být

informována.

Nejpravděpodobnější vysvětlení toho, co měl právě před

očima, bylo, že letadlo řídí pilot z leteckého klubu nebo

začátečník, který takto absolvuje svůj výcvik.

V životě se často stává, že maličkosti se náhle

stanou na výsost důležité. Letadlo před ním najednou

prudce nabralo výšku a provedlo nečekaný obrat, aby se

zanořilo do nejhustšího nakupení mraků.

Ginger překvapeně sevřel rty: „Tak mě právě

zahlédl… Konečně mě vzal na vědomí a je jasné, že z

toho nemá žádnou radost. Proč mu tak vadím?“

Od tohoto okamžiku se Gingerovo pronásledování

stalo daleko závažnější záležitostí, i když pořád vlastně

nevedlo k žádnému zjištění. Pozorovaný auster zmizel,

úplně tak, jako když kámen spadne na hladinu oceánu a

voda se nad ním nenávratně zavře… To nebyla vůbec

žádná náhoda. Ginger nelenil a podlétl mraky a ačkoliv

několikrát zakroužil, chvíli neviděl nikoho. Sám pro sebe

si řekl, že když pilot dokázal provést takový únikový

manévr, a bylo prakticky jisté, že o takový pokus tady

šlo, nebude muž, který řídí auster, vůbec žádný nováček.

Ginger se pomalu vracel na svoji základnu a dočasně

pustil incident s austerem z hlavy. Po přistání sepsal své

pravidelné letové hlášení a odjel z letiště do hlavního

stanu ve Scotland Yardu.

160

„Vítám tě. Nějaké novinky?“ sáhl po jeho hlášení

inspektor Bigglesworth, elitní muž oddělení letecké

policie a současně Gingerův přímý nadřízený. Seděl za

svým psacím stolem a právě studoval celý stoh

obdobných hlášení.

„Nic, kvůli čemu bychom měli začít kmitat,“

odpověděl Ginger s pohledem na čelní stěnu místnosti,

jež byla zdola až ke stropu tvořena přihrádkami. Jeho

hlášení mělo nakonec skončit v jedné z nich…

„Vzpomínáš si určitě, že Marcel Brissac z pařížské

Sureté nás včera žádal, abychom určitě zajistili, že

britská letadla zůstanou doma, když nejsou sto vyhovět

předpisům.“

„To víš, že si vzpomínám. Řekl to velice

diplomaticky uhlazeně, ale myslel to vážně.“

„Jak to přesně řekl?“

„Pokud se pamatuji, tak jedno lehké britské letadlo

bylo už dvakrát pozorováno nad Francií, aniž tam pak

přistálo. Poprvé je zpozorovali na radaru a podruhé je

dokonce viděli za denního světla, jak se tam podezřele

motá a pak prý přeletělo pruh pobřeží.“

„Pobřežní hlídky nezaznamenaly jeho registraci?“

„Naneštěstí ne, i když se o to snažily. Letadlo bylo

předběžně identifikováno jako auster, nic víc jsme se

nedověděli…“

„Já jsem možná právě toho svérázného turistu

zahlédl dnes ráno. Ať je to, jak chce, viděl jsem stroj

typlu Auster, jak přilétává směrem od kanálu.“

„Proč’s ho nesledoval?“

„Ten šikula, co auster řídil, mi prostě nedal šanci.

Bylo to dost zvláštní, když z absolutně přímého směru

najednou zabzučel jak včelička do nejhustšího mraku.

161

Ovšem nestačil zmizet dostatečně rychle a asi neví, že

jsem si už předtím stihl poznamenat jeho identifikační

značku i zaznamenat kurs.“

„Co s tím hodláš dělat?“

„Prověřit naše záznamy a kouknout se, komu auster

vlastně patří.“

„Oukej. Dej se do toho.“

Uplynula skoro půlhodina. Biggles najednou zvedl

hlavu od svých papírů: „Trvá ti to nějak moc dlouho.

Máš nějaký problém?“

„To bych řekl. Podle našich záznamů, žádný auster s

takovou identifikační značkou není u nás registrován.

Teď už jsme navíc zjistili i to, že tato registrační písmena

nenese ani žádné jiné letadlo.“

„Podíval ses pozorně i do registrů klubů?“

„Zkusil jsem už opravdu všecko, prošel jsem

podrobně i seznamy výrobců identifikačních písmen a

stále mi z toho plyne jediný závěr. Na seznamech taková

značka neexistuje. Abych vyloučil nějaké přehlédnutí,

prošel jsem seznamy dvakrát. Stroj, který jsem dnes

sledoval, prostě neexistuje, myslím tím oficiálně…“

Biggles odložil pero a vstal. Pak řekl velice tiše:

„Tak je to tedy…“

„Zalétnu do těch míst hned zítra –“

„To nemá smysl. Jestli se tam provozují nějaké

divné kšefty, pravděpodobně už nikoho neuvidíš. Určitě

ne na stejném místě, zejména pokud se bude pohybovat

ve vzduchu. Pokud pochopil, že ho sleduješ, vyvodí z

toho důsledek a teď už na stejném místě nemáš šanci.

Mimochodem, cos to říkal o tom, že máme záznam o

jeho kursu?“

„Ten mám.“

162

„No výborně! Tak zkusíme nakreslit čáru v

prodloužení a snad se nám podaří sledovat tuto linii na

obou koncích a napadne nás, odkud letěl, nebo kam

směřoval…“

Gigner uchopil pravítko a tužku a přistoupil k mapě

britských ostrovů. „Jižní konec směřuje do Normandie,“

prohlásil s jistotou.

„Dobrá, tam je spousta volného prostoru, pokud

chce letec přistát. A co ten zatracený druhý konec? Ten

chlápek přece musel směřovat k nějakému letišti, ne?“

„Na trase je jediné letiště v jižních hrabstvích. Patří

soukromému leteckému klubu, který se zaregistroval až v

posledních měsících. Má sídlo v Listernu, to je hrabství

Sussex. Přece se to tady taky projednávalo. Říkají si

Airsports Limited nebo tak nějak podobně…“

„To je fakt. Sám si na to vzpomínám. Letadlo

přihlásil k registraci nějaký pán z londýnské City pro

svého syna. Ten prý právě odešel ze služeb vojenského

letectva, tedy RAF, a chtěl nějaké své přátele učit létat.

Musíme se na to podívat…“

Ginger vyhledal i správnou přihrádku a do pěti

minut byl schopen oznámit: „Je to tady! Majitelem je pan

Otto Kleiner. Jeho syn teď působí jako hlavní instruktor v

leteckém klubu, kde disponuje třemi letadly, všechny

typu Auster. Ani jedno ze zmíněných letadel však nemá

tu registraci, kterou jsem si zaznamenal dnes ráno.

Myslím, že snad není ani možné, že by si koupili další

stroj bez registrace na ministerstvu…“

„Pokud to udělali, tak stejně není pravděpodobné, že

bychom to zjistili, když už teď víme, že zapsaná písmena

nebyla na letadlo malována výrobci.“

„To máš pravdu…“

163

„Nemůžeme připustit, aby se na tento případ

zapomnělo,“ rozhodl rázně Biggles. „Pokud ta mašina s

falešnou registrací provozuje pravidelné výlety do

Francie, aniž by ji kontrolovali celní úředníci, musí

Marcel od nás bezpodmínečně dostat hlášku.“

„Je nanejvýš pravděpodobné, že když se pilot

nechová jak by měl v Británii, nebude docela určitě

procházet celní kontrolou ani na druhé straně kanálu.“

„To je to, nač myslím. Měli bychom co nejdřív

zaskočit do Listernu, myslím jenom tak neoficiálně

nakouknout, abychom viděli, co se tam děje, pokud tedy

se tam vůbec něco mimořádného odehrává… Na cestu

bychom si neměli brát ten Gingerův auster z dnešního

rána, protože pilot druhého letadla zná už jeho značku.

Zavolejte do policejního hangáru, ať nám připraví

proctora. Musím ještě na kus řeči k inspektoru Gaskinovi

a požádat ho, aby vyšťáral co se dá o panu Kleinerovi.“

Netrvalo to ani hodinu, co policejní proctor, na němž

nikdo nemohl poznat za jakým účelem se vydal na cestu,

už byl na cestě do Listernu. Biggles viděl už shora, že

Listern není než velikánské pole s křídově bílým kruhem

uprostřed. Na jednom konci byl obyčejný hangár s

ukazatelem směru větru na střeše. V blízkosti hangáru se

nalézala budova ve stylu kriketového pavilonu,

pravděpodobně ústředí leteckého klubu. Dveře hangáru

byly doširoka otevřené. Venku stálo jediné letadlo,

auster, na němž pracoval nějaký muž. Byl to jediný

člověk v dohledu.

Biggles se s proctorem zatočil a suverénně přistál.

Naroloval ke klubovně. Seskočil na zem a vydal se i s

Gingerem k budově, kde zahlédl na verandě klubovního

164

pavilonu mladistvého muže sympatického zevnějšku v

šedých flanelových kalhotách a sportovním tvídovém

saku, který je zdravil s přívětivým úsměvem.

„Dobré ráno,“ volal. „Nemáme tak často návštěvy,

proto pojďte dál a dovolte, abych vás pozval na drink.“

„Díky,“ odpověděl Biggles ve stejném tónu. „My

jsme se trošku potulovali kolem a jakmile jsme zahlédli

na zemi vaše perfektní označení přistávací plochy, tak

jsme si řekli, že se zastavíme, abychom si protáhli nohy a

oddechli si v pěkném prostředí. A vidím, že to tu máte

opravdu hezké…“

„No tak se nedejte pobízet!“

„Kde jsme se to vlastně ocitli?“ ptal se Biggles a

pořád se rozhlížel kolem dokola.

„To je Listern.“

„Klub?“

„No ano.“

„Nezdá se, že byste tu měli nějak velký provoz.“

„Sotva jsme zde párkrát vystartovali. Je ale jisté, že

než přijde léto, tak se nám podaří získat ještě nějaké

členy. Pokud tedy zde budeme mít letos vůbec nějaké

léto… Mimochodem, jmenuji se Kleiner, David Kleiner.

