W. E. JOHNS

BIGGLESOVO DRAMA V ČECHÁCH

RIOPRESS PRAHA

1999

© William Earl Johns

Translation © Jana Šimková

OBSAH

Autorova poznámka.

Minulost se vrací

Obvinění a vysvětlení

Stopa :

První noc v Čechách

Von Stalhein vysvětluje

Průzkum

Potíže ve vinárně Savoy

Obtížný výstup

Tajemství zámku

Problém

Plán

Překvapení a cesta

Reinhartova návštěva

Další problémy

Změna plánu

Přes řeku

Poslední chvíle

Autorova poznámka

Tragická událost (nazývejte ji příběhem lásky, či jak

se vám zlíbí), kterou prožili Biggles a Marie Janisová,

byla vyprávěna jako krátká povídka v prvé knize této

řady příběhů, vydané pod titulem Velbloudi přicházejí.

„ Velbloud“ byl typ letadla, na kterém Biggles tehdy

létal. To co se dále podrobně dočtete může osvětlit určité

rysy Bigglesovy povahy, zejména jeho lhostejnost k

ženám a to jak těm, kteří povídku nečetli, tak možná i

těm, kteří ji znají.

Když vše před léty začalo, byl mladý a bezstarostný.

Po šoku, který prožil zůstal zahořklý a zbaven iluzí.

Ale nemohl zapomenout. Nebo ani nechtěl. Algy o tom

věděl. Stejně tak kapitán letectva Raymond, který byl

jeho nadřízeným. Ale nehovořili o tom.

W.E.J.

5

MINULOST SE VRACÍ

1

Biggles a Erich von Stalhein, kdysi pracovník

Německé vojenské výzvědné služby si zapálili cigarety

nad kávou, kterou si objednali po skvělé večeři v malé

restauraci na břehu Temže. Studená válka ustupovala

tání, jak se tomu říkalo, a oni se občas scházeli u jídla a

oddávali se vzpomínkám na minulost Plnili tak

sarkastickou předpověď, kterou před mnoha lety pronesl

Ginger, ještě dříve než byla zakopána válečná sekyra, že

nakonec skončí u společných večeří.

Byli sami. Několik minut oba mlčeli. Von Stalhein

pak zdvihl svou skleničku s likérem, zahleděl se do

jantarového moku a pronesl bez vzrušení: „Už dlouho mě

láká položit vám jednu otázku.“

„Zdá se, že je k tomu teď vhodná příležitost,“ vybídl

ho Biggles nonšalantně.

„Uvažoval jste někdy o tom co se stalo s Marií

Janisovou?“

Biggles nedonesl šálek kávy k ústům a položil ho

pomalu zpět na podšálek. Úsměv mu zmizel z tváře. Jeho

oči se setkaly s očima jeho někdejšího nepřítele.

„Přemýšlím o tom stále.“ odpověděl prostě. „Nikdy jsem

si nepřestal klást tuto otázku. Válka nás svedla a válka

nás od sebe odtrhla.“

Von Stalhein pokrčil rameny. „Taková byla doba.“

„Vracíte se hodně daleko do minulosti,“ řekl

Biggles.

„Ale vy jste nezapomněl.“

6

„Mohl bych někdy zapomenout na ženu, kvůli které

jsem byl málem zastřelen jako zrádce?“

Němec zavrtěl hlavou. „To není ten pravý důvod

proč na ni vzpomínáte. Muž nezapomene snadno na svou

první lásku zejména když vznikla za zvuku dělostřelecké

palby.“

Nastala dlouhá pauza. Biggles pak řekl: „V mém

životě už nebyla žádná jiná žena.“

„Pokud vím ani v jejím životě už nebyl žádný jiný

muž.“

Biggles svraštil čelo. „Co vlastně víte o tom

nešťastném příběhu?“

„Předpokládám, že právě tolik jako ostatní. Byl jsem

v té době vyšší důstojník vojenské výzvědné služby. Vy,

který jste bojoval na opačné straně, jste byl mladý

kapitán. Poznal jsem Marii dříve než vy. Prodělávali

jsme

společně

výcvik

ve

špionážní

škole

na

Wilhelmstrasse. Ale to vy víte. Co nevíte je, že i já jsem

byl do ní zamilovaný. Myslím si, že kdyby vás později

nepotkala byli bychom se vzali.“ Lehký úsměv přelétl

von Stalheinovu tvář. „Ale nikdy jsem vám to

nezazlíval.“

„Jak velkorysé,“ odpověděl Biggles s lehkým

sarkasmem. „Ne, opravdu jsem nikdy netušil, že jste se o

Marii zajímal či ji měl rád nebo ji dokonce miloval. Pro

mne, jak jsem se bohužel dozvěděl příliš pozdě, to byl

německý tajný agent.“

„A velmi úspěšný. Neříkejte tajný agent jakoby na

tom bylo něco špatného. Konec konců, když jsme se

poprvé setkali, v Zabale, na Středním Východě, co jste

byl jiného než také tajný agent?“

7

„A co vy? Vystupoval jste pod krycím jménem El

Shereef. A já měl za úkol vás chytit.“1

„Dobrá. Byli jsme všichni špióni. Poblahopřejme si,

že jsme členy úctyhodné profese,“ pousmál se von

Stalhein.

„Úctyhodné? Kdo řekl, že je úctyhodná?“

„Sám váš král Jiří V. pravil: „Podle mého názoru,

tajný agent je nejstatečnější z vojáků. Jestliže jím

opovrhují, je to proto, že se ho bojí nejvíce.“ A Napoleon

jednou poznamenal, že jeden zvěd na správném místě

vydá za 20.000 mužů v poli. Armády se bez nás

neobejdou.“

1 Viz Biggles letí na východ

8

9

„Nebyl jsem agentem z vlastní vůle. Bylo to na

rozkaz,“ ohradil se Biggles.

„Právě tak Marie. Naneštěstí, jak sám už konečně

dobře víte, vyzvědači jsou také lidé. Všichni mají slabost,

která nemůže být nikdy zcela vykořeněna. Mají srdce.

Dokonalý vyzvědač by neměl mít srdce. Bohužel, Marie

ho měla.“

„Přiměla mě k něčemu co mě mohlo dostat před

popravčí četu.“

„A proč ne? Byla-li ona váš nepřítel, vy jste byl

právě tak její. Jestliže se jí podařilo vás dostat bylo to

proto, že jste byl mladý, nezkušený a nezodpovědný.“

„A to všechno ve jménu věčné lásky,“ posteskl si

Biggles. „Ve válce může být i láska užitečnou zbraní.“

Bigglesův hlas se ztišil, mluvil sám pro sebe: „Ty

letní večery. Jak blízko k ráji se může smrtelník dostat?

Byl jsem mladý a život byl úžasný. Brázdili jsme každý

den oblohu a potom, když světlomety začaly mávat

svými nesmyslnými pažemi – byla tu Marie. Obličej se jí

rozzářil, když mě viděla přicházet živého po celodenním

leteckém boji. Nebo jsem si to tak ve své namyšlenosti

myslel.“

„Poznávám nového Biggleswortha,“ zašeptal von

Stalhein.

„Řekl jste, že všichni máme srdce. Moje bylo

uloženo k ledu té noci, kdy můj sen vybuchl v mračnu

lží. Právě jste otevřel dvířka mrazáku. Vzpomínky se

hrnou ven. Zavřete je. Mluvili jsme o jiném světě.“

Von Stalhein vložil cigaretu do své dlouhé špičky.

„Drahý Bigglesworthi, neuvědomujete si, že to byl šok z

této aféry, který z vás udělal to čím jste se stal –

10

statečného bojového pilota a spolehlivého tajného

agenta? I ti nejlepší vyzvědači zakopli o ženu. Po lekci,

kterou vám dala Marie, už vás nemohla žádná žena

oklamat. Za to byste ji měl být vlastně vděčný.“

„Vrátila se do Německa? To mi pořád leží v hlavě

od té noci, kdy se můj malý svět rozpadl.“

„Doufal jste, že se vrátí?“

Biggles zaváhal. „Ano, ať mi pánbůh odpustí, ale

věřil jsem v to. Moje láska k ní by byla měla zemřít; ale

nestalo se tak. Věděl jsem, že oba protišpionážní sbory,

anglický i francouzský, ji chtějí dopadnout a hrozně jsem

trpěl při představě, že by ji chytili a zastřelili.“

Von Stalhein natáhl ruce dopředu, dlaněmi vzhůru.

„Chápete co míním tím mít srdce? Věděl jste, že Marie je

německá špiónka a přesto jste stále doufal, že unikne.“

„Podařilo se jí to?“

„Ano. Dostala se přes Francii do Španělska, kde

jsme ji vyzvedli a odvezli domů.“

„A co s ní bylo potom?“

„Pak

až

do

konce

války

pracovala

jako

ošetřovatelka.“

„Jsem rád, že se z toho dostala,“ prohlásil Biggles.

„Žije ještě?“

„Ale ano.“ Von Stalhein objednal další kávu a

pokračoval: „Byla by šťastná, kdyby věděla, že jste si o

ni dělal starosti. Může se vám to zdát podivné, ale tehdy,

my ve štábu německé výzvědné služby, jsme věděli víc

než vy o tom co se děje ve vaší 266. eskadře. Například i

to, že jistý důstojník, jakýsi kapitán Bigglesworth,

kterého jsme tehdy znali pouze podle jména, byl přísně

sledován britskou tajnou službou.“

„U čerta proč? Nedělal jsem nic špatného.“

11

„Stýkal jste se s přitažlivou mladou ženou

podezřelou ze špionáže pro Němce. Bylo jasné, že jste

pod jejím vlivem.“

„Jestliže byla Marie podezřelá tak proč ji nezatkli?“

„To chtěli samozřejmě udělat, ale zároveň chtěli

vědět jaký má úkol. Vy jste dodal potřebné informace.“

„Jak?“

„Byly v dopise, které vám Marie dala, abyste ho

odevzdal na zámku Boreu, blízko Lilie, kde měl údajně

žít její ubohý starý otec. Ve skutečnosti tam byl náš

člověk.“

„Jak jste mohli vědět, že dopis, který jsem předal byl

od ní?“

„Dala vám pro štěstí svůj černobílý hedvábný šátek.

Věděla, že ho poznáme.“

„Tak ona myslela i na to,“ zašeptal smutně Biggles.

„Ale nebýt velice nešťastné shody okolností by náš

plán, zlikvidovat celou vaši eskadru, asi uspěl; a vaše

kariéra by byla skončila tu samou noc.“

„Nemohu se v tom pořád vyznat.“

„Vaše eskadra nám působila značné škody a ztráty a

tak, protože jsme vás nemohli zastavit ve vzduchu,

rozhodli jsme se zlikvidovat vás na zemi. Chtěli jsme

zastihnout všechny piloty společně u večeře v

důstojnické jídelně; ta byla ale dobře maskovaná a my

jsme ji nemohli přesně lokalizovat. Abychom zjistili její

polohu, vysadili jsme za liniemi agenta. Vybrali pro tu

misi Marii.“

„Jak vám měla předat zpět získané informace?“

„Nic originálního. Vzala si s sebou poštovního

holuba. A podivnou náhodou, která může změnit běh

války o něj přišla. Zařídili jsme, aby mohla zůstat na

12

jedné farmě nedaleko letiště. Manželé, kteří tam žili byli

naši lidé. První noc, kterou tam Marie ztrávila, holuba

zabila kočka. Zůstala tak bez jakékoliv možnosti se s

námi spojit. Kdyby byl holub zůstal na živu, nikdy byste

nebyl do toho zatažen. Ale v této situaci vaše nouzové

přistání na farmě bylo darem z nebes. Marie byla velice

nápadité děvče. Rozhodla se, že nám předáte její

informace vy. Zapůsobila na vás svým půvabem a vy jste

jí zobal z ruky. Ale tu se objevil neočekávaný problém.

Dovedla svou hru trochu moc daleko a zamilovala se do

vás. Znala náš plán: zabít všechny důstojníky 266.

eskadry během jednoho devastujícího náletu. Musela si

vybrat mezi láskou a povinností.“

„A ona si vybrala povinnost.“

„Tak jako bychom to byli učinili vy nebo já. Dala

vám dopis, abyste ho dodal smyšlenému starému otci.

Ale vy jste už byl sledován. Dopis, v kterém byla poloha

vaší

důstojnické

jídelny

vyznačena

neviditelným

inkoustem, byl po vašem návratu na letiště tajně vyjmut z

vaší kapsy a nahrazen jiným, ve kterém byla jako cíl

označena farma, kde přebývala Marie.“

„To byla neodpustitelná věc.“

„Proč? Válka je válka, všechno je dovoleno. Vy jste

předal dopis a výsledkem bylo, že vaše důstojnická

jídelna zůstala ušetřena a farma byla smazána ze

zemského povrchu.“

„To mi nemusíte říkat. Viděl jsem to. Nikdy na to

nezapomenu.“

„Myslel jste si, že je uvnitř toho pekla.“

„Přirozeně.“

„A ona tam nebyla. Z nějakého důvodu odešla.“

„Víte kam a proč?“

13

Von Stalhein vypadal překvapeně. „Ne. Vy to víte?“

„Ano. Nyní vám mohu říci něco co nevíte, protože

vám to zřejmě neřekla. Věděla co se má tu noc stát. Šla

na letiště a zanechala mi tam lístek se vzkazem, abych se

s ní okamžitě sešel. Chtěla mě dostat z důstojnické

jídelny dříve než začne nálet. Ale já jsem tam nebyl.

Praskla mi pneumatika při přistávání na letišti 287.

eskadry a vracel jsem se zpět autem.“

„Kolik bylo hodin?“ zeptal se von Stalhein

„Asi osm hodin večer.“

„Věděla, že nálet je plánován na osmou hodinu.

Čekala u letiště a věděla, že se může každou chvíli

rozpoutat peklo. Můj Bože! Ta do vás musela být

opravdu zamilovaná.“

Biggles povzdechl. „Už jsem ji potom nikdy neviděl.

Byl jsem na cestě domů, když jsem viděl, jak se farma

vzňala. Myslím, že jsem na chvíli úplně ztratil rozum.

Vzpomínám si, jako ve zlém snu, jak jsem se pral s členy

požární služby a vojáky, kteří se snažili mi zabránit

dostat se k hořící farmě. Byl jsem zatčen. Později, když

jsem se vrátil zpátky do kasáren, našel jsem tam od ní

vzkaz. Napsala ho zřejmě ve chvatu a svěřila jednomu

letci, aby mi ho předal. Nepřipadalo samozřejmě v

úvahu, že bych se mohl dostat z kasáren ven. Byl jsem

přísně střežen.“

„Máte ještě ten vzkaz?“

„Ne. Přiložil jsem k němu hořící sirku, aby nemohl

být použit jako důkaz proti mně. Ale celý život si budu

pamatovat každé jeho slovo. Napsala pouze: Nejsme

vždy pány svých osudů. Dnes jsem přišla, abych tě

odvedla nebo s tebou zemřela, ale ty jsi tu nebyl. Pamatuj

si navždy, že je-li jedna jediná pravdivá věc v tomto

14

světě války a lží, je to moje láska k tobě. Snad ti to

pomůže jako to pomáhá mně. Moje poslední myšlenky

budou platit tobě.“

„Očekávala, že bude zatčena a popravena?“

„Asi ano.“

„Neobyčejná žena! Šla na vaše letiště, aby vás

dostala pryč v tu samou dobu, kdy věděla, že má být

vymazáno ze zemského povrchu dvěma eskadrami

bombardérů. Nedivím se, že jste zůstal věren vzpomínce

na ni.“

„Proto nebyla na farmě, když tam začaly padat

bomby. Byla tam kde počítala, že bomby shodí.“

„Neuvěřitelná situace!“ vydechl von Stalhein.

„Dovedete si představit něco ironičtějšího? Marie

připravena zemřít pro nepřátelského vojáka. Vy

přichystán zemřít pro nepřátelského zvěda. Já v

německém štábu doufám, že si mne vezme. Bozi války si

tu noc opravdu podivně zašprýmovali.“

Biggles ponuře přikývl. „Pro mne ta noční můra tu

noc neskončila. Nepodařilo se mi nikdy zjistit, co se s ní

stalo. Měl jsem představy jak stojí zády ke zdi před

popravčí četou. Celé týdny jsem brázdil nebe jak šílenec

a vyhledával nebezpečí. Nemohl jsem jíst. Zkoušel jsem

žít na mléku a brandy. Můj velitel myslel, že jsem opilý.

Nebyl jsem. Byl jsem naprosto střízlivý. Jen vypálený

žalem a zlostí. Řekl mi, že jsem vyřízený a převelel mě

zpět do Anglie. To byla poslední kapka. Odstartoval jsem

na poslední let a nebylo se co divit, že jsem byl sestřelen

za vašimi liniemi. Osud si ještě jednou se mnou zahrál.

Byl to den, kdy bylo podepsáno příměří.“

Von Stalhein se s účastí usmál. „A tak muži, kteří

přežili válku plnou hořkých zkušeností, se stanou tím čím

15

jste se stal vy – výkonný, ale jednostranný. Kdybyste se

byl oženil, vaše zájmy by se dělily mezi vaši ženu a

letadla.“

Biggles pokrčil rameny. „Proč mluvit o něčem co se

nestalo? Ale proč jste právě dnes večer připomněl tyto

události?“

„Mám důvod, Bigglesworthi.“

„Neříkejte mi, že Marie zemřela.“

„Zkrušilo by vás kdyby …“

„Jistě. Velice. Kdyby zemřela, zavřely by se dveře,

které jsem se, snad bláhově, snažil nechat otevřené.

Doufal jsem, že se přece jen někdy setkáme, i když tehdy

ve válce šance bojového pilota byly jedna ke stu.“

„Je tu slabá možnost, že by se to mohlo uskutečnit.

Vždycky jsem se snažil zůstat s ní v kontaktu, ale bylo to

čím dál tím obtížnější. A teď mám čerstvé zprávy. Před

několika dny jsem dostal dopis.“

Bigglesovi se rozzářily oči. „Od Marie?“

„Ano.“ Von Stalhein položil na stůl dopis.

„Předpokládám, že si ho budete chtít přečíst.“

„Je v Anglii?“

„Ne. Bohužel ne. Žije za železnou oponou.“

„Kde?“

„V Československu. Její rodina pocházela původně z

Čech, poblíž jihovýchodní hranice s Německem.“

„Máte její adresu?“

„Neuvedla ji. Píše, že se ozývá ze svého starého

domova; snad předpokládala, že budu vědět co tím míní.“

„A vy víte?“

„Ne. Možná, že mi to kdysi řekla, ale zapomněl

jsem. Jediné co vím je, že to je kdesi v Cechách, blízko

nějakých Mýtovic.“

16

„Když mluví o svém starém domově znamená to

pouze kraj, nebo konkrétní dům?“

„Hádáte právě tak jako já.“

„Ale musíte mít nějakou stopu. Jaký byl její domov?

Chci říci zda to byl velký dům, takový, který bychom

snadno našli nebo domek?“

„Mám dojem, že to byl velký dům. Z toho mála co

mi o tom řekla jsem usoudil, že její rodina byli velcí

majitelé půdy, kteří tam žili po staletí. Domnívám se

ostatně, že její otec byl baron. Nevím jaké jsou dnes

poměry v Čechách, ale po skončení války byla většina

Němců vysídlena ze země.“

„Ale Marie tam je pořád.“

„Zřejmě.“

„Jak je to možné?“

„Mohu jen předpokládat, že se vrátila do rodného

domu a dostala povolení zůstat v zemi. Dům jí zřejmě

patří. Otec, jak vím, padl ve válce. Její zemřelá matka

byla Češka. To mohlo sehrát určitou roli.“

„Jestliže byla její rodina takhle dobře známá, nemělo

by být těžké ji najít.“

„Po tom všem co se seběhlo, nemusí být jejich

jméno tak zcela v povědomí obyvatel.“

„Jak se sem ten dopis dostal?“

„Na tuhle otázku bych rád znal odpověď. Zřejmě se

od někoho dozvěděla, že jsem v Anglii. Řekl bych, že byl

dopis vyvezen ze země bez adresy; v kapse někoho komu

mohla důvěřovat. Když se doručitel dostal do Anglie,

nalepil známku a dopis dal na poštu.“

„Ale odkud věděl vaši adresu? Vždycky ji pečlivě

tajíte.“

17

„Neznal ji. Poslal dopis na cizinecký odbor

ministerstva vnitra a požádal je, aby ho doručili, což

učinili. Protože jsem zde veden jako cizinec s povolením

k pobytu, moji adresu znali.“

Biggles pokýval smutně hlavou. „Žijeme opravdu ve

složitém světě. Proč vlastně psala?“

„Dopis je především osobní, ale domnívám se, že

hlavní důvod bylo dozvědět se něco o vás. Nezmiňuje se

o vás jménem, ale vím koho myslí. Píše, že kdyby to bylo

možné, přála by si vás ještě jednou vidět. Což chápu tak,

že nemůže dostat povolení k výjezdu ze země; nebo si

nemůže takovou cestu dovolit.“

„Nejdřív nás oddělovaly zákopy a ostnaté dráty. Teď

je to velmocenská politika a železná opona. Ať jdou

všichni k čertu. Proč nenechají lidi na pokoji?“ řekl s

hořkostí Biggles.

„To stěží změníme. Ale mluvili jsme o Marii.“

„Ano. Když tak o tom přemýšlím, bylo by vůbec

rozumné, abychom se opět sešli? Mnoho vody proteklo

pod mosty a už nejsme tak mladí jako jsme byli. Myslím,

že bych si ji raději zapamatoval takovou jakou jsem ji

znal – mladou, okouzlující, veselou, krásnou.“

„Stejně byste se k ní nemohl dostat. Zkusit to by

znamenalo koledovat si o potíže. Mohl byste se dostat za

železnou oponu, ale po nedávné Rothově aféře2 postarali

by se o to, abyste se nikdy nevrátil.“

„Domníváte se, že vědí jakou roli jsem v tom

sehrál?“

„Tím si můžete být jist. Nezapomeňte, že jste

svědčil před soudem proti jejich dvěma nejlepším

agentům, Molskovi a Rallenskému. O tom je jistě

2 Viz Biggles zasahuje

18

informoval komunistický zastupitelský úřad v Londýně.

Oni nikdy nezapomínají ani neodpouštějí.“

„Nebylo by nutné cestovat přes Východní Německo.

Do Československa by bylo možné se dostat přes

Švýcarsko a Rakousko. Nebo prostě leteckou linkou

Londýn-Praha.“

„Takovým způsobem byste jistě našel trhlinu v

oponě, ale pořád ještě riskujete, že vás nepřítel na svém

území vypátrá.“

„Ano, to by se opravdu mohlo stát.“

„Je to škoda. Mimo to, že Marie píše, že by vás ráda

viděla, říká také, že by tu chtěla znovu žít. Víte, že

chodila do školy v Anglii.“

„Řekla mi to, aby vysvětlila svou dobrou angličtinu.

Považoval jsem to později za další lež.“

„Všechno co vám řekla nebyla lež. Její výborná

znalost angličtiny byl jeden z důvodů proč byla vybrána

jako tajná agentka u britské eskadry.“

S pocitem neskutečna Biggles rozložil dopis a

sklonil se nad řádkami úpravného rukopisu. Nepromluvil

dokud nedočetl. Hluboce zamyšlen dopis složil.

„Tak co?“ zeptal se ho jeho společník.

Biggles zdvihl hlavu. „Kdy jste naposled Marii

viděl, nebo o ní slyšel, než jste dostal tento dopis?“

„Dostal jsem dopis krátce před tím než mě poslali do

vězení na ostrově Sachalin.“

„Věděla o tom?“

„Přirozeně. Byl jsem souzen Lidovým soudem jehož

jednání je veřejné a ona se o tom jistě dočetla v

novinách.“

19

„Dnes vám píše sem. To nemůže znamenat nic

jiného než že ví, že jste uprchl. Jak se to mohla

dozvědět?“

„Zřejmě jí to někdo řekl.“

„To by byl nebezpečný rozhovor. Kdo by se toho

odvážil?“

„Nezapomeňte, že Marie byla ve výzvědné službě.

Mimo mne znala mnoho lidí, kteří dělali stejnou práci.

Někdo kdo věděl, že jsme přátelé jí to možná řekl. Po

válce někteří agenti odešli do Ruska pracovat, jako jsem

to udělal já. Samozřejmě by se neodvážila zmínit se v

dopise o tom kdo jí řekl, že jsem volný.“

„Ze skutečnosti, že vám píše bych usuzoval, že má

pravděpodobně starosti.“

„Proč?“

„Když mají lidé potíže hledají přítele, někoho na

koho by se mohli spolehnout. Ona neměla nikoho; a tak

napsala vám.“

„O pomoc?“

„Ne nutně. Už jen z toho, že se s vámi spojí by

načerpala sílu. Mimo to co skutečně říká, když čteme

mezi řádky, objevíme jeden nebo dva jiné aspekty.“

„Jaké?“

„Žije v chudých i když ne přímo v bídných

podmínkách. Papír dopisu je levný. Píše starým perem a

inkoustem, který byl už skoro vyschlý.“

„O penězích se nezmiňuje.“

„To by sotva udělala. Kdyby se jí dařilo dobře,

napsala by to, aby vám ušetřila starosti.“

„To je asi pravda. Nenapadá mě jediný pramen

příjmů, z kterých by mohla žít. Když skončila válka jistě

o všechno přišla. Tak jako většina z nás. Ještě něco?“

20

„Není zdravá. Řekl bych, že další důvod, který ji

vedl k tomu aby napsala tento dopis byl ten, že je

nemocná a myslí si, že by mohla zemřít. Já tam cítím

spodní tón dopisu na rozloučenou. Všimněte si způsobu

jak říká, že by mě chtěla ještě jednou vidět. Proč jenom

ještě jednou? Jakoby naznačovala, že všechno končí.

Možná, že se mýlím, ale já si to vykládám jakoby měla

pocit, že je u konce svých sil.“

„Nepíše, že by byla nemocná.“

„Jistěže ne. Věděla, že by vás to zarmoutilo. Mohl

byste všeho nechat a spěchat za ní a přijít při tom třeba o

život. Já se domnívám, že kdyby byla zdravá a v

pořádku, že by to napsala.

Skutečnost, že se o tom nezmiňuje mluví sama za

sebe. Většinou, když si staří přátelé píší po dlouhé

přestávce, zdraví je hlavním námětem. Ale ona neříká

nic.“

„Obávám se, že máte pravdu. Teď, když jste to řekl,

musím připustit, že jsem uvažoval podobně.“ Von

Stalhein se podíval na hodinky. „Panebože! Jak ten čas

utíká, když jsem s vámi. Všichni už odešli a číšníci jsou

netrpěliví. Musíme jít.“ Vstal, dopis si dal do kapsy.

„Dobře,“ uzavřel. „I když oživovat minulost může být

pro vás bolestivé, myslel jsem si, že vás potěší dozvědět

se, že Marie ještě žije a stále na vás myslí.“

„Jsem rád, že jste mi to řekl,“ opáčil Biggles.

„Bolest už necítím. Když člověk přežije zranění, čas ho

zhojí, – anebo si na něj člověk prostě zvykne. Brzy se

opět sejdeme a pohovoříme o všem do větších

podrobností. Mezitím se nad vším můžeme vážně

zamyslet.“ Zaplatil účet.

21

„Spojím se s vámi,“ byla poslední von Stalheinova

slova, když se loučili na chodníku před restaurací.

22

OBVINĚNÍ A VYSVĚTLENÍ

2

Přestože důvod neznali, všichni v ústředí Letecké

policie Scotland Yardu si povšimli, jak zapůsobil na

Bigglese jeho rozhovor s von Stalheinem při oné večeři.

Biggles neřekl nic z toho o čem spolu hovořili. Byl

zamyšlený a mluvil jen tehdy, byl-li osloven a často

strávil spoustu času studiem map zemí střední Evropy.

Algy, Bertie a Ginger se dívali jeden na druhého,

krčili rameny, ale na nic se neptali. Několikrát již předtím

viděli svého velitele v takové náladě, jenže obvykle znali

důvod. Ale tentokrát jim Biggles ani náznakem nic

nevysvětlil.

Utekl nepříjemný týden. Naštěstí nedošlo k ničemu

co by narušilo běžný chod kanceláře; nebo bychom měli

říci, že naneštěstí, protože by to byla změna, která by

všechny přivedla na jiné myšlenky.

Ke konci druhého týdne, který nepřinesl nic nového

v Bigglesově chování, Algy už nemohl to napětí dále

snášet. Jako nejstarší ze tří policejních pilotů promluvil.

„Podívej se Bigglesi, už toho máme dost. Co s tebou

je?“ zeptal se přímo.

Biggles zdvihl hlavu od svého stolu, kde už hodinu

nebo snad ještě déle, byl hluboce ponořen v myšlenkách.

„Co by se mnou mělo být?“ zeptal se klidně.

„Ty to víš. Já ne. A proto se tě ptám.“

„Zapomeň na to. Pro tebe to nemá žádný význam.“

Bertie jim vpadl do řeči. „Ale podívej se, starý

brachu, takhle už dál nemůžeme. Jestli se nezhroutíš

23

nervově ty, zhroutíme se my. To bychom mohli zrovna

tak pracovat v nějaké zpropadené márnici.“

„Je to čistě osobní záležitost,“ bránil se Biggles.

„Houby s octem! Co trápí tebe, trápí i nás všechny.

A ty to dobře víš.“

„To mě mrzí.“

Ale Algy se nenechal jen tak odradit. „Tahle

pohřební nálada začala po tom co jsi večeřel s von

Stalheinem, není tomu tak?“

„Ale je.“

„Je to kvůli něčemu co ti řekl.“

„Máš pravdu.“

„Tak ven s tím ať si ulevíš.“

„To se lehko řekne.“

„Chováš se jako bys čekal, že se něco přihodí.“

„To jsi uhodl.“

„O co jde?“

„Erich mi řekl, že se se mnou spojí v jisté věci. Od

té doby se neozval.“

„A co je to ta jistá věc,“ pokračoval Algy. „Něco co

se stalo už dávno.“

„Jak dávno?“

„Za starých časů 266. eskadry.“

„Ve Francii?“

„Ano.“

„Byl jsem tam tehdy?“

„Byl.“

Algy asi minutu přemýšlel. „Má to snad něco

společného s tou krásnou německou špiónkou se kterou

jsi se zapletl? Jak se jen jmenovala – Marie nebo tak

nějak.“

Biggles přikývl.

24

„Krásná špiónka?“ zeptal se Bertie. „O tom nic

nevím.“

„To bylo před tím než jsi k nám přišel,“ řekl mu

Algy. „Biggles se do té dívky zamiloval a vyklubala se z

ni německá agentka.“

Bertie se díval nevěřícně. „Dívka. To ne! Tomu

nemohu věřit.“

„Je to pravda. Nikdy o tom nemluvíme,“ upozornil

ho Algy.

„Ať se propadnu! To je ale překvapení.“

„Uklidni se,“ požádal ho ostře Biggles. „Takovým

zelenáčům jako jsi ty se to může zdát zábavné, ale tehdy

to bylo všechno – jenom ne veselé.“

Algy pokračoval tiše a vážně. „Mám pravdu, když se

domnívám, že ti von Stalhein přinesl o ní zprávy?“

„Máš.“

„Zemřela?“

„Ne.“

„Tak proč probouzet něco co už bylo zapomenuto?“

„Kdo říká, že to bylo zapomenuto?“

„No – tedy – myslel jsem si to.“

„Mýlíš se. Nikdy jsem nezapomněl.“

„Povězte mi o tom,“ zaprosil Bertie.

Algy se podíval na Bigglese. „Dovolíš, abych mu to

řekl?“

Biggles si povzdechl. „Prosím, můžeš. Ale stručně.“

Algy vyprávěl v kostce co se tehdy dávno přihodilo.

„Doufám, že jste teď všichni spokojeni,“ řekl

Biggles chladně, když Algy domluvil.

„Nemáš důvod být naštvaný, starý brachu,“

protestoval Bertie. „Víš dobře, že jsme naprosto na tvé

straně.“

25

Algy se opět ozval. „Co se přihodilo, že ti to

vyrazilo duši z těla?“

„Chtěla by tady žít.“

„To je v pořádku. Ať přijede, budeme všichni přáteli

a věci se vrátí do normálních kolejí.“

„Von Stalhein i já se domníváme, že to stěží půjde.“

„Proč ne?“

„Žije bohužel na špatné straně železné opony.“

„No, to ještě chybělo! Tak takhle to je. Kde žije

přesně – ve Východním Německu?“

„Ne. V Československu. Přesněji v Čechách.“

„K čertu! Snad neuvažuješ o tom tam jet a dostat ji

odtamtud?“

„Vážně zatím ne.“

Bertie se znovu ozval. „Ale poslyšte, proč se máme

všichni tak vzrušovat kvůli špiónce, která si tě otočila

okolo prstu – a pak tě prostě pustila k vodě, řekl bych k

hluboké vodě – jestli víš co tím míním?“

„Marie Janisová dělala to nejlepší co mohla pro svou

stranu, stejně jako jsme dělali my – a děláme dál, když už

je o tom řeč,“ opáčil Biggles. „Von Stalhein rovněž.