Můj drahý tatíček mě přiměl, abych se chytil tohohle

džobu snad hlavně proto, abych někde netropil

neplechu…“

„Tak vy normálně máte ve zvyku tropit neplechu?“

zeptal se s úsměvem Biggles.

Kleiner se zašklebil: „Stává se mi to. Však si

dovedete představit, jak je člověku, když po sedmi letech

svlékne uniformu.“

„S čím tady létáte?“

„Máme austery.“

165

„Kolik?“

„Tři a pevně doufám, že snad budeme potřebovat

víc.“

Biggles následoval Kleinera do klubovny, zatímco

Ginger s rukama v kapsách okolkoval u klubovního

letadla, které stálo blízko otevřených vrat hangáru.

„Nebuď tam dlouho,“ řekl mu Biggles. „Chci se

zdržet jenom pár minut.“

Když se k nim Ginger za okamžik v klubovně

připojil, dal Bigglesovi mrknutím najevo, že už viděl

všechno, co vidět potřeboval. Biggles a Kleiner se opírali

o barový pult se skleničkami v rukou a nezávazně tlachali

o problémech letectví. Kleiner vysvětloval, že dnes dosud

vůbec nelétal, ale že má v úmyslu vyzkoušet letadlo,

které je venku připravené, a že teď jenom čeká na svého

žáka. Prý tu bude už každou chvíli.

„V tom případě,“ Biggles dopil a odložil sklenku,

„vás už nemůžeme zdržovat. Vyrazíme hned. Ještě

jednou vám musím poděkovat za vaše pohostinství a

někdy zase na shledanou!“ Na prahu ještě Kleinerovi

přátelsky pokynul a spolu s Gingerem se vrátili ke svému

proctorovi a za okamžik už byli ve vzduchu…

„Tak povídej, cos viděl?“ byla první Bigglesova

slova, když už seděli v kabině svého letadla a nabírali

zpáteční kurs k domovu.

„Byly tam tři austery, ale žádný nenesl písmena, po

kterých pátráme. Registrační označení odpovídalo přesně

tomu, co máme v našich záznamech. Ale musím ti říct

naprosto vážně, že Kleiner je lhář a možná i něco

horšího. Říkal, že dnes ještě nebyl ani jednou ve

vzduchu. Motor toho letadla, které stálo venku, byl ještě

166

teplý. Pokud s ním neletěl on, musel někdo jiný. Vždyť

jsem viděl ještě odkapávat olej.“

„Podívejme,“ řekl zamyšleně Biggles. „A co tam

dělal ten mechanik?“

„To úplně přesně nevím. Zdálo se mi, jako by

umýval letadlo.“

„Vypadá to, že v klubu opravdu dbají na údržbu…“

„Taky jsem si to říkal, ale zarazilo mě, že používal

motorový benzín nebo nějaký roztok alkoholu. Ten

zápach jsme si nemohl splést. Hned mě napadlo, že to

přece může být velice nebezpečné. Stačí jiskřička a

mašina je v plamenech… A taky ti povím, že ten

Kleinerův otec rozhazuje prachy celými hrstmi. Hned za

hangárem stál úplně nový rolls bentley. Takovou drahou

hračičku si nepořídíš, pokud paběrkuješ jako mladý

Kleiner. Kolik si myslíš, že může brát za hodinu

výcviku? Ze svého platu instruktora by to splácel do

konce života. Ten mladík se mi nějak nepozdává. Pokud

je takový fanda do létání, proč si za tatíčkovy peníze

nepořídí lepší sportovní letadlo? Na jeho místě bych se

spokojil spíš s docela malým autem…“

„Zdá sem že’s přece jenom na něco přišel…“

pronesl Biggles s poněkud nepřítomným výrazem.

„A co budeme teda dělat? Začneme toho Kleinera

sledovat?“

„Pochybuji, že bychom se s tím dostali daleko.

Mohli bychom ho sledovat celé týdny a není jisté, s

jakým výsledkem. Mimoto nesmíš zapomínat, že Kleiner

létal sedm roků v RAF. To znamená, že je určitě

vynikající letec. U baru mi stihl povykládat, jak dělal

nějakou dobu instruktora létání naslepo. To znamená, že

mu žádné sebehustší mraky asi nevadí. Nevýhody létání

167

v mračnech by komplikovaly naše sledování víc, než jeho

únikové manévry. Ke svým lotrovinám si určitě volí dny,

kdy je jaksepatří zamračeně. Koneckonců jsi to poznal

sám, když’s ho zahlédl na své ranní hlídce… Musíme se

vrátit do Yardu a poradit se s Gaskinem. Je možné, že

nám bude schopen povědět něco víc o panu Kleinerovi

starším a možná, že i o tom vykutáleném juniorovi…“

Okamžitě po návratu do své pracovny se Biggles

ozval intercomem inspektoru Gaskinovi. Inspektor

odpověděl, že se hned zastaví.

Když vstoupil, jeho první slova zněla: „Proč se tak

velice zajímáte o Kleinera?“

„Řekněme, že zatím z pouhé zvědavosti… Můžete

mi říct, co o něm víte?“

„Musím připustit, že zatím daleko míň, než bychom

si vědět přáli.“

„To zní přinejmenším zajímavě. Můžete to trochu

rozvést?“

„Poslední dobou jsme se několikrát o něho zajímali,

ale nikdy jsme se nedověděli nic senzačního. Víme, že

vlastní exkluzivní restauraci s nočním klubem v Mayfairu

a žije na tak vysoké noze, že to neodpovídá jeho

daňovým přiznáním. Je dostatečně obratný, aby všechny

účetní knihy a podklady souhlasily, takže na tom ho

nikdo nenachytá. Mám za to, že většina jeho kšeftů se

provádí v hotovosti, pěkně z ruky do ruky… Taky k

němu chodí několik podivných existencí. Vyskytlo se i

pár stížností ze strany běžných zákazníků…“

„Na co si stěžovali?“

„Většinou šlo o předražování… Ale když se to

začalo šetřit, nikdy neměla celá záležitost zase takové

168

rozměry, abychom byli oprávněni mu tam udělat

policejní šťáru se vším všudy.“

„Kleiner má taky syna…“ nadhodil Biggles.

„Má dva syny,“ objasnil inspektor. „Jeden teď žije v

Paříži a o druhém nic nevím.“

„S tím jsem mluvil asi před hodinou. Provozuje

letecký klub v Sussexu.“

Inspektorova tvář se rozjasnila: „Takže to je důvod

vašeho zájmu o rodinu mr. Kleinera.“

„Ano… Před chvílí jste se zmínil, že někteří z

Kleinerových stálých zákazníků jsou podivné typy. Co

tím přesně máte na mysli?“

„Má mezi svými štamgasty čtyři narkomany, kteří

jsou u nás registrovaní. Dva z nich už v souvislosti s

drogami seděli. Teď přísahají, že jsou vyléčení, ale sám

víte, jak to ve skutečnosti bývá… Je jasné, že kde se

scházívají narkomani, tam je většinou taky k dostání

zboží, o které mají zájem. Musím ale přiznat, že jsme v

Kleinerově podniku zatím na drogy nenarazili. On ovšem

není takový hlupák, aby nechal důkazy jen tak

povalovat…“

„Děkuji vám, inspektore,“ zvedl se Biggles ze židle.

„To, co jste mi řekl, docela stačí. Rozhodně se teď

nepřestanu o Kleinera zajímat.“ Vyprovodil inspektora ke

dveřím.

Tam se Gaskin obrátil na Bigglese s otázkou: „Vy si

myslíte, že to jejich zboží by mohlo přicházet z Francie?“

„Nedovedu vám dnes ještě odpovědět. Ale pokud by

tomu tak bylo, nebylo by snad těžké načapat je při

transportu.“

Po inspektorově odchodu se Biggles obrátil ke

Gingerovi a zamnul si spokojeně ruce: „Začíná se nám to

169

rýsovat. Jeden bratr je ve Francii v kontaktu s překupníky

drog a druhý létá do Anglie letadlem s falešnými

registračními písmeny. Docela prosté, že jo? No,

uvidíme…“

„Musíme si uvědomit, že nemáme zatím žádné

vodítko ohledně doby, kdy tam létá,“ poznamenal

Ginger. „Nemůžeme se pokoušet hlídat celou oblohu

každý den od rána do večera.“

„Jasně! Ale přítel Marcel Brissac může dávat pozor

na bratra v Paříži. Třeba ho jednou přistihne jak předává

druhému bráchovi zboží, které hlava rodiny prodává ve

svém podniku. Spoléhal bych spíš na něco takového…

Pokud by je Marcel nesbalil na své straně kanálu, stačí,

aby nám zavolal, že zboží je na cestě a my bychom mohli

milého Davida Kleinera překvapit přímo při přistání u

nás. My nebudeme muset dělat nic jiného, než sledovat

letiště klubu v Listernu a být přitom, jak se dotkne

země.“

Ginger souhlasně přikývl: „Je mi to jasné. Zařídím,

aby byl proctor připravený k akci, jakmile dostaneme

hlášku.“

Uplynul další týden, když jednou časně ráno

zazvonil telefon vedle Bigglesovy postele. Ospale zatápal

rukou po sluchátku, přiložil je k uchu a během několika

vteřin se úplně probral. Okamžitě zavolal Gingera.

„Ozval se mi Marcel,“ vysvětloval chvatně. „Volal

napřed Scotland Yardu a ti ho přepojili na můj telefon

doma. David Kleiner se sešel se svým bratrem na letišti

poblíž Evreux. Letadlo uletělo, ale podařilo se jim

zatknout toho bratra. Francouzi zjistili, že letadlo je teď

na cestě zpátky. Musíme sebou hodit, abychom ho stihli

170

uvítat na britské půdě. Myslím, že na to uvítání

nezapomene…“

Ani ne v deseti minutách, bez jídla a svého

obvyklého ranního čaje, vyrazil Biggles svým vozem k

hangáru, kde byl připraven k akci policejní proctor.