Prostě není co namítat co se týče tohoto skóre.“

„Aha. V lásce a ve válce je všechno dovoleno, jak se

říká.“

„Válka už skončila.“

„Ale láska ne, že?“

Biggles neodpověděl.

„Podniká von Stalhein něco, aby sem Marii dostal?“

zeptal se Algy.

„Pokud vím ne. Řekl, že se se mnou spojí, abychom

probrali možnosti. To už je čtrnáct dní. Vůbec se

neozval.“

26

„Jestli ti to dělá takové starosti tak proč za ním

nezajít a přestat si drásat nervy – a naše taky.“

„Uvažoval jsem o tom, ale myslel jsem, že bude

lepší nechat to na něm. Marie psala jemu, ne mně. Nechci

se vnucovat.“

„Mohl se dostat do nějakých potíží?“

„Sotva. V poslední době se věci zklidnily.“

„Tak tedy proč váhat, pojďme do jeho bytu a

zjistěme co s ním je.“

„Souhlasím, myslím že nadešel čas to udělat.“

Biggles vstal. „Zajdu tam hned. Už mám toho napětí

dost.“

„Chceš aby někdo z nás šel s tebou?“

„Ne, díky. Půjdu sám. Nezdržím se dlouho.“ Biggles

si nasadil klobouk a vyrazil.

Když se za ním zavřely dveře, Ginger řekl Algymu:

„Byl opravdu do toho děvčete zamilován?“

„Podle toho co vidím, pořád ještě je,“ odpověděl

ponuře Algy.

Biggles neztrácel čas. Vzal si taxík k bloku

činžovních domů v Kensingtonu, kde měl von Stalhein

byt a zanedlouho už klepal na jeho dveře.

Žádná odpověď.

Zaklepal znovu, silně.

Stále nic.

„To jsem já, Bigglesworth,“ zavolal; věděl, že je von

Stalhein opatrný, má-li otevřít někomu neznámému, a že

k tomu má opravdu důvody.

Za dveřmi bylo ticho. Zmáčknul kliku. Bylo

zamčeno.

Zamyšleně se obrátil a sešel do přízemí. Zastihl tam

domovníka, který uklízel. „Jsem přítelem pána, který žije

27

v čísle 21,“ prohlásil, „nemohu se doklepat. Nevíte jestli

neodešel?“

„Myslíte toho cizince?“

„Ano, toho.“

„Nejspíš odejel.“

„Vypověděl nájemní smlouvu?“

„Ne, ale odřekl ranní noviny a mléko. Odejel možná

na dovolenou.“

„Nevíte zda ho někdo navštívil?“

„Pokud já vím tak ne.“

„Neřekl vám nic o tom, že by odjížděl a kdy se

vrátí?“

„Ne. Já ho vídal zřídka. Příjemný pán. Tichý.

Uzavřený.“

„Ano. A děkuji vám.“ Biggles vyšel z domu. Asi

minutu zůstal stát na chodníku a zvažoval co se právě

dozvěděl. Byl zmatený. Von Stalhein byl registrovaný

cizinec a jako takový musel hlásit na úřadě každou

změnu pobytu. To se dalo snadno ověřit.

28

29

Vzal si opět taxík a rozejel se na ministerstvo vnitra,

kde se v příslušném oddělení vykázal svým policejním

průkazem a položil několik otázek týkajících se von

Stalheina. Nechali ho chvíli čekat, ale když přišel

důstojník z informačního oddělení, dozvěděl se Biggles

vše co potřeboval. Von Stalhein bydliště nezměnil.

Zůstával na stejné adrese, ale před deseti dny požádal o

povolení k cestě do ciziny a dostal ho.

„Uvedl nějaké důvody proč chce jet?“

„Navštívit nemocnou příbuznou.“

„Kde?“

„V Rakousku.“

„Měl pas?“

„Ano.

Německý,

samozřejmě.

Byl

vydán

Německým zastupitelským úřadem v Londýně. Od nás

dostal doklad, kdyby byl dotazován imigračními

úředníky při návratu do země.“

„Takže se chtěl vrátit?“

„Ano.“

„Řekl jak dlouho se zdrží mimo Anglii?“ Úředník

nahlédl do složky. „Dva až tři týdny.“

„Děkuji. To jsem chtěl vědět.“

Biggles vyšel ven a vzal si taxík zpátky do Scotland

Yardu.

„Tak co?“ optal se Algy. „Viděl jsi ho?“

„Ne. Nebyl doma.“

„Ty jsi na něho nepočkal?“

Biggles dosedl těžce do židle. „Odejel do ciziny. Byl

jsem na ministerstvu vnitra. Dostal povolení k návštěvě

nemocné příbuzné v Rakousku.“

„Věříš tomu?“

30

„Ne. Je možné, že odejel do Rakouska, jen proto, že

nechtěl jet do Československa přes Východní Německo.“

„Takže si myslíš, že se vydal tam?“

„Kam jinam?“

„Doufá, že najde Marii Janisovou.“

„Nevidím žádný jiný důvod proč by měl tak rychle

zmizet do ciziny právě teď.“

„Aniž by ti to napřed řekl!“ dodal Bertie. „Je to

trochu podivné, nezdá se ti?“

„Věděl, že to bude riskantní záležitost a tak se

rozhodl odjet sám.“

„Myslíš proto, aby ses nedostal do maléru?“

„Já to tak vidím.“

„A co máš v úmyslu podniknout?“

„Zatím nic. Mohl bych nadělat víc škody než užitku,

kdybych se do toho vrhl. Možná, že nebude ani třeba,

abych se do čehokoliv pouštěl. Erich může Marii najít a

přivézt ji sem. Neptejte se mě jak. Celá ta záležitost je

neuvěřitelně komplikovaná – peníze, doklady… ale jako

zkušený tajný agent jistě tohle všechno zváží. Je tu jedna

věc: nezůstane v cizině déle než bude absolutně nutné. Je

už pryč asi týden. Nevrátí-li se do čtrnácti dnů, začnu se

ptát, jestli se vrátí vůbec.“

„Můžeš se vsadit, že jestli ho objeví, postarají se o

to, aby se už nevrátil,“ prohlásil Ginger. „Tentokrát to

nebude Sachalin. Bude to popravčí četa.“

„A to by byl konec chudáka starého Ericha,“ vložil

se Bertie. „No, alespoň víme na čem jsme a to by mělo

trochu pročistit vzduch – jestli mi rozumíte.“

„Ještě okamžik,“ namítl Algy a díval se na Bigglese

s podezřením. „Proberme si to dřív, než si řekneme, že

víme jak věci vypadají. Soudím, že odjel-li von Stalhein

31

do Československa, může se přihodit jedna z dvou věcí.

Buď se vůbec nevrátí, nebo se vrátí s onou dámou.

Kdyby se nevrátil – byl by to jeho konec. Vrátí-li se s

Marií Janisovou, co podnikneš?“

Biggles se zamračil. „Proč bych měl kvůli tomu

cokoliv podnikat?“

„Což kdybychom s tím počkali až k tomu dojde.“

„O tom právě přemýšlím.“

„Neuvažuješ snad náhodou pokračovat tam, kde jsi

skončil ve Francii? Máme právo to vědět.“

„To snad je moje věc!“

„Promiň, omlouvám se. A nyní druhá možnost. Co

podnikneš jestliže se von Stalhein nevrátí?“

„Je to zkušený agent. Je-li to v lidských silách, vrátí

se.“

„To vím. Nevyhýbej se odpovědi. Uvažuješ o tom

vydat se ho do Československa hledat?“

„Je možné, že bych se o to pokusil.“

Algy zamručel a zdvihl ruce v gestu zoufalství.

„Toho jsem se bál. Teď už vím, že jsi se vlastně

rozhodl.“

„Nemusíš se kvůli tomu tak rozčilovat,“ odpověděl

Biggles chladně. „Neříkal jsem ti, abys jel se mnou.“

„Je to holé šílenství, jak se chceš do Československa

dostat – a potom zase ven? To je to o čem jsi přemýšlel

posledních čtrnáct dní?“

„Rozebíral jsem různé možnosti,“ připustil Biggles.

„Kapitán ti nepovolí odjet.“

„Nebudu ho žádat o povolení. Mohu zažádat o

dovolenou. Na té jsem volný a mohu dělat co chci.“

„Uvažuješ-li o tom použít vládního letadla pro

osobní podnik …“

32

„Tak hloupý přece nejsem. Kdybych potřeboval

letadlo nevidím důvodu proč bych si ho nemohl koupit.“

„A skončil bys ve frontě na státní finanční podporu.“

„Určitě bych k tobě nepřišel žebrat.“

Bertie vpadl do rozhovoru. „Tak tedy, hoši, dejte si

pohov. Nemusí vám stoupat krev do hlavy kvůli něčemu

co se také vůbec nemusí stát.“

„To jsem se právě snažil Algymu vysvětlit,“

protestoval Biggles.

„Dobrá, dobrá. Podívejme se jen tak pro zajímavost

na atlas a zkusme si udělat představu o tom, kam se vydal

Erich strčit krk do oprátky.“

„Teď by měl být někde v Čechách.“

„Předpokládám, že jsi se už našprtal všechny

informace o té zemi,“ usoudil Algy.

„To jsem udělal – pro případ.“

„Co je to za zemi?“

„Především hory a údolí. A celá je také horami

ohraničená.“

„Rozkošné místo k přistání mimo letiště a ve tmě.“

„Země je bohatá na lesy.“

„Ha, ha. To zní ještě líp.“ Algy byl nepokrytě

sarkastický.

„Neříkal jsem nic o nějakém přistání za tmy.“

„Jak jinak se chceš dostat přes hranice? Železná

opona možná začíná trochu rezavět, ale je tam pořád.“

„A co si tak obléci svůj nejlepší oblek, koupit si

pěknou jízdenku na vlak, nebo letenku a cestovat jako

tradiční anglický turista. Třeba jako obchodní cestující,“

řekl s úsměvem Biggles.

„Který prodává co?“

33

„Neprodává. Kupuje. Je na čase abyste si uvědomili,

že kupující jsou vždycky vítanější než prodávající.“

„Dobře. A co bys kupoval?“

„Sklo. V Čechách se totiž vyrábějí nádherné

skleněné věci. Už jsem si zjistil, že jedna taková továrna

je v Mýtovicích, městě nedaleko kterého rodina Janisů

žila – podle von Stalheina – po celá staletí. Tady je to

místo. Podívejte se.“ Biggles otevřel atlas.

34

STOPA

3

Uběhlo několik dní. Pak týden. Deset dní. Biggles

prohlížel netrpělivě poštu, ale od von Stalheina

nepřicházelo ani slůvko. Chodil často do domu, kde von

Stalhein bydlel, ale jen aby se od domovníka opětovně

dozvěděl, že von Stalhein se nevrátil. Nicméně teď, když

už problém byl předmětem všeobecné konverzace a

ovzduší opět dýchatelné, byl i Biggles zase více ve své

kůži.

„Kdyby se Erich mohl vrátit, byl by už touto dobou

zpátky, nebo bys od něho dostal nějakou zprávu,“

poznamenal Ginger jednoho rána. Usedali právě ke

snídani. Jako obvykle se hovor stočil na von Stalheinovu

nepřítomnost, která se stále prodlužovala.

„A jestliže on, vyškolený agent, hovořící plyně pěti

jazyky by si v takové situaci neuměl poradit, co by mohl

zmoci kterýkoliv z nás,“ řekl Algy.

„Třeba se už nechce do Anglie vrátit,“ řekl Ginger.

„V tom případě neměl důvod zmizet aniž by mi řekl,

že odjíždí,“ odpověděl Biggles briskně.

„Mohl změnit názor po tom co tam dorazil. Nalezl

možná Marii, vzali se a nadobro se usadili.“

„Jak Ericha znám, byl by si našel cestu jak mi dát

vědět,“ namítl Biggles.

„Co vlastně sledujete? Chcete mě odradit od toho,

abych šel hledat Marii, chcete tvrdit, že když ji nemohl

najít on ani já nebudu mít žádnou šanci?“

35

„Po pravdě ano. Člověk s německým jménem v pase

by neměl mít potíže při cestování po Východní Evropě;

zatím co každý úředník si prohlédne dvakrát jméno jako

je Bigglesworth,“ odpověděl Algy.

„Nejsem si zcela jist, že máš v tomhle pravdu.“

„Musíte si uvědomit, že Němci tam jsou sotva

oblíbení po ukrutnostech, které nacisté napáchali v té

zemi za poslední války. Von Stalhein si je jistě toho

vědom. Pokud se nemýlím to, že je Němec, mu věci

vůbec neusnadní.“

„Není Marie Němka?“ zeptal se Algy.

„Je. To je to co nemohl Erich pochopit. Domnívá se,

že jediný důvod proč se tam vrátila, byl že její rodina žila

v Čechách po staletí.“

„Jaká je česká měna?“ zeptal se Bertie. „Zjistil jsi

to?“

„Samozřejmě. Základní jednotka je koruna, anglicky

crown. Jedna naše libra je asi dvě stě korun. Získat české

peníze tady by mohl být problém, ale nemělo by to být

tak těžké ve Švýcarsku nebo v Rakousku. Mimochodem

Československo nyní sousedí s Německem, Rakouskem,

Polskem a Maďarskem. Ale nijak tam nespěchám. Dám

Erichovi ještě pár dnů.“

„A co potom jestli se nevrátí, anebo o něm nic

neuslyšíš?“

„Začnu vážně uvažovat o tom, že budu hledat

Marii.“

„Dobře. Dělej jak myslíš,“ povzdechl Algy.

„Něco mě napadlo,“ oznámil rozzářeně Bertie.

„Povídej,“ vybídl ho Biggles.

„Jestli by někdo měl dostat v Mýtovicích kudlou do

zad tak bych to měl být já.“

36

„Proč ty? Marie pro tebe nic neznamená. Vždyť ji

ani neznáš.“

„Ani ty ji nepoznáš, starý brachu, po všech těch

letech, natolik znám život. Jak říká Algy, jméno

Bigglesworth by mohlo být povědomé. Moje ne.“

„Nerozumím ti.“

„Prostě, aniž bych si chtěl lichotit, můj civilní pas by

přece jen asi vyvolal určitou uctivou pozornost. Chci říci,

že je na něm můj titul. Lord Lissie, Chedcombe Manor.

Zaměstnání, džentlmen – a všechny ty nesmysly, jistě víš

co tím myslím.“

Ginger se zakřenil. „Na tom něco je.“

„Co bys podnikl?“ zeptal se Biggles Bertieho.

„Vzal si auto a udělal si turistický výlet do Čech.“

„A hledal bys Marii?“

„Nejdřív pěkné velké pole u Mýtovic, kde by mohlo

letadlo hladce přistát.“

„Čí letadlo?“

„Tvoje, přece.“

„Proč právě letadlo?“

„Je jasné, že snažit se dostat Marii ze země normální

dopravou by narazilo na překážky. Možná, že nemá

vůbec pas. Kdyby totiž byly její papíry v pořádku, mohla

by sem přijet bez jakékoliv naší pomoci. Můj návrh:

najdu pole, vyhledám Marii a řeknu jí kde pole je a

dohodnu s ní den, kdy tě tam má čekat. Pak bych se vrátil

domů a vyznačil vhodné pole k přistání na tvé mapě.

Potom už by nezbývalo než se tam s letadlem dostat a

odletět s ní. Co tomu říkáš?“

„Velice důmyslné a tak jak jsi to předložil krásné a

jednoduché. Mohlo by to vyjít. Ale proč bys měl

nasazovat krk v něčem co se tě opravdu netýká?“

37

„Starý brachu, vždyť je to úplně jinak. Nemůžeme se

po zbytek života dívat na to, jak teskníš po Marii. Čím

dřív ji sem dostaneme, tím líp pro nás pro všechny. To je

můj názor. Co vy hoši, souhlasíte se mnou?“ Bertie se

rozhlédl po ostatních zda se k němu připojí.

Přikývli na souhlas, ale bez nadšení.

„Byl bych rád kdybyste si přestali myslet, že se

užírám,“ řekl Biggles kriticky. „To všechno skončilo už

dávno.“

„Tak proč je okolo toho tolik povyku?“ zeptal se

Algy.

„Je to prostě proto, že nejsem nadšen myšlenkou, že

můj přítel je možná nemocný, že snad dokonce umírá,

osamocen, ve špatných podmínkách.“

„Nazýváš Marii Janisovou přítelem?“

„Berte to tak. Během let jsem poznal mnoho lidí.

Většina z nich pro mne nic neznamenala. Jiní hráli v

mém životě významnou úlohu. Marie byla jedna z nich.

Von Stalhein je další. Možná, že si lichotím, ale myslím

si, že jim na mně záleží. V tomhle zmateném světě by

takoví lidé měli při sobě držet, když život vypadá ponuře.

Jen si vzpomeňte, že kdysi Marie, přestože byla z řad

nepřátel, riskovala svůj život, aby zachránila můj. Jestliže

nechápete co cítím, když na to myslím – nemám vám to

za zlé. Víc už o tom neřeknu, jen ještě to, že nečekám, že

by se kdokoliv z vás zúčastnil něčeho co je naprosto

moje osobní záležitost.“

„Nevzpomínám si, že by ti byl von Stalhein kdy

zachránil život,“ poznamenal Algy.

„Byly chvíle, kdy mě mohl zabít. Byly naopak

chvíle, kdy jsem mohl zabít já jeho. Ani jeden z nás

38

nestiskl kohoutek. Neptejte se mě proč. Nejsem

psycholog.“

Bertie se nechtěl vzdát. „Ale podívej se, starý

brachu, tvoje osobní záležitosti jsou také naše záležitosti

a tak jsem pro podívat se pěkně zblízka na Čechy.“

„To můžeš, ale nepojedeš sám,“ prohlásil Biggles

rozhodně. „To probereme později. Teď půjdeme raději

do kanceláře. Gingere doběhni se podívat jestli už přišla

pošta.“

Ginger se vrátil se třemi dopisy. „Nic zajímavého,“

řekl. „Pohlednice pro Algyho.“ A podal ji adresátovi.

Algy se na ni podíval. Pak zpozorněl. Obrátil ji.

„Počkej vteřinu,“ řekl Bigglesovi, který si nasazoval

klobouk. „Měl by ses na ni podívat.“

Biggles se vrátil, ruku nataženou pro pohlednici.

„Od koho je?“

„Pokud se nemýlím, je od von Stalheina.“

Bigglesův výraz se změnil. „Adresovaná tobě!“

Algy se usmál. „Algy Lacey Esq. Prostě je to tak.

Podívej se na obrázek na přední straně.“

Biggles se na něj rychle podíval. Odhodil klobouk,

vrátil se ke stolu a položil na něj pohlednici. „Mýtovice,“

vydechl, když si přečetl název města. Otočil pohlednici.

Víno je zde vynikající, četl pomalu. „Co to k čertu

znamená? Není tu adresa.“

„Myslím si, že nebylo třeba žádnou udávat,“ řekl

Algy. „Předpokládám, že je na obrázku.“

Biggles pohlednici znovu otočil a ostatní se nad ním

sklonili.

Byla to levná pohlednice, taková jaké se vyrábějí ve

velkém množství pro turisty. Byla na ni zobrazena

typická středoevropská ulice. Vpředu v rohu byla

39

nápadná velká černobílá budova, zřejmě stará, s velkým

nápisem: VINÁRNA SAVOY. Jinak tam nebylo nic

neobvyklého co by připoutalo pozornost.

„Je určitě od von Stalheina,“ vydechl Biggles.

„Nemůže být od nikoho jiného.“

„Proč nemohl být trochu výmluvnější,“ postěžoval si

Ginger. „Víno je zde vynikající! Jak tomu máme

rozumět?“

„Zřejmě se neodvážil říci víc. Ale zachovej klid.

Chce to pořádně se nad tím zamyslet. Říká, že víno je

vynikající. To může znamenat víc věcí. Například, že je

nebo byl v Mýtovicích, že je nebo byl živ a v pořádku,

jinak by nemohl tohle napsat. Také: jsem nebo někdy

chodím do vinárny Savoy.“

„Proč tu pohlednici poslal mně?“ uvažoval Algy.

„Nechtěl použít moje jméno, které jak už Bertie řekl,

by mohlo znít někomu povědomě, kdyby pohlednici

viděl. Byl si jistý, že mi pohlednici ukážeš.

Nezapomeňte, že byla odeslána ze země ovládané

komunisty.

Pošta

může

být

cenzurována

a

pravděpodobně také je. Řekl bych, že tato pohlednice

měla za účel připoutat pozornost na tu vinárnu. Ty řeči o

víně jsou nic neříkající, ale naznačují, že to místo stojí za

návštěvu.“

„Proč vůbec psal?“ zeptal se Ginger. „Po tom co

zmizel aniž by ti řekl, že odjíždí…“

„Tušil, že uhodnu kam se vydal,“ vpadl mu do řeči

Biggles. „Věděl také, že po nějakém čase si o něho začnu

dělat starosti. Tímhle způsobem mě chtěl prostě uklidnit,

sdělit mi, že se dostal do Mýtovic a že je všechno v

pořádku.“

40

„Nebo naopak,“ řekl Algy s trochou cynismu,

„napsal ti to, aby ti dal vědět, že má problémy a že by

přivítal tvoji pomoc.“

„I to je možné.“

„Vsadil bych se, že se dostal do potíží a tahle

pohlednice nechce říct nic jiného, než že uvízl ve

slavných Čechách. A nyní čeká na tebe, abys v tom něco

udělal,“ dodal Bertie.

Biggles pokrčil rameny. „Jestli je ve svízelné situaci

musí to být vážné. Pokud se týče této pohlednice,

můžeme si být jisti, že udělal a řekl tolik, co se mohl

odvážit.“

Algy navázal: „Ano, tak to je. A teď přichází ta

velká otázka, co dál?“

„Zajdu za kapitánem a požádám ho o dva nebo tři

týdny dovolené.“

„Abys mohl jet do Československa.“

„To mu neřeknu. Ale nemějte obavy. Rozhodně

nemám v úmyslu se vrhnout hlavou proti zdi. Počkám

pár dní zda se neobjeví něco nového. Může se vrátit zpět.

Tak jako tak přípravy nezbytné pro cestu do Mýtovic

chvíli potrvají.“

„Pojedeš vlakem?“

„Uvidím.“

„A co já?“ zeptal se Bertie zklamaně.

„Však se na vás dostane, Vaše Lordstvo,“ odpověděl

Biggles.

Všichni se rozesmáli.

Biggles se podíval na hodinky a vstal. „To prozatím

stačí. Už je nejvyšší čas abychom šli do práce.“

41

NOC V ČECHÁCH

4

„Tak jsme tady, starý brachu, ať se děje co se děje,“

řekl radostně Bertie a rozbaloval své zavazadlo v pokoji

Hotelu Grand odkud byla vidět hlavní ulice města.

„Nedělej si žádné starosti. Zatím to jde.“

„Byl bych rád kdyby to tak opravdu bylo,“

odpověděl Biggles. „A proč vlastně ne? Vypadáme přece

jako opravdoví turisté, kteří jsou přichystáni utratit

peníze.“ Popošel k Bertiemu a zašeptal. „Pozor na to co

říkáš. Nezapomeň kde jsme. Může tu být někde

zabudované odposlouchávání.“

Jak poznamenal Bertie, cesta proběhla bez

problémů. Byla dokonce příjemná. Vlak, kterým

cestovali projížděl překrásnou scenérií, zejména po tom

co překročili hranice Čech. Konečně jednou viděli novou

zemi z přízemní polohy.

Pravidelná letecká dopravní linka je dopravila až do

Švýcar, kde si proměnili cestovní šeky za měnu, kterou

měli vbrzku potřebovat. A pak oba, Bertie i Biggles,

který to stále považoval za nejlepší cestu, nastoupili do

vlaku směřujícího přes Rakousko do Československa až

dorazili do Mýtovic. Nikdo se je nesnažil zastavit nebo

jim položit ty nepříjemné otázky, na které byli

připraveni. Pohraničník při posledním přejezdu hranice

důkladně prostudoval jejich pasy i víza a vrátil jim je se

zkoumavým pohledem na jejich tváře. Ať už si ale myslel

cokoliv, neřekl nic.

42

Jak potom poznamenal Biggles, proč by je neměli

považovat za obyčejné turisty? Neporušili žádný zákon,

žádné nařízení, neprovedli nic špatného. Jejich záměry

nebyly zločinné; a nebyly namířeny proti vládě země,

vůči které neměli žádné nepřátelské pocity. Bylo

samozřejmě nepopiratelné, že měli tajný důvod, který je

do země přivedl, ale protože se vlastně jednalo pouze o to

navštívit starou přítelkyni, nebo jí pomoci, sotva to

mohlo být považováno za ohrožení bezpečnosti státu

nebo jeho lidu. Nicméně Biggles nemohl předvídat jak se

věci vyvinou a proto takto hodnotil situaci pouze ve

chvíli jejich příjezdu. Cestovali se svými civilními pasy a

Bigglesworthovo jméno jim dělalo starosti. Ze strany

českých občanů nečekal žádné potíže, ale nebyl si jist

úřady a policií. Věděl dobře, že by měly všechny důvody

k tomu zacházet s ním s podezřením a zejména pro

rozvědku by nebylo nijak složité spojit jeho jméno s

útěkem von Stalheina z ostrova Sachalinu.3

Pro jistotu s sebou měli dopis, který potvrzoval, že

jsou

zástupci

londýnského

obchodního

domu

specializovaného na vysoce kvalitní skleněné zboží.

Zatím se nevyskytla nutnost tento dopis předkládat.

Nedávná

obchodní

dohoda

mezi

Británií

a

Československem dokonce umožnila Bigglesovi obdržet

na ministerstvu obchodu povolení ke koupi vzorků za

celkovou sumu 100 liber. Vezl si ho v kapse.

To bylo všechno a myslel si, že to postačí. Pokud to

bude možné zůstanou dobrými počestnými turisty.

Předpokládal, že by mohli být sledováni, alespoň po tu

dobu než se úřady přesvědčí, že jsou skutečně tím za co

se vydávají.

3 Viz Biggles zakopává válečnou sekyru

43

Na nádraží se Biggles zeptal taxikáře, je-li ve městě

nějaký dobrý hotel. Doporučil jim Hotel Grand, který

byl, jak se ukázalo, největší. Dovezl je před hotel. Byli

přijati zdvořile. Biggles upozornil Bertieho na nápis na

stěně: hotel zavíral v jednu hodinu po půlnoci. Potom

bylo třeba zazvonit na nočního vrátného.

Dorazili v šest večer a protože bylo celkem příliš

brzy na výzvědnou návštěvu vinárny Savoy, rozhodli se,

že se vykoupají, což po dlouhé cestě potřebovali a že se

najedí než vyrazí.

První co chtěli zjistit byl přirozeně pravý důvod von

Stalheinova záhadného vzkazu. Nemělo smysl podnikat

cokoliv, dokud toto nerozluští. Navštíví samozřejmě

dříve či později místní sklářskou továrnu, aby potvrdili,

že své podnikání myslí vážně.

Bylo deset hodin večer a noc tmavá, bezměsíčná,

když vyšli ven a bez obtíží nalezli svůj cíl, vinárnu

Savoy. Byla asi sto metrů od hotelu a vypadala – jak

Bertie celkem zbytečně poznamenal – úplně stejně jako

na pohlednici.

Vstoupili a ocitli se v typické vinárně, jakých je ve

střední Evropě spousta. Velká místnost plná tabákového

kouře, hustě obsazená stálými hosty, kteří pili především

pivo a víno. Hučel hovor, zdálo se, že jsou všichni v

dobré náladě.

V jednom koutě vyhrával malý orchestr, piano,

housle, kytara a harmonika. Občas zazněly útržky písně;

to se zákazníci připojili, když orchestr hrál populární kus.

Biggles zamířil k malému neobsazenému stolku.

Bertiemu řekl tiše, když přistoupila číšnice: „Tak teď se

podíváme jak dobré to víno je.“ Objednal víno, nejlepší,

které měli. Žena se vrátila s lahví s dlouhým hrdlem a

44

dvěma sklenkami, do kterých víno nalila. Počkala, až

nápoj ochutnají a usmála se. Bertie mrkl a naznačil

gestem, že je spokojen. Když číšnice odešla, Biggles

podotkl, že von Stalhein měl pravdu, když napsal, že

víno ve vinárně Savoy je vynikající. „Jeho ale nevidím,“

dodal a rozhlížel se okolo.

Chvilku hovořili, usrkávali nápoj, pozorovali

všechno dění okolo, zejména nové příchozí. Více lidí

přicházelo než odcházelo, místnost se stávala přeplněnou

a hluk byl stále větší. Harmonikář občas vstal a procházel

mezi stoly a hrál sólové kousky. Dostával za to spropitné

a někdy napít.

Pak přišla řada na houslistu. Hrál na svůj nástroj a

pohyboval se pomalu mezi hosty, a zvolna se blížil ke

stolu, kde Biggles a Bertie kouřili a pomalu upíjeli ze

svých číší. Byl to štíhlý vysoký člověk s dlouhými vlasy,

které mu již šedly, a měl licousy, které přecházely do

strniska bradky.

„Řekl bych, že teď zahraje nám,“ konstatoval Bertie.

„Možná, že se mýlím, ale mám dojem, že se na nás chce

zblízka podívat. Několikrát jsem si povšiml, že se dívá

naším směrem.“

Měl pravdu. Houslista stále hrál a pomalu si razil

cestu přeplněnou vinárnou. Zastavil se u jejich stolu a

zahrál jim. Jelikož to byla běžná věc, nikdo tomu

nevěnoval pozornost.

Biggles vyndal z kapsy nějaké drobné a když je

houslistovi podával podíval se mu přímo do obličeje.

Setkal se s tvrdým pohledem ocelově šedých očí. Na

chvíli ztratil dech, takový to byl šok. Byl to von Stalhein.

Hudebník dohrál svůj kousek a uklonil se a velmi

tiše řekl: „Ve dvanáct na dvoře u pánských toalet. Buďte

45

opatrní. Někdo vás může sledovat.“ A pak odstoupil od

stolu, začal znovu hrát a pomalu se vracel k orchestru.

„Co říkal?“ zeptal se Bertie. „Kvůli hluku jsem mu

nerozuměl. Mluvil anglicky, nebo se mi to jen zdálo?“

„Mluvil anglicky. Nepoznal jsi kdo to je?“

„Ne. Měl bych?“

„Von Stalhein.“

Bertie vykulil oči. „To není možné!“

„Je.“

„No tohle! Krve by se ve mně nedořezal. Co říkal?“

Biggles zopakoval sdělení, slovo od slova.

„Považujme to za schůzku.“

„Ale proč to utajení?“

„Za hodinu bychom měli vědět víc. Myslím, že

končí o půlnoci. Pak se s námi bude moci setkat. Teď

nám nezbývá než čekat.“

„Myslel jsem si, že bychom se tu s ním mohli setkat,

ale nečekal jsem převlek za houslistu,“ řekl Bertie.

„Má pro to jistě důvod. Erich tu nehraje pro legraci.

Měj oči otevřené, kdyby se o nás někdo zajímal.“

Čas ubíhal pomalu, ale nakonec čekání skončilo

úderem půlnoci, jak Biggles předpokládal Hudebníci

zahráli poslední kousek, pak vstali, uklonili se a odešli.

„Tak a je to,“ řekl Biggles a dopil víno.

„Nepospíchej. Chovej se přirozeně.“

Pomalu se zvedli.

Východ na dvůr našli snadno. Prošli klenutým

průchodem a ocitli se na velkém otevřeném dvoře kde

parkovalo několik automobilů. Po delší straně dvora stálo

dvoupatrové stavení s několika přízemními vchody.

Jediná žárovka na konci průchodu svítila spoře, ale

dostatečně osvětlovala dvůr. Dva muži, kteří vyšli ven s

46

nimi mířili k pánským toaletám, o kterých se zmínil von

Stalhein. Zakrátko je opustili.

Jen co zmizeli, Biggles přehlédl rychle situaci. Pak

se oba přitiskli do rohu dveří odkud bylo možno vidět a

být neviděn. Silný pach kůže nasvědčoval tomu, že v

místnosti za nimi jsou uloženy koňské postroje.

Minuty ubíhaly. Pak z průchodu vyšla vysoká

postava muže, který lehce kulhal. Nebylo pochyb, byl to

von Stalhein. Stále oblečen v obleku ve kterém hrál, šel

pomalu a rozhlížel se.

Tiché Bigglesovo zapísknutí ho upozornilo na jejich

přítomnost.

Von Stalhein mluvil rychle. „Nebylo by bezpečné

tady hovořit. Pojďte do mého pokoje. Druhé dveře

vpravo. Nahoru po schodech a pak první nalevo. Počkejte

až rozsvítím. Odtud to uvidíte. Kdyby byl někdo na dvoře

tak počkejte až odejde.“

Von Stalhein odešel do přítmí. V zámku zaskřípal

klíč a von Stalhein jim zmizel z očí.