Během další půlhodiny bylo už letadlo ve vzduchu a

nabíralo výšku ve směru na Listem. Jakmile zahlédli

přistávací plochu leteckého klubu, byli asi deset tisíc stop

vysoko. Biggles zakroužil a s plynovým pedálem

staženým napolovic se tiše snášel níž.

„Myslím, že jsme tu včas,“ obhlížel Biggles terén

pod sebou. „Na přistávací ploše není žádné letadlo a

vrata hangáru jsou zavřena. Ty musíš sledovat oblohu v

jižním směru. Auster by měl přiletět odtamtud. Já se

budu dívat dolů, v případě, že by nějak rychle

proklouzl… Myslím, že nepočítají s tím, že by letadlo

rychle schovávali. Napřed budou chtít umýt ta falešná

písmena. To přece s největší pravděpodobností dělali,

když jsme je naposledy navštívili.“

Proctor stále kroužil a záměrně si zachovával

bezpečnou vzdálenost od letiště.

„Vidím, že za hangárem parkuje zase rolls,“ hlásil

Ginger. „To nebude Kleiner daleko…“ Pak najednou ze

sebe vzrušeně vyrazil: „Podívej! To je on! ve směru od

kanálu La Manche se blíží menší letadlo.“

„Vidím ho, je to jasně auster,“ souhlasil Biggles.

„Teď už prudce ztrácí výšku… Jsem si jist, že směřuje

sem. Sleduj ho!“

Bylo vidět, jak se blížící se letadlo doslova zvětšuje

před očima. Z letu střemhlav přešlo náhle v úhybný

pohyb stranou.

171

„Nepůjdeme už dolů?“ zeptal se Bigglese Ginger.

Divil se, na co ještě čekají.

„Máme spoustu času. Pokud nás zpozoruje, tak hned

zmizí do nejbližšího mračna a pak bychom ho mohli

ztratit. Chci si počkat, až bude v takové pozici, kdy už

nebude pro něj snadné pokusit se o únik. Vím, že riskuji,

že nás uslyší, ale dokud běží jeho vlastní motor, nemůže

nás slyšet…“

„Už se přiblížil přistávací ploše,“ hlásil Ginger.

„Tak pojďme tedy taky dolů,“ odpověděl stručně

Biggles a spustil se téměř svisle s vyřazeným plynem.

Jakmile se auster dotkl země, nabral přímý směr a

zastavil se čelem k hangáru. Bylo vidět, že jeho vrtule se

už netočí.

„Vypnul motor,“ hlásil vzrušeně Ginger. „Teď

vystupuje. Nejspíš nás uslyšel. Teď se dívá přímo na

nás.“

Biggles se však nenechal vyvést z rovnováhy:

„Uklidni se. Jsem si jistý, že nám neunikne. Nebude

přece riskovat, aby odstartoval z pozice, ve které teď je a

zvlášť, kdy nemá žádný zvláštní důvod k neklidu. Vždyť

on přece nemá ani tušení, že v našem letadle sedíme

právě my…“

Bigglesova předpověď se za okamžik potvrdila.

Kleiner stál vedle svého letadla, zatím co Bigglesův

proctor přistál a popojížděl směrem k hangáru. Biggles

vypnul motor a oba i s Gingerem seskočili na zem.

Kleinerova první slova je přesvědčila o tom, že nepojal

nejmenší podezření. „Tak to jste zase vy,“ řekl.

„Vypadáte, jako byste pekelně spěchali.“

„To je fakt, že jsme spěchali,“ odpověděl Biggles

přímo. „Ale teď už máme času dost. Jsem důstojník

172

letecké policie a mám potvrzenou zprávu, že jste dnes

ráno přistál ve Francii, aniž jste se podrobil celnímu

odbavení. Mám dále důvod se domnívat, že i když jste

byl mezitím v cizině, nepodrobil jste se celním

formalitám ani zde, na půdě Spojeného království.“

Zatímco Biggles hovořil, z Kleinerova obličeje

pomalu mizela barva. David Kleiner byl nepřirozeně

bledý, ale nutil se do klidu. „Co s tím tedy budete dělat?“

zeptal se chladně.

„Zajistím toto letadlo a podrobím je úřední

prohlídce. Budeme hledat pašované zboží. Pokud na

palubě vašeho letadla takové zboží nezajistíme, bude

proti vám vznesena žaloba, která bude místními orgány

považována, podle mého mínění, spíše za věc

technického rázu. Je ovšem možné, že Francie bude

jiného názoru… Pokud však na druhé straně toto letadlo

opravdu slouží k pašování a my to dokážeme, vaše

postavení bude velice vážné… Připomínám, že nejste

nucen k výpovědi, pokud sám nechcete výpověď učinit.“

Kleiner si zapálil cigaretu a bylo vidět, že se mu

chvěje ruka. „No jo, je to jasné jak facka,“ pokýval

hlavou. „Říkal jsem tátovi, že to takhle nemůže fungovat

do nekonečna. Tak dlouho se chodí se džbánem pro

vodu… Jsem připraven nést svůj díl odpovědnosti, ale

celé to bylo jeho nápad…“

„Takže peníze na letecký klub vám dal jenom s

tímto záměrem?“

„Jinak by mi nedal ani penny. Vím, že mi nemusíte

říct ani slovo, ale nesmírně by mě zajímalo, jak jste na to

přišli… Někdo vám dal hlášku, že jo?“

„Kdepak,“ potřásl hlavou Biggles, popošel k boční

straně austera a zastavil se u velkých registračních

173

písmen. „Prozradila vás tahle falešná registrační písmena.

Žádné letadlo v této zemi nemá zrovna tuto sestavu

písmen… Jakpak jste to přemalovával?“

Kleiner přistoupil blíž a uchopil dvěma prsty mírně

odchlípený růžek impregnovaného plátna. Strhl celý

pruh, pod nímž se objevila původní písmena registrace

letadla.

„Myslel jsem na něco takového,“ řekl tiše Biggles.

„Teď ale musíme přistoupit k prohlídce letadla, ledaže

byste mi chtěl uspořit čas a předal mi to, kvůli čemu jste

dnes ráno letěl do Francie…“

„Stejně byste to našel, takže nebudu tu agónii

prodlužovat,“ prohlásil Kleiner. Vyhoupl se do kabiny a

objevil se za okamžik znovu. V pravé ruce držel jakýsi

balíček v plátěném obalu. Předal jej Bigglesovi, který

plátěný sáček potěžkal a podíval se tázavě na Kleinera.

„Co je uvnitř?“

„Heroin,“ odpověděl jediným slovem Kleiner.

Biggles si ztěžka povzdechl. „Nevím, o čem bych si měl

s vámi ještě povídat, Kleinere,“ řekl po chvíli. „Nebudu

vám tady kázat co si myslím o tom, jak tenhle ďáblův

vynález zabíjí lidi kousek po kousku. Řeknu vám jenom

jedno jediné. Za pašování takových věcí si ten trest, který

nad vámi soud vynese, plně zasloužíte. Tady není místo

pro polehčující okolnosti…“

Snad si Kleiner na tato slova vzpomněl, když byl po

několika týdnech spolu se svým otcem odsouzen k

několikaletému žaláři…

174

Nevyšlo mu to

Ginger pružně vyskočil z kabiny služebního austera,

se kterým prováděl své každodenní hlídkové lety a po

stručném „Je v pořádku“ přenechal stroj vedoucímu

skupiny mechaniků. Sám se okamžitě odebral do

Bigglesovy pracovny, odkud se řídily operace letecké

policie.

Biggles seděl na svém obvyklém místě za psacím

stolem, podíval se na hodiny na stěně a prohlásil: „Vrátil

ses nějak moc brzo. Copak? Letadlo zlobí?“

„To ne, letadlo je úplně v pořádku, ale viděl jsem

něco, o čem bys měl vědět. Nemusí to nakonec být nic,

co by nás mělo zajímat, ale jeden nikdy neví a já abych si

to nerad nechával pro sebe.“

„Tak povídej,“ řekl krátce Biggles, odložil pero a

sáhl po své oblíbené cigaretě.

„Bylo přesně šest-nula-pět, já jsem se držel svého

kursu západním směrem a díval jsem se pořád směrem k

pobřeží. Byl jsem na trase běžné linky Kent-Devon…

Vtom jsem uslyšel řídící věž londýnského letiště. Zrovna

se valila ohromná mračna, tak jsem se do nich zanořil,

abych se vyhnul velkému provozu od kanálu. Z vysílání

jsem pochytil, že nějaký blázen se motal se svým lehkým

letadlem tak, že překřížil kurs plně obsazeného

dopravního viscounta z Nice. Viděli ho na obrazovce

jako na dlani, ale neměli možnost s ním navázat kontakt a

říct mu, aby se jim klidil z cesty. Buď ten chlap neměl v

letadle vůbec rádio, anebo ani neposlouchal, nebo, což je

taky možné, mělo jeho rádio poruchu. Ať už to bylo tak

175

nebo tak, řídící důstojník neměl daleko k hysterickému

záchvatu.“

„Vsadil bych se, že k hysterii neměl daleko ani

kapitán viscountu,“ prohodil Biggles s porozuměním.

Ginger se zašklebil: „Ještě, že cestující nemohli

slyšet, jakými slovy častoval toho cvoka. Já jsem se

bavil… V té chvíli byl viscount ve výšce čtyř tisíc, tak

abych se ujistil, že mám volno, musel jsem prudce

vystoupit až na šest tisíc a vystartoval jsem, abych se

poohlédl po tom narušiteli. Asi za pět minut jsem ho

zahlédl, jak uskakoval od mraku k jinému mraku, zhruba

západním směrem, asi ve čtyřech tisících stop.“

„Jak’s to povídal, že on uskakoval?“

„Připadalo mi to tak. Bylo sice zataženo, ale na

mnoha místech to bylo přerušené projasněním, takže

mohl nerušeně letět přímo. Ale on každou chvíli měnil

kurs, v podstatě jakoby od jednoho mračna ke druhému.