Biggles položil ruku Bertiemu na paži, aby se

nehýbal a zůstal stát.

Vteřiny míjely. Pak tak tiše, jakoby obláček přelétl

tvář měsíce se vynořila při zdi podsaditá postava muže.

Zastavil se, rozhlížel a naslouchal. Pak pokračoval

pomalu v chůzi. Obešel celý dvůr a vrátil se k podchodu.

Široký pruh světla prořízl oblohu z jednoho pokoje v

patře. Na to muž asi čekal. Znamenalo to, že von Stalhein

je doma a neznámý se otočil a vyšel průchodem do ulice.

Biggles si nebyl situací zcela jist, raději ještě celých pět

minut čekal a nespouštěl oči z klenutého vchodu.

Pak zašeptal: „Myslím, že je pryč, Erich měl pravdu.

Sledují ho. Je dobře, že to víme. Teď už za ním můžeme.

47

Potichu. Drž se při zdi. Zastav se, kdybys něco viděl

nebo slyšel.“

„Jestli nás ten chlapík zahlédl jít na dvůr tak jistě ví,

že tu ještě někde jsme,“ zašeptal Bertie.

„Pochybuji. Sledoval Ericha; musel počkat až vyjde

z vinárny. A to už jsme tu byli. Pojďme.“

Pohybovali se co nejopatrněji. Biggles šel první,

těsně za ním Bertie. Přešli okolo prvních dveří a o pár

kroků dál narazili na druhé. Biggles hledal rukou kliku,

nahmatal ji a stiskl. Dveře se otevřely. Čekal až bude

Bertie uvnitř a opatrně dveře zavřel. Všude byla naprostá

tma. Biggles cvakl svým benzinovým zapalovačem a

plamínek osvětlil krátkou chodbu. Před nimi byly holé,

dřevěné schody.

Biggles viděl co potřeboval, zhasl zapalovač a vydal

se opatrně nahoru; Bertie v patách za ním. Schody

nebezpečně vrzaly, ale tomu se nemohli vyhnout.

Zastavili se na malém odpočívadle. Pod dveřmi vlevo

bylo vidět slabý pruh světla. Biggles k nim přistoupil a

lehce zaklepal špičkami prstů.

Dveře se otevřely. Von Stalhein stál v košili ve

dveřích před nimi a za jeho zády viděli malý jednoduše

zařízený pokoj. „Počkejte,“ řekl. „Zhasnu. Bude to tak

lepší.“ Otočil vypínačem. „Pojďte dál,“ vyzval je, když

se vrátil ke dveřím a zavřel za nimi. „Budete se muset

posadit na postel,“ pokračoval. „Mám jen jednu židli, ale

ta se může každou chvíli rozpadnout. Tady jsme v

bezpečí, ale musíme mluvit tiše.“

„Bydlí tu ještě někdo?“ zeptal se Biggles.

„Ne, jsem tady v celém patře sám.“

„Výborně. Tak co se děje? Mohu vám říci jedno: byl

jste sledován.“

48

„Ach tak. Nepřekvapuje mě to. Mužem?“

„Ano.“

„Menší, sporý člověk?“

„Ano.“

„Hm, čekal jsem to. Viděl vás?“

„Ne. Alespoň si myslím, že ne. Odešel, když jste

rozsvítil, zřejmě předpokládal, že si půjdete lehnout. Co

se tu přihodilo? Jistě si dovedete představit jak jsme

netrpěliví. Řekněte nám to co nejstručněji. Bydlíme totiž

v Grandu a zavírají tam v jednu hodinu. Dostat se tam

potom znamená zazvonit na nočního vrátného a raději

bychom na sebe neupozorňovali. Nějaký všetečka by

mohl přemýšlet, proč jsme zůstali tak dlouho venku hned

náš první večer tady.“

„Takže jste právě dorazili?“

„Vlakem v šest hodin,“ řekl Bertie.

„Bez letadla se musíte cítit jako bez rukou.“

„Ještě nám zbývají nohy,“ usmál se Biggles.

Von Stalhein přistoupil k oknu a několik vteřin se

díval dolů do dvora a pak zatáhl chatrnou záclonu.

Vrátil se a zapálil zbytek svíčky v levném železném

svícnu, který postavil na židli.

„Můžete si zakouřit, máte-li chuť,“ řekl. „Často tu v

noci kouřím, když nemohu spát. Jistě se divíte, proč

pracuji ve vinárně.“

„To tedy ano,“ potvrdil Biggles.

„Hned se k tomu dostaneme,“ slíbil von Stalhein.

„Abych vám věci ujasnil, bude lépe, když začnu od

začátku.“

49

VON STALHEIN VYSVĚTLUJE

5

„Především jsem vám dlužen omluvu, že jsem

zmizel a neřekl jsem vám, že odjíždím a ani kam jedu,“

začal von Stalhein. „Předpokládám, že jste to uhodl.“

„Samozřejmě,“ řekl Biggles.

„Jednal jsem tak z dvou důvodů. Předně jsem vás

nechtěl zatáhnout do nebezpečného podniku. Za druhé

jsem si myslel, že bych tu záležitost mohl vyřídit sám a

příjemně vás překvapit, až bychom vás přišli s Marií

navštívit. A to by se mi bylo podařilo, nebýt shody

náhod.“ Von Stalhein se ponuře usmál.

„Vím, že to je běžná chyba lidské povahy vinit z

neúspěchu nešťastnou náhodu, když je to ve skutečnosti

vlastní vina,“ pokračoval, „ale myslím, že budete

souhlasit, až vám řeknu co se přihodilo. Prostě mi to tu

nevycházelo skoro od té samé chvíle co jsem dorazil do

Mýtovic. Sem jsem se dostal bez obtíží. Jel jsem co

nejlevněji. Vlakem přes Švýcarsko a Rakousko a

konečně turistickým autokarem, ale i tak jsem vyčerpal

téměř úplně všechen svůj kapitál. No, prostě jsem dorazil

do města a měl jsem v kapse sotva dvacet liber. Musel

jsem si tedy najít levné bydlení. Blízko nádraží jsem

objevil malý hostinec, penzión „U Šumaře“, připadalo

mi, že vyhovuje naprosto mé potřebě,“ pokračoval von

Stalhein. „Ubytoval jsem se tam a vydal se nenápadně

zjišťovat, kde bydlí Janisova rodina.“

„Nemohl jste to vyhledat v telefonním seznamu?“

50

„To bylo první co jsem zkusil, ale jméno Janis jsem

tam vůbec nenašel. Teď vím proč – ale k tomu se ještě

dostanu. Jednoho dne jsem se vracel po bezúspěšném

pátrání do penziónu. Před vchodem mě někdo položil

ruku na rameno. Otočil jsem se a stál jsem tváří v tvář

muži, kterého jsem znal z tajné služby. Jmenuje se Hans

Reinhardt. Nic horšího se mi nemohlo stát. V Německu

bych byl čekal, že narazím na někoho kdo mě zná, ale

tady ne. V tu chvíli jsem si přál, aby byl někde v pekle.

Neměl jsem ho nikdy rád a věděl jsem, že on mne také

ne. Býval kdysi služebně mladší a často jsem ho musel

pokárat pro lajdáctví a neschopnost.“

„Pro koho ten člověk pracuje dnes?“ vložil se

Biggles.

„Řekl bych, že je agentem komunistické tajné

policie. Ovšem mohl by být i agentem KGB. Řada našich

lidí, aby se vyhnula trestům, přeběhla na konci války

nebo okamžitě po ní na druhou stranu. Reinhardt je

sudetský němec a tak mluví stejně dobře česky jako

německy. Tak přišel policii dvojnásob vhod.“

„Jak vypadá, pro případ, že bych na něho narazil?“

„Je to malý vychytralý muž, ve tváři bledý, s

prořídlými pískově světlými vlasy Má ustupující bradu

takže vypadá jako slaboch. Tím se ale nenechte mýlit; má

mozek ostrý jak břitva. Až moc.“

„Co říkal?“

„Přirozeně se mě zeptal co pohledávám v

Mýtovicích. Musel jsem najít nějaký důvod a tak jsem

mu řekl první co mě napadlo, že jsem skoro bez peněz a

že hledám práci. To mělo zvláštní výsledek. Nevěřil

jsem, že to myslí vážně, ale řekl mi, že se právě vrací z

vinárny Savoy na hlavní ulici. Je tam prý vývěska, že

51

mají v orchestru volné místo pro houslistu. Mohl bych se

o to ucházet.“

„Vy hrajete na housle?“

„Ano.“

„To jsem nevěděl.“

Von Stalhein se pousmál. „Nikdy jste mi neposkytl

příležitost předvést vám co umím. Tak jak jste se o mne

zajímal, mi jaksi znemožňovalo nosit s sebou housle. Ale

Reinhardt to věděl. Kdybych se o místo nezajímal, mohl

by si říkat proč. Rozhodl jsem se, že je to jediná možnost.

Požádal jsem o místo, a jak víte dostal jsem ho. Je vám

jasné, že můj problém byl, že jsem nevěděl co Reinhardt

dělá. Zeptal jsem se ho, ale on mi pouze řekl, že pracuje.“

„A neřekl pro koho?“

„Ne.“

„Věděl, že jste byl odsouzen na doživotí na ostrov

Sachalin?“

„To byla pochopitelně první myšlenka, která mi

prolétla hlavou. Jestliže to věděl, nezmínil se o tom.

Mohl mít k tomu důvod.“

„Jaký?“

„No, kdybych věděl, že to ví, mohl bych dostat

strach a uprchnout. Jestliže pracuje pro československou

nebo sovětskou tajnou službu bude potřebovat čas, aby si

o mně všechno zjistil. A tak nade mnou pořád visí

Damoklův meč. Může spadnout každou chvíli. A kdyby

nás spolu viděli spadl by také na vás.“

„Myslíte, že by vás, Němec Němce, udal?“

„Mohl by, byla by to pro něho příležitost vyřídit si

staré účty. Když jsme se rozešli hodně jsem o tom

samozřejmě přemýšlel a došel jsem k závěru, že mě

podezírá, ale nic konkrétního neví. Jsem si naprosto jist,

52

že kdyby věděl, že jsem uprchl ze Sachalinu byl bych do

hodiny zatčen. Možná, že jen čeká až dostane o mne

zprávu.“

„Ale skutečnost, že jste zatčen nebyl, je dobré

znamení, ne?“

„Jen do jisté míry. Je možné, že o mně vědí pravdu a

lidé z bezpečnosti se teď snaží zjistit co mě sem přivedlo

– pro koho pracuji a jaké je mé poslání. Proto mě možná

sledují.“

„Jak dlouho tu jste?“

„Tři týdny. Naneštěstí, tak jak se věci mají, se

neodvažuji pátrat dál po Marii, protože by okamžitě

zjistili to co chtějí vědět. A ze zkušenosti mohu říci, že

by to neskončilo jinak než velkým malérem.“

„V situaci ve které jste, víceméně bezmocný,

neuvažoval jste o tom vrátit se do Anglie?“

„Nemohu se vrátit domů ani kdybych chtěl.“

„Proč ne?“

„Nemám peníze na cestu. Co jsem měl o to jsem

přišel. To je důvod, chcete-li znát pravdu, proč jsem vám

poslal tu pohlednici. Myslel jsem si, že pochopíte, že

mám potíže.“

„Co se stalo s vašimi penězi?“

„Byl jsem okraden a to byla moje další neuvěřitelná

smůla. Stalo se to takhle. Vydal jsem se pátrat po Marii.

Měl jsem obavy, že mohu být každou chvíli zatčen, nebo

odveden na policejní velitelství k výslechu. Říkal jsem si,

že by nebylo rozumné mít všechny peníze u sebe, protože

to by okamžitě prozradilo mou lež, že jsem bez peněz.

Nechal jsem si u sebe jen malé množství a zbytek uložil

mezi kapesníky do svého zavazadla. Když jsem se vrátil,

53

peníze byly pryč. Prohlédl jsem si své zavadlo a viděl

jsem, že se v něm někdo přehraboval.“

„Reinhardt? Věděl, že bydlíte v penziónu?“

„Viděl mě odcházet a tak si to asi domyslel. Ale

třeba to byl obyčejný hotelový zloděj. Nemohl jsem v té

věci nic dělat. Kdybych krádež ohlásil upozornil bych na

sebe policii a to jsem přirozeně nechtěl. Bez peněz jsem

byl zase v bryndě. Jak jsem měl žít? Pak jsem si

vzpomněl co mi řekl Reinhardt o volném místě houslisty

ve vinárně Savoy. Prokázal mi tím laskavost. Jak jsem

vám říkal, přihlásil jsem se a to místo dostal. Mzdu mám

sice nízkou, ale stravu mám zadarmo a jak vidíte střechu

nad hlavou také. Ten den, co jsem nastoupil, se na mne

poprvé usmálo štěstí, od té chvíle, co jsem sem přijel.

Dozvěděl jsem se něco o Marii. Nikdy jsem nepřestal

pátrat po jakékoliv informaci o ní, nebo její rodině, ale

bezvýsledně. Už jsem si skoro zoufal. Je to zvláštní, jak

se někdy věci vyvinou. Jednou jsem hovořil se starým

mužem, který hraje v orchestru na piano. Je to příjemný

starý chlapík. Zeptal jsem se ho nenápadně, jestli někdy

neslyšel o rodině Janisových. Jeho chování se okamžitě

změnilo. Vypadal trochu vyděšeně a chtěl vědět proč se

ho na to ptám. Odpověděl jsem jako by to nebylo nic

důležitého, že za války jsem sloužil pod důstojníkem

jménem Janis, který pocházel z Čech.“

Biggles souhlasně pokýval. „Pěkná práce.“

„No, brzy se ukázalo, že jsem uhodil hřebík na

hlavičku. Myslím si, že se ten muž rozhovořil jen proto,

že byl v srdci Čechem tak jako rodina Janisových.“

Biggles

naslouchal

se

vzrůstajícím

zájmem.

„Pokračujte. Co vám řekl?“

„Řekl, že Janisovi žili na zdejším zámku.“

54

Bertie se vložil. „Na zámku! Na opravdovém

zámku?“

„Ano.“

„Máme tomu rozumět tak, že Marie žije na zámku?“

„Nepochybně. Zámek patří rodině Janisů a v dopise

mi Marie psala, že se mi ozývá z bývalého domova. To

může sotva znamenat něco jiného.“

„To můžeme snadno zjistit,“ prohlásil Biggles.

„Zítra tam půjdeme a poptáme se.“

„To je přesně to co udělat nemůžete,“ řekl von

Stalhein.

„Proč ne?“

„Zámek je střežen. Nikdo se k němu nesmí přiblížit.

Je tam stálá hlídka.“

„A důvod?“

„Nemám nejmenší tušení. Můj informátor, starý

pianista, to nevěděl. Jediné co mi řekl bylo, že byl takový

rozkaz vydán. Byl nervózní už jen proto, že o tom mluvil

a já jsem se ho musel vyptávat opatrně. Jsem si jist, že

kdyby byl tušil, že se vyptávám s určitým úmyslem, byl

by se stáhl jak hlemýžď do ulity. Jsem rád, že teď vím

právě tolik co on, ale trvalo mi celé dny než jsem to z

něho dostal.“

„Takže to je opravdu zámek?“

„Ano. Byl v držení dlouhé linie baronů. Mariin otec

byl poslední. Syny neměl a Marie pravděpodobně zámek

zdědila.“

Bertie se vložil do rozhovoru. „Zámky – dívky v

nebezpečí, to vypadá jako v pohádce.“

„To je vedlejší,“ vpadl netrpělivě Biggles. „Kde je

ten zámek, co o něm víte?“

55

„Na samém konci hlavní ulice je most přes rameno

řeky. Za mostem se silnice stáčí doleva, podél břehu

řeky. Po osmi set metrech, po pravé straně začíná stezka,

která stoupá lesem ostře nahoru až k zámku. Tam končí.

Kdysi to byla hlavní přístupová cesta, ale po léta byla

málo užívána a tak předpokládám, že je zarostlá. Alespoň

mi to tak ten starý muž popsal. Prošel ji před rokem, když

se projížděl na kole podél řeky.“

„Je zámek z cesty vidět?“

„Nevím. Nechtěl jsem na něho příliš naléhat, ale řekl

mi, že to je pěkné místo, vysoko nad řekou s výhledem

do širého okolí. Na jedné straně sráz spadá prudce dolů,

na plochý břeh řeky. Dovedu si to představit. Taková

místa byla vybírána pro zámky a hrady, možnost obrany

byla důležitým faktorem.“

„Vy jste ho neviděl?“

„Neodvážil jsem se tam vydat. Jestliže mě celou

dobu sledují, a jsem si jist že ano, jakýkoliv můj pokus

dostat se k zámku by mohl být podezřelý. Jsem toho

názoru, že jsme ve slepé uličce.“

„Já nechápu jednu věc,“ řekl Biggles s údivem.

„Jestliže byl zámek uzavřen a je hlídán, jak jste říkal, pak

k tomu musí být důvod. Někdo ho jistě zná. Nějaké

dohady nebo zvěsti musely proniknout mezi místní

obyvatele. Věděl něco o Marii?“

„Neřekl bych. Jednou jsem si troufl natolik, že jsem

řekl, že pokud vím, plukovník Janis měl dceru. Zapátral v

paměti a odpověděl mi, že ano, že to je pravda, ale nic o

ní nevěděl.“

„Proč byl zámek podle jeho soudu uzavřen

veřejnosti?“

56

„Z politických důvodů. To bylo jeho kratičké

vysvětlení.

Okupace

Československa

Hitlerem

samozřejmě postavila Čechy proti Němcům. Když

vypukla válka, bojovali na straně spojenců. Když jste

válku vyhráli, většina Němců usedlých v Československu

byla vysídlena a jejich majetek zkonfiskován. Baron

Janis byl německého původu.“

„Ten ale padl ve válce. Jak je možné, že dovolili

jeho dceři Marii tu zůstat?“

„V tom je právě ten háček. Janisova rodina měla

německou krev, to je pravda, ale žila v Čechách tak

dlouho, že z mnoha praktických důvodů s Čechy

splynula. A co je důležité, Marie byla ze smíšeného

manželství. Její matka byla Češka.“

„Nabízí se i jiný důvod,“ řekl zamyšleně Biggles.

„Marie byla tajnou agentkou a Rusové měli zájem na

jejím vytěžení a získání pro spolupráci s KGB.“

„A Marie odmítla,“ vložil se do rozhovoru Bertie.

„Prostě a jednoduše řečeno, dostala domácí vězení,“

dokončil myšlenku Biggles.

„Souhlasím. To vysvětluje zákaz přístupu do zámku

a hlídky kolem,“ řekl von Stalhein.

„Zdá se mi to složité.“ Biggles zavrtěl hlavou.

„Mám pocit, že zámek může být hlídán i z jiného

důvodu. Budeme muset zjistit celou pravdu.“

„Ale jak?“

„Půjdeme do zámku.“

„Zbláznil jste se?“

„Možná, ale když budeme chodit po ulicích tak

Marii sotva najdeme. Říkal jste, že její otec už zemřel.

Víte o nějakém jiném příbuzném, který by mohl na

zámku bydlet?“

57

„Ne. O nikom takovém jsem neslyšel. Jak se chcete

dostat do zámku?“

„Jako turisté, kteří obdivují historické památky. Ale

dřív než to uděláme, musíme podpořit důvod proč tu

jsme. Jak víte údajně za obchodem. Nakoupit skleněné

zboží pro jeden londýnský obchod. Navštívíme zdejší

továrnu hned zítra.“ Biggles se podíval na hodinky a

vyskočil. „Sakra! Podívejte se kolik je. Honem, než nám

zavřou. Musíme se opět sejít. Kdy se vám to hodí?“

„Zítra večer. Stejné místo, stejný čas. Budu „v

práci“.“

„Dobře. Pojď, Bertie, padáme.“

„Dávejte pozor až odtud budete odcházet.“

„Dáme. Nechoďte ven. Cestu najdeme. Nebo musíte

dolejší dveře zamknout?“

„Ne. Zamykám dveře do dvora jenom když jdu

pryč.“

„Oukej. Tak zítra.“

Biggles otevřel tiše dveře a několik vteřin zůstal

nehybně stát. Neslyšel žádný zvuk, začal scházet schody,

dole počkal na Bertieho a teprve pak otevřel dolejší

dveře. „Nemluv,“ řekl ještě než je otevřel. Pak naslouchal

a pátral očima ve tmě. Teprve pak vykročili. Pokud mohli

soudit byl dvůr prázdný. Klenutým průchodem vyšli na

ulici. Nikoho nepotkali. Na hlavní ulici bylo jen pár

chodců. Vydali se spěšně k hotelu. Dorazili ke vchodu

právě ve chvíli, kdy se vrátný chystal dveře zamknout.

58

PRŮZKUM

6

Následujícího rána vypadalo všechno zdánlivě

normální. Když Biggles po snídani vyšel ven podívat se

po taxíku, byl naprosto jist, že nejsou sledováni. A i

kdyby byli nevadilo by to, neboť se chystali na zcela

legální obchodní jednání: šli navštívit sklárnu ve městě.

Vzhledem k tomu, že toto nehrálo zásadní roli v

jejich opravdovém poslání, není třeba návštěvu sklárny

popisovat do detailu. Byli velice srdečně přijati a za

jiných okolností by prohlídku sklárny skutečně

vychutnali. Ve výstavní místnosti Biggles zakoupil

několik vzorků barevného skla a poznamenal si další,

které ho zaujaly. Později v kanceláři zaplatil Biggles

zálohu a zařídil, aby bylo zboží odesláno do Anglie.

Potom, protože nechtěli dále marnit čas, chystali se

odejít. Ale jejich hostitelé o tom nechtěli ani slyšet a

trvali na pozvání na oběd. Odmítnout takovou

pohostinnost by bylo neslušné a tak přijali.

Bylo to příjemné posezení, byť trochu dlouhé, ale

nakonec užitečné; když Biggles nadhodil, že by rádi

viděli okolí města, dříve než se vrátí domů, obchodní

ředitel jim dal okamžitě k dispozici vůz se šoférem.

„Musíte určitě vidět alespoň něco z našeho krásného

okolí,“ prohlásil.

Biggles přijal nabídku bez zaváhání, neboť to

dodávalo jejich výletu určitý oficiální ráz pro případ, že

by se někdo zajímal o jejich pohyb.

59

„Slyšel jsem, že tu je jedna opravdu nádherná cesta

podél řeky, sjíždí se prý na ni z mostu na konci města,“

přispěchal s návrhem.

„Údolí je překrásné,“ byl ubezpečen. „Za tak

nádherného podzimního dne jako je dnes, barvy lesa jsou

nejzářivější.“

Teprve po třetí hodině se rozloučili. Poslední

Bigglesova slova, když si potřásali s jejich hostiteli

rukama, byla zvolena tak, aby zdůvodnila velice

důvěryhodně skutečnost, že se ještě v Mýtovicích zdrží;

řekl, že dříve než odjedou domů, přijdou se ještě jednou

podívat do výstavní místnosti.

„Dobře zahrané,“ pochválil Bertie, když si sedali do

velké limuzíny s továrním šoférem za volantem. „Skvělý

nápad.“

Biggles se usmál. „Člověk se musí vždycky chopit

příležitosti. Dělá to život lehčím.“

Krása krajiny, když přejeli most a vydali se dolů

údolím řeky, byla taková jak před tím slyšeli. Jejich

hostitelé nepřeháněli. Po suchém létě byla nyní voda v

řece nízká a tekla prudce mělkým řečištěm pokrytém

valouny. Jen v zátočinách řeka ztmavla, vznikaly tam

zřejmě tůně a voda byla hlubší.

Na silnici nebyl téměř žádný provoz. Osobní auto,

jeden nebo dva nákladní vozy naložené cukrovou řepou a

jeden autobus.

Bertie se dotkl Bigglese, aby si všiml pruhu řepného

pole za korytem řeky. „Myslíš si to co já?“ zeptal se ho

tiše.

„Možná,“ odpověděl Biggles. „Zahlédl jsem jedno

nebo dvě místa, kde by se dalo po sklizni s letadlem

přistát.“

60

Dál už o tom nemluvili.

Řidič dostal zřejmě instrukce, aby jel pomalu.

Občas, když projížděli obzvlášť krásnou scenérií,

upozornil je. Biggles začal věnovat větší pozornost pravé

straně silnice než řece. Zalesněný svah prudce stoupal.

Konečně spatřil to co hledal, a šťouchl do Bertieho.

Stromy se tu rozestoupily a vytvořily jakousi cestu. Na

jedné její straně stál kamenný sloup a stejný ležel i na

protější. Kdysi do nich byla zřejmě zavěšena vrata, ale po

těch nebylo ani stopy. Kousek dál byly zříceniny domku,

snad domku hlídače, teď už v troskách, na kterých ležel

vyvrácený strom.

Nikdo tam nebyl. Alespoň nikoho neviděli. „Musí to

být tady,“ zašeptal Biggles. Bertie přikývl.

Biggles nechal šoféra jet ještě asi o půl kilometru dál

a v široké zatáčce, ze které se otvíral okouzlující výhled,

zaklepal na skleněnou přepážku mezi nimi a šoférem.

Muž pomalu zastavil, vystoupil a otevřel zadní

dveře.

„Zůstaneme tu chvíli a vrátíme se pěšky,“ řekl mu

Biggles a dal mu pěkné spropitné. Šofér si sedl zpět za

volant, otočil auto a odejel směrem odkud přijeli.

„Oukej,“ řekl Biggles, posadil se na nízkou zídku

nad řekou a zapálil si cigaretu. „Teď jsme sami a

můžeme podnikat co chceme.“

„Po pravdě řečeno, starý brachu, krajina je tu

opravdu nádherná,“ řekl uznale Bertie.

Biggles souhlasil, ale dodal, že není v náladě

obdivovat přírodní krásy.

„Nějaký mladík támhle chytá ryby,“ poznamenal

Bertie. „Všiml jsem si ho.“

„Nemusíš si dělat starosti. Nic nechytí,“ řekl Bertie.

61

„V řece jsou určitě ryby.“

„Nepochybně. A pokud se nemýlím, tak tam

zůstanou. Strávil jsem hodiny pozorováním rybářů v

naději, že jednou uvidím někoho jak vytahuje rybu.

Nikdy jsem neviděl.“

Biggles se zasmál. „Ryby asi věděly, že se díváš.

Ale to nic. Mám pocit, že ten mladík by nám mohl leccos

povědět. Jen se dívej.“

Chlapec, s prutem v ruce, právě kráčel po druhé

straně podél dlouhého, a soudě podle toho jak se tam

voda

čeřila,

i

mělkého

pruhu

řeky.

Bylo

nepravděpodobné, že by tam byly jakékoliv ryby, ať malé

či velké

„Na co čekáme?“ chtěl vědět Bertie. „Co si myslíš,

že ten hoch zamýšlí?“

„Jestliže chce chytat ryby v hluboké tůni v příští

zátočině, bude muset přejít na naši stranu – to znamená

přebrodit.“

A to se opravdu stalo. Mladík se otočil a přebrodil

řeku, nejprve k písčitému ostrovu uprostřed a pak k

silnici. Nikde mu voda nesahala ani po kolena. Když

došel k tůni, začal zase rybařit.

„Skvělé,“ řekl Biggles. „Jsou tu místa kde je možno

řeku přebrodit, například tady.“

Bertie se díval překvapeně. „Budeme se brouzdat?“

„Ne teď. Ale budeme muset, jestliže se budeme chtít

dostat k polím, která jsou na druhé straně. Je dobře vědět,

že to je možné. Tady žádné místo kde by se dalo přistát

nevidím.“

„Aha! Už mi to došlo.“

Biggles se zvedl ze zídky. „Pojď, vrátíme se.“

62

„Půjdeme nahoru po cestě kterou jsme minuli, když

jsme jeli sem?“

„Samozřejmě. Proto jsme tady.“

„Není to trochu riskantní?“

„Teď právě musíme začít riskovat.“

„Jestliže je to co nám Erich říkal pravda, pak nás

hlídky zastaví.“

„A v tom případě se nám alespoň potvrdí, že je

zámek střežen. Bylo by dobře se o tom definitivně

přesvědčit.“

„A nechat se kvůli tomu zatknout.“

„Dva hloupí turisté, kteří se jen zatoulali a sešli z

cesty? Mohou nám vynadat, ale pochybuji, že by šli tak

daleko, aby nás zatkli. A kdyby to udělali, dostali

bychom se třeba do zámku a to by mi vyhovovalo.“

„To jsem si myslel. Nebylo by dobře ohlásit se na

nejbližším britském konzulátu, aby věděli že tu jsme?“

„K čemu by to bylo?“

„No, kdybychom zmizeli, nebo se nám něco

přihodilo, pátrali by po nás – jistě chápeš co tím

myslím.“

„Předpokládám, že nejbližší britský úřad je v Praze a

tam se nemáme čas vypravit. Jestliže jseš nervózní…“

„Počkej, počkej, starý brachu, přece mě znáš,“

protestoval Bertie. „Jen jsem to považoval za zcela

rozumné dát někomu vědět, že tu jsme.“

„Možná, že máš pravdu, ale protože jsme sem přijeli

zcela o vlastní vůli, raději bych se spoléhal sám na sebe a

nezpůsobil jiným lidem spoustu problémů.“

„Dobrá, když si to myslíš takhle.“

„Pospěšme si.“

63

Vykročili rázně po cestě, a upozorňovali jeden

druhého na místa, kde plochá dolejší část údolí dávala

možnost přistát s letadlem. Za první zátočinou se Biggles

zastavil a tiše hvízdl. „Hrome! Podívej se na tohle. To je

nádhera,“ řekl hlasem plným obdivu.

Také Bertie se zastavil, aby se podíval. Vykulil oči.

„To snad nemůže být skutečnost,“ vydechl.

Nad nimi se tyčily, na výběžku skály, šedé budovy

zámku.

„Tak tady to je,“ pokračoval Bertie. „Neuvěřitelné.

Předpokládám, že to je náš zámek.“

„Sotva by tu byly blízko sebe dva stejné zámky.“

„Opravdu si myslíš, že Marie tam je?“

„To je to co chci vědět. Jestli není – nebudeme tu

marnit čas.“

Bertie řekl rozmrzele. „Napadá mě, že i kdybychom

se dostali dovnitř, mohlo by trvat týden než bychom tam

našli Šípkovou Růženku – kdyby tam byla.“

„Můžeme se sem vrátit v noci. Osvětlené okno nám

napoví, která místnost je obývána.“

„Není se co divit, že bratři Grimmové psali pohádky

o strašidelných zámcích, o lesních mužíčcích, o

vězněných dívkách a o čem všem ještě.“

Biggles se usmál. „Nepochybně navštívili hodně

podobných končin. A nezapomeň, že mimo krásného

prince a Šípkové Růženky, věděli toho také hodně o

čarodějnicích,

kouzelnících,

obrech-lidožroutech,

skřítcích a podobných nežádoucích bytostech.“

„Jak se s tím vším seznámili?“

„Projeli celou Střední Evropu a sbírali stará lidová

vyprávění, která matky vyprávěly svým dětem, aby

nemyslely na žádné neplechy.“

64

„Věřili opravdu těm pohádkám?“

„Samozřejmě.“

„Proč samozřejmě? Člověk by si myslel, že je máš

rád.“

„Mám.“

„Přestaň si dělat legraci.“

„Jsem s nimi nadšen. Když za mnou přijdeš s dobrou

pohádkou, nikdy nepochodíš špatně. Otevři knížku na

první stránce, začni číst a odstartuješ jako raketa, „Za

dávných časů…“ Nemusíš vůbec zahřívat motor. Ať se

stane co se stane, víš, že to nakonec vždycky dobře

dopadne. Stará čarodějnice dostane pořádně na frak a

krásný princ a jeho láska žijí spolu šťastně až do smrti.

Co chceš víc?“

„Dobře, ale budu moc překvapen, až se vplížíme do

toho zpropadeného zámku a nenarazíme na nějakého

draka.“

„V takovém případě bychom prostě zapískali na naši

pohádkovou dobrodějku. Nebuď zachmuřený. Jdi a kup

si kouzelný proutek.“

Bertie se zasmál. „Ale jdi.“

Biggles povzdechl. „Problém dnešního světa je v

tom, že dnes už nikdo ničemu nevěří.“

Zatím, co se takto napůl humorně a napůl vážně

bavili, vrátili se k troskám kdysi vznešeného vjezdu na

zámeckou příjezdovou cestu. Nikde nikdo. Žádná auta na

silnici. Obrátili se směrem k zámecké cestě, ale počkali

ještě několik minut, aby se ujistili, že je nikdo

nepozoruje. Teprve potom vykročili po strmě stoupajícím

terénu.

Už měli za sebou značný kus cesty, když narazili na

nečekanou překážku. Zpoza stromu vystoupila postava

65

malého muže, širokého v ramenou, s nohami tak křivými

jakoby se narodil na koni. Silně kulhal, měl jednu nohu

nepochybně kratší. Z širokého plochého obličeje hustě

zarostlého vousem mu trčel nos připomínající zoban orla.

Měl na sobě obnošený zelený oblek s mosaznými

knoflíky, něco na způsob uniformy. Na plstěném

klobouku měl chomáč barevných per. Černé boty mu

sahaly až ke kolenům. Nesl pušku a těsně za ním šel, pro

celkový dojem nezbytný, velký černý pes, který cenil

tesáky.

„No, že jsem to říkal,“ vydechl Bertie. „Sám čaroděj

Oz.“

„Kam jdete?“ zeptal se muž nepřívětivě.

„Nerozumíme,“ řekl Biggles anglicky.

Muž na něho nechápavě pohlédl.

„Zkus to německy,“ radil Bertie. „Chce asi vědět co

tu děláme.“

„Vyšli jsme si na procházku,“ řekl Biggles německy

a tvářil se nevinně.

Muž zareagoval a spustil plynnou němčinou: „Mohl

jsem vás zastřelit a kdybych býval pustil psa mohl vás

potrhat. Co tu chcete?“

„Jdeme na zámek, který jsme viděli ze silnice.“

Muž natáhl ruku. „Máte propustku?“

Biggles mu nabídl svůj pas.

Muž si pozorně prohlížel fotografii v pase a

srovnával ji s Bigglesovým obličejem. „Tak Angličané“,

řekl už klidněji.

„Ano.“

Muž vrátil pas a ukázal zpět na pěšinu. „Vraťte se.

Je to soukromý pozemek.“

66

„Litujeme,“ řekl Biggles. „Jsme cizinci a tak jsme to

nevěděli. Je nějaká možnost jak zámek navštívit?“

„Ne.“

„Žije tam někdo?“

Muž neodpověděl a jen ukázal rukou, aby už šli.

Biggles a Bertie se obrátili jako dva malí školáci chycení

na třešních.

Zastavili se až u silnice, kde si Biggles sedl na

vyvrácený sloup a zapálil si cigaretu. „Chvíli si tu

odpočineme a zjistíme jestli nás někdo pozoruje,“

rozhodl.

„Takže zámek je hlídán,“ řekl Bertie a sedl si vedle

něho.

„Zřejmě, ale nikoliv takovými strážemi jak jsem

čekal. Chlapík, který nás zastavil nebyl ani lesník ani

hajný. Možná používají občanské hlídky, které rekrutují z

lidí, kteří to tu znají. Nicméně vypadal jako slušný

člověk. My jsme konec konců vstoupili na cizí pozemek

a on nedělal nic jiného než plnil svou povinnost.

Zajímavé je, že nám neodpověděl na otázku zda někdo v

zámku žije.“

„To je pravda.“

„Proč by hlídali neobydlené místo? Podívej se na

pěšinu. Tam kde je půda změklá, jsou stopy kol.“

„Mohl by to být vůz, který vozí jídlo hlídce?“

„Nákladní vůz plný potravy by byl sotva nutný pro

jednu osobu – muže, který nás zastavil.“

Biggles zavrtěl hlavou. „Ne, není tu sám. Dobře,

víme co jsme přišli hledat a tak pojďme.“

„Jdeš špatným směrem,“ upozornil Bertie.

„Vracím se kousek po silnici, abych se znovu na

zámek podíval.“

67

„Proč?“

„Je nepravděpodobné, že bychom mohli jít nahoru

po příjezdové cestě. Kdykoliv bychom se o to pokusili

tak by nás někdo zastavil. Můžeme se tam dostat jedině

přímo nahoru lesem ze silnice.“

„Nahoru po tom strmém srázu?“

„Neříkal bych sráz. Byl by to ostrý výstup, to

připouštím, ale jestliže se tam dokáží zachytit stromy, tak

my bychom měli také. Pochybuji, že by na té straně byly

postaveny stráže.“

Vrátili se do zatáčky odkud bylo zámek vidět.

Biggles si ho pečlivě prohlížel. Pak se zadíval na břeh

nad řekou, otočil se a řekl: „To jsem potřeboval vědět.

Vraťme se do hotelu. Máme alespoň co říci Erichovi až

ho dnes večer uvidíme.“

68

POTÍŽE VE VINÁRNĚ SAVOY

7

Krátce před jedenáctou hodinou večer vešli Biggles

a Bertie do vinárny Savoy, aby tam strávili čas až do

půlnoci. Propletli se mezi početnými večerními

návštěvníky a našli si místo u stolku pro dva.

První věc, které si všimli bylo, že von Stalhein nebyl

na svém obvyklém místě v malém orchestru. Ten sice

hrál, ale bez houslisty. Neshledávali na tom nic

zvláštního a Biggles nebyl nikterak znepokojen.

„Musel si nejspíš pro něco dojít,“ prohodil, když si

sedali. „Jistě bude za minutu nebo dvě zpátky.“

Von Stalhein se nevrátil za minutu nebo dvě, ba ani

za několik minut. Teprve když nepřišel ani za půl hodiny,

začalo být na Bigglesovi vidět, že mu to dělá starost

„Kde může být?“ zamručel.

„Možná, že má dnes volno,“ uvažoval Bertie.

„Ne, to nebude ono. Byl by nám to řekl.“

„Že by se rozstonal?“

„Doufám, že ho nezdrželo nic vážnějšího.“

Uběhla další čtvrthodina. „Pochybuji, že přijde,“

prohlásil Biggles, který se nyní tvářil opravdu ustaraně.

„Něco se stalo. Nelíbí se mi to.“

„Možná, že je ve svém pokoji.“

„To zjistíme. Vyjdi do dvora a podívej se jestli svítí.

Kdyby byl doma, mělo by tam být rozsvíceno.“

„Oukey.“ Bertie odešel.

69

Byl pryč asi pět minut. „Nic, zhola nic,“ hlásil, když

si znovu sedal na svou židli. „V pokoji je tma. Dolejší

dveře jsou zamčené.“

„To znamená, že tu není. Říkal, že zamyká jen když

jde pryč. Nevypadá to dobře. Viděl jsi někoho na dvoře?“

„Ani duši.“

Biggles potřásl hlavou. „Má potíže. Mohli jsme s

tím počítat.“

„Co teď?“

Biggles chvíli přemýšlel. „Můžeme udělat jen jednu

věc a to dodržet naši schůzku s ním a doufat, že se

objeví.“

Upíjeli víno, čekali až odbije půlnoc; orchestr zahrál

svůj poslední kousek a sbíral se k odchodu.

„Tak a jdeme,“ řekl Biggles a vstal.

Pomalu vyšli ven a zamířili do dvora. Ve dvoře se

Biggles zastavil a ohlédl se. „Nevypadá to, že by nás

někdo sledoval,“ řekl a vykročil dál.

Ve von Stalheinově okně byla tma. Dveře pod

schody byly stále zamčené.

„Máme pořád ještě čas,“ pokračoval Biggles.

„Počkáme tu.“

Přešli pomalu na místo, kde stáli minulou noc.

Nějaký muž si přišel pro zaparkované auto.

Nastartoval a reflektory ozářily na chvíli dvůr. Když

odejel, tma byla ještě černější. Na toalety přišli dva muži

a opět odešli.

Minuty ubíhaly.

„Nevypadá to dobře,“ vydechl Bertie. „Nepřijde.“

Sotva to vyslovil ze stínu vedle nich se vynořila

postava. Byl to von Stalhein. „Pojďte za mnou,“ zašeptal.

70

„Nedělejte hluk.“ Postupoval těsně podél zdi k zadnímu

konci dvora, odkud zřejmě přišel.

Dvůr končil vysokou zdí, ale von Stalhein otevřel

malá dřevěná vrátka a za nimi spatřili úzkou cestičku

vedoucí k malému kostelu. Ocitli se na hřbitově.

Nasvědčovalo tomu množství náhrobních kamenů.

„Co se stalo?“ zeptal se Biggles přiškrceně, když

von Stalhein zavřel vrátka.

„Je mi to líto, omlouvám se, ale byla to pro mne

jediná možnost jak se s vámi setkat.“

„Co se děje?“

„Dostal jsem vyhazov. Už nemám kde bydlet.“

„Vyhazov! Proč k sakru?“

„Nikdo mi neřekl proč, alespoň ne tak, abych tomu

mohl uvěřit. Dnes ráno, když jsem přišel do práce mi šéf

vyplatil mzdu, kterou jsem k dnešnímu dni vydělal a řekl,

že lituje.“

„Uvedl nějaký důvod?“

„Když jsem se ho zeptal proč, prostě odpověděl, že

si našel jiného houslistu.“

„To byla lež,“ prohlásil Biggles. „Dnes večer v

orchestru žádný houslista nebyl.“

„Nevěřil jsem mu. Pochopil jsem, že jedná na

příkaz. Měl jsem chuť jít do vinárny jako host, abych

vám dal znamení, ale nakonec jsem se rozhodl, že bude

lepší, když se k vám nebudu přibližovat.“

„Zcela správně. Někdo nasadil všechny páky, aby

vás poškodil.“

„Obávám se, že to tak vypadá,“ řekl von Stalhein a

vedl je do tmy za velkým tisem, který rozprostíral své

větve nad starým náhrobkem. Posadili se na břečťanem

porostlý kámen.

71

„Kde teď bydlíte?“ zeptal se Biggles.

„Vrátil jsem se do hostince „U Šumaře.“

„Nebylo by lepší jít někam jinam?“

„To by nemělo význam. Zatím myslím, že jsem jim

uklouzl, ale ať už budu bydlet kdekoliv, nebude jim trvat

dlouho a najdou mě.“

„Zaráží mě jedna věc. Zřejmě vás podezírají, ale

proč vás tedy nezatknou a měli by po starosti?“

„Jak už jsem myslím jednou řekl, vidím jen jeden

důvod. Chtějí vědět co pohledávám v Mýtovicích.

Doufají, že když mě nechají volně se pohybovat tak to

zjistí.“

„Proč myslíte, že vás vyhodili?“

„Nemám peníze a oni to bezpochyby vědí.

Domnívají se, že nedostatek peněz urychlí moji akci.

Budu si muset najít jinou práci, ale obávám se, že i když

se mi to podaří, nenechají mě tam dlouho.“

„S tím si nedělejte starosti,“ řekl Biggles. „Mohu

vám nějaké peníze dát.“

„Když mě uvidí platit začnou se starat jak jsem k

těm penězům přišel. Proto by nás neměli spolu vidět.

Dali by si dohromady dvě a dvě a byl byste ve stejném

maléru jako já.“

„Prohledali znovu váš pokoj v hostinci?“

„Pokud vím, ne. Mohou to ovšem kdykoliv udělat.

Byl někdo ve vašem pokoji v hotelu Grand?“

„Myslím, že ne.“

„Buďte opatrní. Nenechával bych tam peníze.

Kdyby vám je vzali, ocitli byste se v beznadějné situaci.“

„Co myslíte? Jakou roli v tom všem hraje

Reinhardt?“

72

„To nevím. Ale jisté je, že mě někdo poznal. A jak

jste na tom vy?“

„Zatím o nás nikdo neví. Dnes dopoledne jsme byli

ve sklárně a koupili jsme tam pár vzorků. Lidé k nám

byli velmi přátelští.“

„To oni jsou. Ale obrátili by, kdyby se na vás přišli

vyptávat od policie. Nezapomínejte, že jste v zemi kde

vládnou komunisté. Všechno sleduje tajná policie. Je

všude a všichni žijí před ní v hrůze. Když někdo zmizí, a

to mi věřte, že se lidé ztrácejí, nikdo se neodváží se na

něco ptát. Co ještě jste dneska dělali?“

„Viděli jsme zámek.“

„To jste se odvážili víc než bych čekal. Jak se vám

to podařilo?“

„Viděli jsme ho jenom ze silnice, ale stačilo to,

abychom si udělali představu o tom jak je velký. Jeden z

ředitelů sklárny nám dal na odpoledne laskavě k

dispozici auto i se šoférem, abychom si mohli

prohlédnout okolí. Vybrali jsme si přirozeně cestu podél

řeky. Viděli jsme hodně. Poslali jsme pak auto zpět a

vrátili se pěšky. Doufali jsme, že cestou něco zjistíme.

Moc úspěšní jsme nebyli.“

„Copak?“

„Chtěli jsme se vydat po staré příjezdové cestě k

zámku, prostě tak, jako zbloudilí turisté. Moc daleko

jsme se nedostali. Zastavil nás muž s puškou a poslal nás

zpět.“ Biggles popsal jejich výpravu do zakázaného lesa.

„A co zamýšlíte dál?“

„Dostat se do zámku.“

Von Stalhein mlaskl jazykem. „Poznal jsem na

vlastní kůži, že máte pevné nervy, ale není tohle trochu

moc odvážné?“

73

„Co jiného mohu dělat? Dokud nebudeme vědět,

jestli Marie na zámku je nebo není, budeme jenom

bezcílně tápat. To bychom tu mohli zrovna tak zůstat

sedět. A nebo se vrátit domů.“

„Co tedy máte v plánu?“

„Nenazval bych to zrovna plánem, ale uvažuji o tom

vyšplhat se nahoru k zámku ze strany od silnice. Doufám,

že tak proklouznu strážemi. Potom bude záležet co

zjistím, až se tam dostanu. Dál už to promyšlené nemám.

Když nic jiného, prohlédnu si zblízka co nás tam čeká a

co bychom měli překonat.“

„Jestli ta vaše neobvyklá schopnost dostat se do

nepřístupných míst a zase ven se opět projeví jako

naprosto úspěšná, a vy se spojíte s Marií, tak co dál?“

„Od ní se dozvím jaká je situace; proč tam je, jestli

chce zámek opustit a další.“

„Vůbec si nedovedu představit jak byste ji chtěl

dostat ze země.“

„Jedno po druhém. To budeme řešit jestli a kdy

taková chvíle nastane. I o tom mám ovšem už nějaké

představy, ale to by bylo nyní marnění času.“

Von Stalhein se stále tvářil pochybovačně. „Chcete

se opravdu dostat do zámku?“

„Ano, pokud nenavrhnete jiný způsob jak zjistit,

jestli tam Marie je.“

„Chcete abych šel s vámi?“

„Ne, díky. Bude lepší, když se budete držet stranou.

Mohl byste se vrátit se smečkou policistů v patách.“

„Jak se tam chcete dostat?“

„Pěšky.“

„Kdy?“

74

„Dnes v noci samozřejmě ne. Je už pozdě. Nejspíš

zítra.“

„No dobře. Přeji vám štěstí. Kdy a kde se zase

sejdeme?“

„Proč ne zde, ve stejnou dobu, za dva dny. Když se

neobjevíme přijďte opět další večer a další, dokud

nepřijdeme – pokud ovšem neuslyšíte, že nás sebrali.“

Biggles vytáhl peněženku a vyndal z ní několik

bankovek. „S tím byste se měl pár dní protlouct. A teď,

můžeme se dostat z toho ponurého místa aniž bychom se

vraceli přes dvůr?“

„Dovedu vás k brance vedoucí do ulice k vašemu

hotelu. Tam bude lepší když se rozejdeme. Jen doufám,

že až se příště uvidíme to nebude ve vlaku směrem na

Sibiř.“

„Až nás příště uvidíte,“ opáčil vesele Biggles, „tak s

trochou štěstí budeme mít zprávy o Marii. Pojďme.“

75

OBTÍŽNÝ VÝSTUP

8

Byly tři hodiny odpoledne, počasí bylo pěkné, ale

dusné. Biggles a Bertie opustili hotel a vydali se pěšky k

zámku, či abychom byli přesnější, po cestě, která vedla

lesnatým úbočím a strmými skalami, na kterých zámek

stál. Poznamenejme, že Biggles z opatrnosti řekl

recepčnímu v hotelu, že jdou navštívit přítele. Neměl (a

to byla vskutku pravda) nejmenší představu o tom, kdy se

vrátí. Zůstanou-li přes noc, nevzbudí tak žádné

podezření.

Měli důvody vyrazit včas. Jeden z nich byl, že

půjdou-li pomalu a budou se občas zastavovat a

obdivovat krajinu, kdokoliv by je pozoroval se bude

domnívat, že nemají žádný přesný cíl cesty. A Biggles si

chtěl ještě jednou prostudovat za denního světla ostrý

svah kopce, který měli slézt. Na několika místech byl

obzvlášť příkrý a bylo třeba si ta místa dobře

zapamatovat, aby se jim vyhnuli.

Rozhodli se začít s výstupem až za soumraku a to

pouze tehdy, budou-li si jisti, že je nikdo nesleduje.

Všechno šlo dobře. Šli zvolna po silnici, často se

zastavovali a dívali se na řeku tekoucí pod nimi po levé

straně. Důvodem nebyl ani tak odpočinek nebo touha

vychutnat krásný výhled, ale potřeba podívat se dozadu

zda s nimi někdo nedrží krok. Žádné chodce nepotkali,

ale jak se dalo čekat, jen několik aut a pár cyklistů. Také

je předjel autobus, zřejmě veřejné dopravy.

76

A tak, okouněli a lelkovali z důvodů již výše

uvedených a v šest hodin, ještě za plného denního světla,

se dostali ke svému prvnímu cíli, zatáčce pod hradem.

Chvíli poseděli na nízké kamenné zídce, která lemovala

silnici nad řekou, aby uchránila neopatrné řidiče před

pádem dolů do řečiště. Biggles se podíval několikrát

zkoumavě na oblohu. „Rád bych se zmýlil, ale mám

dojem, že se blíží bouřka, a dost rychle,“ poznamenal.

Když v obou směrech nebyl nikdo v dohledu, přešli

silnici a uvelebili se v podřepu pod stromy, dostatečně

daleko, aby je žádný ze silnice neviděl. Nebyl tam plot,

žádná překážka; les končil přímo u silnice. Znovu čekali,

pozorovali a naslouchali.

Biggles si zapálil cigaretu. „Myslím si, že to je dobré

místo,“ řekl. „Každý kdo by nás sledoval by se tu musel

objevit, aby zjistil kam jsme šli.“

Projelo několik aut, ale žádné se nezastavilo. Slunce

zapadalo za vrcholky vzdálených hor za řekou a světla

začalo ubývat. Stíny se dloužily a velký černý mrak,

lemovaný zlatým světlem slábnoucího slunečního svitu

postupoval nad údolí.

„Tohle se mi nelíbí,“ řekl Biggles. „Jestli se

rozhodne vypustit všechnu vodu co v sobě má,

promokneme na kůži.“ Vstal. „Myslím, že bychom měli

vyrazit. Čím dál se dostaneme, než bude úplná tma, tím

líp.“

„Jsem pro,“ odpověděl Bertie.

Začali výstup. Biggles často měnil směr, aby snížil

úhel stoupání a hledal nejsnazší cestu. Bylo to obtížné a

proto pomalé, ale postupovali zdatně a zastavili se až

když usoudili, že mají třetinu cesty za sebou. V lese bylo

dusno a přivítali chvíli oddechu.

77

„Zatím to šlo,“ řekl Biggles. „Nezdá se mi, že by

stráže patrolovaly na svahu jako je tento.“

„Raději bychom se neměli předčasně radovat,“

odpověděl Bertie. „Třeba na nás čekají nahoře.“

„Řekl bych, že to je víc než pravděpodobné,“

souhlasil Biggles. „Uvidíme.“

Soumrak pokryl údolí. Listnatou stěnou bylo vidět

jen světlou stopu silnice. Nikdo po ní nejel.

Les se změnil v ponurý labyrint. Barvy potemněly a

s nimi zmizela pohádková atmosféra, která měla hostit

skřítky. Už nebylo téměř vidět. Šplhali od stromu ke

stromu, drápali se nahoru, klouzali po vlhké půdě pokryté

listím, chytali se vyčnívajících kořenů nebo nízkých

větví. Náhle se Biggles zastavil a napolo otočil směrem

dolů; zaslechl zvuk auta jedoucího velkou rychlostí.

„Někdo má naspěch,“ prohodil Bertie. „Skončí v

řece jestli vjede takhle prudce do zatáčky,“ prorokoval

Biggles.

„Přijíždí od Mýtovic.“

„Řekl bych, že to jsou dvě auta a jedou jakoby spolu

závodila.“

Zůstali stát a snažili se, pokud to šlo, uhodnout co se

dole děje.

Světla vzdálených reflektorů se odrážela na silnici,

na zídce a na stromech, které se nakláněly z lesa. A tu,

když se auta přiřítila blíž, oba diváci ztuhli. Lesní ticho

porušilo několik rychle po sobě jdoucích výstřelů.

„Co se to, u všech čertů, děje?“ zahučel Biggles.

„Nezdá se mi, že by se to týkalo nás,“ připojil se

Bertie.

„Doufám, že máš pravdu,“ řekl Biggles ponuře,

když začal samopal chrlit dávky v krátkých intervalech.

78

Následovalo skřípění brzd a prudký smyk, který

skončil hlomozem plechu jakoby auto do něčeho narazilo

a převrátilo se. Další zaskřípění brzd a kvílení pneumatik.

Motory už slyšet nebylo, zřejmě obě auta zastavila.

Ozýval se křik mužských hlasů. Na silnici se objevila

světla. Někdo utíkal; bylo ale vidět jen pohybující se

světla.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se Bertie a na jeho

hlase bylo znát znepokojení.

„Nemám zdání, ale nevypadá to na obyčejnou

nehodu. Na auto, které jelo první někdo střílel a zasáhl

ho. Nedovedu si vysvětlit proč by to mělo mít cokoliv

společného s námi. Týká se to jen těch dvou aut na

silnici.“

„Zdá se mi, že slyším nějaké lidi prodírat se lesem.“

„Asi něco hledají – nebo někoho. Raději se

nebudeme hýbat, dokud se situace neuklidní.“

Zalehli a dívali se směrem k silnici; snažili se

zachytit zvuk, který by byl klíčem k tomu co se

přihodilo. Slyšeli vzrušený hovor, volání, ale protože

slova nemohli pochytit, nemohli si udělat žádný závěr.

„Jestli hledají někoho v lese, mají malou naději, že

ho najdou,“ poznamenal Bertie.

„Tohle zdržení je nepříjemné,“ odpověděl Biggles.

„Ztrácíme čas.“

Trvalo dost dlouho než uslyšeli nastartovat auto a

podle zvuku poznali, že se rozejelo zpátky do města.

„Jsou pryč,“ oddechl si Bertie.

„Všichni asi ne. Mohli tu nechat hlídku. Raději ještě

zůstaneme nějakou chvíli zticha. V té naprosté tmě se

úplně tiše pohybovat nemůžeme. Prasklá větev nebo

79

kámen, který by se skutálel dolů by nás mohl prozradit.

Nemáme tolik naspěch a tak bude lepší neriskovat.“

Seděli tiše. Čas ubíhal. V dálce zahřmělo. Nad

horami se zablesklo.

„Blíží se bouřka …“ začal Bertie, ale zarazil se,

když mu Biggles položil ruku na paži.

„Poslouchej,“ jen vydechl Biggles. „Slyším někoho

se pohybovat … pod námi… blíží se po svahu.“

Praskla větvička.

„Nehýbej se,“ zašeptal Biggles.

„Pojďme.“

„Ne. Buď zticha.“

Zvuky se blížily. Neznámý několikrát uklouzl;

praskly další větve a pak zaslechli těžké oddechování

člověka na pokraji sil. Ozvalo se tiché zahvízdání.

Neodpověděli na něj.

A další oddechování. Pak řekl hlas chrčivým

šepotem: „Bigglesworthi. Jste tam?“

„Můj Bože!“ vyrazil ze sebe Biggles. „To je Erich.“

A tiše zahvízdal.

Nejisté, tápavé kročeje se blížily. „Kde jste?“ zeptal

se von Stalhein.

„Tady. Trochu výš a víc napravo.“ Z posledních sil

klesl von Stalhein vedle nich. „Co se to, u čerta, děje?“

zeptal se Biggles, nijak moc přátelsky.

„Povím vám to jen co popadnu dech. Nemáte

náhodou jeden zbytečný kapesník?“

Biggles vytáhl svůj vlastní. „Jste zraněn?“

„Ne vážně. Jistě jste slyšeli srážku. Jsem trochu

otřesen. Pár tržných ran a škrábanců. Nic vážného.“

„Vydechněte si. To stříleli po vás?“

„Ano.“

80

„Jen co se trochu vzpamatujete, všechno nám

vylíčíte, vypadá to, že se celý náš plán hroutí.“

„Obávám se, že pokud mne se týče, jsem ze hry

venku,“ připustil von Stalhein hořce. „To co se stalo

nemusím ani dlouze vysvětlovat. Až mě vyslechnete

nebudete mě to mít za zlé. Byla to jedna z těch

nepříjemností.“

„Povídejte,“ požádal Biggles. „Jste si jist, že jste v

pořádku?“

„Dost na to, abych mohl mluvit. Byl bych dnes nešel

ven, ale musel jsem si jít koupit něco k jídlu. Čekal jsem

až bude skoro tma. Když jsem se vracel, byl jsem opatrný

a podíval jsem se dolů do ulice kde bydlím. Dobře jsem

udělal. Před hostincem stála skupina mužů. Reinhardt,

který se byl zřejmě podívat jestli jsem doma, vyšel ven a

začal hned rozestavovat muže tak, aby nikdo nemohl

vejít. Bylo jasné, že čekají na mne. Na koho jiného.

Pochopil jsem, že co se mne týká, všechno je ztraceno.

Mohu pouze předpokládat, že Reinhardt dostal informaci

na kterou čekal, a s ní rozkaz mě zatknout. Začal jsem

ustupovat a první na koho jsem pomyslel jste byl vy.

Kdybych byl zatčen nevěděli byste co se se mnou stalo a

vaše snaha to zjistit, by vás přivedla do pasti.“

Biggles přikývl. „To se opravdu mohlo stát.

Pokračujte.“

„V zatáčce do další ulice parkoval u chodníku vůz;

obyčejný malý vůz. Seděl v něm starší muž. Ani chvíli

jsem neuvažoval a donutil jsem ho vystoupit z auta. Pro

mne to teď byla otázka života a smrti. Rychle jsem

nastartoval a vyrazil k řece. Doufal jsem, že vás dohoním

dřív než začnete šplhat nahoru k zámku, abych vám řekl

co se přihodilo. Pak jsem chtěl přejít hranice, nebo se

81

alespoň dostat co nejblíž k nim. Počítal jsem, že mám

náskok, ale brzy mi byli v patách.“

„Pochopitelně. Muž, kterému jste ukradl auto

zavolal policii.“

„Nejspíš. Prostě když jsem se ocitl na silnici podél

řeky, zjistil jsem, že mě pronásledují. Měli rychlejší vůz

a dojížděli mě. Viděli, že nemám v úmyslu zastavit, a

jakmile jsem byl na dostřel, začali pálit. Kulka mi

roztrhla zadní pneumatiku a vůz se stal v té rychlosti

neovladatelným. Narazil jsem do zídky, přeletěl přes

cestu, vrazil do stromu na kraji lesa a auto se převrátilo.

Měl jsem opravdu z pekla štěstí, nic vážného se mi

nestalo. Podařilo se mi vylézt a udělal jsem jedinou věc,

kterou jsem mohl udělat. Zmizel jsem v lese. Doufal

jsem, že mě v té tmě nenajdou. Nebylo by to lehké ani za

denního světla. Věděl jsem, že nejste daleko a pořád jsem

věřil, že vás dostihnu.“

„Slyšeli jsme ten zmatek dole na silnici a čekali až

utichne; dřív jsme se nechtěli vydat dál,“ řekl Biggles.

„No, a to je všechno,“ uzavřel von Stalhein. „Já jsem

vyřízený. Do Mýtovic se vrátit nemohu. Mohu jen říct, že

mě mrzí, že mojí vinou vznikly takovéhle problémy, ale

musel jsem jednat rychle a na přemýšlení jsem neměl

moc času. Vy jděte dál. Pokusím se dostat na hranice

pěšky.“

„Jestliže vědí, že jste ten člověk, který uprchl ze

Sachalinu, pochybuji, že se vám to podaří,“ odpověděl

Biggles upřímně. „Jakmile se rozední, pročešou celou

oblast, aby vás našli, a nasadí nejspíš i psy.“

„Pak je tu možnost, že bych se vzdal. Možná, že by

to bylo lepší.“

„Proč?“

82

„Skončilo by to pronásledování a pokřik a vy byste

měli volné ruce.“

„Nic takového,“ řekl Biggles rázně. „Neopouštíme

své přátele, když jsou v nouzi. To už byste měl vědět.“

„Říkal jste, že se mi nikdy nepodaří dostat se k

hranicím. Co jiného mohu dělat?“

„Zůstat s námi. Byla by to holá sebevražda kdybyste

se teď vrátil na silnici. Tady jste, alespoň zatím, v

bezpečí.“

„Když zůstanu s vámi ohrozím vaši možnost spojit

se s Marií, ať už je kdekoliv.“

„Nebudu předstírat, že nám náš úkol usnadníte, ale

musíme se na to dívat jinak. Soudím, že čím blíž budeme

k zámku tím budete bezpečnější. Předpokládají, že

zamíříte k hranicím. Reinhardt, nebo kdokoliv kdo vás

pronásleduje, jistě neví, že jste přijel do Mýtovic abyste

našel Marii. Nevidím žádný důvod proč by měli spojovat

vaši havárii na silnici s Marií, ba ani se zámkem. Za to,

že honička skončila v zatáčce mohou oni, ne vy. Vsadil

bych se, že se domnívali, že míříte na hranice, což by

udělal každý kdo by prchal. Tady u zámku vás hledat

nebudou. To není místo, kam by se uchýlil někdo kdo je

na útěku. Proto navrhuji, abyste šel s námi nahoru – tedy

jestli se na to cítíte. Uvidíme co zmůžeme. Jestli

neuspějeme, zkusíme něco jiného. Co tomu říkáte?“

„Fyzicky se cítím dobře. Pár odřenin, to je všechno.“

„Dobře. Jsme dohodnuti. Podíváme se jak to vypadá

nahoře.“

„K sakru, začíná pršet,“ zavrčel Bertie, když začaly

pleskat velké kapky.

„Nestěžuj si,“ napomenul ho Biggles. „Mně se to

výborně hodí.“

83

„Jak to?“

„Silný liják smyje naše stopy.“

Začali znovu stoupat, teď už ve třech. Popisovat

výstup

podrobně

by

bylo

zbytečné

opakování.

Postupovali jen velmi obtížně. Každý občas uklouzl nebo

upadl. Výstup se stával stále příkřejší a tak se častěji

zastavovali, aby si odpočinuli. Rozpršelo se, proudy vody

se lily z oblohy a bouřka nabývala na síle. To výstup

nijak neulehčovalo. Půda byla čím dál kluzčí a zrádnější,

ale bouře překrývala hluk, který dělali oni sami, když jim

pod nohama praskaly větvě, nebo se utrhl kámen.

Pokračovali však vytrvale vzhůru a konečně, když se

značnou námahou překonali nízký převis, dostali se na

rovnou půdu, což byl – jak správně předpokládali –

vrcholek skály, na které byl zámek postaven.

Neviděli ho. Tma byla jako v pytli, ale cítili, že jsou

až po pás ve vysoké trávě. Déšť byl pořád hustý a zdálo

se, že nepřestane. Neměli představu jak daleko jsou od

zdí zámku. Marně hledali osvětlené okno, podle kterého

by se mohli orientovat, přestože jak poznamenal Biggles,

světlo z něho by muselo opravdu zářit, aby deštěm

proniklo. Byli promočení, ale naštěstí nebylo chladno.

„Chvíli tu zůstaneme a počkáme jestli nepřestane

pršet,“ rozhodl Biggles.

Bertie si setřel bláto a vodu z rukou a obličeje

kapesníkem. „Tohle se mi opravdu nijak nezamlouvá,“

postěžoval si.

Po chvíli déšť přešel do drobného mrholení, které

tak často následuje po bouřce, ale byla stále ještě příliš

velká tma než aby mohli cokoliv jasně vidět.

84

„No, budeme si muset poradit,“ prohlásil Biggles.

„Nemůžeme tu stát až do rozednění. Půjdeme, ale

opatrně, ať se jeden druhému neztratíme.“

„Dávej

pozor

na

cestu,“

varoval

Bertie.

„Nezapomeň, že některé zámky mají příkopy.“

„Dám pozor,“ usmál se Biggles. „Nebojím se ani tak

příkopu jako nastraženého poplašného drátu.“

Vykročil a razil si cestu vysokou mokrou travou.

85

TAJEMSTVÍ ZÁMKU

9

Biggles udělal jen několik kroků, když vzdálený

blesk na obzoru osvítil na kratičkou chvilku jeho okolí.

Netrval ani vteřinu, ale to stačilo, aby byla vidět rozlehlá

budova zámku, tyčícího se na skalním výběžku asi dvacet

metrů od nich.

Pohled byl kratičký, ale jedno zůstalo vtisknuto jak

fotografie do Bigglesova mozku. Byla to podivná černá

skvrna, která začínala na zemi a končila někde nahoře.

Skvrna byl hustý břečťan, nebo podobná popínavá

rostlina. Strčil do změti listí ruku a na hlavu mu spadl

proud vody. Nahmatal prsty drsný kmínek, silný jako

mužská ruka. Otočil se k ostatním.