Dělalo to dojem, že nechce být ze země zpozorován.

Protože jsem byl v pořádně výšce, musel jsem sestoupit o

hodně níž a snažil jsem si ho prohlédnout. Věř mi, ale že

to nebylo lehké, udržet krok s tím lovcem oblaků…“

„Co to bylo vlastně za letadlo?“

„Byl to dvousedadlový jednoplošník šedé barvy, s

nízkými křídly, sedadla vedle sebe…“

„Jaké mělo letadlo výsostné znaky?“

„Když si tak se mnou hrál pořád na schovávanou,

nestačil jsem se na něj pořádně podívat, neviděl jsem ani

na jeho registraci. Nic bych za to nedal, že to byl typ

Jodel D 2.“

„Tedy francouzský model… Má čtyřicet pět koní,

Salmsonův radiální motor…“

176

„Ano, myslím, že to bylo něco takového. Jeden z

těch typů, které výrobce prodává v stavebnicové sestavě,

aby si ji amatéři složili.“

„Co ale takové letadýlko pohledávalo na naší straně

kanálu?“

„Pochopitelně, že jsem se to snažil zjistit. Pověsil

jsem se mu za ocas a tak jsme v závěsu za sebou vlétávali

a vylétávali z mraků a pořád jsme drželi západní směr.

Chvílemi se mi zdálo, že se chová jako by měl sice

přesný cíl, ale že momentálně neví, kde se nachází.“

„A nemyslíš si, že mohl opravdu zabloudit?“

„Pokud někdo ztratí orientaci a zabloudí, myslím, že

se chová trochu jinak. Tenhle nevypadal, že se chce jasně

zorientovat. Proč by jinak pořád vyhledával příšeří a

mraky? Až najednou, když jsme se dostali do lesnaté

oblasti New Forest, tam začal ztrácet výšku…“

„Jsi si jistý, že tě nespatřil?“

„Pokud nemá oči na hlavě vzadu, pak neměl šanci…

Snažil jsem se stále držet v jeho slepém úhlu.“

„No tak pokračuj!“

„Nad Forestem několikrát zakroužil, jako by si

vyhlížel místo, kam se posadí. Nakonec skutečně přistál

na travnatou plochu, která měla z obou stran hustý les.

Jakmile však dosedl, nezastavil, ale pokračoval, až

málem narazil do několika poníků, co se pásli opodál.

Zajel s letadlem až pod stromy. Musel tam letadlo

zastrčit důkladně, protože, když už jsem se sbíral na

zpáteční cestu, nemohl jsem shora zahlédnout ani

kousíček schovaného letadla. Už jenom to na mě

působilo dost podezřele. Copak se takhle chová pilot,

který nemá něco zvláštního za lubem?“

177

„V tom s tebou souhlasím. A zahledl‘s vůbec

pilota?“

„Ne. Nepodařilo se mi vidět z něho ani kousek.

Uvažoval jsem, že bych si taky sedl a zeptal se ho, proč

přistál mimo oficiální letiště s celnicí, ale pak jsem se

přece jenom rozhodl vrátit se domů a ohlásit ti to.“

„A on už znovu nevystartoval?“

„Pokud jsem byl v dohledu, tak ne. Ještě jsem se tam

chvíli pozdržel, samozřejmě v bezpečné vzdálenosti, ale

on se neobjevil. Ale to, že nemá v úmyslu brzy

odstartovat, jsem si myslel už od samého začátku. Proč

by jinak letadlo tak pečlivě schovával? Takže, když jsem

si to tak všechno nechal projít hlavou, zdálo se mi, že

nejlepší bude vrátit se domů. On se zřejmě rozhodl zůstat

na místě déle a podle mě je dosud tam.“

„Podařilo se ti aspoň zjistit, jestli ten pilot měl

spolucestujícího?“

„Nemohl bych na to přísahat, ale mám takový

dojem, že byl sám. Neviděl jsem ho, když vysedal,

protože ho kryly stromy a já jsem se nechtěl příliš

přibližovat.“

Biggles se postavil: „Myslím, že by bylo dobré

trochu se na to celé podívat. Zatím nevíme, o co jde.

Snad to není vůbec nic nezákonného, ale přece jenom si

myslím, že nastal čas, aby tomu chlápkovi někdo

pověděl, že ve vzduchu bývají kromě něho i jiní lidé…

Vezmeme si tvoje letadlo.“ Sklonil se, beze slova vytáhl

ze zásuvky svého stolu velkou armádní pistoli a nechal ji

sklouznout do kapsy.

Ginger se zarazil: „Myslíš, že budeme něco

takového potřebovat?“

178

„Doufám, že ne, ale když uvážíš, že te jodel přiletěl

z kontinentu, je velice pravděpodobné, že muž v něm

může být kdokoli, včetně pašeráka nebo zločince na

útěku. Nedovedu si představit, že by britský amatérský

pilot riskoval ztrátu licence tím, že si hraje na slepou

bábu na linkách dopravních letadel. Pro všechny případy

by sis měl vzít bouchačku taky…“

Vyšli ven a za chvíli už byli ve svém austeru, na

cestě do hrabství Hampshire. Oblačná fronta už skoro

přešla a obloha teď nebyla pokryta mraky víc než ze tří

desetin.

„Musíme mít oči všude. On už může být zase zpátky

ve vzduchu,“ uvažoval Biggles.

„Musíme si uvědomit,“ navázal Ginger, „že i kdyby

se rozhodl prásknout do bot, nám jenom tak uniknout

nemůže. Maximální rychlost jodela je jenom o něco málo

víc než sto mil za hodinu. Pokud vezmeme v úvahu

základní

parametry

obou

našich

letadel,

je

pravděpodobnost jeho uniknutí velice malá…“

Biggles zamyšleně přikyvoval a pak prohlásil:

„Musíme víc myslet na jeho možnosti doletu. Letadlo má

limit tři sta sedmdesát mil bez doplňování paliva.

Nemohlo tedy přiletět zdaleka. Od okamžiku, kdy jste se

setkali, nemá k dispozici plnou nádrž. Ať tedy bude

směřovat kamkoli, nebude to v žádném případě žádná

velká vzdálenost.“

„Mohl přece nádrž zase doplnit.“

„Myslím, že by mu to dalo fušku, chtít shánět

uprostřed lesa letecké palivo, ledaže…“

„Ledaže co?“

„No někdo mu tam mohl pár kanystrů přinést. Ale to

jsou už jenom dohady. Brzo snad budeme vědět víc.“

179

Ginger se díval dolů a najednou ukázal: „Tak tady je

to místo, kde přistál. Tam poněkud vlevo, mezi těmi

pruhy lesa. Podívej se na ty poníky. Už jsou zpátky…“

„Je to nádherné místo na piknik,“ poznamenal

Biggles s cynickým úšklebkem, „ale mašinu nikde

nevidím…“

„Vždyť o to se pilot přece snažil, jinak by letadlo

nezatahoval až kamsi do lesa.“

Biggles zahájil s austerem přistávací manévr a jak se

přiblížil, poníci se rozprchli. Letadlo bez problémů

dosedlo na tvrdý travnatý povrch. Jakmile se Biggles s

Gingerem ocitli na zemi, okamžitě zahlédli v hlubokém

stínu stromů druhé letadlo. Po pravdě řečeno však by si

ho ani nevšimli, kdyby předem nevěděli, že se mají po

něm dívat, bylo ukryto tak dovedně, že by je leckdo

přehlédl.

„Tak vidíš, že je pořád tady,“ prohodil Biggles, když

se s krátkým zahrčením plynu přiblížil co možná nejblíž.

„Pilot tam není, nebo že by vylezl až teď, aby se šel

podívat na nás?“

Auster konečně zastavil a Biggles vypnul motor a

seskočil dolů, následován Gingerem. Oba šli nejkratší

cestou k cizímu letadlu, jež už teď mohli definitivně

identifikovat jako typ Jodel. Na boku bylo řádně

označeno písmenem francouzské státní příslušnosti F.

Biggles s Gingerem se zastavili u opuštěného letadla a

začali se napjatě rozhlížet kolem. Až na cvrlikání ptáků

zde vládlo absolutní ticho.

„Není zde nikdo,“ konstatoval Biggles. „Nemá

smysl, abychom se snažili uhodnout, kam se vydal

majitel letadla. Jediné, co můžeme udělat, je čekat, dokud

se nevrátí…“ Udělal pár kroků k letadlu a vystoupil

180

nahoru, aby nahlédl do kabiny. „Není tam vůbec nic,“

zavolal na Gingera dole. „Ani běžné měřící přístroje, ani

žádné rádio, ani doklady, prostě nic. Nádrž je tak zpola

plná. Je to prostě jedno z těch podomácku vyrobených

letadýlek, jak je známe i u nás… To ale samozřejmě

neomlouvá pilota, že nemá při sobě potřebné doklady.

Zapiš si, prosím tě, registrační písmena! Když se nám

nepodaří tady zjistit vůbec nic, dovíme se pak aspoň

jméno majitele…“

„Pokud si ten výtečník nenosí s sebou palubní deník

a nemá pas v kapse, musíme předpokládat, že neměl v

úmyslu přistát na letišti, kde by dokumenty samozřejmě

potřeboval,“ prohlásil Ginger. „Je to nějaké podivné…“

„Pokud je to tak moc podivné, jak pomalu začínám

být přesvědčený, nevím, jestli se pilot nepoplaší, když se

vrátí a uvidí zde našeho austera,“ navázal na Gingera

Biggles. „Měl bys to naše letadlo uklidit někam dál.

Zaparkuj je šikovně, aby bylo po ruce a pak se vrať ke

mně. Neměl by ses s ním příliš vzdalovat. Podívej, co je

tady okolo volného prostoru!“

Ginger se vrátil k austerovi, nasedl, nastartoval, pak

stroj otočil a zvedl se. Po jedné obrátce se zase posadil na

pastvinu asi půl míle od původního místa. Zajel s

letadlem těsně k hustému vysokému křoví a zaparkoval.