„Je to břečťan,“ zašeptal. „Myslím, že bych po něm

mohl vyšplhat, kdybych se měl čeho chytit. Sahá až

nahoru. Nevidím žádné okno, vypadá to jako holá stěna.“

„Počkejte na další blesk,“ navrhl von Stalhein.

„Zatím co se tu budeme dohadovat, může se objevit

hlídka,“ protestoval Bertie.

Biggles se ozval. „Pokud vím něco o strážích, tak

rozhodně nevylézají na déšť, ale zůstávají pěkně

schované dokud nepřestane pršet.“

„Možná, že se mýlím, ale mám dojem, že před námi

je vnější zeď a ne ještě zámek,“ přidal svůj názor von

Stalhein.

„Souhlasím,“ odpověděl Biggles. „Je to zřejmě

hradba okolo této části zámku a přes ní neuvidíme co se

děje za ní. Přelezu ji a podívám se. Nemělo by to být

86

příliš obtížné. Nemusíme lézt všichni. Vy dva tu

zůstanete dokud se nevrátím, nebo nedám znamení.

Zůstaňte ukryti pro případ, že by se tu někdo objevil.

Možná, že vykoukne měsíc. Nevzdalujte se.“

Biggles domluvil, našel si silnou větev dobře

uchycenou v kamenné zdi a začal šplhat.

Bylo to snadnější než čekal, ale rozhodně ne

pohodlné. Tekly na něho proudy vody z listoví, které

rozhrnoval, ale protože už byl na kůži promoklý, nijak

mu to nevadilo. Potom co se dostal čtyři až pět metrů

vysoko, ocitl se konečně nahoře. V tu chvíli slabý mráček

propustil dostatečný svit hvězd, a Biggles si mohl udělat

představu o svém nejbližším okolí.

Viděl, že se dostal na jakousi terasu vydlážděnou

plochými kameny, asi čtyři metry širokou. Přiléhala

přímo ke zdi zámku, jehož fasádu přerušovaly otvory

oken.

Jeho pohled okamžitě připoutal slabý pruh světla,

který dopadal na terasu nedaleko od místa kde se krčil.

Bylo to jediné světlo, které viděl a zřejmě vycházelo z

okna. Víc si nemohl přát. Byla tu příležitost nahlédnout

dovnitř zámku, pakliže tam ovšem nebyla záclona.

Předpokládal, že to bude nějaký pokoj a zdálo se, že bude

jednoduché se o tom ujistit. A opravdu bylo.

Držel se těsně při zdi zámku a postupoval velmi

opatrně. Světlo skutečně vyzařovalo ze zpola zasklených

dveří vedoucích na terasu. Dával pozor, aby se nedostal

do záře světla, maličko pokročil, aby mohl nahlédnout

přes vnější kamenné ostění.

Skrze skleněné okno uviděl vnitřek pokoje s

vysokým stropem. Místnost byla dobře zařízena. Několik

židlí, pohovka, psací stůl, na zemi silné koberce a

87

koberečky i kožešiny. Na stěnách visely lovecké trofeje.

Zahlédl i velký klavír. To všechno přelétl Biggles

rychlým pohledem a pak se zadíval na jediného

obyvatele

pokoje,

pro

něho

z

celé

místnosti

nejdůležitějšího.

Byla to žena. Seděla pohodlně na pohovce, paží se

opírala o polštář a četla při světle stojací lampy.

Podíval se na ni. Může to být Marie Janisová?

Nachází slabou podobu s dívkou, kterou kdysi znal, nebo

ho šálí zrak? Tehdy, když se jejich cesty nakrátko

zkřížily ve válečném zmatku, byla mladá, přitažlivá a

temperamentní. Zde seděla žena drobné postavy, která již

byla v letech. Vypadala křehce. Měla brýle, prošedivělé

vlasy, výraz zamyšlený, tvář někoho kdo poznal utrpení.

Biggles byl na pochybách. I v případě, že ta žena je

Marie, bude se chovat jako přítel nebo naopak? Bylo

jasné, že se nic nedozví dokud na sebe neupozorní. Ale to

znamenalo jisté riziko.

Promyslel si všechno a napadlo ho možné řešení.

Von Stalhein viděl Marii ještě dlouho potom co ji znal

on. Poznal by ji? Vrátil se k místu, kde se vyšvihl na

terasu. Začínal kalný, šerý úsvit. Naklonil se přes

kamenné zábradlí a tiše hvízdl. Odpověď byla okamžitá a

dole se objevily dvě tmavé postavy.

„Erichu,“ zašeptal Biggles.

„Ano?“

„Všechno je v pořádku?“

„Ano.“

„Pojďte sem nahoru Potřebuji vás tu.“ Biggles se

přehoupl přes zábradlí.

„Co je?“ zeptal se von Stalhein naléhavě, když se

přehoupl přes parapet.

88

Biggles ukázal na světlo. „V tom pokoji je žena, čte.

Může to být Marie, ale nejsem si jist. Vy ji poznáte. Jděte

se podívat. Ale buďte opatrný, i když si myslím, že to tu

je bezpečné.“

Von Stalhein se připlížil ke světlu. Nahlédl do

pokoje. Vrátil se. „ Je možné, že to je Marie, ale nemohu

to odpřísáhnout. Zestárla od té doby co jsem ji naposled

viděl.“

„Co budeme dělat? Jestli ji nemohu poznat já, je

nepravděpodobné, že by ona poznala mne. Kdyby

uviděla v okně cizí tvář, mohla by volat o pomoc. Vás by

možná poznala. Vy jste se tolik nezměnil.“

„Chcete říci, že bych se měl v okně ukázat já?“

„Ano. Co jiného můžeme dělat? A zároveň budeme

připraveni vzít do zaječích, kdyby začala křičet.“

„Jestli je to Marie tak křičet nebude,“ prohlásil von

Stalhein s naprostou jistotou. „Zažila v životě nemálo

nepříjemných překvapení. Jestliže to není ona pak se

může stát cokoliv; ale jak říkáte jinou možnost nemáme.

Ale počkejte, něco mě napadlo. Kdysi jsme měli s Marií

tajný signál, abychom se poznali. Možná, že si ho

pamatuje. Poznám to podle toho jak zareaguje.“

„Oukej. Zkuste to.“

Von Stalhein se připlížil ke dveřím. Biggles viděl

jak vyndává z kapsy minci. Pak slyšel tk-tk-tk kovu o

sklo, které se třikrát opakovalo.

Žena s sebou trhla a v mžiku byla na nohou. Přešla

rychle pokoj a přistoupila ke dveřím. „Kdo je to?“

zeptala se sevřeně.

„Erich.“

Ve vteřině se dveře otevřely. „Erichu! Ty jsi se

zbláznil? Co tu děláš?“

89

„Hledám tě. Dostal jsem tvůj dopis. Bigglesworth je

tu se mnou.“

Žena se zajikla překvapením. „Snad ne můj

Biggles!“

„On a nikdo jiný.“

„Kde je?“

„Tady vedle mne.“ Von Stalhein ustoupil rychle

stranou. „Je to Marie.“

Biggles vešel do světla.

Dveře se otevřely dokořán. „Pojďte rychle dovnitř.“

„Je to bezpečné?“ zeptal se von Stalhein nedůvěřivě.

„Naprosto bezpečné. Jediní lidé v celém zámku jsou

moje stará služebná Gréta a její muž. V tuto dobu by ke

mně Gréta přišla jen kdybych na ni zazvonila. Oběma

můžeme důvěřovat.“

Von Stalhein vstoupil do pokoje. Biggles ho

následoval a tak po mnoha letech stáli s Marií tváří v

tvář.

Melancholicky se usmívala a podávala mu ruku.

„Věděla jsem, že se jednoho dne opět sejdeme,“ řekla

měkce. „Muselo se to stát.“

Biggles pozdvihl její ruku a lehce se jí dotkl rty.

„Sen se stal konečně skutečností,“ zašeptal. „Bylo mi

odpuštěno?“

„Odpuštěno? Mezi tebou a mnou nebylo nikdy co

odpouštět. Ale můžeme tu bezpečně hovořit? Neměla bys

raději zamknout dveře?“

„Nemohu. Vzali mi klíč.“

„Je to možné, že ty a tvoje služebná s mužem jste

jediní lidé, kteří žijí v této velké hromadě kamení?“

90

„Ano. V žádném jiném okně byste nebyli spatřili

světlo. Grétin byt je na druhém konci chodby, obrácen do

dvora.“

„A co stráže?“

„Jsou ubytovány v hospodářské budově nad stájemi,

která se táhne podél celé zadní části nádvoří. Chodí se jen

do kuchyně pravidelně najíst. Gréta pro ně musí vařit.

Myslím, že to byl hlavní důvod proč tady ji a jejího muže

Maxe nechali.“

„Kolik je tu stráží?“

„Max říká, že šest.“

„Patrolují okolo celého zámku?“

„Ne. Hlídají jen přístupové cesty, které vedou lesem.

Předpokládají zřejmě, že kdokoliv by se sem chtěl dostat

by šel po jedné z nich.“

„Nechodí také pod částí terasy, odkud jsme se

vyšplhali?“

„Nikdy jsem nikoho pod svým oknem neviděla.“

„Je tam plošina. Přešli jsme ji.“

„Ano, ale je celá zarostlá, jak jste si jistě všimli, býlí

a křoví jsou na některých místech tak vysoké, že přes ně

není vidět. Zřejmě si myslí, že člověk se zdravým

rozumem by nešplhal na zámek lesem od silnice. A

konec konců, kdo by sem měl přijít? Myslím si, že stráže

tu jsou spíše proto, abych se odtud nemohla dostat. Občas

přijede autem náčelník tajné policie, aby mě vyslýchal;

jinak jsem sama. To mně vyhovuje.“

Biggles se podíval na von Stalheina. „To je

neuvěřitelné.“ Obrátil se k Marii. „Musíme se rychle

domluvit. Erich je v nesnázích.“

„Jak to?“

91

„Tajná policie ho poznala a teď po něm pátrají. Musí

se dostat ze země. Jak jsi na tom ty?“

„Já nesmím zámek opustit.“

„Chceš snad říci, že jsi tu uvězněna?“

„Ano.“

„Proč?“

„To bys nikdy neuhodl. Sedněte si. Tady budou

Ericha sotva hledat. Moje situace je prostá. Nechci

vyzradit určité tajemství. Říkají mi, že kdybych jim řekla

to co chtějí vědět, byla bych volná a mohla bych odejít.

Nevěřím tomu. Jakmile bych jim vyhověla, už by mě

nepotřebovali – a nemusím vám říkat, co by to

znamenalo.“

„Pracovní tábor.“

„Spíš nenápadnou náhlou smrt, abych nemohla

nikdy promluvit. Zatím jsem se držela, ale začínají být

netrpěliví. Myslím si, že už to tak nemůže dlouho trvat.

Začali mi nenápadně vyhrožovat.“

„Můžeme znát to tajemství?“

„Samozřejmě. Zámek v téhle podobě postavil jeden

z mých předků někdy na konci sedmnáctého století. Moje

rodina tu od té doby žila. Nashromáždila zde mnoho

drahocenných i historicky cenných památek. Některé z

nich dostali moji předci odměnou za své služby

panovníkovi. Některé koupili, některé jsou dokonce i

válečná kořist.“

„Během let hodnota některých předmětů velmi

vzrostla a to především cena vzácné a mezi odborníky

všeobecně známé sbírky rodinných klenotů. A o tu jim

jde.“

„Viděla jsi někdy ty věci?“

92

„Ano. Poprvé, když jsem byla ještě dítě. Dědeček

mě zavedl do trezoru, který pro ně vybudoval.“

Biggles pokýval hlavou. „Víš kde je?“

„Jistě.“

„Věci jsou stále v tom trezoru?“

„Ne. Tam by je každý snadno našel. Než můj otec

odešel na frontu, ukryl náš poklad na místo, které by bylo

možno najít jen kdyby byl zámek rozebrán do posledního

kamene. Moje matka již nežila; jediný člověk, kterému

tajemství svěřil jsem byla já. Otec válku nepřežil. Stalo

se, že já ano, a tak přirozeně jako poslední žijící člen

rodiny jsem se vrátila domů, o majetek jsem se přihlásila.

Jak víte moje matka byla Češka a tak jsem nenarazila na

žádné potíže. Později, když se vlády zmocnili komunisté,

byl zámek zestátněn, ale nechali mě tu bydlet. Problém

byl tom, že jsem neměla peníze; ty vzala válka.

Uvažovala jsem, že prodám něco z našeho pokladu, když

se objevili muži, kteří mě nařídili, abych jim rodinné

klenoty vydala. Uvědomila jsem si, že kdybych na to

přistoupila, nejen bych šperky už nikdy neviděla, ale

nedostala bych za ně ani haléř.“

„Co jsi udělala?“

„Předstírala jsem, že nevím o čem mluví.“

„Přistoupili na to?“

„Ne. Alespoň si to myslím. Nemohou si být

samozřejmě jistí. Určitě mě podezírají. Zůstali tu dlouho

a hledali. Odvezli starožitný nábytek, mnoho knih z

knihovny, obrazy a několik starých brnění a zbraní.

Tvrdili, že do museí. Ale doposud skrýš, kde je ukryt náš

poklad nenašli a myslím, že nenajdou. Zámek teď už není

nic jiného než prázdná mušle.“

93

94

„A tebe tu nechávají žít, protože pořád doufají…“

„Ano, pořád doufají, že mě tento způsob života

vyčerpá, a že jim řeknu to, co chtějí tolik vědět. Žiji

vlastně v domácím vězení. Jediný člověk, který smí do

města a zpět do zámku je Grétin manžel Max. Vozí sem

potraviny. Hrozně nerada bych se vzdala našich

vzácných věcí, ale udělala bych to, jen kdybych věděla,

že se mi potom nic nestane.“

„Proč nesmějí stráže dovnitř?“

„Po tom všem hledání jistě tuší, že v zámku je

ukryto něco neobyčejně cenného. Jejich nadřízení si

zřejmě myslí, že by mohli hledat na vlastní pěst a kdyby

něco našly utekly by s tím. Jinak si to nedovedu vysvětlit.

Zpočátku mě obavy o to všechno a věčné vyptávání

ničily, ale přivykla jsem a už mně to tolik nevadí. Taková

je skutečnost. Nesmím ani psát dopisy.“

„Jak jsi dokázala poslat dopis Erichovi?“

„Říkáš mu Erichu. Tomu nerozumím. Je to možné,

že se z vás stali přátelé?“

Biggles se usmál. „Velmi dobří přátelé. Chvíli to

trvalo, ale po tom, co strávil nějakou dobu na ostrově

Sachalin mu došlo, že bojoval na nesprávné straně. Je

staré přísloví, že válka tvoří podivné spojence. Ukázal mi

tvůj dopis – a tak jsme tady.“

„Dopis vynesl Max, Grétin muž, který stejně jako

jeho otec byl lesníkem na panství. Jeho rodina patří k

zámku stejně jako my. Dovolili mi jednu služebnou a

proto jsem vybrala Grétu. Myslím, že tu nechali Maxe

protože zná v zámku a v okolí každý kout a domnívali se,

že bude strážím užitečný. Dal dopis příteli, který odjížděl

ze země.“

95

„To mě přivádí k tomu proč jsme tady. Co pro tebe

můžeme udělat, Marie? Chceš tu zůstat nebo odejet?“

„Kdybych mohla, odejela bych. Uvažovala jsem, že

bych zkusila utéct, ale nemám dost sil a pochybuji, že

bych zvládla namáhavý přechod hranic.“

„Odešla bys i kdyby to znamenalo všechno tu

opustit?“

„To by mi nevadilo. Nestojím o poklad, ale udělám

cokoliv jen aby nepadl do rukou lidí, kterými opovrhuji.“

„V tom případě se to pokusím zařídit.“ Biggles se

podíval na hodinky. „Musíme teď jít. Mám venku přítele

a jistě si už dělá starosti kde tak dlouho jsme.“

„Kam půjdete?“

„Zpátky do našeho hotelu ve městě.“

„A potom?“

„Plánovat tvůj útěk.“

„A co Erich?“

„To je teď náš velký problém. S rozbřeskem na něho

znovu začne honička. Musíme mu najít nějaký úkryt.“

„Proč ne tady?“

„Tady?“ Biggles se díval nechápavě. „Myslíš tady

na zámku?“

„Ne zcela, i když i tady by to bylo bezpečné. Přišli

jste k mému pokoji po terase?“

„Ano.“

„Jak jste se dostali nahoru?“

„Po břečťanu.“

„Na obou koncích terasy jsou malé kamenné bašty.

Hlídky se tam kdysi ukrývaly za špatného počasí. Není to

moc pohodlné, ale mohu dát Erichovi houni. Mimo Gréty

sem nikdo nechodí. Může přinést jídlo navíc.“ Marie se

usmála. „Zatím, co bude čekat až honička na něho

96

skončí, může zahnat moji nudu a vyprávět mi poslední

novinky a jak jste se spřátelili.“

Biggles se podíval na von Stalheina. „Co tomu

říkáte?“

„Perfektní. A vy?“

„My se vrátíme do našeho hotelu, vymyslíme plán a

co nejdříve se vrátíme. Nemohu říci kdy. Bylo by asi

dobře počkat až se situace na silnici uklidní a teprve pak

se pokusit sem přijít.

Musíte to nechat na nás.“

„Dávejte pozor,“ řekl von Stalhein s obavami. „Na

silnici je skoro určitě policie.“

„Budu mít pro ně připravenou báchorku.“ Biggles

podal Marii ruku. „Neříkám sbohem. Vrátím se. Au

revoir.“

Biggles vyšel oknem na balkón. Nad místem, kde

zanechal Bertieho asi minutu čekal. Přestalo pršet, ale

vzduch byl vlhký a studený mlhou. Světlý bod na obloze

ukazoval, kde se měsíc snažil prosvítit mraky Tiché

zapískání a Bertie se objevil.

„Lezu dolů,“ řekl Biggles.

„Všechno je oukej.“

Biggles sešplhal po břečťanu a dával přitom pozor,

aby nezanechal stopy, které by prozradily, že po břečťanu

někdo lezl.

„Tedy řeknu ti, starý brachu, byl jsi tam

sakramentsky dlouho,“ postěžoval si Bertie. „Co jsi dělal

– prozkoumával jsi celou tu zpropadenou pevnost?“

„Našli jsme Marii.“

„Vážně? To je skvělé.“

„Mluvil jsem s ní. Chvilku to trvalo než nám

vysvětlila celou situaci tady. Ale teď mám všechny

97

potřebné informace. Erich tu zůstane. Marie mu může

zajistit stravu i úkryt. Nic lepšího by nenašel. Potom ti to

všechno povím. Teď se musíme dostat dolů na silnici a

do hotelu. Pojď, jdeme.“

Cesta lesem dolů byla obtížná, i když ne tak

vyčerpávající jako výstup. Museli však sestupovat

naprosto tiše, nedělat sebemenší hluk, který by mohla

zaslechnout policejní hlídka na silnici. Trvalo jim to

skoro půl hodiny. Nejvíc času ztratili na několika

posledních metrech, kde museli být co nejopatrnější.

Nejnebezpečnější chvíle nastala, když vycházeli z

lesa na silnici, ale nic se nepřihodilo. Nikoho neviděli;

pravda ale byla, že mlha snižovala viditelnost na pouhých

několik metrů.

Vydali se rázným pochodem k městu, hovořili

přirozeně a nijak se nesnažili nebýt viděni, Biggles to

považoval za zhola zbytečné teď, když byli na hlavní

silnici. Ušli asi tak půl kilometru, když je oslepil kužel

světla. „Stát,“ ozval se drsný příkaz.

Uposlechli a požádali, aby na ně mluvili anglicky

nebo německy.

Vynořili se dva muži. „Kde jste byli?“ zeptal se

jeden z nich celkem slušnou němčinou.

„Na procházce.“

„Proč tak pozdě v noci?“

„Došli jsme dál než jsme měli původně v úmyslu a

museli jsme se schovat pod stromy dokud nepřestalo

pršet,“ vysvětlil mu Biggles.

„Proč jste si vybrali tenhle směr?“

„Kvůli krajině.“

„Kam jdete teď?“

„Do našeho hotelu ve městě.“

98

„Kterého hotelu?“

„Hotel Grand.“

„Neviděli jste na silnici nějakého muže?“

„Ne, ale došlo tam k havárii. Minuli jsme na kraji

silnice auto. Nikdo v něm ale nebyl.“

„Víme o tom. Vaše doklady.“

Podali jim je.

„A! Angličani.“

„Ano.“

„Turisti?“

„Ne. Obchodně. Mohu vám ukázat pověření…“ Muž

si zapsal jejich jména do svého zápisníku a vrátil jim

pasy. „Můžete jít.“

„Díky. Dobrou noc.“ Biggles a Bertie šli dál.

„Čekal jsem to,“ řekl Biggles po tom co ušli kus

cesty. Víc je už nikdo nezastavil.

Dostali se do hotelu po druhé hodině a museli

zazvonit na nočního vrátného, aby je pustil dovnitř. Byl

to docela přátelský muž a zažertoval o jejich promoklých

šatech. Dokonce jim nabídl, že jim je dá uschnout v

kotelně, což byla velice vítaná nabídka a přijali ji vděčně,

protože s sebou měli náhradní pouze spodní prádlo. Muž

je doprovodil do jejich pokoje a odnesl nasáklé oblečení

se slibem, že ho vrátí ráno, než mu skončí služba – za

což, dodejme – dostal řádné zpropitné.

Biggles si položil prst na rty. „Teď nemluv, nevěřím

tu ani zdím.“ A nahlas dodal. „Hrome! Sotva stojím na

nohou. Usnu jak nemluvně.“

99

PROBLÉM

10

Následující den začal incidentem, který byť byl

znepokojující, vypadal prvních pár minut na to, že bude

horší.

Biggles a Bertie se oblékli a právě se chystali sejít

na snídani, když někdo zaklepal na dveře. Biggles zvolal

„Dále,“ a dveře otevřel ředitel hotelu. Rozhodně se

netvářil spokojeně.

„Chtějí s vámi mluvit nějací pánové,“ řekl a rychle

se vytratil.

Přišli dva muži a Bigglesovi nemusel nikdo říkat

kdo nebo co jsou. Policisté mají v sobě cosi zvláštního;

mají určitý způsob vystupování, i když jsou v civilu.

Jeden odpovídal přesně von Stalheinovu popisu

Reinhardta.

Prkenně se uklonil. „Dobrý den, pánové,“ řekl

kupodivu anglicky.

„Dobrý den,“ odpověděl zdvořile Biggles. „Co pro

vás můžeme učinit?“

Odpověď Bigglese nepřekvapila.

„Jsme policejní důstojníci a rádi bychom vám

položili několik otázek.“

„Odpovím vám jak nejlépe budu moci. Doufám, že

jsme neporušili nějaké nařízení.“

„Ne – nikoliv. Myslím, že jste byli včera v noci na

silnici vedoucí podél řeky.“

100

Biggles souhlasil. „Byli jsme zastaveni, naše pasy

zkontrolovány

a

naše

jména

zapsána.

Takže

předpokládám, že je znáte.“

„To ano. Co jste dělali na silnici tak pozdě v noci?“

„Chtěli jsme vidět ten krásný kout při západu slunce.

Byli bychom se vrátili dřív, ale chytila nás bouřka a

museli jsme se schovat pod stromy. I tak jsme hrozně

promokli. Pršelo dost dlouho.“

101

102

„Viděli jste na silnici něco neobvyklého?“

„Ano.“

„Hm. Co to bylo?“

„Převrácené auto.“

„Viděli jste jak k nehodě došlo?“

„Ne. Byla velká tma a byli jsme dost daleko.“

„Slyšeli jste něco?“

„O něco dřív se nám zdálo, že slyšíme střelbu, ale i

to bylo dosti vzdálené od místa, kde jsme se schovali

před deštěm. A také tou dobou hřmělo.“

„Neviděli jste náhodou na silnici muže? Nejspíš by

byl utíkal.“

„Nikoho jsme tam neviděli, s výjimkou oněch dvou

mužů, kteří se nás ptali na totéž.“

„Hm. Mohu se vás zeptat jaké máte na dnešek

plány?“

„Jistěže, pokud už je všechny známe. Po snídani

navštívíme znovu sklárnu. Při minulé návštěvě nás

vedení podniku pozvalo na oběd. Je možné, že to učiní i

tentokrát. Jestliže ne, pojíme něco nejspíše ve vinárně

Savoy. Nic dalšího nemáme domluveno. Rád bych viděl

kostel, bylo mi řečeno, že je velice pěkný. Dříve než

opustíme Mýtovice, chtěli bychom se ještě jednou projít

podél řeky – tedy pokud proti tomu není námitek.“

„Zdá se, že tu cestu máte rádi.“

„To by vás nemělo překvapovat. Krajina je tam

nádherná. Lituji, že jsem si s sebou nevzal fotoaparát.

Mohl bych si ho tu koupit, abych pak přátelům doma

ukázal snímky?“

Otázka zřejmě překvapila. Reinhardt zaváhal.

„Zeptám se,“ řekl. „Nu, myslím, že to je všechno.

103

Mimochodem, půjdete-li znovu podél řeky, nechoďte do

lesa. Je to nebezpečné místo.“

Biggles povytáhl obočí. „Nebezpečné? V jakém

smyslu?“

„Může se tam pořádat hon na kance. Mohl byste být

postřelen. Naše nařízení týkající se používání střelných

zbraní jsou přísná, ale nehody se stávají.“

„Jsem rád, že jste nás na to upozornil.“

„To je všechno. Děkujeme. Přejeme pěkný den.“

„I my vám.“

Policisté se uklonili a odešli.

Biggles se podíval na Bertieho. Ten se zakřenil, ale

řekl pouze: „Pojďme se nasnídat.“

V místnosti, kde se podávala káva, si vybrali stůl

kde nehrozilo, že by je mohl někdo poslouchat.

„Mrzuté,“ řekl Biggles. „Víš kdo to byl?“

„Samozřejmě. Co budeme dělat?“

„Opravdu nevím. Možná, že nás podezřívají, nebo

jsou prostě zvědaví. Třeba chtěli pouze vědět, kolik jsme

toho včera v noci viděli a slyšeli.

Nebo nejsou přesvědčeni o tom, že naše procházka

právě dole po silnici byla tak zcela nevinná, jak jsem ji

líčil. Jistě jsi si všiml, že jsem jim řekl o tom, že se

chceme znovu projít touto cestou. Musíme se totiž vrátit

na zámek. Ale od teď budeme muset být obzvlášť

opatrní.“

„Myslíš, že nás budou sledovat?“

„Je to víc než pravděpodobné. Mají k tomu dost

důvodů. Obchodní cestující nebo zástupci cizích firem za

které se vydáváme, většinou nepodnikají dlouhé

vycházky do přírody, aby se pokochali krajinou. Stejně

pochybuji, že by se nás vyptávali nebýt té včerejší

104

příhody včera v noci s Erichem. Budou se zajímat o

každého kdo byl v té době na silnici; a pokud víme,

mimo nás tam nikdo nebyl.“

„Proč jsi říkal, že si půjdeme prohlédnout kostel?“

„Z prostého důvodu, abychom mohli jít někam, kde

nás nemůže nikdo slyšet. To znamená pod širým nebem.

Kostel, jak víš, je na hřbitově a my toho musíme hodně

probrat. Nevěřím zdím. Jak už jsem řekl, v komunistické

zemi mají i zdi uši.“

„Půjdeme opravdu do sklárny?“

„Když jsme to řekli tak budeme muset, nebo by se

naši přátelé mohli divit proč jsme si to rozmysleli.

Půjdeme tam pěšky. Není to daleko a po cestě můžeme

hovořit. Mám ještě jiný důvod, abychom tam šli.“

„Jaký?“

„Vysvětlit proč se rozdělíme. Bude možná nutné,

aby ses vrátil domů. Ale řekneme si o tom víc, až

uvidíme jak se věci budou vyvíjet. Máme teď před sebou

problém jak dostat dva lidi ze země, Ericha a Marii.

Nemůžeme zůstat v Mýtovicích příliš dlouho a

nevysvětlit proč. Erich už má praxi v takovéto hře a mohl

by se dostat pryč na vlastní pěst. Ale ne Marie. Byla

nemocná a pochybuji, že má dost sil na to, aby se pustila

na tak namáhavou cestu pěšky. Chce to nějaký dopravní

prostředek.“

„Čekám, že mi řekneš proč, je na zámku vězněná.“

„Pojď, půjdeme do sklárny. Řeknu ti to cestou. Už

jsme tu seděli dost dlouho, hlavy u sebe; vypadáme jako

dva spiklenci. Chovej se přirozeně. Nechceme, aby

kdokoliv nás pozoruje měl dojem, že víme, že jsme

sledováni.“

105

Vyšli na ulici a během další půl hodiny, cestou k cíli

jejich cesty, Biggles vypověděl podrobně všechno, co mu

Marie řekla.

Když skončil, tvářil se Bertie vážně. „Je to přes sto

kilometrů k nejbližší hranici a přechod by byl obtížný.“

„Příliš namáhavé pro Marii. Až skončíme ve sklárně,

budeme mít zbytek dne na to, abychom prodiskutovali

možnosti a třeba i vymysleli plán. No a pak budeme

bohužel muset znovu podniknout cestu na zámek,

abychom jim řekli co a jak. Tomu se nemůžeme vyhnout.

Ale do té doby budeme vědět zda nás někdo sleduje nebo

ne. Nemusíme pospíchat.“

Dorazili právě ke sklárně. Vešli a byli přijati stejně

přátelsky jako poprvé. Ve výstavní místnosti Biggles

udělal několik dodatečných nákupů, a vysvětlil, že tyto

podléhají povolení britského ministerstva obchodu. Byli

pozváni na oběd a stejně jako při prvním setkání bylo již

odpoledne, když jednání ukončili a mohli se věnovat

svým starostem. Respektujíce stále Bigglesovu opatrnost,

aby zůstávali venku, kde nebylo nebezpečí, že budou

odposloucháváni, vydali se na cestu, která vedla ke

kostelu na hřbitově.

Nevěděli jestli je někdo nesleduje a nesnažili se to

zjistit; protože, jak řekl Biggles, bylo jedno zda je někdo

pozoruje nebo ne, neboť nedělali nic na co by potřebovali

zvláštní povolení. Řekli, že si jdou prohlédnout kostel, že

je zajímá, a to také učinili nebo to alespoň předstírali.

Jejich rozhovor se ovšem netýkal ani tohoto ani

jakéhokoliv jiného kostela.

Biggles řekl: „V této situaci musíme hledat řešení

letadlem. V podstatě nevidím ani žádný jiný způsob, jak

je odtud dostat. Nebude to snadné. Ale už jsme zvládli

106

těžší úkoly. Víš, že jsem často říkal, že většinou je možné

rozřešit každou obtížnou situaci, ale je potřeba přijít jak

na to.“

„Nevidím na tom nic tak těžkého,“ poznamenal

Bertie.

„To proto, že jsi o tom ještě dost nepřemýšlel.

Potřebujeme především stroj s dostatečnou dráhou doletu

bez tankováni, nebo počítat s mezipřistáním. To znamená

Švýcarsko

nebo

Rakousko.

Východní

Německo

nepřipadá v úvahu. Dále, ať tak či onak, dostat se sem

znamená přeletět hranice, na kterých mají nepříjemný

způsob jak odradit návštěvníky, kteří neletí povolenými

koridory. Jak velmi dobře víš, kdokoliv tohle ignoruje si

koleduje o pěkný malér.“ Biggles se zastavil, aby si

zapálil cigaretu.

„Musíme Marii a Ericha informovat o našem plánu a

to znamená další návštěvu na zámku,“ pokračoval. „Jestli

nás místní policie podezřívá a sleduje, nebude to lehké.

Je třeba Marii a Erichovi říci, kde a kdy mají čekat. A

konečně je tu ta nelehká věc, přistát ve tmě a nepoškodit

při tom stroj.“

„Proč myslíš vždycky na překážky?“ protestoval

Bertie.

„Protože mě život naučil, že nemá smysl si

namlouvat, že nic nehrozí, když víš zpropadeně dobře, že

ano. Cítíš se na noční přistání na kterémkoliv z těch míst,

které jsme doposud viděli?“

„Musí to být noční záležitost?“

„Uvažuj! Za denního světla nemáš šanci. Nechceme

rozpoutat novou válku. Britský stroj na špatné straně

železné opony! Jak bychom vysvětlili, že jsme sem

přiletěli?“

107

„Ale, starý brachu Je přece známo, že piloti občas

ztratí směr.“

„S tím bys neprošel.“

„Dobře. Tak bych řekl pravdu a pověděl bych jim,

že letím zachránit dámu v nouzi.“

„Chceš mě rozesmát? Potulné rytířství vyšlo z módy

s brněním a válečnou sekerou.“

„Byl bych rád, kdybys nebyl tak depresivní. Chci jít

do toho a přistát na jednom z těch polí v údolí.“

„Dobře. Doufal jsem, že to řekneš sám, chystal jsem

se tě o to požádat. Nemůžeme odjet domů oba. Někdo tu

musí zůstat a být ve styku se zámkem, kde jak to vypadá,

se může cokoliv přihodit.“

„Snad nechceš jít dnes večer znovu na zámek?“

„V žádném případě. Nemáme k tomu důvod. Třeba

nás nesledují, ale byla by hloupost na to spoléhat. Tak a

teď se vrátíme do vinárny a dáme si čaj. Vždycky, když

mluvím, mám potom žízeň. Můžeme se sem později

vrátit a pokusit se naše plány definitivně upřesnit.“

Dávali pozor zda neuvidí eventuálního nepřítele a šli

pomalu zpátky pod šeřící se oblohou k vinárně Savoy.