Vydal se pak cesta necesta, přímým směrem za

Bigglesem. Asi po dvaceti minutách ho nalezl, jak sedí v

hloubce lesa na pokáceném stromě a kouří svou

nerozlučnou cigaretu.

„Pořád se nic neděje?“ zeptal se.

„Ani lísteček se tu nehne…“

„Už to tak vypadá, že třeba ani nemá v úmyslu se

vrátit…“

181

„Kdepak, on se vrátí…“ řekl Biggles přesvědčeně.

„Letadla stojí moc peněz. Problém je spíš v tom, co

uděláme, když se objeví. On bude mít určitě připravenou

docela věrohodnou povídačku, kterou nám vysvětlí, proč

je zrovna tady, tím si můžeš být jist. Pokud mu to

nebudeme moci vyvrátit, pak jediné co se dá udělat, je

nechat si předložit jeho doklady a varovat ho, že ho

nahlásíme francouzskému aeroklubu, že se u nás dopustil

technických přestupků, jako je přistání mimo letiště s

celním odbavením.“

„Může tvrdit, že to bylo nouzové přistání.“

„To už nám napovídat nemůže. Zatím co tys byl

pryč, já jsem zkusil nahodit jeho motor. Jede na plné

obrátky…“

„Pokud by došlo ke kolizi s tím viscountem, to by

tedy byla pěkná mela…“ poznamenal Ginger.

Biggles pokrčil rameny: „Pokud by to provedl, teď

už by byl docela určitě mimo pravomoc jakéhokoli

soudu. Nemá ani padák. Aspoň tedy v kabině není žádný

a nemyslím, že by si s sebou bral zrovna padák, ať už šel

kamkoliv.“

Čas se nekonečně vlekl. Hodina… Dvě hodiny… Tři

celé hodiny…

„Už mi došly všecky cigarety,“ postěžoval si

Biggles. „Nepočítal jsem s tím, že budeme pryč celý

den.“

„Já jsem nesnídal, ani neobědval, to už přesahuje

meze,“ láteřil zase Ginger. „Nešel ten chlap nakonec

opravdu pro benzín?“

„A jak by ho sem dopravil? Vždyť zde není žádná

cesta a to málo, co unese jeden člověk, by mu zas tak

moc nepomohlo. Pokud by potřeboval natankovat, tak

182

nebude přece přistávat na takovém místě, co pomalu není

ani na mapě. Myslím, že toto nebude odpověď na naši

otázku.“

Bylo už po třetí hodině, když náhle ticho lesa

přerušil zvuk, jenž Ginger zpočátku vůbec nedával do

souvislosti se záhadným letadlem. Nějaká žena se smála

a pak mluvil mužský hlas.

„Nějací turisti nebo parta, co chystá piknik,“ mumlal

znechuceně Ginger.

Biggles však zbystřil: „Přicházejí odtamtud.“

Pak se mezi stromy objevily postavy dvou lidí a

pomalu se přibližovaly. Byl to muž okolo třicítky a velmi

mladá žena, které určitě ještě nebylo dvacet. Hlučně se

bavili a zdálo se, že jsou ve vynikající náladě.

„No a jsme tady,“ řekl muž radostně, když kráčeli

pomalu k letadlu. „Tak co, dodržel jsem svůj slib, když

jsem řekl, že si pro tebe přijedu?“

„Klobouk dolů, dodržels!“ smálo se děvče. „Ale

přiznám se, že jsem nečekala něco tak romantického.

Letadlo! No to je přímo nádherné!“ Konečně se

dostatečně přiblížili. Biggles si se zájmem prohlédl

mužovu tvář. Byl to pohledný chlapík s úzkým blond

knírkem, sebevědomý muž, který bývá středem

pozornosti…

Biggles zatajil dech a zatápal rukou po Gingerově

paži.

„Co se děje?“ nechápal Ginger.

„Člověče, už mi to začíná být jasné,“ šeptal Biggles.

„Ty nevíš, kdo to je?“

„Myslím, že ne… Zdá se mi, že jsem ten obličej…

Ale teď fakt nevím…“

183

„Jmenuje se Rosten, vzpomínáš? Byl důstojníkem v

účtárně RAF a asi před třemi měsíci zmizel s penězi na

výplaty. Bylo toho přes dvanáct tisíc liber. Zřejmě se mu

podařilo dostat se do Francie.“

„A teď se pravděpodobně vrátil pro svou milou.“

„Tak to aspoň vypadá. Zdá se mi, že tvář té dívky

taky odněkud znám. To se koneckonců ukáže… A buď,

prosím tě, po ruce, kdyby mě chtěl nějak nepříjemně

překvapit…“

Biggles vystoupil z úkrytu a vykročil vstříc pilotovi

letadla a jeho mladé společnici. Ti dva právě přistoupili k

letadlu a zjevně se chystali nastoupit do kabiny. Dívka

zahlédla Bigglese dřív, ale místo aby se vyplašila,

obdařila přicházejícího zářivým úsměvem.

„Ještě okamžik,“ řekl Biggles.

Muž se obrátil a viditelně pobledl. V obličeji se mu

objevil ostražitý výraz. „Co se děje?“ procedil mezi zuby.

„To letadlo patří vám?“ Biggles byl úzkostlivě

zdvořilý.

„Co je vám vůbec do toho?“

„Ptám se jenom, jestli vám patří.“

„Ano, je moje. O co se vám jedná?“

„Odkud jste přiletěl?“

„A co je vám po tom?“ vyštěkl nerudně muž.

„Jsem totiž policejní důstojník,“ pokračoval Biggles,

aniž hnul brvou. „Mám důvod se domnívat, že jste

přiletěl ze zahraničí a přistál na tomto místě, aniž jste

splnil předpisy o povinném celním odbavení na některém

z letišť, k tomu účelu určených.“

„To můžu kdykoliv vysvětlit, protože –“

184

Biggles ho přerušil: „Budete to moci vysvětlovat, ale

ne zrovna tady. Nechcete mi ale povědět ještě něco

závažnějšího?“

Pilotova tvář zpopelavěla: „O čem… o čem to

vlastně mluvíte?“ Byl viditelně vyveden z míry.

„Vy přece víte dobře, o čem chci s vámi mluvit,

Rostene,“ odpověděl tvrdě Biggles. „Do toho letadla už

nenastoupíte. Doufám, že budete natolik taktní, že

mladou dámu ušetříte co možná nejvíc možných

nepříjemností a budete se řídit mými pokyny. Snad už

nemusím nic dodávat…“

Rosten znervózněl. Několikrát přejel špičkou jazyka

své vyschlé rty a pak si ztěžka vzdechl. Biggles nehybně

vyčkával.

„Snad máte pravdu,“ řekl pak pomalu Rosten a

otočil se k dívce: „Lituju, zlato, ale budeš tak laskavá a

necháš nás s tímto pánem chvilku o samotě?“

„Proboha, co se to děje?“ vykřiklo děvče a dívalo se

nechápavě z jednoho na druhého. „Vždyť my přece

musíme rychle do Paříže! Budeme tam mít svatbu!“

Biggles se obrátil k ní: „Obávám se, že poručík

Rosten už jednu manželku má.“

Dívka ztuhla a viditelně neměla daleko k mdlobám.

Zvedla ruku k ústům a pak ji pomalu spustila dolů.

Neřekla ani slova a vykročila s nepřítomným výrazem

směrem k okraji lesa. Na Rostena se už ani nepodívala…

Jakmile kousek zašla, najednou se v Rostenově

pravici objevila pistole. Šedivý ve tváři, se strhanými

rysy, chvěl se na celém těle a rychle dýchal. „Za tohle tě

zabiju, ty svině!“ zasyčel na Bigglese.

„Nebuďte blázen,“ díval se mu Biggles přímo do

očí. „Stal se z vás nejenom gauner, ale i hlupák, Rostene.

185

To děvče se nám zde skoro sesypalo, když se dovědělo o

vás pravdu. Proč chcete své trable ještě zhoršit a

koledujete si místo o vězení přímo o provaz?“

Pak se odněkud za jejich zády ozval břitký povel:

„Rostene, odhoďte zbraň!“ Byl to Ginger, jenž čekal na

vývoj situace a řekl si, že déle už otálet nemůže.

Rosten upustil pistoli na zem. Pak ze sebe vyrazil

zuřivě: „No tak fajn, vyhráli jste! Musel jsem se

doopravdy zbláznit, že jsem se ještě vůbec vracel do

Anglie, když ale já –“

Biggles ho zase přerušil: „Když vy jste nebyl

spokojený s penězi, které se vám podařilo ukrást a chtěl

jste ještě víc. Málem se vám to podařilo a zatáhl byste do

svých plánů i tu chudinku, která vás do dneška

neprokoukla. Mimochodem, kdo je to?“

„Diana Fulversová.“

„Dcera toho naftového magnáta?“

„Přesně ta. Stačilo, abych se jí telefonicky ozval a

dohodl s ní místo schůzky. Hned souhlasila, že se mnou

uteče. To telátko se do mě totiž šíleně zamilovalo…“

Rosten se chvástavě rozesmál.

Biggles přitakal: „Teď už chápu, proč jste riskoval

návrat do Británie. Poháněla vás vidina daleko větších

peněz, než jste ukradl. A ty peníze byly snadno k mání…

Kde jste si opatřil to letadlo?“

„Koupil jsem je ve Francii, z druhé ruky… A jak jste

se vůbec o mně dověděli? Nikdo přece neměl ani ponětí,

že jsem zde…“

„Než začnete létat přes kanál, musíte se trochu

seznámit s trasami pravidelných linek. Dnes už je ve

vzduchu tlačenice a letadla si nemohou dělat, co chtějí.

Málem jste narazil do plně obsazeného viscountu… Ale

186

teď k vašemu případu. Kde jsou peníze, které jste

ukradl?“

„To, co z nich zbylo, zůstalo ve Francii.“

„Vraťte je a snad se vašemu advokátovi podaří, že

dostanete nižší trest,“ poradil mu Biggles. „Ale o tom si

ještě popovídáme později. Teď musíme letět.“

Nakonec Rosten dal na Bigglesovu dobře míněnou

radu a vrátil všechno, co byl ještě schopen vrátit. I to byl

jeden z důvodů, že byl odsouzen do vězení na pouhé tři

roky.

Několik dní po skončení soudního přelíčení s

Rosteném se u Bigglese v úřadu ohlásili dva velmi

významní návštěvníci – Otto Fulvers se svojí dcerou

Dianou. Přišli jenom proto, aby Bigglesovi poděkovali,

že je oba ušetřil bolestné zkušenosti. Mladé děvče se včas

dovědělo trpkou pravdu o muži, do něhož se nekriticky a

bláznivě zamilovalo a s nímž chtělo uprchnout do ciziny.

Teprve teď si uvědomila, jaké pravděpodobné budoucí

osobní tragédii předešel včasný zásah leteckého oddělení

Scotland Yardu.

187

Případ ranního ptáčete

Biggles právě přijal návštěvu z kriminálního

oddělení Scotland Yardu, ze slavného CID. Byl to vrchní

inspektor Gaskin, který drtil v zubech krátkou dýmku.

Vstoupil do Bigglesovy pracovny se zachmuřeným

výrazem na tváři a bezeslova položil na stůl překrásný

náhrdelník, jenž i v umělém světle místnosti zazářil snad

všemi barvami duhy.

Biggles šperk zvedl a nechal jej viset na dvou

roztažených

prstech.

„Vypadá

tedy

parádně,“

konstatoval. „Mám to chápat jako dárek od přítele, milý

inspektore?“

Gaskin potřásl znechuceně hlavou: „Nechte si ty

fórky! Můj plat mi nedovoluje na podobné pitomosti ani

pomyslet.“

„Pak tedy nechápu, proč mi takovou nádheru kladete

na stůl?“

„Mám za to, že vás bude zatraceně zajímat, kde se

tenhle kousek našel?“

„Napínáte mě…“

„Houpal se totiž na jedné z horních větví

vysokánského dubu v Ashdownském lese. Poněvadž

brilianty obvykle nelezou po stromech, musely se tam

dostat vzduchem. No a proto jsem zde. Na to jste expert

vy, tak mi určitě nějaké vysvětlení nabídnete.“

„Zdá se, že jste si nějak moc jistý, že ta věcička na

strom přiletěla.“

„Jinak se tam dostat nemohla. Rozhodně se to ani

nedalo časově stihnout. Ani ne před dvaceti čtyřmi

188

hodinami byl tenhle miniaturní poklad pozorován

desítkami hostů v Monte Carlu. Visel totiž na krku

tamější princezny. Ve velice časných ranních hodinách

ten náhrdelník někdo sebral, spolu s dalšími velice

cennými drobnostmi, z jedné ložnice v její vile. Hned se

nám ozvali kolegové z Paříže, abychom se po klenotech

podívali, pokud se nějaké u nás objeví.“

„A šperky se skutečně objevily,“ usmál se Biggles,

„i když pravděpodobně ne tam, kde jste je čekali… Kdo

vlastně náhrdelník našel?“

„Čtrnáctiletý kluk. Syn farmáře, který nedaleko

hospodaří.“

„Kdy se to stalo?“

„Dnes ráno, těsně před šestou.“

„Co dělal ten mladý muž v koruně stromu tak brzo

ráno?“

„Vybíral ptačí hnízda.“

Biggles se zasmál: „Kluci jsou prostě kluci…

Zřejmě je to velice zanícený lovec vajíček…“

„Byl však natolik poctivý, že náhrdelník okamžitě

odnesl na policejní stanici v East Grinsteadu. Tamější

strážmistr se spojil s Yardem a dotázal se, jestli o té

záležitosti něco nevíme. Tak jsem tam poslal služební

auto. Když jsme začali zvažovat okolnosti nálezu,

pomysleli jsem si, že by v případu mohlo hrát roli letadlo

a teď vás tedy žádáme o radu odborníka.“

„Kde je ten chlapec teď?“ zeptal se Biggles.

„V mé kanceláři.“

„Rád bych si s ním o tom promluvil.“

„Jmenuje se Tommy Sorimshaw,“ doplnil svou

informaci inspektor. „Přivedu vám ho sem nahoru.“

Inspektor Gaskin se vzdálil a za minutu se vrátil v

189

doprovodu mladého specialisty na ptačí hnízda. Chlapec

se zvědavě rozhlížel kolem bystrýma očima a z tváře mu

nezmizel výraz vrcholného uspokojení.

„Tommy, pověz mí,“ začal Biggles, „jak jsi se k

tomu nálezu vlastně dostal. Zajímá mě strom, na němž

šperk visel. Jak je daleko od tvého domu, myslím tím

tedy od domu tvých rodičů?“

„Tak asi půl míle, pane. Dostanu odměnu, když jsem

vám to odevzdal?“

Bigglesovi zaškubaly rty: „Myslím, že později se

dostaneme i k otázce odměny… Teď však musíš dávat

pozor na mé otázky. Neslyšels náhodou v noci, myslím

před tím, než’s ráno náhrdelník našel, zvuk letadla?“

„U nás jsou slyšet letadla skoro pořád. A v noci jsem

rozhodně žádné neslyšel, protože jsem spal.“

„A proč jsi vlastně vstával tak brzo a vydal ses tak

daleko?“

„To bylo vlastně tak,“ zareagoval okamžitě hoch,

„že mě už po včerejším dešti napadlo, že na velké

pastvině, co nám patří, by mohly parádně růst houby. Ale

až jsem se tam dostal, zjistil jsem, že mě už nějaký

člověk předešel.“

„Chceš říct, že tam už byl nějaký houbař?“

„Ano, byl.“

„A jak můžeš tak jistě vědět, co tam vlastně dělal?“

Chlapec zavrtěl hlavou: „Prosím vás, copak aby tam

asi tak mohl dělat. Chodil pořád sem a tam, nahoru a dolů

a nespouštěl oči ze země. Už tam musel být o hodně dřív

než já.“

„Jak si tím můžeš být tak jistý?“

„No vždyť přece na trávě byla ještě rosa a všude

kolem jsem viděl jeho šlápoty.“

190

„Cos tedy udělal?“

„Šel jsem za tím pánem, abych ho upozornil, že

vstoupil na nás soukromý pozemek, ale byl to nějaký

hulvát. Hned jak mě z dálky zahlédl, začal na mě bez

příčiny křičet, ať se klidím pryč.“

Biggles vypadal pobaveně: „A tys ho poslechl?“

„No a co jsem měl podle vás udělat? Na mém místě

byste se zachoval stejně. Byl to chlap jak hora, s tím bych

nezmohl vůbec nic. Ale stejně jsem dával dobrý pozor a

zjistil jsem, že vůbec žádné houby nerostou. Tak mě

napadlo, že bych mohl zkusit najít hnízdo páru kavek.

Kavky jsem už párkrát zahlédl na vysokém dubu hned na

kraji našeho pozemku. Někdy nám dokonce kradou i

vajíčka, které naše liliputky snesly dál od farmy. Říkal

jsem si, že asi najdu dutinu v tom stromě. Místo toho

jsem ale uviděl tady to…“ Tommy ukázal na náhrdelník

na Bigglesově stole. „Představte si, že to viselo na

větvičce!“

„A hnízdo jsi nenašel?“

„Ne. Já jsem se už nezdržoval, utíkal jsem domů a

ukázal jsem tátovi, co jsem našel. Ten mi řekl, ať vezmu

svoje kolo a náhradelník zavezu na policejní stanici. No a

tak jsem ho poslechl.“

„Vidím, že jsi správný kluk… A co mi ještě povíš o

tom nesympatickém houbaři? Hledal na vašem pozemku

dál?“

„A víte, že ano? Prohlédl jsem si naše pole, když

jsem jel na policii v East Grinsteadu. Ten chlap byl ještě

pořád tam. Naprosto ale nechápu proč, protože musel

mezitím vysbírat určitě všechny houby široko daleko,

pokud tam tedy vůbec aspoň nějaká byla…“

191

Biggles souhlasně přikývl a nadhodil: „Co když ten

člověk hledal něco úplně jiného, třeba něco, co ztratil

nějaký jeho známý? To bychom měli zjistit především.“

Otočil se ke Gaskinovi a pokračoval: „Měli bychom tam

raději zaskočit a porozhlédnout se trochu v terénu.“

„Chcete se svézt naším vozem?“ nabídl mu

inspektor.

„Děkuji, nebudu vás obtěžovat. Raději tam zaletím a

setkáme se spolu až na poli.“

Inspektor zvedl pochybovačně obočí: „Myslím, že

kvůli tomu ani nestojí za to vytahovat letadlo z

hangáru…“

„Chtěl jste stanovisko experta,“ odporoval Biggles.

„Možný podíl letadla v té věci můžu posoudit zase jenom

z letadla.“ Pak se znovu obrátil k Tommymu: „Jakpak je

velké to vaše pole, co mu říkáte velká pastvina?“

„Táta vždycky mluví o dvanácti akrech. Myslím, že

ví, o čem mluví…“

„To je výborné. Určitě to bude stačit, abychom tam

přistáli policejním letadlem, pokud na poli nebude nějaká

překážka.“

„Teď na něm žádný dobytek není,“ ujistil ho

farmářův syn.

„To je dobře. Tak teď půjdeš s inspektorem

Gaskinem a zajedete se spolu podívat na vás pozemek.

Až tam budete, prosím tě, postav se doprostřed pastviny a

mávej pořádně svým kapesníkem, až uvidíš, že se blíží

letadlo. To budu totiž já. Rozuměls?“

Tommy horlivě kýval: „To víte, že jo. Udělám to

tak, jak říkáte…“

„Tak pojďme, synku,“ ukončil rozhovor inspektor

Gaskin.