Neviděli nic, co by jim mělo dělat starost.

Usrkávali čaj, mluvili málo, Biggles byl po většinu

času hluboce zamyšlen. Když zaplatili a vyšli ven, byla

už tma. Zůstali chvíli stát před vchodem.

„Kam půjdeme?“ zeptal se Bertie.

„Je moc brzy na to, abychom se vrátili do hotelu.

Myslím, že nakonec nejlepší bude hřbitov u kostela. Tam

můžeme alespoň mluvit.“

Zaplatili a zamířili do průjezdu dvora k hřbitovní

brance, kterou je vedl před dvěma dny von Stalhein.

108

„Přemýšlel jsem o tom všem,“ řekl Biggles, když se

posadil na náhrobní kámen pod starým tisem. „Ten

problém výběru letadla mi dělá starosti. Bylo by zřejmě

čiré šílenství vybrat jeden z našich vlastních strojů.

Kdyby se věci zvrtly, skončili bychom před popravčí

četou. Podíval jsem se do kalendáře, kdy bude úplněk.

Příštích deset dní by to mělo být v pořádku. Myslíš to

vážně, když říkáš, že jsi ochoten vrátit se domů a přivézt

stroj?“

„Naprosto, starý brachu. Naprosto.“

„Je to trochu chabé vysvětlení, ale kdyby tě donutili

přistát máš jedinou možnost, svést to na problémy s

motorem. Letěl jsi na zkušební let a neuvědomil jsi si, že

jsi zabloudil přes hranice Československa. Něco na ten

způsob,“ řekl Biggles a chystal se zapálit cigaretu. Ale

nestačil ani rozškrtnout zápalku, když se za jedním

náhrobkem objevila vysoká postava a mířila k nim.

109

PLÁN

11

Neznámý přišel blíž.

„Je to v pořádku. Jsem to já,“ ozval se hlas, který

okamžitě poznali.

Byl to von Stalhein.

„Erichu! Co tu pro boha děláte? Zbláznil jste se?“

Bigglesův hlas zostřil překvapením.

„Musel jsem přijít. Bylo naprosto nezbytné, abych se

s vámi okamžitě setkal.“

„Jak jste věděl, že tu budeme?“

„Nevěděl jsem, ale napadlo mě, že možná půjdete do

vinárny a tak jsem pozoroval vchod. Viděl jsem vás

vcházet do průjezdu a šel jsem za vámi.“

„Co se děje?“

„Přihodilo se něco, co musíte vědět.“

„Posloucháme.“

„Máte už jen málo času na to, abyste dostali Marii

ven. Na mne zapomeňte. Dnes ráno na zámek přijeli dva

vysocí úředníci z Prahy a řekli Marii velice srozumitelně,

že už jim došla trpělivost. Dali jí prostě ultimatum. Marie

má týden na to, aby vydala poklad Janisových. Bude-li

nadále odmítat, odvezou ji ze zámku a ten zdemolují.“

„Zdemolují! Takovou krásnou stavbu!“

„Kámen po kameni.“

„Jsou to jen plané hrozby.“

„Marie si to nemyslí.“

„Kam chtějí Marii odvézt?“

„To jí neřekli.“

110

„A co ona?“

„Je přirozeně sklíčená.“

„Ztratil jsem ji už jednou a nedopustím, abych ji

ztratil znovu,“ rozčílil se Biggles. „Ještě nám zbývá

týden.“

„Bude to akce nebo – nebo sbohem navždy,“ řekl

Bertie.

„Jsem rád, že jste mi o tom pověděl. Ale hrozně jste

riskoval, když jste sem přišel.“

„Ne tolik jak myslíte. Nepřišel jsem dolů po silnici.“

„Jak jste se sem tedy dostal?“

„Tím, co byste možná nazvali zadní vchod. Když mi

Marie pověděla o ultimátu uvědomil jsem si, že vás o

tom musím neprodleně informovat; ona souhlasila.

Zavolala Grétu, svou služebnou, která už věděla, že tam

jsem – nevyhnutelně, protože musela počítat s větším

množstvím jídla – a Gréta promluvila se svým mužem,

Maxem. Vysvětlili mu situaci. To on mi mimochodem

půjčil tenhle kabát a klobouk. Abych to zkrátil, zámek

byl postaven na místě bývalého hradu, po kterém zůstaly

staré podzemní chodby a nouzové východy. Vyvedl mě

čímsi co bývala zřejmě tajná výpadová chodba. Vedla od

zámku ke zřícenině loveckého zámečku v lese za kopcem

a proto daleko od silnice. Odtamtud jsme se vydali po

jelení stezce, která nás dovedla skoro až k mostu. Byla

tma a byl jsem si jist, že nepočítají, že bych se vrátil do

města. Prošel jsem bez problémů. Moje hlavní starost

byla vás najít. Vsadil jsem na to, že půjdete do vinárny a

vy jste šli. A to je vše.“

„Podaří se vám najít cestu zpět?“

„Max na mne čeká. Po silnici jít nemohu. Celý den

tam bylo rušno. Předpokládám, že pokračovala honička

111

na mne. Ale jak jste správně uvažoval, na zámek nepřišli.

Už máte nějaký plán?“

„Mluvili jsme o něm než jste přišel. Nechtěli jsme

nic uspěchat, ale teď jak vidím, budeme muset dát věci

do pohybu.“

„Už musím jít. Max by si myslel, že se mi něco

stalo.“

„Okamžik. Chtěl bych jít s vámi.“

„Na zámek?“

„Ne. Jen k jelení stezce o které jste se zmínil. Když

budeme vědět kde začíná, nebudeme závislí na silnici.“

„Ano. Rozumím. Bude lepší, když nepůjdeme

všichni pohromadě. Vyjděte až chvíli po mně.“

„Jedna věc, z toho co jste nám řekl, mě zaráží.

Jestliže Marie chtěla uprchnout ze zámku, tak proč

nepoužila podzemního východu? Zdá se, že stráže o něm

nevědí.“

„Ptal jsem se jí na to. Řekla mi, že jedna věc je

dostat se ze zámku, ale něco docela jiného dostat se ze

země. Nezapomeňte, že se ještě zotavuje po nemoci.

Nemá moc sil.“

„Ano. Málem jsem zapomněl,“ souhlasil Biggles.

„Dobře. Pojďme. Projděte průjezdem a my vás budeme

sledovat v dostatečné vzdálenosti.“

„Souhlasím. Až dojdete k mostu, v případě, že byste

mě ztratili z dohledu, nedávejte se nalevo podél řeky.

Jděte pořád rovně. Po vaší levici budete mít strmý svah

porostlý lesem. Zastavte se po padesáti metrech. Tam na

vás počkám a ukážu vám stezku. Ještě vás musím

upozornit, že není snadné stezku sledovat. Je na ní

několik odbočení. Abyste šli správným směrem, musíte

vždycky zahnout doleva. Tak dojdete ke starému

112

loveckému zámečku. Kdybych věděl, kdy přijdete na

zámek příště, zařídil bych, aby tam na vás Max počkal.“

„Můžeme se dohodnout na desátou hodinu zítra

večer. Doufám, že do té doby učiníme s Bertiem všechna

nutná opatření a on bude na cestě domů. Řeknu vám

potom, na čem jsme se dohodli. Pro tuto chvíli je to

všechno.“

„Rozumím,“ řekl von Stalhein.

„Dobře. Jděte. Dáváme vám pět minut.“

Plán vyšel bez jediné zneklidňující chvilky. O půl

hodiny později, pod vysokým, lesem pokrytým svahem,

se k Bigglesovi a

Bertiemu připojil čekající von Stalhein, který je po

krátkém, ale prudkém stoupání, představil lesníku

Maxovi. K jejich překvapení to nebyl nikdo jiný než

onen šlachovitý, postarší muž, který je vykázal z lesa, při

jejich prvním pokusu dostat se k zámku. Poznali se

navzájem a tentokrát se na sebe usmáli.

Von Stalhein ukázal na úzkou stezku, sotva

viditelnou,

vyšlapanou

celými

generacemi

zvířat

přecházejících z jedné části lesa do druhé. „Vede až

dozadu za vrch, dost daleko od silnice,“ řekl. „Není

přímá, točí se, takže odtud až ke zbořenině starého

loveckého zámečku je to asi dva kilometry. Nezapomeňte

a na každé křižovatce se dejte vždycky doleva.“

Biggles přikývl. „Pokusím se být u zříceniny

zámečku zítra večer v deset hodin. A teď se s vámi

rozloučíme.“

To bylo všechno. Okamžitě se rozešli. Biggles a

Bertie dorazili do hotelu na večeři s malým zpožděním.

113

Když vešli, zažili šok. U recepční desky stáli, a

zřejmě čekali, dva muži, kteří je vyslýchali dopoledne.

Reinhardt nesl desky.

„Konečně jste tady,“ řekl přátelsky. „Už jsem si

myslel, že jste si vyrazili na jednu z vašich dlouhých

procházek.“

„Dnes večer ne. Jen krátká vycházka k mostu a

zpátky,“ odpověděl Biggles s úsměvem.

„Vzpomínáte si, že jste hovořil o fotoaparátu?“

„Ano, jistě,“ souhlasil Biggles, zvědavý co bude

následovat.

„Nebudete si muset dělat výdaje,“ zněla překvapující

odpověď. „Nechal jsem vám včera pořídit několik

fotografií míst, které jste si chtěl sám vyfotografovat.

Snímky, které vám nesu dělal profesionál a jistě budete

spokojen. Tady je máte, jako naši malou pozornost.“

Podal Bigglesovi velkou obálku.

„Je to od vás opravdu neobyčejně laskavé,“

poděkoval Biggles s neskrývaným potěšením, tak jak si

to okolnosti žádaly.

„Snažíme se vždycky vyhovět cizím návštěvníkům.

Už jste se rozhodli kdy nás opustíte?“

„Ne zcela. Zůstanu tu ještě pár dnů, ale můj přítel

odjíždí do Anglie zítra.“

„Skutečně? Proč ten spěch?“

„Došly mi peníze, které jsem měl povoleny od firmy

na nákup vašeho krásného skla. Viděl jsem ve sklárně

ještě několik kusů, které bych chtěl rovněž přivézt a tak

můj přítel spěchá domů, aby požádal o zvýšení přídělu

valut. Osobní žádost má větší naději na úspěch než

psaná.“

114

„Výborně, přeji vám hodně štěstí. Nu, už vás

nebudeme zdržovat.“ A muži odešli.

Když Biggles a Bertie stoupali po schodech do

svého pokoje, aby se opláchli než půjdou do jídelny,

Bertie přiznal, že tomu všemu nerozumí. „Co to má

znamenat?“ zeptal se tiše. „Najednou se z ničeho nic

začali chovat přátelsky?“

„Snad jim nebudeš věřit,“ odpověděl Biggles

cynicky. „Důvod je přece naprosto jasný. Už nemáme

proč chodit podél řeky.“

„Ti mazaní darebáci.“

„To se ještě ukáže. Teď budou jistě volat do sklárny,

aby si ověřili zda jsme si opravdu vybrali další zboží.

Jsou trochu zmateni. Zítra budou sledovat zda opravdu

odjedeš. A protože ty opravdu odjedeš, budou si lámat

hlavy ještě víc.“

V mezipatře se Biggles zastavil a rozhlédl se po

chodbě. „Pochop to,“ pokračoval, „nevědí co si mají o

nás myslet. Sotva je napadne, že se zajímáme o ženu,

která žije na zámku. Ovšem,“ dodal s pokrčením ramen,

„kdyby se dozvěděli, což je možné, že jsme byli ve

skupině, která zachránila vězně jménem von Stalhein ze

Sachalinu, nerozpoutala by se bouře, ale přímo hurikán.“

„To máš pravdu, starý brachu, to tedy máš,“ zašeptal

Bertie.

Biggles pokračoval: „To co nám řekl Erich staví

celou věc do jiného světla. Dosud jsme jednali jakoby

nás vůbec netlačil čas. Teď si musíme pospíšit.

Alespoň ty musíš, v příštích několika dnech. Jen co

trochu pojíme, zajdeme do vinárny Savoy a dotáhneme

plán naší velké operace. V tom hlomozu co tam panuje

můžeme klidně mluvit a nikdo nás neuslyší.“

115

Jakmile byli v pokoji, Biggles vyndal fotografie,

které jim byly tak překvapivě darovány a hodil obálku na

postel. Celkem bez velkého zájmu je probíral, když se u

jedné zastavil a tiše se zasmál.

„Co je k smíchu?“ zašeptal Bertie.

„Podívej se na tohle,“ řekl tiše Biggles a podal mu

fotografii. „Říkal jsem si, jak budeme hledat vhodné

místo k přistání, buď na tom dlouhém písečném ostrově

uprostřed řeky nebo někde na polích v údolí. Myslel jsem

hlavně na pole, kde sklízejí řepu. Věř nebo nevěř, naši

přátelé byli tak laskaví, že nám dodali důležitou

informaci, kterou jsme potřebovali. Na téhle fotografii

kterou, jak řekl Reinhardt, pořídili včera vidíš, že úroda

už byla sklizena. Některé ostatní fotografie jsou také

zajímavé. Můžeš si je vzít s sebou a prostudovat. Ale o

tom si promluvíme později. Musíme se pohnout.

Nemáme času nazbyt.“

O hodinu později, po tom co lehce pojedli, byli už

ve vinárně, v nejtišším koutě, který se jim podařilo najít.

Místností se nesl obvyklý šumot hovoru a oni se mohli

soustředit na podrobnosti letecké operace.

Ani jeden z nich se o tom nezmínil, ale jistě si toho

byli oba vědomi, že to je nejtěžší podnik o jakém kdy

vážně uvažovali. Štěstí a dokonalá znalost pilotování byli

pro úspěch akce naprosto zásadní. Zejména Biggles měl z

války velkou zkušenost v tom čemu se říká „zvláštní

mise“, ale v době míru uvažovaná rizika byla mnohem

dramatičtější. Za války existuje hlavní stan, který

nebezpečnou akci podporuje. Podílí se na problémech,

které by přinesl neúspěch a sdílí i rizika. Teď, vzhledem

k tomu, že měli podniknout akci na vlastní pěst, nemohli

116

od nikoho čekat jakoukoliv podporu a také žádné

slitování od nepřítele.

Bylo by zdlouhavé vypsat celý rozhovor, všechna

pro i proti. Nakonec se plán zrodil. Bylo jasné, že jeho

úspěch bude především záviset na přesném načasování,

ale to nezáleželo jen na nich. To věděli od samého

začátku. Štěstí bude hrát svou roli ve věcech, na které

nebudou mít vliv. Takových jako je například počasí,

nebo cokoliv co by se mohlo přihodit na zámku od

Bertieho odjezdu do noci, kdy se vrátí. Nic se nedalo

změnit. Budou čekat na letadlo, ale s Bertiem už nebudou

moci navázat kontakt. Prostě a jednoduše řečeno, jediná

změna současné situace by zmařila celý plán, a výsledek

by byl fatální. Nebyla žádná náhradní varianta, která by

řešila problémy, které by se objevily na poslední chvíli a

o kterých neměli zatím ani potuchy.

Konečný plán byl v nejjednodušším nástinu

následující. Ostatně snažili se vypracovat celou operaci

co nejméně komplikovanou. Biggles věděl příliš dobře,

že čím složitější plán tím větší pravděpodobnost, že se

něco nevydaří.

Bertie měl odejet do Prahy příštího rána, vlakem

nebo autobusem, podle nejvýhodnějšího jízdního řádu.

To měli ještě zjistit. Z pražského letiště by pokračoval do

Anglie první dosažitelnou leteckou linkou. V Londýně

měl informovat Gingera a AIgyho o situaci a podívat se

po letadlu, které by bylo pro celou akci nejvhodnější. O

tom dlouho hovořili. Zvolili Dove, bude-li k sehnání.

Biggles věděl, že jeden byl nedávno dán do prodeje

společností pronajímající letadla, která byla v likvidaci.

117

Bertie se měl vrátit s Gingerem jako druhým

pilotem. Stroj by přeletěl hranice v nejvyšší možné

výšce, v naději, že nebude zpozorován.

Měli na to na všechno pět dní. Bertie se měl vrátit

pátou noc a přistát o půlnoci za měsíčního úplňku na

domluveném místě, kde měli Biggles a ostatní čekat. Až

uslyší letadlo rozsvítí světla na obou koncích přistávací

plochy. Kdyby z jakéhokoliv důvodu letadlo nepřiletělo,

zopakovali by všechno příští noc.

Co se týkalo konkrétních dnů, Bertie měl opustit

Mýtovice v úterý (jeden den ultimáta už vypršel) a vrátit

se v sobotu; kdyby se mu to nezdařilo tak v neděli.

Policisté měli přijít k Marii pro její rozhodnutí v pondělí.

„Nemám rád tyhle uspěchané podniky,“ řekl

Biggles, když končili. „Člověk tak snadno něco

přehlédne. No, ale necháme to tak jak jsme se dohodli.

Víc už nemůžeme dělat.“

118

PŘEKVAPENÍ A CESTA

12

Následující ráno zastihlo už Bertieho na cestě do

Prahy. Jel autobusem. Podrobnosti jízdního řádu se

dozvěděli v recepci hotelu a hotelový zaměstnanec mu

zajistil místenku.

Biggles ho vyprovodil. Poněkud ho pobavilo, když

zahlédl Reinhardta jak opodál stojí v otevřených dveřích

auta a bedlivě je sleduje. Neznepokojilo ho to. Bertie

opravdu odjížděl, tak jak řekl a nebylo na tom nic

podezřelého.

Biggles se nyní nacházel v neobvyklé situaci; do

večera neměl co dělat a tak se rozhodl, že se bude chovat

podle toho co řekl: musí čekat na oficiální povolení k

zaplacení svých posledních nákupů ve sklárně. K řece

nešel, ale potuloval se po hlavní ulici a prohlížel si

výklady. Obloha se zatahovala, hrozily přeháňky, a tak si

koupil plášť do deště. Využil také té příležitosti ke koupi

tří malých baterek, aby mohli letadlu vyznačit místo k

přistání. Vybral tři různé druhy. Kdyby ho prohledávali,

mohl říct, že to jsou vzorky. Poobědval ve vinárně

Savoy. Odpoledne strávil podobně, ale po šálku čaje v

kavárně hotelu se vrátil do pokoje, aby si odpočinul a

připravil se na dlouhý pochod na zámek, jak bylo

domluveno. Byl trochu mrzutý, protože po jednom

nečinném dnu se mu zbývající čas vlekl. Netušil, že

vývoj událostí ho brzy zbaví nudy.

Začalo to se soumrakem. Na ulici se rozsvěcela

světla. Šel k oknu, aby se podíval, jaké je počasí a nijak

119

ho nepotěšilo, že se rozpršelo, natolik hustě, že mu déšť

znepříjemní plánovanou cestu. Počítal, že se navečeří v

jídelně hotelu a pak půjde na zámek po jelení stezce.

Hodil si přes ruku plášť do deště a dal si všechny tři

baterky do kapsy a sáhl po klobouku. Znovu se ještě

podíval, zda má všechno co si chtěl vzít, zda nic

nepřehlédl, když ostré skřípění brzd dole na ulici ho

přivedlo zpět k oknu.

Bylo to instinktivní. Nebo síla zvyku. Nečekal, že

uvidí něco co by se ho mělo týkat, ale vždycky byl

obezřetný.

Dole na ulici uviděl tři muže. Vystupovali z malé

černé dodávky, která zaparkovala před hotelovým

vchodem. Způsob jak se chovali ho zarazil. Bylo vidět,

že spěchají. Bez nejmenšího zaváhání vešli do hotelu.

Biggles se zamračil. Byl jeden z nich Reinhardt?

Nemohl rozeznat jejich tváře, ale jedna postava ho velice

připomínala. Černá dodávka vypadala velice úředně.

Policejní vůz? Nebezpečný život nese s sebou citlivou

intuici a ta přiměla Bigglese jít ke dveřím. Byl u nich

třemi rychlými kroky. Otevřel. Nikoho neviděl. Slyšel

pouze tlumené hlasy přicházející z recepce. Vyběhl

rychle nahoru na hlavní schodiště. Zaslechl svoje jméno.

Hlas, který ho pronesl patřil Reinhardtovi. Slyšel, že

recepční říká, že je na pokoji.

Biggles už na víc nečekal. Neměl nejmenší tušení co

se mohlo stát, ale bylo zřejmé, že se něco opravdu

přihodilo.

Do svého pokoje se nevrátil. Už na to nebyl čas.

Namísto toho vyrazil k nouzovému východu na konci

chodby.

120

Neměl tušení, kam východ vede, ale bylo logické, že

ven z hotelu. Mohly tu být ještě jiné schody, schodiště

pro zaměstnance, ale nikdy je neviděl a nechtěl ztrácet

čas tím, že by je hledal.

Otevřel dveře nouzového východu; dolů vedly točité

železné schody. Běžel po nich k dalším dveřím. Zevnitř

byla zasunuta zástrčka, odtáhl ji, otevřel dveře, vykoukl a

vyšel rychle ven. Ocitl se na hotelovém parkovišti. Jeden

vůz právě odjížděl. Sledoval ho na ulici. Věděl, že šofér

černé dodávky zřejmě sedí ve voze a proto se nenápadně

vydal opačným směrem a vmísil se mezi ostatní chodce.

Mrholilo dál.

Jeho cílem byl zámek. Nevěděl, kam jít. Musel na

zámek tak jako tak a kdyby nedorazil k mostu dřív než ho

začnou pronásledovat, mohlo by se stát, že by se do lesa

vůbec nedostal. Jakmile byl dostatečně daleko od hotelu,

rázně vykročil. Dobře věděl, že běžet by nebylo rozumné.

Ulice vedoucí od hotelu byla dlouhá a Bigglesovi

připadala ještě o kilometr delší než dorazil k mostu.

Celou cestu horečně přemýšlel a rozhodl se, že jsou dvě

věci, které ho musí učinit nezávislým na městě, do

kterého, to mu bylo naprosto jasné, se už nemohl vrátit.

Proto dvakrát riskoval a zastavil se. Poprvé v trafice, kde

si koupil několik balíčků cigaret, podruhé v hokynářství

pro dva chleby a šišku salámu.

Na mostě byl tou dobou značný provoz, což mu

vyhovovalo. Oddechl si, když most přešel, neboť to bylo

místo, kde mohl Reinhardt postavit první hlídky. Šel dál

až se dostal pod jelení stezku a vstoupil do lesa. Byl

nejvyšší čas. Černá dodávka přejela most a vyrazila dolů

po silnici k řece.

121

Spokojen, že je zatím v bezpečí, došel k jelení stezce

a tam si sedl na padlý strom, aby zvážil situaci. Změnila

se tak náhle a nečekaně, že měl dosud málo času na

přemýšlení. Co se stalo? Proč pro něho přišla policie?

Udělal někde nějakou chybu? O tom pochyboval.

Když si všechno důkladně promyslel, nabízel se mu

jediný závěr: Reinhardtovi konečně došla zpráva z

ústředí o jeho spojení s von Stalheinem. To vysvětlovalo

záhadu proč byli v Mýtovicích oba dva zároveň. Je

možné, že Reinhardt dostal rozkaz ho zatknout. Byl tu

dostatečný důvod. Von Stalheinův útěk ze Sachalinu.

Jediné v co nyní mohl Biggles doufat bylo, že

nespojili ani jeho, ani von Stalheina s tím, co se dělo na

zámku. Jestliže šlo pátrání až tam, pak nejbližší

budoucnost vypadala opravdu černě. Byl překvapen, že

se mu Reinhardt dostal tak rychle na stopu. Policie šla do

jeho pokoje v hotelu protože počítala, že ho tam najde.

Skutečnost, že tam nebyl neznamenala, že se nevrátí.

Proč na něho nečekali? Možná, že ho šofér dodávky viděl

vyjít z hotelového parkoviště. Mohli také zjistit, že dveře

u nouzového východu byly otevřené. Je to konečně jedno

jak na to přišli, ukončil Biggles úvahu. Nyní je on, stejně

jako von Stalhein na útěku.

Vstal a vydal se na cestu k troskám loveckého

zámečku. Blátivá stezka byla po dešti kluzká a jak

stoupal, často uklouzl. Musel být také opatrný, aby

neminul rozcestí; přehlédnout ho a jít špatným směrem

by znamenalo zabloudit v hustém lese. Jedna z jeho

svítilen by mu byla jistě výstup podstatně usnadnila, ale

neodvážil se jí použít.

Často se zastavoval a naslouchal. Déšť, který

neustále bubnoval do korun stromů a protékal listovím,

122

mu dělal starost. Obával se, že překryje všechny ostatní

zvuky, které by ho mohly varovat před nebezpečím.

Sedl si na chvíli, aby si odpočinul. Riskoval a zapálil

si cigaretu; plamínek kryl rukama. Cítil, že si potřebuje

zakouřit.

Celý ten čas jeho mozek horečně pracoval, snažil se

vydedukovat všechny nové obtíže, které nevyhnutelně

přinese poslední Reinhardtova akce. Jedna věc byla

jasná, a on ji zvažoval s velkými obavami. Byl to

problém setkání s Bertiem. Znamenalo to nejen sejít na

silnici, ale také ji přejít. Měl nepříjemný pocit, že po

novém vývoji situace bude silnice hlídána ještě více, než

dříve. Pochopil také, že až se dostane na zámek, bude

tam muset zůstat. Vrátit se do hotelu nepřipadalo v

úvahu.

Zašlápl cigaretu, vstal a šel dál. Von Stalhein řekl,

že rozpadlý lovecký zámeček není přímo na jelení stezce,

ale o kousek výše. V obavách, aby ho neminul, opouštěl

nyní v pravidelných intervalech stezku a hledal v lese.

Pochopil proč je možné, že se děti v pohádkách tak

snadno ztratí. Jednou, když sešel ze stezky, trvalo mu

několik úzkostných minut než ji opět našel.

Trápení skončilo, když na jednom z těchto pátracích

odbočení zakopl o velký kámen. Tápal dál a zjistil, že se

dotýká zdi stavení. Bylo mnohem větší než čekal.

Představoval si spíše něco jako loveckou chatu a místo

toho našel zbytky stavby velikosti malého kostela nebo

kaple. Rozhodně to však byly ruiny, o kterých mluvil von

Stalhein. Protože v tu chvíli nemohl dělat nic jiného,

našel si místo, kde si mohl sednout; zbytek staré zdi.

Zabalil se do svého nepromokavého pláště a čekal na

Maxe, který ho měl vést po zbytek cesty. Schůzka byla

123

určena na desátou hodinu. Posvítil si pod kabátem

opatrně na hodinky a zjistil, že zbývá ještě nejméně půl

hodiny. Okolo starého zbořeniště bylo jen několik

malých stromů a tak měl poněkud lepší rozhled než před

tím v hlubokém lese.

Bylo to podivné, depresivní místo. Jediný zvuk bylo

monotónní šumění deště. Proti nebi se odrážely rozpadlé

masivní zdi. Místo jako stvořené pro čaroděje a jejich

kouzla, uvažoval, když se pustil do chleba se salámem.

Právě dojedl, když se ozval podivný zvuk. Ztuhl.

Neměl představu co to je. Nebyl to vítr ve větvích ani

zvuk dopadajících dešťových kapek. Bylo to spíše jakési

škrábání, jakoby o sebe drhly dva kameny. Zadržel dech,

aby lépe slyšel. Svaly měl napjaté, očima se snažil

prohlédnout šero ve směru, odkud se domníval, že zvuk

slyšel Bylo ticho.

Pak se pár metrů od něho pohnula půda a pomalu se

zvedala.

Biggles nepatřil k těm, kteří se snadno vylekají, ale

nyní, na několik vteřin pocítil mrazení. Ozvalo se

zamručení a objevila se jakási postava. Vystupovala ze

země. Prostředí – noc, zřícenina, les, blízkost zámku – na

tom měly nepochybně značný podíl a musel se hodně

ovládnout, aby nepropadl panice.

A tu, ztuhlý Biggles uviděl ve světle rozžehnuté

sirky obličej a jeho napjaté nervy se uvolnily. Byl to

muž, lesník Max a zapaloval si dýmku.

„Tady jsem, Maxi,“ řekl Biggles.

Max si odplivl. „Vy jste mě ale vyděsil.“

„Vy mě určitě víc.“

„Přišel jste dřív.“

124

„Ano. Chtěli mě totiž zatknout a neměl jsem kam

jít.“

„Jste připraven?“

„Ano.“

„Tak pojďte za mnou.“

Ve světle malé kapesní svítilny, kterou lesník vyndal

z kapsy viděl Biggles otvor, z kterého se před chvílí Max

vynořil. Max pobídl Bigglese, aby ho následoval a světlo

matně osvítilo několik vyšlapaných kamenných schodů.

Max zasunul nahoře kámen a ujal se vedení.

Ocitli se v jakémsi tunelu vybudovaném ve

středověku jako nouzový východ pro případ obležení.

Nebyl zřejmě vůbec používán a byl ve velmi špatném

stavu. Vlhký, chladný, páchl plísní; všechno o to horší, že

byl velmi malých rozměrů. Sotva stopadesát centimetrů

vysoký, takže se nebylo možno postavit zpříma, a úzký

tak, že vedle sebe nemohli jít dva lidé najednou. To

všechno patřilo samozřejmě do systému hradní obrany.

Zdi byly z cihel, nyní pokrytých tenkou vrstvou plísně.

Ze stropu kapala voda a tvořila na zemi kaluže bahna.

Biggles si ale nenaříkal. Konečně tunel končil a objevily

se opět schody. Max věděl co dělat. Začali po nich

stoupat. Nahoře se Max otočil a prstem naznačil

Bigglesovi, aby nemluvil. Biggles přikývl.

Max otevřel malé, železné dveře a protáhl se jimi.

Biggles ho následoval a ocitl se ve sklepní místnosti,

která byla plná rozličného haraburdí. Max pokynul

hlavou a šli dál do nitra zámku. Byla to ta

nejpozoruhodnější cesta jakou kdy Biggles prošel. Pokoje

měly šedé, zašlé stěny, nábytek prakticky žádný a byly

chladné jako kameny, ze kterých byla budova postavena.

Biggles měl pocit neskutečna. Skleněné oči v hlavách

125

vycpané zvěře a kanec jehož zahnuté kly trčely z rudě

natřených sádrových dásní. V chodbách visely staré

zbraně, kuše, halapartny, palcáty a válečné sekyry i

železné rukavice a zrezivělé ostruhy.

Max otevřel velké dveře, lety zčernalé a zase za nimi

zavřel. Bylo nemožné nevnímat atmosféru místa; jejich

kroky byť šli sebetišeji zněly v prázdných prostorách

dutě. Široké kamenné schody vedly do prvního poschodí.

Nahoře rezivějící brnění stojící v pozoru, ruce opřené o

jílec velikého meče, se na ně dívalo slepýma očima.

Konečně se Max zastavil u dveří a znovu zvedl

varovně prst. „Počkejte tady,“ nařídil a šel dál sám.

Záhy se vrátil, vyzval Bigglese, aby vstoupil a

odešel.

Biggles vešel a ocitl se v Mariině obývacím pokoji.

Ona a von Stalhein stáli před ním a na jejich tvářích bylo

vidět, že vědí o náhlé změně situace.

„Max říkal, že se něco přihodilo,“ řekla Marie, když

se přivítali.

Biggles přikývl. „Obávám se, že ano. Velmi

nepříjemná věc a zcela nečekaná.“ Podíval se na von

Stalheina. „Domnívám se, že Reinhardt se o nás vše

dozvěděl. Přijel do hotelu v policejním voze se dvěma

dalšími muži, aby mě zatkli. Podařilo se mi zmizet, ale

stejně jako vy jsem teď na útěku. Tady je všechno v

pořádku?“

„Ano,“ odpověděla Marie. „Zatím. Sedni si a

promluvíme si o všem. Jsi jistě unavený. Podej mi tvůj

plášť, je celý mokrý, dám ho uschnout.“

126

REINHARDTOVA NÁVŠTĚVA

13

Biggles popsal do detailu, co se přihodilo v

Mýtovicích. Von Stalhein poslouchal s vážnou

pozorností, Marie byla vyděšena.