192

Mlčenlivým svědkem celého rozhovoru byl Ginger,

jenž od počátku seděl v rohu Bigglesovy pracovny a

kontroloval správnost registrací některých amatérských

letounů. Teď se k němu Biggles otočil a požádal ho, aby

zatelefonoval službu konajícímu důstojníkovi, že budou

okamžitě potřebovat letadlo.

„Které?“

„Austera,“ rozhodl Biggles.

„Co si předběžně o tom všem myslíš? Jak se to,

podle tebe, vlastně mohlo stát?“ vyptával se Ginger už v

autě cestou na letiště.

„Zatím se mi rýsuje jediné možné vysvětlení. Nad

pozemkem přelétávalo letadlo, které nepřistálo, ale někdo

z něj vyhodil náhrdelník. Jasně… Kdyby přistálo, ten

krám by se přece nedostal na strom. Pilot nebo prostě

někdo, kdo letěl s ním, upustil klenot dolů. Zřejmě tam

na poli právě na tohle někdo čekal, aby šperk zvedl… To

byl asi celý plán. Něco v něm ovšem nevyšlo a dopadlo

to právě takhle.“

„Copak se ten člověk v letadle zbláznil, aby

vyhazoval drahocenný náhrdelník s brilianty?“

„Určitě byl stejně při smyslech, jako jsme teď my

dva. Náhrdelník nevyhodil jenom tak, ale určitě byl v

nějakém balíčku nebo ochranném obalu. Nemůžeme

ovšem pochybovat o tom, že místem setkání bylo pole

Tommyho otce. Něco jim však neklaplo, to je to celé…

Zvažuji několik možností. Někteří lidé si možná myslí,

že vyhodit nějaký předmět z letadla je jenom tak. Aby

dopadl tam, kam bychom chtěli, to je už velice obtížné,

zejména v noci. A taková práce se musí dělat přece

převážně v noci. Vyhozený balíček se snadno dostane do

193

vzdušného víru a může zavadit o nějakou část letadla,

nejpravděpodobněji o jeho ocas. Pak se obal nejspíš

poruší a obsah balíčku vypadne… Jindy stačí jenom, aby

pilot špatně odhadl výšku, v níž se letadlo nachází.

Balíček může být mrštěn někam do korun stromů, kde se

opět roztrhne nárazem o konce větví… Někdy se taky

může stát, hlavně při prudkých obrátkách, že obal

vyhozeného předmětu rozsekne vrtule. Vzpomínám si,

jak se mi kdysi dávno podařilo nacpat dvacetilibrovou

bombu do véčka podvozkové vzpěry mé velbloudí

stíhačky… A to jsem zdaleka nebyl jediný, který v těch

dávných vzdušných bojích dopadl stejně jenom proto, že

moc spěchal… A uvědom si, že i když balíček dopadne v

pořádku na pole, tak pokud není nějak speciálně zajištěn,

třeba malým padáčkem, dopadne velice tvrdě a asi se

jeho obal zničí.“

„Ovšem v tomto případě ten, kdo by na poli čekal,

by musel svržený předmět bez problémů najít…“ dodal

pozorně naslouchající Ginger.

„Nechme teď teoretizování a představme si, jak

tomu dnes ráno ve skutečnosti bylo,“ řekl Biggles. „Není

pochyb, že muž na poli obal našel, zřejmě však nenašel

šperky, alespoň ne všechny. Jinak by přece nepochodoval

pastvinou křížem krážem už za prvního rozbřesku, kdy

na místo dorazil Tommy. Jedno je jisté. Plán, podle

kterého měly být všechny ty ukradené šperky shozeny z

letadla v této oblasti, byl někým uskutečněn a vyšel, až

na ten jediný kousek, zlatý náhrdelník s brilianty, který

uvízl na stromě. Víme, že ho nevrlý muž na zemi hledal

marně, protože jsme se k němu zásluhou Tommyho

dostali my. Dále víme, že jenom tento jediný kousek

představuje

malé

jmění,

a

proto

je

nanejvýš

194

pravděpodobné, že pokud tam ten člověk dosud nehledá,

vrátí se, aby celý pozemek propátrával znovu a znovu.

Vsadil bych se s tebou, že se nemýlím… Ale už jsme

tady,“ ukončil Biggles náhle své úvahy, protože jejich

auto prudce zastavilo vedle připraveného austera.

V několika málo minutách už jejich letadlo

směřovalo do Ashdown Forestu. Tato lesnatá část Anglie

byla poměrně blízko, takže na tak krátkou vzdálenost

nemělo smysl nabírat příliš velkou výšku. Biggles se

udržoval zhruba na výšce tisíc stop. Pak neměl vůbec

žádné potíže s tím, aby našel správné pole, protože bylo

zřetelně vidět, že uprostřed stojí Gaskin se dvěma

policejními důstojníky a s Tommym. Všichni zuřivě

mávali…

Co však nebylo tak úplně bez obtíží, bylo přistání.

Pastvina Tommyho otce byla ideální čtverec lemovaný

vzrostlými stromy. Vzhledem ke svému tvaru nebyl

pozemek zrovna vhodný, protože nedovoloval delší jízdu

v žádném směru. Biggles několikrát zakroužil a

vyzkoušel si, kam ho ponese vítr, který se právě zvedal.

Pak sklouzl s jistotou dolů a na zemi popojel až k rohu

pole, kde zastavil. Když vypínal motor, všiml si, že zajel

prakticky až pod větve stromů.

„Kamaráde, tak tohle není zrovna terén pro

přistávání v noci,“ prohodil ke Gingerovi. „To nám asi

vysvětluje, proč museli ukradené šperky shazovat z

výšky.“

Připojili se ke Gaskinovi, jenž jim hned hlásil, že

když on se svými společníky dorazil, nebyl už na poli

nikdo. Inspektor se svými muži nicméně celý prostor

důkladně prohledali, ale na zemi ani na okolních

stromech nezahlédl nic. Jakmile se k nim nyní přidali

195

Biggles s Gingerem, odebrali se pod Tommyho vedením

k onomu stromu, na kterém chlapec ráno našel blyštivý

náhrdelník.

Když kráčeli napříč pastvinou, uvažoval inspektor

Gaskin nahlas: „Tak si říkám, proč si ti zlodějští šikulové

vybrali zrovna tohle pole?“

Biggles odpověděl bez přemýšlení: „Já si myslím, že

to měli promyšlené. Kolem dokola jsou přece vysoké

stromy, ty nelze shora přehlédnout a navíc, díky jim,

mohl muž na zemi dávat vcelku bez rizika světelné

signály svým komplicům nahoře.“

Zastavili se pod stromem a Tommy jim ukázal

větev, na níž ráno náhrdelník visel. Několik minut pak

strávili bezvýsledným prohledáváním trávy a spadaného

listí kolem stromu.

Biggles si podrobně prohlížel strom, typický vysoký

starý dub. Pak se obrátil k Tommymu: „Říkáš, žes to

kavčí hnízdo nenašel?“

„Musím po pravdě říct, že jsem už nic dalšího

nehledal, když jsem našel ten náhrdelník,“ vysvětloval

hoch.

„A jak by se ti líbilo, kdybychom je zkusili hledat

právě teď?“

Všichni se překvapeně zarazili a inspektor Gaskin

znechuceně odfrkl: „Co je to za nesmysl ztrácet čas

takovým dětinstvím?“

„Já už fakt netoužím po žádných vajíčkách,“

prohlásil bez valného zájmu Tommy.

„Ani já ne,“ zašklebil se na něj Biggles. „Člověk ale

nikdy neví, jaké překvapení ho v takovém hnízdě

čeká…“

196

„No tak jo,“ souhlasil bez valného nadšení Tommy a

začal šplhat na strom.

Skoro současně s tím, jak se chlapec dostal nad

úroveň výšky dospělého člověka, vylétla z koruny stromu

kavka. Pták zatřepetal hlučně křídly a odlétl pryč.

Tommy povylezl ještě výš, takže byl při pohledu ze země

skryt větvemi. Vtom se ozvalo jeho překvapené zavolání:

„Vidím otvor ve stromě!“ Po chvilce ticha, jež neporušil

ani jeden z mužů stojících dole, se hoch ozval ještě

hlasitěji. Tentokrát to však byl zcela neartikulovaný

výkřik a hned po něm Tommy doslova začal sjíždět po

kmeni starého dubu dolů.

„Jenom opatrně, nebo si zlámeš vaz,“ ozval se

Biggles. „Není potřeba pospíchat.“

Posledních deset stop nad zemí to už Tommy

nevydržel a seskočil na zem. Jeho tvář vzrušením přímo

hořela. Sáhl do kapsy kalhot a vytáhl ruku a rozevřel

pěst: „Podívejte se!“ V jeho hlase zazněl divoký triumf.

Vzrušení se zmocnilo všech přítomných. Na hochově

dlani ležel zlatý náramek s blyštivými kaménky a

nádherně vypracovaný prsten – briliantový solitér.

Ginger bezeslova tiše hvízdl.

„To všecko bylo tam v hnízdě,“ zajíkával se

Tommy.

Biggles mrkl s úsměvem na inspektora Gaskina:

„Tak teď už víte, jak se náhrdelník dostal do koruny

stromu, že ano?“

Gaskin byl překvapením zaražený: „K čertu… Jak

jste, ksakru, mohl vědět, kde ty krámy jsou?“

„Vždyť já jsem to nevěděl,“ odporoval Biggles. „Ale

uvažoval jsem, že je zde určitá možnost, že by mohly být

právě tam. Tommy se přece hned na začátku zmínil, že

197

na stromě mají hnízdo kavky. To jsou velcí a opravdu

zdatní ptáci, kteří mají ve zvyku sbírat předměty, které

jiskří a blýskají se, zejména pod přímým dopadem

slunečních paprsků. Vždyť si to přece ještě určitě taky

pamatujete z dětství… No a tahle kavka, která sebrala na

zemi náhrdelník, se i s ním zamotala do spleti větví tak,

že jej nakonec upustila a on zůstal viset na výhonku

jedné větve. Kavky musely být čilé hned za časného

svítání, což ptáci konečně taky obvykle bývají. Vždyť

všichni víme, co říká lidová moudrost o ranním

ptáčeti…“

„Mluvte aspoň chvíli vážně,“ vrčel Gaskin. „A co si

nám myslet o těch ostatních špercích?“

„Je pravděpodobné, že je našel muž, který zde na ně

čekal. Musel ovšem dobře vědět, že je nemá všechny.