„Nemyslím, že by to mělo nějak narušit můj a

Bertieho plán, ale je pravda, že jak jednou opustíme

zámek s policií v patách, dostat se k řece a přebrodit se

bude velmi nebezpečné,“ pokračoval Biggles. „Raději

vám řeknu co jsme naplánovali, abyste znali celou

situaci. Bertie odjel do Anglie pro letadlo. Jestliže půjde

všechno dobře, měl by být zpátky v sobotu v noci.“

Biggles pokračoval a vysvětloval detaily plánu.

„Mám určité pochybnosti, které mi dělají starosti,“

svěřil se. „Týkají se tebe, Marie. Budeš mít dost sil, aby

ses dostala k letadlu? První problém je jak tě dostat dolů

z terasy. Erich i já slezeme po břečťanu, ale ty sotva.

Nemáme lano.“

„Řeknu Grétě, aby o tom promluvila s Maxem.

Mohl by něco vymyslet. Ale nedělejte si starosti. Když to

nepůjde jinak, poradím si i s břečťanem.“

„Pak je tu problém s přebroděním řeky. Na most

nemůžeme a všechna místa vhodná pro přistání jsou na

druhém břehu.“

„Dostanu se tam, žádné strachy,“ prohlásila Marie

přesvědčivě. „Pomyšlení na to, že přelstím své věznitele

mi dodá síly.“

„Výborně. Už o tom nebudeme mluvit, ale chtěl

jsem, abys raději jasně věděla, co nás čeká. Tajnou

127

chodbu použít nemůžeme. Ústí na nesprávné straně

vrchu. Teď už jen musíme čekat na hodinu H. Otázka je,

kde budu čekat já. Nebýt dnešní rozčilující noci, vrátil

bych se do hotelu. To byl můj záměr. Ale je zcela jasné,

že teď už zpátky do města nemohu.“

„Zůstaneš tady,“ řekla Marie rozhodně.

„Myslel jsem si, že to řekneš a přestože to přináší

komplikace, nevidím jiné řešení,“ odpověděl Biggles.

„Byl bych blázen, kdybych se vzdálil od zámku.“

„Jaké komplikace?“ zeptal se von Stalhein.

Biggles se na něho zahleděl. „Uvažujte se mnou. Vy

jste se jim prostě vypařil. Doufám, že já nyní také. Lidé,

proti kterým stojíme, nejsou hloupí. Jestli se nemýlím,

Reinhardt se právě dozvěděl, že vy a já jsme už delší

dobu zadobře; že to bylo moje komando, které vás

dostalo z koncentračního tábora na Sachalinu. Kladou si

jistě otázku, co tu pohledáváme.“

„Vy a Bertie jste nakupoval sklo.“

Biggles pokrčil rameny. „Nebude jim trvat dlouho,

aby pochopili, že celá záležitost se sklárnou byla jen

zástěrka. Myslím, že se jim to zdálo podezřelé hned od

našeho příjezdu; proč by se jinak Reinhardt o mne

zajímal? Snažil se přijít i na důvod našich procházek

podél řeky. Jak dlouho mu bude trvat než si spojí naši

návštěvu Čech se zámkem?“ Biggles se podíval vážně na

von Stalheina. „A jestli se dozví, že vy a Marie jste staří

přátelé, pak to bude opravdu malér. Bude mít všechny

odpovědi. Věděl Reinhardt, když s vámi pracoval v tajné

službě, že jste byli někdy pověřováni společnými úkoly?“

Von Stalhein se na chvíli zamyslel. „Nevím.

Nevzpomínám si.“

128

„Škoda. Je to zásadní otázka.“ Biggles se podíval na

Marii. „Znala jsi tehdy Reinhardta?“

„Ne. Nikdy jsem se s ním nesetkala.“

„Ať už o nás vědí cokoliv, nemůžeme nic dělat,“

řekl zamyšleně.

Marie změnila námět. „Jedl jsi než jsi opustil

Mýtovice?“

Biggles se usmál. „Ne. Odcházel jsem poněkud ve

spěchu. Ale jako správný a zkušený turista jsem se na

cestu zásobil. Na kraji města jsem si koupil chleba a

salám. A protože jsem také nevěděl kdy se dostanu k

cigaretám, pořídil jsem si jich důkladnou zásobu Takže

teď mám všechno co potřebuji. Nevadilo by ti, kdybych

si zapálil?“

„Jistěže ne.“

„A co je důležitější, mohla bys mi najít nějaké místo,

kde bych se mohl ukrýt? Podle toho co jsem tu viděl,

zámek není právě přelidněný.“

„Promluvím o tom s Grétou. Do té doby budeš

muset sdílet s Erichem přístřešek pro stráže na terase.

Zazvoním na Grétu.“

Ukázalo se, že to bylo zbytečné. Ozvalo se ostré

zaklepání, dveře se rozlétly a do pokoje vběhla

šedovlasá, rozčílená žena.

„Co se děje, Gréto?“ zeptala se spěšně Marie.

Gréta mluvila německy, tiše a příliš rychle, než aby

Biggles mohl sledovat co říká, vycítil však, že vznikly

nějaké potíže.

Marie se podívala na oba muže. „Slyšeli jste?“

Von Stalhein ponuře přikývl.

Biggles řekl: „Všechno ne. Moje němčina na

takovou rychlost nestačí.“

129

„Říkala, že dvůr je plný vojáků. Zřejmě tím myslela

zvláštní oddíl policistů v uniformách.“

„Co dělají?“

„Řekli Maxovi, aby zařídil ubytování pro nově přišlé

muže.“

„To nevypadá tak špatně,“ řekl Biggles. „Mohlo by

to být horší?“

„Snadno. Jestli chtějí ubytování, zřejmě tu zůstanou

a nemají za úkol provést policejní prohlídku. Jinak by

vtrhli rovnou do zámku. Ale i tak bude lepší, když s

Erichem rychle zmizíme. Jen ještě počkáme na další

zprávy od Maxe.“

Marie řekla Grétě, aby zašla do dvora a vrátila se se

všemi informacemi, které Max získal.

„Je to ohromná věc mít v takovýchto dobách věrné

služebnictvo,“ pousmál se Biggles.

„Vypadá to, že jsme přišli na zámek právě ve chvíli,

kdy věci začínají vřít,“ poznamenal von Stalhein ponuře.

Čekali asi dvacet minut, dveře na terasu otevřené,

aby mohli rychle utéct, kdyby to bylo třeba.

Konečně se Gréta vrátila. Stráže na zámku měly být

zdvojeny. Mezi novými příchozími bylo i několik

inženýrů. A nařídili jí, aby řekla své paní, že ji přijde

navštívit velitel.

„Kdy?“

„Dnes večer.“

Marie vyskočila. „Tak pozdě!“

„Řekli mi, že s vámi musí mluvit . “

„Dobře, Gréto. Nemohu mu v tom zabránit.“ Gréta

odešla.

130

„Bude lepší, když zmizíme,“ řekl Biggles von

Stalheinovi. „Rád bych věděl, co tu k sakru může tak

pozdě večer chtít.“

Stáhli se na terasu a nechali pootevřené větrací

okénko, tak aby slyšeli, co se bude dít v pokoji. Střídali

se poblíž dveří, až byla jejich zvědavost upokojena. Byl

to právě von Stalhein, který měl „hlídku“, když Biggles

zaslechl mužský hlas a pozdrav, který Marie opětovala.

Biggles se zamračil. Ten hlas dobře znal.

Von Stalhein mu zašeptal do ucha: „Je to Reinhardt!

Podívejte se na něho.“

Rozhovor, který následoval začal na nebezpečnou

notu, což Bigglese rozzuřilo; v takových chvílích se

stával lehkomyslným.

Reinhardt nasál vzduch. „Nevěděl jsem, že kouříte,

slečno.“

„Občas.“

„Odkud máte cigarety?“

„Moje služebná mi je nosí. Myslím, že jí tu a tam

některý ze strážců přinese balíček.“

„Hm.“

K Bigglesově velké úlevě Reinhardt opustil toto

téma a přešel k věci. Prohlásil, že dva nebezpeční muži

jsou na útěku a skrývají se pravděpodobně v okolí.

Považoval tudíž za svou povinnost, v zájmu její

bezpečnosti, posílit stráže na zámku. Nebude ji to nijak

omezovat. A kdyby viděla nějaké muže provádět

vyměřovací práce, ať si toho nevšímá.

„Co to je za muže?“ zeptala se Marie.

„Jsou to inženýři. Mají provést stavební průzkum.“

„Nejsou to náhodou odborníci na demolici?“

„No – hm – ne. Zatím to jsou jen přípravné práce.“

131

„Rozumím.“

„Kdybyste byla jakýmkoliv způsobem rušena, nebo

měla nějakou stížnost, pošlete za mnou do města vaši

služebnou a já hned zjednám nápravu.“

„Děkuji“

„Potřebujete něco?“

„Ne, díky.“

Chvíli bylo ticho. „Kdybyste tu v okolí spatřila

nějakého cizince spoléhám na vás, že o tom hned

uvědomíte stráže.“

„Vůbec nevycházím.“

„Ale pokud vím, máte dobrý výhled z vaší terasy.“

„Ano. A co z toho?“

„Vadilo by vám, kdybych tam postavil stráž, bylo by

to pro vás bezpečnější.“

Marie promluvila hlasitě, hluboce dotčena. „Jistěže

by mi to vadilo. Vaši muži už slídí v celém zámku.

Pochopila jsem, že tu už dlouho nebudu. Ponechte mi tu

ten zbytek soukromí, které ještě mám.“

„Je to jen a jen vaše vina, slečno!“

„Snad už to nemusíme znovu probírat,“ odpověděla

netrpělivě Marie.

„Dobře, dobře. Jak si přejete. Pak to je vše. Dobrou

noc.“

„Dobrou noc.“

132

133

A dveře se zavřely.

Chvíli se nikdo nepohnul. Pak šla Marie ke dveřím

na terasu. „Slyšeli jste.“

„Slyšeli,“ potvrdil Biggles. „Takže zatahují sítě. Je

to jasné. Dozvěděli jsme se od pana velitele hodně.“

„Půjdete dovnitř?“

„Myslím, že uděláme lépe, když zůstaneme venku.

Reinhardt by se mohl vrátit. Ale lecos nám pověděl.

Nemá nejmenší tušení, že jsme tady, jinak by se svými

muži prohledal celý zámek od sklepa až po střechu.

Získali jsme od něho i několik dalších zajímavých

informací, které nám budou užitečné. Tak je například

jasné, že neví o tvé dávné spolupráci s Erichem; tudíž ho

vůbec nenapadlo, že sem Erich přijel, aby tě našel.

Kdyby to věděl, mluvil by jinak. Dále neví, že ty a já

jsme staří přátelé, protože jinak by si spočetl, že jedna a

jedna jsou dvě a vyptával by se tě na to. Tato fakta jsou

pro nás nesmírně důležitá. Možná že již ví, že Erich a já

jsme spolupracovali, ale to nevadí pokud nás nespojí s

tebou.“

„Umíš výborně domýšlet i drobná fakta, ale co když

postaví na terasu stráž?“

„To by bylo nepříjemné,“ musel připustit Biggles.

„Co teď uděláme?“

„Počkáme, až budeme mít více zpráv od Maxe.

Poslouchá a sleduje všechno co se děje, aby nás mohl

informovat.“

„V tom se na něho můžeme naprosto spolehnout.“

„Dobře. Půjdeme s Erichem do přístřešku pro stráž a

počkáme tam. Kdyby měla Gréta další novinky od Maxe,

zakašli u dveří. Uslyšíme to a hned přijdeme.“

134

„Dohodnuto.“

Biggles a von Stalhein odešli spolu k strážní vížce a

posadili se na dřevěný výstupek, který měl zřejmě stráži

umožnit čas od času si odpočinout.

„Co si myslíte o těch inženýrech?“ zeptal se von

Stalhein. „Věříte, že opravdu vážně uvažují vyhodit

zámek do povětří?“

„Po pravdě řečeno ne. Vyhodit celé to místo do

povětří by zmařilo jejich plán najít poklad Janisů. Zmizel

by pod tunami suti. Hrabat se v takové hromadě by

nebralo konce. Právě tak by bylo nesmyslné rozebírat

zámek kámen po kameni jak s tím hrozili. Spíše se

domnívám, že ti muži sem byli povoláni, aby změřili

zámecké zdi a prostory a zjistili, zda tu nejsou nějaká

skrytá sklepení nebo tajné komnaty. Pán bůh ví, co je pod

zámkem. Původně tu stával hrad. A stavby z těch dob

mívaly také kobky pro vězně.“

„Myslím, že máte pravdu.“

Biggles se zadíval přes hlavu svého společníka.

„Jsou to tam za vámi dvířka?“

„Ano.“

„Kam vedou?“

„Ke schůdkům do podkroví strážní vížky. Je

odtamtud vidět hodně daleko.“

„Tak už jste tam byl?“

„Samozřejmě. Gréta mi dala pár starých dek. Mám

je tam, aby je nikdo nenašel. Jinak tam není nic

zajímavého.“

„Zatím se nepřihodilo nic co by mohlo zmařit naše

plány na útěk,“ řekl po chvíli mlčení Biggles.

„Zůstáváte hodně klidný.“

„Nemá cenu panikařit.“

135

„Poslouchejte. Myslím, že jsem zaslechl zakašlání.

To byla jistě Marie, s novými zprávami.“

„Tak si je půjdeme poslechnout.“ Vrátili se ke

dveřím na terasu.

Novinky byly uklidňující. Nové posily byly

ubytovány v ubikacích nad stájemi, kde kdysi bydleli

sezónní dělníci. Už měli po večerce. Marie podala

Bigglesovi dvě deky, které přinesla Gréta.

„Budeš je potřebovat.“ řekla Bigglesovi. „Erich mi

říkal, že v jeho úkrytu dost táhne.“

Biggles přijal přikrývky s povděkem. „Je to pravda,“

konstatoval. „A teď, jestli je to všechno, půjdu a udělám

si tam pohodlí.“

Jejich návrat do strážní vížky byl přivítán šustivým

zvukem, který Bigglese zarazil.

„To nic,“ uklidnil ho von Stalhein. „Co to, u čerta,

bylo?“

„Jen sova.“

„Jaká sova?“

„Ta, které to tu normálně patří. My jsme ji vyrušili a

jistě není naším vpádem nadšená. V noci si sedá občas na

okno a houká.“ Erichovo vysvětlení přijal Biggles bez

velkého nadšení.

136

DALŠÍ PROBLÉMY

14

Následující den ráno, po nepohodlné noci, byl

Biggles probuzen zvukem mužských hlasů. Zněly

nebezpečně blízko. Zprvu se domníval, že ti lidé hovoří

přímo na terase, ale rychlý pohled ho uklidnil; nebyli

tam. Hlasy přicházely zezdola.

Von Stalhein ještě spal. Biggles s ním zatřásl a

naznačil mu, že musí být zticha. Opatrně vyhlédl ven a

pak se vydal na obhlídku.

Nemusel chodit daleko. Stačily tři kroky a

nahlédnutí přes zábradlí terasy a věděl všechno, co

potřeboval. Dva muži v uniformě přecházeli pomalu ve

vysoké trávě, která bujně rostla na pruhu půdy u zdi

terasy. Jejich chování v ničem nenaznačovalo, že by něco

konkrétního hledali. Někdy se zastavili a jeden ukazoval

něco druhému. Zajímal je především zámek.

Biggles čekal a poslouchal. Hlasy se začaly

vzdalovat a z toho usoudil, že došli ke konci zdi a zašli za

roh. Vrátil se do vížky.

„Co se děje?“ zeptal se von Stalhein s obavami.

„Dva muži na obhlídce.“

„Co dělali?“

„Nic zvláštního. Řekl bych, že to byla buď dvojice

inženýrů studující stavbu nebo prostě dva noví strážní

prohlížející si prostor, který mají hlídat. Už odešli,“ řekl

Biggles.

137

„Jestli se rozhodnou postavit pravidelné hlídky také

na téhle straně zámku, bude to pro nás další překážka.

Počítal jsem, že tohle místo bude čisté.“

„Musíme sledovat co dělají. Jestli budou hlídkovat v

pravidelných hodinách můžeme načasovat náš odchod

podle nich. Jinak bychom na ně museli počkat v záloze a

vyřadit je z akce.“

„Jak? Budou ozbrojeni. To na ně chcete jít holýma

rukama?“ Biggles byl sarkastický.

„Uvnitř zámku jsou zbraně.“

„Zbraně, které jsem tam viděl nejsou podle mého

vkusu. Nedovedu si představit, že bych nějakému

ubožákovi roztříštil hlavu válečnou sekyrou.“

„Proč ne?“

„No mějte trochu slitování! Není se co divit, že se o

vás Prušácích říká, že jste krutí.“

„Jací krutí? Praktičtí. Jestli vezmete někoho po hlavě

válečnou sekyrou, nebo mu prostřelíte hrudník, vyjde to

nastejno. Mrtvý muž. Přiznám, že válečná sekyra už

vyšla z módy, ale výsledek je stejný.“

„Oukej. Nebudeme se o to přít. Dostaneme něco k

snídani?“ zajímal se Biggles. „Zbytek mého salámu už za

moc nestojí.“

„Marie vystrčí něco dveřmi a dá nám vědět, až to

tam bude. Je ještě dost brzo.“

„A co takhle se umýt?“

„Dešťová voda. Je tu pár pěkných louží. Mám

kousek mýdla a ručník.“

„A holení?“

„Tak to sotva. Marie se neholí.“

„Škoda. Koncem týdne budeme vypadat jako pěkně

podivná stvoření. Zatím co budeme čekat, rozhlédnu se

138

okolo. Musím se podívat konečně za denního světla, kde

to vlastně jsme.“

Biggles

vystoupil

na

terasu.

Poprvé

mohl

přehlédnout jasně celou situaci. Za ním se tyčily šedé,

ponuré zdi zámku, které končily výhružným cimbuřím.

Na druhém konci terasy s kamenným zábradlím, byla

další vížka, stejná jako ta, která jim sloužila za přístřeší.

Došel k závěru, že terasa, byla přistavěna k původní

stavbě v místě bývalého parkánu a byla umístěna na čelní

straně právě kvůli výhledu, který odtamtud byl.

Pohled na podzimně zbarvené stromy v lese, který

sestupoval dolů do údolí, byl velkolepý. Tu a tam mezi

stromy prosvitla řeka.

Když přehlédl všechno co mohl z terasy vidět,

Biggles vystoupil do podkroví vížky. Místo bylo takové

jak ho popsal von Stalhein. Dvě okenní štěrbiny nabízely

z té závratné výše okouzlující panorama. Viděl nejen

pole, které vybrali pro přistání, ale mohl sledovat i tok

řeky.

Klouzal po něm očima a znepokojeně se zamračil.

Malé písčité ostrůvky zmizely. Jediné co zbylo z velkého

byl jen úzký písečný pruh. Bylo naprosto jasné co se

přihodilo. Sešel dolů do úkrytu a zastihl von Stalheina

přikrčeného vedle snídaně: bandasky s čajem, půlky

chleba a sklenice marmelády.

„Vezměte si,“ pozval ho von Stalhein vesele. „Viděl

jste něco zajímavého?“

„Viděl, ale je to špatná zpráva.“

„O co jde?“

„Řeka je po dešti rozvodněná. Nevylévá se z koryta,

to ne, ale určitě stoupla nejméně o půl metru. Když jsem

se tam naposled díval, viděl jsem na konci ostrůvku

139

uprostřed řeky kámen. Vyčníval takových třicet

centimetrů.“

„A co je s ním?“

„Zmizel, je pod vodou.“

„Je to pro nás nepříjemné?“

„Řekl bych, že dost. Vždyť přece víte, že musíme

přebrodit řeku, abychom se dostali k místu přistání.“

„Pokud ještě nestoupne, myslím, že to dokážeme.“

„Doufejme,“ řekl Biggles. „Jestli by řeka dalším

deštěm ještě stoupla, mohla by se vylít z koryta a pole

bude zaplaveno. Dovedete si představit co by to

znamenalo. Bertie by místo nepoznal; a kdyby poznal a

pokusil se přistát, ocitl by se uprostřed jezera. Nemusím

vám říkat co se stane s letadlem, které není hydroplán,

ale pokusí se přistát na vodě.“

„V noci přestalo pršet, voda začne možná klesat.“

„Jestli ne, jsme pěkně namydlení. Nejsem si tím jist.

Tok řeky je velmi prudký. Myslím na Marii. Kdyby

upadla, proud by ji strhl. Zatím voda asi pořád stoupá.

Včera pršelo skoro celý den. Nerozhoduje jen to co

vyvádí počasí tady. Problém je co se děje na řece výš.“

„Můžeme řeku pozorovat odtud shora. Uděláme si

tak alespoň trochu představu o tom jestli klesá nebo

stoupá.“

„Úsudek alespoň trochu nestačí. Musíme znát

situaci přesně. Nemůžeme si dovolit riskovat. Představte

si, že bychom dorazili k řece a zjistili, že se nedostaneme

na druhou stranu. Nezapomeňte, že už musíme být na

druhém břehu než letadlo dosedne. Můžete se vsadit, že

jakmile Bertie přistane, bude to otázka jen několika

minut než dorazí policie.“

140

„Když nebudeme moct řeku přebrodit, budeme se

sem muset vrátit.“

„To se lépe řekne než vykoná. Museli bychom dostat

Marii zpět do jejího pokoje. Nebude lehké pomoci jí z

terasy dolů. Dostat ji znovu nahoru by bylo ještě

obtížnější.“

„A což kdybychom šli přes most?“

„Pokud Reinhardt není úplný blázen, už tam postavil

hlídky. A konečně most je moc daleko.“

„Nesehnali bychom tu někde poblíž loďku?“

„Žádnou jsem tu neviděl.“

„Max by nám mohl poradit, nebo alespoň zjistit výši

vody.“

„To by nemělo význam. Dnes může klesnout a stačí

jedna důkladná bouřka a zase stoupne. Musíme znát stav

vody v ten den.“

„Ano. Chápu. Navíc nemůžeme po Maxovi chtít,

aby pro nás pořád něco dělal. I tak hodně riskuje. Marie

ho už požádala o lano, aby se dostala dolů z terasy.“

„Snad se mu to bez obtíží podaří.“

„Moment,“ řekl von Stalhein. „Zdá se mi, že něco

slyším.“ Vyšel ven. Byl okamžitě zpět a na tváři měl

vážný výraz. „Teď je zase na mně, abych já vám řekl

špatnou zprávu,“ hlásil.

Biggles se tvářil rezignovaně. „Tak spusťte. Já to

snesu.“

„Dva muži s kosami a srpy vysekávají dole cestu

trávou a křovím.“

„Hm! Takže tam budou hlídkovat.“

„Ještě jsem neskončil. To horší teprve přijde. Mají

tam i dva kotouče ostnatého drátu.“

141

„Hrome,“ zaklel Biggles. „Jestliže natáhnou ostnatý

drát, bude to pro nás zatraceně nepříjemné. Muž, který

řídí tuhle novou skupinu se zřejmě vyzná ve své práci.

Neriskuje ani v nejmenším, nechce ztratit svého vězně.

Ale počkejte. Je na tom všem něco podivného. Proč se

najednou rozhodli postavit zábrany, když chtějí Marii

koncem týdne odvézt? To mi nehraje.“

„Mohla by se pokusit o zoufalý útěk. A oni si ji

chtějí pohlídat.“

Biggles zavrtěl hlavou. „Myslím, že důvod je jiný.

Nedělají to proto, aby tu Marii podrželi, může to být

proto, abychom my nemohli dovnitř.“

„Nechápu.“

„Předpokládejme, že někdo komu to myslí, právě

vydedukoval, proč jsme sem přijeli. Možná, že došly

nové informace o našem spojení s Marií. Toho jsme se

vždycky báli. Řekl bych, že právě k tomu došlo.

Nechytili nás. Nevědí kde jsme, ale mohou se domýšlet,

že nejsme daleko. Zatím je zřejmě nenapadlo, že už

můžeme být v zámku a tak budují zábrany, abychom

nemohli dovnitř. Je to směšné, když to zvážíte.“

„Nevidím na tom nic směšného. Co si počneme s

ostnatým drátem.“

„Přestřihneme ho.“

„Čím – nebo ho překousneme?“ Von Stalheinův hlas

byl plný sarkasmu. „Nedoufáte snad, že mezi těmi

starožitnými dekoracemi v zámku najdete nůžky na

ostnatý drát?“

„Nějak si poradíme, třeba se nám ho podaří podlézt.

Nedělejte si starosti. Po tom co jsme dělali po většinu

našeho života, by nás takováhle maličkost neměla

znepokojovat.“

142

Von Stalhein se podíval na Bigglese s jistou dávkou

údivu. „Jak to, že vy Angličané jste o to optimističtější o

co jsou vyhlídky černější.“

Biggles se usmál. „To nevím. Možná, že jsme moc

hloupí a neuvědomíme si, kdy jsme poraženi. Jen abych

vás potěšil, myslím si, že všechno bude ještě černější

dřív, než se dostaneme k letadlu.“

„Vypadá to, že budeme mít dostatek času si to

všechno promyslet,“ odtušil ponuře von Stalhein.

„Vzhledem k pracem, které pokračují dole, zůstaneme tu

po zbytek dne uvězněni.“

„Já ne,“ řekl Biggles. „Stěhuji se o patro výš a budu

pozorovat řeku. Mimochodem, kdo nám přinesl čaj?“

„Gréta.“

„Takže jste Marii dneska ještě neviděl?“

„Ne. Ale vzkázala, že kdyby nám potřebovala

cokoliv sdělit, dá obvyklý signál.“

„Doufám, že Max už má lano, o které jsme říkali.“

„Ještě ho nepotřebujeme.“

„Byl bych rád, kdybych ho tu už měl. S lanem pod

hlavou bych spal pohodlněji.“

„Proč?“

„Abychom se dostali rychle dolů, kdyby bylo třeba

vyklidit

tuhle

psí

boudu.“

Biggles

zvážněl.

„Uvědomujete si, že tu není žádný zadní východ? Kdyby

došlo k nejhoršímu, nemohli bychom utéct, křídla přece

nemáme. Jinak řečeno, drahý Erichu, tak jak věci

vypadají, ocitli bychom se v pasti. Než skákat z výšky,

raději bych sjel dolů po laně.“

Zaslechli trochu opodál ostrý zvuk sekery

zasekávající se do dřeva.

143

„Co zase podnikají?“ zamumlal von Stalhein

znepokojeně.

„Vsadil bych se, že to vím.“

„Tak mi to povězte.“

„Někdo tam pilně zatlouká kolíky, na které budou

připevňovat ostnatý drát. Nedělejte si s tím ale starosti,“

dodal Biggles povzbudivě. „Marní čas.“

„To jsem rád, že si to myslíte,“ odpověděl von

Stalhein, ale bylo cítit, že Bigglesův přístup k tomuto

vývoji situace nesdílí.

Dopoledne se vleklo a činnost pod terasou stále

pokračovala.

Biggles si vynesl svoje stlaní do věžičky a pozoroval

řeku. Doufal, že se vynoří kámen, což by znamenalo, že

hladina vody v řece klesá. Byl však zklamán. A co

horšího, začaly se opět kupit mraky.

To čeho se obával začalo nedlouho před polednem.

Rozpršelo se, tiše, zlehka, bylo jasné, že déšť hned tak

nepřestane a den bude vlhký. Mělo to však alespoň jednu

malou výhodu. Dělníci přestali pracovat na oplocení a šli

se schovat před deštěm. Nebylo nic slyšet a při opatrném

nahlédnutí viděli, že bylo zatlučeno jen několik kolíků ve

dvojité řadě. Na ostnatý drát ještě ani nesáhli.

„Počítám, že to do našeho odchodu dodělají,“ řekl

ponuře von Stalhein. „Ovšem déšť by je mohl zdržet.“

„Jestli nepřestane brzy pršet bude řeka v sobotu

rozvodněná,“ poznamenal Biggles.

O hodinu později stále mžilo. Objevila se Gréta s

jídlem, přinesla chleba, máslo, studenou pečeni, pár

jablek a konvici kávy. Řekla, že po setmění přinese něco

teplého. Měla jednu zprávu. Maxovi se nepodařilo sehnat

144

dost silné lano, ale přinesl něco o čem soudil, že by to

mohlo posloužit stejně. Přinese to.

Za chvíli byla zpět. Náhradou byl pár otěží, každá

asi čtyři metry dlouhá. Patřily jistě k postroji pro koně

zapřahované do kočáru. Na obou koncích byly obvyklé

přezky, kterými se otěže připínaly na udidlo. Bylo tedy

možné, bylo-li by to třeba, spojit obě otěže.

Biggles byl nadšen. „Teď se budu cítit mnohem

lépe,“ řekl von Stalheinovi po tom, co Gréta odešla.

145

ZMĚNA PLÁNU

15

Následující den nepřinesl žádnou změnu. Rozednilo

se, nepršelo, dělníci začali znovu pracovat, ale počasí

zůstávalo nestálé a v poledne další déšť muže opět

zahnal. Kolíky teď byly zatlučeny podél dvou třetin

přední části zámku, ale drát byl zatím připevněn jen na

několika.

Biggles ztrávil většinu dne v podkroví vížky. Ležel

na břiše a pozoroval řeku. Téměř nic se nezměnilo. Zdálo

se mu, že hladina nepatrně klesla.

Když se rozpršelo díval se dolů na muže pracující na

oplocení, aby odhadl jak jim bude dlouho trvat než svou

práci dokončí. Pochopil, že to bude záležet na počasí.

Situace byla svým způsobem ironická. Když bude pršet

zdrží to práci na plotu; ale jakákoliv výhoda takto získaná

bude k ničemu, protože déšť zvýší hladinu řeky.

Pršelo čím dál hustěji a pozoroval se zájmem co se

bude dít. Muži se seskupili do hloučku a dohadovali se.

Déšť zesílil, zahřmělo, muži odložili nářadí a zmizeli na

pěšině vedoucí ke vchodu do zámku. Jeden nástroj

připoutal obzvlášť Bigglesovu pozornost. Byl to pár

silných vojenských nůžek na stříhání ostnatého drátu.

Používal je muž, který připevňoval drát na kůly. Ležely

tam, kde je odhodil, na kraji volného prostoru, který

vysekali v hustém porostu. Biggles se na ně žádostivě

díval. Nemohl zatím nic podniknout, ale rozhodl se, že je

nepustí ze zřetele.

146

Celé odpoledne nepřestalo hustě pršet. Muži se do

práce nevrátili.

Po setmění prohodil Biggles pár slov s Marií v okně.

Neměla žádné novinky a tak ani nešel dovnitř. Nikdo u ní

celý den nebyl.

Později, zpět ve vížce, spojil obě otěže a na jednom

konci udělal smyčku. Von Stalhein ho se zájmem

pozoroval. „Co s tím?“ zeptal se.

„Spustím se dolů,“ prohlásil Biggles a vysvětlil

proč: „Muži tam nechali ležet svoje nářadí, počítali

nepochybně, že se vrátí, až přestane pršet. Leží tam

pěkně po ruce něco, co moc potřebujeme. Nůžky na

drát.“

„To je velké riziko.“

„Ne tak velké uvážíte-li, jak jsou pro nás důležité.“

„Mohou někoho poslat, aby nářadí posbíral.“

„To je docela možné. Parta anglických dělníků by

nesměla nechat nářadí jen takhle ležet.“

„Budou nůžky postrádat.“

„Jistěže ano. Ale vsadil bych se, že nepořádný

chlapík, který s nimi pracoval si nevzpomene, kde je

nechal. Počítám, že mají náhradní pár a nebude se dlouho

zdržovat hledáním těch ztracených. Víte dobře jak jsou

lidé nedbalí, když se jedná o cizí majetek, zejména když

jde o majetek státu. A jestliže nebudou mít náhradní

nůžky na drát tím líp, pozdrží to práci. Mohl bych se

spustit dolů po břečťanu, ale nechci ho moc narušit,

někdo by si mohl všimnout, že jsou listy potrhané a

pochopil by co se stalo. Máme ty otěže, tak proč je

nevyzkoušet . “

147

Přehodil smyčku, kterou udělal okolo jednoho z

pilířů kamenného zábradlí, pevně ji utáhl a prohlásil:

„Zůstaňte tady. Budu hned zpátky.“

Během minuty byl dole a šel rychle k místu kde

zůstaly ležet nůžky, které potřeboval. Bylo zamračeno,

ale měsíc, byť skrytý za mrakem, mu dostatečně posvítil.

Nůžky tam pořád ještě ležely. Zdvihl je a vydal se zpět k

otěžím, když ho zastavily lidské hlasy. Naslouchal. Hlasy

se blížily. Rychle zalehl u zdi terasy, kde tráva a keře

zůstaly nevysekány.

Hovořící muži kráčeli pomalu, jakoby kontrolovali

vykonanou práci. Hlas jednoho poznal. Byl to Reinhardt.

Druhého neznal, ale podle autoritativního tónu soudil, že

to je důstojník velící pracovní skupině.

„Moc daleko se nedostali,“ postěžoval si Reinhardt.

„Nepovažoval jsem za nutné nechat své muže

promoknout na kůži,“ znělo vysvětlení. „Až bude pěkně,

dokončí to.“

„To doufám,“ zahučel Reinhardt.