Takže si nedělejte starosti, on se brzy vrátí. Není

pravděpodobné, že by se někdo vzdal kořisti, která má i

při velice skromném odhadu cenu přes deset tisíc liber.

Zejména když nabeton ví, že se musí nacházet někde

tady. Ten člověk se vrátí. Třeba si jenom odskočil něco si

zakousnout. Opakuji, že dlouho na něj čekat nebudeme.

A z toho důvodu, aby nás nepřekvapil, kdyby se vrátil

hned teď, musíte nás tady trochu účelně zorganizovat.“

„Jak to myslíte, zorganizovat?“

„Umístěte všechny muže, které máte k dispozici, do

úkrytů okolo celého pozemku. Prostě tak, aby mu ve

všech směrech někdo zkřížil cestu, kdyby mu hned došlo,

že hra je u konce a rozhodl by se vzít roha.“

„To ano,“ souhlasil Gaskin. „To opravdu musíme

udělat.“

Přípravy netrvaly dlouho a celá pastvina byla

uzavřena. Tommyho poslali domů, kdyby si snad muž,

198

kterého čekali, chtěl útěk vynutit násilím. Chlapec se

zmiňoval, že mu předtím hrubě vyhrožoval, nebylo tedy

zdaleka jasné, co mohou od toho člověka očekávat. Bylo

docela dobře možné, že má u sebe zbraň… Strážníci tedy

mlčky zaujali svá místa. Biggles a Ginger se pohybovali

po boku inspektora Gaskina, a drželi se poblíž okraje

pozemku, kde zanechali své letadlo.

Přesně jak Biggles předpověděl, jakmile byli všichni

na místech, čekat už dlouho nemuseli. Pod stromy na tom

okraji pole, jenž byl nejblíž cestě, se objevil muž, jenž

zjevně někudy pronikl hustým křovím, které tam rostlo

na způsob živého plotu. Bez nejmenšího zaváhání začal

zase křižovat prostorem pozemku s očima upřenýma na

zem. O jeho klidu a sebevědomí vypovídá i to, že se ani

nezastavil, když spatřil, že proti němu přichází Gaskin,

jenž byl ovšem v civilu. Pouze když se na scéně objevil

Biggles s Gingerem, zarazil se a ve tváři se mu objevil

výraz pochybností. Vzpamatoval se však a zase

pokračoval ve svém pátrání jako by se nechumelilo.

Když se k muži přiblížil, prohodil Gaskin ležérně:

„Jéje, vy jste určitě něco ztratil.“

Muž se zastavil a odpověděl inspektorovi stejně

bodře: „Ale kdepak! Řekl jsem si, že se poohlédnu po

nějakých houbách…“

„A jaký druh hub sbíráte?“ zajímal se Gaskin.

„Co to povídáte? Jaký druh, tady roste určitě jenom

jeden.“

„Vy asi myslíte přesně tenhle,“ pokračoval stejným

tónem inspektor a natáhl před sebe ruku, na níž se třpytil

náramek a briliantový prsten.

199

Bylo třeba uznat, že muž se při spatření své

vytoužené kořisti ještě docela ovládal, i když obrat

situace pro něj musel znamenat přímo šok.

„Kde… kde jste to našel?“ zeptal se, ale hlas už

prozrazoval jeho napětí.

Inspektor už nechtěl marnit čas: „Jsem policejní

důstojník…“ Dále se však ve své řeči nedostal, protože

muž vyrazil jako štvaný, přesně stejným směrem, kterým

přišel.

Naději, že unikne, však neměl opravdu žádnou.

Strážníci se přiblížili ze všech stran, takže mu dokonale

odřízli ústupovou cestu. Muž se nestavěl na odpor, zdálo

se, že teď vsadil všechno na jedinou kartu, na blafování.

Zatvářil se ctnostně a zeptal se spatra: „Co to má všechno

znamenat?“

„Bude lepší, když místo protestů půjdete v klidu s

námi,“ radil mu inspektor.

„Nic přece proti mně nemáte,“ zvýšil hlas. „Mám

stejné právo jako vy, procházet se po tomhle poli. Už

jsem vám řekl, že jsem se chtěl podívat po nějakých

houbách.“

Gaskin se obrátil ke svým mužům: „Tak pročpak asi

utíkal? Podívejte se, jestli snad našel nějakou houbu…“

Strážníci a inspektor se na sebe chápavě podívali.

Jeden strážník zkušeným hmatem muže podržel a

druhý mu rutinovaným pohybem prohrábl všechny

kapsy. Najednou se v jeho rukách objevilo několik

kousků šperků a rozdrcené úlomky čehosi, co nejspíš

bývala malá bílá krabice s připevněnou třepetavou

vlaječkou.

„Vypadá to tak, že váš komplic z letadla to rozsekal

na maděru,“ komentoval zbytky obalu Gaskin.

200

Muž vypadal naprosto ohromeně a koneckonců měl

k tomu pádný důvod. „Jak – jak jenom jste se k t-tomu

dostali?“ zadrhával zmateně.

„Řekněme, že je do toho zapletený jistý malý

ptáček,“ odpověděl inspektor a nezastíral své pobavení.

Pak však přidal na hlase a přikázal svým mužům: „Konec

zábavy! Teď ho sbalte a odvezte!“

Když zatčený se svojí eskortou odešli, přistoupil

Gaskin k Bigglesovi: „Vy jste ale nevypadal vůbec

překvapeně, když ten kluk seskočil a předvedl nám, co na

tom zatraceném stromě vlastně našel.“

„Taky jsem nebyl. Abych pravdu řekl, byl jsem na to

tak napolo připraven. Protože tím se všechno to, co se

zde dělo minulou noc, nebo časně ráno, stalo úplně

pochopitelným. Člověk, který vyhodil balíček z letadla,

netrefil strom, jak jsem si původně myslel, ale ta věc

prostě spadla na zem tak jak měla. Jediná potíž byla v

tom, že při pádu se obal natrhl, zřejmě o nějakou část

letadla. Výsledek byl jasný. Šperky se rozletěly v trávě.“

„Jak vás tohle mohlo napadnout?“

„A co jiného se zde mohlo přihodit? Nenapadlo mě

jiné vysvětlení. Pod stromem, kde Tommy náhrdelník

našel, neleželo nic. Přece kdyby se balíček roztrhl a

obsah vypadl, musely by ostatní šperky ležet někde na

zemi i se zbytky rozbitého obalu. Nebo by se to muselo

zachytit někde ve větvích. Ovšem i tam jsme nenašli

vůbec nic. Na větvi visel jenom ten náhrdelník, který

našel Tommy už předtím. Jak se tam mohl dostat? Bez

pomoci někoho dalšího to pochopitelně možné nebylo.

Když jsem si otázku položil takhle, hned jsem si

odpověděl, že muž na poli to nebyl. Kdo zbýval? Jedině

kavky, o nichž nám Tommy vyprávěl, že mají na stromě

201

hnízdo. Protože vím, že tihle ptáci mají jakousi mánii

sbírat všechno, co se třpytí, řekl jsem si, že prozkoumání

jejich hnízda je právě to, co nesmíme opomenout. No a

tak jsme vlastně celý případ uzavřeli k všeobecné

spokojenosti.“

Gaskin přisvědčil a dodal: „Vyprávíte to najednou

tak, jako by to celé byla záležitost jednoduché logické

úvahy. Ale na začátku to vypadalo pěkně záhadně…

Když se teď vrátíme do Yardu, musím ještě ověřit, jestli

skutečně máme zpátky všechno, co bylo ukradeno, nebo

jestli se snad ještě nějaké ty zlaté serepetičky tady někde

nepovalují… Pokud to bude všecko, tak tenhle případ

definitivně končí…“

„Tak to tedy v žádném případě,“ protestoval

okamžitě Biggles. „mě zajímá především to letadlo, které

se šperky uletělo a taky ten pilot, co je tady shodil dolů.“

„Nelamte si tím hlavu. Ten darebák, kterého jsme

zatkli, začne při výslechu brzo zpívat, za to vám osobně

ručím. Já už mám s těmihle týpky své zkušenosti,“

ujišťoval inspektor.

„Oukej, rád věřím. V tom případě to už nechám

jenom na vás,“ souhlasil Biggles. „Dejte mi ale vědět,

hned jak se něco dovíte o tom letadle a o muži, který s

ním letěl.“

„Spolehněte se, zavolám vám…“

„Takže se i my můžeme sebrat a vyrazit zpátky

domů,“ uzavřel debatu Biggles a jako první vykročil k

policejnímu austerovi. „Houby tady nevidím a vybírat

další ptačí hnízda se mi už dnes nechce. Ty kavky nám

nakonec velice pomohly a zaslouží si tedy, abychom je

už nechali na pokoji.“

202

Obsah

Případ ztracených mincí

Případ starých mistrů

Záhada na vřesovišti

Dva šikovní kluci

Horác si všímá

Ani Biggles neví všechno

Nebezpečný náklad

Policejní rutina

Hlídka za svítání

Nevyšlo mu to

Případ ranního ptáčete

203

W.E.Johns: INSPEKTOR BIGGLES ZASAHUJE

Z anglického originálu Biggles Flies To Work

přeložil Pavel Jansa

Vydalo nakladatelství RIOPRESS,

109 00 Praha 10 – Horní Měcholupy, Dýšinská ul. 279,

jako svojí 70, publikaci

Náklad 10.000

Zodpovědný redaktor Jaroslav Kalát

Doporučená prodejní cena Kč 53, –

204