„Proč vlastně nesmí nikdo do zámku?“

„Nevím. Já jsem ten rozkaz nevydal. Proč se ptáte?“

„Moji inženýři už skončili měření venku a potřebují

porovnat výsledky s měřením uvnitř, aby mohli

lokalizovat tajnou skrýš, pokud existuje. Navíc jsou tu

místa, ke kterým se nemůžeme zvenku dostat. Například

ta terasa nad námi.“

Po chvilce Reinhardt řekl: „Nevidím důvodu proč

byste nemohli jít dovnitř dohlédnete-li, aby muži

nezpůsobili škodu. Žádné sbírání památek, nebo něco

podobného. Na ústředí mají soupis veškerého inventáře.

Musím rovněž získat souhlas dámy, která jak víte, obývá

pokoje na terase.“

148

„Proč?“

„Takové jsou rozkazy. Promluvím s ní a nebude-li

mít námitek, pokusím se zařídit, aby tam vaši muži mohli

zítra jít.“

„Děkuji. Nezdrží se tam dlouho.“

Hlasy se vzdálily, oba muži odcházeli. Biggles

počkal, až úplně zmizeli a pak se vrátil ke svému

koženému lanu a vyšplhal nahoru.

„Kdo byli ti muži?“ zeptal se von Stalhein chraptivě,

když se Biggles přehoupl přes horní část terasy.

„Vyděsili mě.“

„Jeden z nich byl Reinhardt. Druhý byl myslím

důstojník, který tu velí. Nebezpečí nehrozilo. Slyšel jsem

je přicházet.“

Biggles vytáhl nůžky, které měl zastrčeny za páskem

kalhot.

„Ale to není všechno,“ dodal, když je položil na

okenní římsu vížky. „Poslouchal jsem je a dozvěděl jsem

se důležité informace. Bylo to štěstí, že jsem byl právě

dole.“

„Tak jaké jsou poslední špatné zprávy?“

„Zítra budou inženýři pokračovat ve své práci uvnitř

zámku. To by nám nemělo vadit.“

„Půjdou také do místností, které Marie obývá?“

„Budou jimi muset projít, aby se dostali na terasu,

kterou si chtějí také prohlédnout. Jinudy by se tam

nedostali.“

„To znamená, že tu nemůžeme zůstat.“

„Bezpochyby. Nejprve však musíme varovat Marii.

Do zítřka se pravděpodobně nebude nic dít takže se tu

můžeme ještě tuto noc vyspat. Ale pak budeme muset

vížku vyklidit, všechno s sebou vzít a schovat se v lese.

149

Nesmíme tam nechat ani drobek na zemi, prostě nic co

by prozradilo, že tam někdo přebýval. Promluvím s

Marií.“

„Kdy?“

„Hned. Čím dřív se to dozví, tím líp.“

„Vůbec se mi to nelíbí.“

„Ani mně ne, ale nic jiného nám nezbývá. Máme jen

jednu možnost jak se z toho dostat. Vypadneme odtud,

hodíme dolů všechno co tu máme a zmizíme v lese.

Máme už jen dva dny před sebou. Musíme vstát s

rozbřeskem, dříve než začnou dole pracovat. Použijeme

otěže. To znamená, že buď Marie nebo Gréta je budou

muset odvázat a ukrýt. Budeme je potřebovat v sobotu,

abychom pomohli Marii dolů. Potřebujeme také s sebou

dost jídla, abychom do té doby vydrželi. Zajdu za Marií a

řeknu jí, že ráno zmizíme.“

Biggles šel podél zdi zámku, nakoukl opatrně do

pokoje a zaklepal na skleněnou část dveří.

Marie okamžitě přišla a otevřela. „Něco se děje?“

zeptala se s obavami.

„Ne, ale je tu něco co bys měla vědět.“

„Pojď dovnitř a pověz mi to.“

„Je to rozumné?“

„Touto dobou je sotva kdo v zámku. Pojď dovnitř, já

zavřu dveře. Táhne tu na nás. Noci začínají být chladné.“

Biggles vešel a pověděl jí co dole slyšel. „Takže jak

vidíš,“ pokračoval, „je možné, že ti inženýři zítra přijdou

přeměřovat terasu.“

„Nedovolím to.“

„To bych nedělal.“

„Proč ne?“

150

„Mohlo by to vzbudit Reinhardtovo podezření. Bude

si myslet, že něco skrýváš. Každopádně je však pro nás

příliš nebezpečné ještě tu zůstávat.“ Biggles vysvětlil co

chtějí s von Stalheinem podniknout.

„Ano, vidím, že musíte odejít,“ souhlasila Marie.

Bylo na ní vidět, že má starosti. „Ale proč byste nemohli

jít chodbou a skrýt se ve zřícenině loveckého zámečku?

Max by vás tam dovedl a protože by věděl kde jste, mohl

by vám přijít říct o všem co by se tu dělo. Kdybyste se

schovali v lese jak navrhuješ, nemohl by vás třeba najít.“

„Musíme se vrátit v sobotu v noci.“

„To by nebyl problém. Max by pro vás došel. To se

dá zařídit.“

„Máš pravdu. Tvůj plán je lepší. Je naprosto nutné,

abychom neztratili kontakt. Dnes můžeme přespat tady.

Nemyslím, že by se do rána mělo něco přihodit. Požádej

Maxe, aby pro nás přišel zítra za rozbřesku. Chceme…“

Biggles se zarazil a poslouchal.

Kamennou chodbou se blížily ke dveřím spěšné

kročeje. Byla v nich taková samozřejmost, že Biggles

vyskočil na nohy.

Dveře se rozletěly a dovnitř vtrhla Gréta. „Rychle!

Jde sem velitel.“

Biggles skočil instinktivně k východu na terasu, ale

Marie byla stejně rychlá a otevřela malé dveře. „Jdi tam,

do mé ložnice.“

Biggles tam vběhl jako střela. Byl nejvyšší čas.

Zaslechl zaklepání a zároveň i Reinhardtův hlas.

„Dobrý večer, slečno,“ pozdravil uctivě.

„Dobrý večer,“ odtušila Marie. „Co zase chcete

tentokrát?“

151

„Je tu se mnou nadporučík Švarc, který řídí práci

inženýrů. Zítra musí začít pracovat uvnitř zámku a

jelikož přístup na vaši terasu je možný jedině přes tento

pokoj doufá, že nebudete mít námitek, aby jeho muži

tudy prošli.“

„Copak mohu něco namítat?“ odpověděla Marie

odměřeně. „Jsem ve vašich rukou.“

„Ale to nikoliv,“ protestoval Reinhardt. „Záleží

pouze na vás. Stačí když…“

„Já vím, já vím,“ přerušila ho Marie netrpělivě.

„Moji odpověď jste už slyšel. Názor jsem nezměnila.“

„Ušetřila byste nás tolika problémů. Co chcete získat

tím, že se zdráháte?“

„Neztratit sebeúctu. Už o tom nemluvme. V kolik

hodin mohu čekat to obtěžování?“

„Vyhovovala by vám desátá hodina?“

„Budu připravena.“

„Výborně, jsme domluveni. Dobrou noc.“

„Dobrou noc.“

Dveře se zavřely, kroky se vzdálily chodbou. Pak se

Marie objevila ve dveřích ložnice.

„Už jsou pryč,“ řekla. „Asi se již nevrátí, ale bude

lepší, když raději půjdeš. Slyšel jsi co říkal?“

„Slyšel. Přijdou v deset hodin. Tou dobou už

budeme pryč. Budeš moci dohodnout všechno co je

potřeba s Maxem?“

„Požádám okamžitě Grétu, aby to udělala. Max bude

u vás hned po rozednění.“

„Výborně. Teď se vrátím k Erichovi. Jistě si už dělá

starost co se přihodilo. Jestli půjde všechno hladce

uvidíme se v sobotu. Buď přichystaná v devět hodin

večer. Slož si co by sis chtěla vzít s sebou, ale pamatuj,

152

že musíš vybrat jen to nejnutnější. Těžké zavazadlo by

nám překáželo.“

„Chápu.“

„A tak vám, drahá dámo, přeji dobrou noc.“

Marie položila ruku Bigglesovi na rameno. „Počkej

chvilku. Kdyby se nám to nepodařilo, chtěla bych, abys

věděl jednu věc. Opravdu lituji toho, co jsem ti provedla

ve Francii.“

Biggles se usmál a vzal její ruku do své. „Byli jsme

tehdy ve válce. Nic mě nemrzí. Dala jsi mi něco

nádherného na co nelze zapomenout.“

„Pokud to trvá.“

„Po celý můj život.“

Marie se usmála skrze slzy, které jí náhle vyhrkly.

„Musím jít,“ řekl Biggles náhle.

„Dobrou noc, drahý příteli.“

Biggles se vrátil do strážní vížky.

„Byl jste tam dlouho,“ zahučel von Stalhein.

„Omlouvám se. Nečekané zdržení.“

„Jaké?“

„Když jsem tam byl přišel Reinhardt a nadporučík

Švarc.“

„Můj bože!“

„Je to v pořádku. Slyšeli jsme je přicházet a Marie

mě schovala v ložnici.“

„Co chtěli?“

„Dovolení prohlédnout si zítra dopoledne terasu. V

deset hodin. Marie navrhla, že uděláme lépe, když

použijeme tunelu a schováme se v loveckém zámečku.

Souhlasil jsem a ona to zařídí s Maxem. Bude tu za

rozbřesku a dovede nás tam. Ráno musíme brzy vstát a

153

důkladně po sobě uklidit. Teď bychom se měli trochu

prospat, moc času nám nezbývá.“

154

PŘES ŘEKU

16

Slunce ještě ani úplně nevyšlo a už se objevil Max.

Počasí bylo příznivé.

Zastihl Bigglese a von Stalheina připravené, deky

svinuty a převázané otěžemi. Už ho čekali. Rozhlédli se

ještě jednou kolem, aby se ujistili, že tam nezbyla

sebemenší stopa po jejich pobytu a vyrazili. Můžeme si

předem říci, že jejich ústupová akce proběhla bez

nesnází. Jak předpokládali, v zámku nikdo tak časně

nebyl. V šerém světle nastupujícího dne, které pronikalo

okny, atmosféra místa byla ještě neskutečnější, jakoby z

jiného, dávno minulého času.

Když skupina došla k cíli své cesty, troskám

loveckého zámečku, bylo už dobře vidět a Biggles spatřil

trosky poprvé v celé melancholii jejich rozpadu. Všude

prorůstalo býlí. Malé stromky zapustily kořeny mezi

kamennými dlaždicemi. Břečťan, který v takových

podmínkách prospívá, se rozrostl do nejzazších koutů a

po rozpadajícím se zdivu.

Max je vedl ke skupině věčně zelených keřů, v zadní

části stavby. Uprostřed bylo otevřené místo zpola kryté

zřícenou střechou. Bylo to dostatečně daleko od pěšin, po

kterých pravidelně chodily stráže. Marie mu vše

vysvětlila a Max tudíž také věděl, kdy pro ně má přijít.

Potom se jejich přítel vzdálil a nechal své svěřence, aby

se zabydlili ve své nové „ubikaci“. Počasí bylo pěkné, k

velké spokojenosti Bigglese, který se nepřestával zabývat

přebroděním řeky.

155

Abychom vyprávění o jejich dlouhém čekání plném

obav co nejvíce zkrátili, řekněme rovnou, že se blízko

místa, kde se ukrývali nikdo neobjevil, přestože občas v

dálce zaslechli hlasy. Ale nikoho nespatřili. Je pravda, že

během dne jim nervy jen hrály. Uklidnili se až se

soumrakem. Rozbalili si své deky i houně a připravili se

ke spánku.

Max se objevil brzy ráno následujícího dne. Přinesl

chleba, salám a velkou bandasku čaje. Neměl celkem

žádné novinky. Inženýři pracovali na zámku, prohlédli

také terasu, ale nic nevzbudilo jejich podezření. Policejní

auta stále patrolovala na silnici podél řeky. Hladina řeky

trochu klesla, ale pořád ještě byla nad normálem.

Plot z ostnatého drátu byl už skoro dokončený.

Trochu se tam dohadovali o ztracených nůžkách, ale

hledání bylo bezvýsledné a tak přinesli jiné. To bylo

všechno. Max odešel s tím, že se vrátí v devět večer, aby

je provedl zámkem na terasu. Inženýři ještě nedokončili

svou práci uvnitř; bude to trvat celé dny; bylo však

nepravděpodobné, že by někdo zůstal v zámku po

setmění.

„Tak, takhle to vypadá,“ řekl Biggles když Max

odešel. „Zítra touto dobou by už mělo být po všem.“

„A co kdyby se Bertie dnes v noci neobjevil?“

uvažoval von Stalhein. „Vrátil byste se sem?“

„To záleží na okolnostech.“

„Jakých?“

„Jak dlouho bude Reinhardtovi trvat než zjistí, že

Marie zmizela. Pokud ji nepůjde znovu navštívit pak

nevidím důvodu, proč by se to měl během čtyřiadvaceti

hodin dozvědět. Půjde-li všechno normálně, zůstal bych

na druhé straně řeky, v lese na konci řepného pole, abych

156

příští noc pomohl Bertiemu při přistání. Tak jsme se

dohodli pro případ kdyby to dnešní noci nevyšlo.“

„A jestliže se Bertie neobjeví ani zítra?“

Biggles pokrčil rameny. „Marie by se zřejmě vrátila

na zámek. Nebyla by na tom hůř než před naším

příjezdem. A pro nás, řekněme si po pravdě, by to byl

konec hry a jediné co bychom mohli podniknout by bylo

pokusit se dostat pěšky na hranice. Zůstat tady by nemělo

smysl. K Marii bychom se již nikdy nedostali. Nemyslím,

že by jí ublížili dokud drží trumfy v rukou – tajemství

pokladu Janisů.“

„Pokud by hrad nerozebrali a poklad nenašli.“

„Nevěřím, že by to udělali. Ty řeči o tom, že hrad

zboří jsou jen plané hrozby. Nebylo by to levné. Navíc

zámek je jistě historická památka značné hodnoty a

kdyby lidé viděli, že byl zničen, chtěli by vědět proč.

Aféra by se dostala na stránky zahraničního tisku a to je

jistě to poslední co si přejí. Ale věci se ještě tak daleko

nedostaly a tak si nebudeme dělat starosti s něčím, co se

třeba nikdy nestane.“

Ubíjení času je jak známo, vždycky nesmírně

únavné, ale nedalo se nic dělat. Počítali ubíhající hodiny

a mlčeli. Skončit to muselo a jelikož po setmění Max

nepřišel, doufali, že se nepřihodilo nic, co by mohlo

zhatit jejich plán. Počasí bylo dobré, obloha jasná a

hvězdná.

Krátce před devátou se objevil Max. Vynořil se ze

země jako přízrak. Řekl, že je vše v pořádku. Marie byla

připravená ve svém pokoji. Plot z ostnatého drátu byl

dokončen a dělníci odešli. Když odpoledne viděl řeku,

hladina byla stejně vysoká jako včera.

157

„Takže můžeme vyrazit,“ řekl Biggles, vzal svůj

nepromokavý plášť, baterky a nůžky na drát. „Ostatní

necháme tady,“ pokývl směrem k dekám. „Max si může

pro ně přijít až se mu to hodí.“

Cesta tunelem a potom zámkem proběhla bez potíží

což, jak poznamenal Biggles, byl dobrý začátek. „Člověk

nemůže počítat, že se všechno vždycky vydaří, ale naopak

nemusí všechno dopadnout špatně,“ dodal.

Gréta hlídala u dveří. Marie oblečená do kalhot a

svetru byla uvnitř.

„Máš nějaké zavazadlo?“ zeptal se Biggles.

Marie zvedla malou tornu přichystanou na židli a

Biggles se nabídl, že ji ponese, ale odmítla.

„Jak chceš,“ souhlasil Biggles. „Půjdeme.“

Marie šla obejmout svou věrnou služebnou a jejího

muže. Chvíli s nimi hovořila. Co jim říkala Biggles a

Erich neslyšeli. Dívali se jinam, předpokládali, že loučení

bude bolestné.

„Tohle je rozkaz,“ řekl Biggles když se k nim Marie

vrátila. „Erich sjede dolů po otěžích první a vezme s

sebou nůžky na drát.“ Podal mu je. „Zatím co bude

stříhat drát, spustím dolů tebe, Marie. Já sešplhám za

tebou a Gréta rozváže otěže a shodí je dolů. Můžeme je

potřebovat až se budeme brodit přes řeku.“ Požádal

Maxe, aby se podíval z balkónu a ujistil se, že tam nikdo

není.

Max šel a okamžitě se vrátil zpět. Hlásil, že tam jsou

dvě stráže.

„Chodí nebo stojí jakoby chtěli zůstat na místě?“

„Stojí nehnutě.“ Biggles tiše zaklel.

„Počkejte,“ řekl Max. „Dostanu je pryč.“

„Jak?“

158

„U stájí jsou staré dřevěné kůlny. Mají tam nějaké

věci a jestliže tam začne hořet, všichni poběží hasit.“

Max se podíval na Marii, zřejmě čekal na její souhlas.

„Udělej to,“ řekla Marie.

Max zmizel.

Ostatní čekali, Biggles stál na terase a poslouchal

hlasy mužů dole.

Uběhla čtvrt hodina. Potom se z dálky ozval křik

„Hoří, hoří!“ Biggles viděl jak se oba strážní dali do

běhu. „Podařilo se mu to,“ řekl. „Teď přišla naše chvíle.

Erichu, sjeď dolů.“

Kožené otěže byly spuštěny a von Stalhein sešplhal

dolů. Pak je Biggles vytáhl nahoru, volný konec upevnil

Marii pod rameny a opatrně ji pomohl sestoupit k

čekajícímu von Stalheinovi. Ten ji odvázal a Biggles

vytáhl opratě opět nahoru. Gréta stála na terase vedle

Bigglese. „Až budu dole, shoďte je,“ a pustil se do

sestupu. Otěže ho následovaly sotva se dotkl země.

Rychle je stočil.

„Tudy,“ řekl von Stalhein a ohnul ostré konce

přestřiženého drátu. Protáhli se otvorem a vydali se lesem

k silnici.

Nepospíchali, nebylo třeba. Biggles šel první,

baterku v ruce, připraven a ve střehu. Von Stalhein

pomáhal Marii co nejvíce to šlo a tak se dostali na silnici

bez nehody.

Všichni věděli, že teď jsou v nebezpečném prostoru.

Erich a Marie čekali pod stromy zatím co Biggles

provedl malý průzkum. Ve svitu vycházejícího měsíce

byla silnice pustá a prázdná. Nikoho neviděl, ale slyšel

přijíždět vůz a čekal až přejede. Pak řekl „ Teď“ a všichni

tři přeběhli k nízké zídce na druhé straně.

159

Břeh za ní, až dolů ke štěrku starého koryta řeky byl

příkrý a použili opět, aby předešli pádu, otěží. Všechno

probíhalo hladce, přesto se však dole zastavili, nejen aby

si odpočinuli, ale také aby naslouchali zda neuslyší

nějaké zvuky. Za nimi, na vrcholu kopce za zámkem, se

rozlévala po obloze oranžová záře.

„Max to pořádně rozfajroval,“ poznamenal von

Stalhein.

„Řekl bych, že to poněkud přehnal,“ odpověděl

Biggles. „Oheň bude vidět až ve městě. Přiláká to na

zámek Reinhardta a celý ten jeho zpropadený gang. Jestli

zjistí, že je Marie pryč, celý okres se bude do hodiny

hemžit policisty. Musíme si raději pospíšit.“

„Je teprve pár minut po desáté, máme tedy dost

času.“

„Na tom nezáleží. Čím dříve budeme na

dohodnutém místě, tím líp. Ještě se musíme dostat přes

řeku. Slyším ji až tady a to znamená, že v ní je víc vody

než jsem počítal.“

Šli do místa, kde od břehu na ostrov nebylo daleko,

ale neměli kde se skrýt a jak poznamenal Biggles, mohli

být ze silnice viděni.

„Jestliže tam bude projíždět hlídkující vůz a spatří

nás, bude nám Reinhardt za chvíli dýchat na krk, takže si

musíme opravdu pospíšit.“

„O mne nemějte strach,“ prohlásila Marie. „Umím

plavat.“

„Nejde o plavání,“ řekl jí Biggles. „Myslím, že řeka

na to ani není dost hluboká. Ale kdybys upadla strhl by tě

proud. Budeme se držet za otěže. To pomůže. Ale

nespěchejte. Při každém kroku si ověřte zda došlapujete

na pevné dno.“

160

Sešel do řeky. Voda mu byla okamžitě po kolena a

cítil, že se musí bránit silnému proudu, který mu podrážel

nohy. Uvědomil si, že Marie, která je lehčí to pocítí

mnohem víc. Neodvážil se spěchat, přestože mu dělal

starosti odraz měsíce na hladině. Kdokoliv by se díval ze

silnice na řeku by je sotva přehlédl. Uklidnilo ho, že voda

mu nestoupla nad kolena a dosáhl ostrova bez velkých

potíží. Držel lano napjaté dokud se Marie a Erich

nepřebrodili.

„Dobrá práce,“ řekl. „Půjdeme dál.“

Přešli přes úzký pruh ostrůvku pokrytého oblázky a

čekala je teď poslední část přebrodění. Tak jak se obával,

s každým krokem to bylo obtížnější, zejména posledních

pár metrů, kde proud vířící v zákrutu řeky vyhloubil na

dně koryto. Biggles se opřel proti proudu a dostal se v

pořádku na druhou stranu přestože mu voda, v místech

kde bylo hlouběji, sahala až do poloviny stehen.

Otočil se a varoval Ericha a Marii co je čeká. Von

Stalhein a Biggles pak drželi lano napjaté dokud Marie

nepřeručkovala ke břehu. Všechno proběhlo bez potíží.

Biggles vzal Marii za ruku a pomohl jí z vody. A v tu

chvíli, když všechno vypadalo dobře, přišla nehoda.

Ze zatáčky silnice vyjelo auto. Světla jeho zářících

reflektorů přejela po vodní hladině a všechny oslnila.

Von Stalhein, který právě vkročil do řeky, si rukou

zastínil oči. Uklouzl, ztratil rovnováhu a upadl.

Biggles odstrčil Marii stranou a uchopil pevně otěže.

Von Stalheina už unášel proud. Biggles, který se celou

váhou svého těla na lano pověsil málem spadl do řeky

také. Zabořil se patami do břehu, ale ten pod ním začal

ujíždět. Marie, která viděla co se děje, přiskočila a chytila

Bigglese kolem pasu. Několik vteřin se zdálo, že všichni

161

skončí v řece. Ale Mariina váha udělala své. Kožené

otěže vydržely a proud snesl von Stalheina ke břehu.

Biggles a Marie mu přispěchali na pomoc.

„Škoda, že jste se celý namočil,“ politoval ho

Biggles.

„Byla to moje chyba,“ zahučel von Stalhein a ždímal

vodu z kapes. „To prokleté auto. Myslel jsem si, že na

nás někdo svítí světlometem. Smůla, že se to muselo

přihodit teď.“

„Štěstí bývá vrtkavé,“ pronesl Biggles otřepané

rčení. „Mohlo to být horší. No, jsme všichni pěkně

zmáčení, ale jsme na druhé straně a to je to hlavní.“

„Není to poprvé co jsem takhle promočená,“ řekla

Marie vesele. „Voda není ani tak studená, jak jsem

čekala.“

„Půjdeme k poli,“ řekl Biggles. „Tam si můžeme

povídat.“

Došli k úvozu, který ohraničoval pole, kde mělo

letadlo přistát. Biggles se podíval na hodinky. „Nemáme

moc času nazbyt,“ poznamenal. „Půl hodiny. Vzhledem k

tomu co musí Bertie dokázat, nemůžeme čekat, že přiletí

na minutu přesně. Může se zpozdit; nebo přiletí dřív,

takže se připravíme.“

„Rád bych věděl, jestli si nás řidič toho auta všiml,“

řekl von Stalhein. „Jeho reflektory nás dokonale

osvítily.“

„Bude lepší na to nemyslet. Stejně s tím nemůžeme

nic dělat. Teď mě ale poslouchejte. Vrátíme se k starému

způsobu značení prostoru pro noční přistání. To

znamená, že rozmístíme tři světla do tvaru písmene L.

Tady máte baterky. Marie ty zůstaneš tady. Já půjdu

dopředu dvě stě metrů. To bude moje pozice. Erichu, vy

162

půjdete se mnou. Z mé pozice se obrátíte v pravém úhlu a

půjdete dopředu asi tak, řekněme, padesát metrů. Tím

vytvoříme písmeno L. Bertie do něho přistane. Až

uslyšíme že se letadlo blíží, rozsvítíme baterky. Budeme

svítit přímo nahoru a mávat s nimi. Půda je tu trochu

měkká, ale zase ne tak nasáklá, aby se do ní kola

zabořila. Teď už můžeme jenom čekat.“

Další půlhodina byla hrou na nervy pro všechny tři.

Už toho mnoho neřekli. Nebylo také co. Biggles stál a

díval se jižním směrem odkud měl Bertie přiletět.

163

POSLEDNÍ CHVÍLE

17

„Myslíte, že ho zaměřili?“ řekl von Stalhein.

„Bylo by asi naivní doufat, že letadlo proklouzne

nad hlídanými hranicemi,“ odpověděl Biggles. „Jistě ho

zachytili radarem. To ještě neznamená, že ho dostanou.

Připravte se zaujmout svou pozici jakmile ho uslyšíme.

Jen co dosedne běžte přikrčeni k letadlu.“

Čekali, tiše a hlídali oblohu.

„Musíme jednat rychle,“ řekl Biggles. „Půjdou po

něm a všechny stanice na trase kterou letí budou v

pohotovosti.“

„To také znamená Mýtovice. A Mýtovice to je

Reinhardt,“ ozval se von Stalhein.

„Nepochybně. Poslouchejte! Slyším ho. Přeletěl.

Zaujměte rychle postavení a ty Marie nerozsvěcej dokud

neuvidíš naše světla.“

Biggles a von Stalhein se dali do běhu.

Na chvíli hukot motorů zesílil. Pak zeslábl. Biggles

věděl co to znamená. Bertie jde dolů. Biggles rozsvítil

baterku a začal s ní mávat. Motory utichly a o několik

vteřin později se objevila černá silueta letadla s

vypnutými světly.

Letadlo stále ještě nedosedlo. Podaří se to Bertiemu?

Byla to chvíle nesnesitelného napětí. A pak přišla

obrovská úleva, dunění kol na zemi. Biggles zhasl

baterku a rozběhl se ke stroji. Letadlo stálo, ale motory

běžely dál.

164

Teď byla rozhodující rychlost, protože i jiné uši jistě

slyšely, že letadlo přistálo. Doběhl k letadlu, když Ginger

právě vylézal ven. Marie a Erich běželi za Bigglesem. V

tu chvíli se na silnici objevily dva vozy s rozsvícenými

dálkovými světly. Blížily se hrozivou rychlostí, po silnici

od města.

„Všichni na palubu,“ vyštěkl Biggles. „Rychle!“

Von Stalhein pomohl Marii nastoupit a chystal se

právě vylézt do letadla když ho zachytily reflektory auta.

Rozštěkaly se samopaly. Sprška střel dopadla na stroj a

vytrhávala zem okolo.

Biggles ucítil ránu do ramene jakoby ho někdo

uhodil kladivem. Klopýtl a upadl. Ginger k němu

přiskočil. „Zmizte, zmizte,“ chrčel Biggles a pokoušel se

vstát. Ale Marie a von Stalhein už vyskočili z letadla. V

dešti kulek ho dotáhli do kabiny.

Tam, na podlaze, Biggles ještě dokázal říct

Gingerovi: „Řekni Bertiemu ať neletí zpátky stejnou

trasou. Budou tam na něho čekat.“ A pak ztratil vědomí.

První co potom ucítil bylo pálení brandy v krku.

Zalapal po dechu. Otevřel oči a díval se do Gingerovy

tváře. Viděl, že je do půl těla svlečený a má obvázané

levé rameno zakrvácenými cáry své košile.

„Je to dobrý, starý brachu,“ řekl Ginger. „Nedělej si

žádné starosti.“

„Kde jsme?“ zeptal se Biggles a snažil se probrat k

vědomí.

„Nad Francií.“

„Nad Francií! Jak dlouho letíme?“

„Něco málo přes dvě hodiny.“

„Je ještě někdo zraněn?“

„Nikdo.“

165

„Letadlo je v pořádku?“

„Žádné vážné poškození.“

„Jak jsme se dostali do Francie?“

Ginger se zakřenil. „Bertie došel k závěru, že přímá

linka je nejkratší vzdálenost mezi dvěma body. Střihl to

přes jižní Německo. Máme před sebou Nancy. Zařídili

jsme, aby nás tam čekal náš přítel komisař Marcel

Brissac a postaral se o nás.“

„Skvělá práce,“ vydechl Biggles. Na chvíli se jeho

oči setkaly s Mariinými. Pak ztratil znovu vědomí.

*

Když příště otevřel znovu oči, ležel v posteli a podle

pachu anestetik poznal, že je v nemocnici. Ginger seděl u

něho. „Jak to vypadá?“ řekl Biggles slabým hlasem,

vědomí se mu pomalu vracelo.

„Jsi ve špitále.“

„To vidím. Kde?“

„V Nancy. Marcel to zařídil. Doktor říká, že budeš v

pořádku, ale vypadá to, že si tu nějakou chvíli pobudeš.

Vyndal z tebe kulku dneska ráno.“

„Bylo to zlé?“

„Mohlo to být horší. Doktor mi říkal, že střela

minula tvoje plíce o pár centimetrů.“

„Kde jsou ostatní?“

„Bertie odletěl domů do Dove a vzal s sebou Ericha,

aby všechno vyřídil s šéfem. Marie je v čekárně. Odmítla

s nimi jet. Ubytovali jsme se ve zdejším hotelu. Bertie

telefonoval kapitánu Raymondovi, aby mu řekl co se

stalo. Marie nemá pas a bude potřebovat vstupní

166

povolení. Bylo štěstí, že Bertieho napadlo požádat

Marcela, aby tu na nás čekal, byli bychom jinak skončili

ve vězení. Podařilo se mu všechno urovnat, ale šéf čeká

na Bertieho na letišti s ředitelem celní správy.“

„To nechápu, proč? Co s tím má celní správa

společného?“

„Aby prohlédli Mariino zavazadlo. Bertie o tom

musel šéfovi říct.“

„Zavazadlo! Jaké zavazadlo? Neměla žádné.“ Na

Gingerově tváři se objevil nelíčený údiv. „Ty jsi nevěděl

co si dala do té malé torny?“

„Nemám ani zdání. Myslel jsem si, že nějakou noční

košili, věci osobní potřeby…“

„Pane bože! Ty ale umíš naletět!“

„Co tam bylo?“

„Rubíny, smaragdy, a kdo ví co ještě, velké jak

švestky v pudinku.“

„To snad není možné! Proto mi ji nenechala nést.“

„A to není všechno,“ pokračoval Ginger. „K tomu

měla pěknou sbírku šperků jak z jeskyně Ali Baby; v

životě jsi neviděl takové prsteny, náramky, náhrdelníky.

Řekla mi, že bylo vyloučeno, aby je nechala té bandě

zlodějů.“

„A Bertie o tom šéfovi řekl?“

„Musel. Nemohl riskovat, že by ho nachytali s

takovými věcmi na palubě.“

„Teď už chápu proč to zajímá celní úřad,“ řekl

Biggles. „Říkal jsi, že Marie je v čekárně?“

„Ano.“

„Tak pro ni, prosím tě, dojdi,“ požádal Biggles.

„Mám jí co říct. Jednou mě kvůli ní málem zastřelili.

167

Tentokrát jsem se mohl dostat na deset let do vězení jako

pašerák. To už je trochu moc.“

Ginger se zašklebil. „Dojdu dolů a pošlu ji za

tebou.“

A JAK TO VŠECHNO DOPADLO

Biggles si poležel v nemocnici dva týdny. Marie a

Ginger zůstali týden, pak je Biggles poslal do Anglie, kde

měla Marie vysvětlit proč s sebou vezla tak neobvyklé

zavazadlo.

Biggles se vrátil domů, ruku ještě na pásce, a zjistil

že šéf se netají tím, že s ním opravdu není spokojen.

Když mu kapitán Raymond nepokrytě řekl, co si o

celé té záležitosti myslí, dodal: „A to všechno, pokud

jsem to správně pochopil pro dámu, kvůli které by tě

byli, kdybych se byl do toho tenkrát nevložil, zastřelili

jako zrádce.“

„Stává se to jen jedinkrát v životě, pane,“ řekl

omluvně Biggles.

„Pevně věřím, že máš pravdu. Víš, Bigglesworthi, jsi

nebezpečný chlapík a mít tě tady není jednoduché.“

Kapitán letectva povzdechl. „Ale takový jsi byl konečně

vždycky. Ať už se to nikdy nestane.“

„Slibuji, pane,“ odpověděl Biggles.

Konec příběhu byl asi uspokojivý pro všechny.

Marie část šperků prodala. Vynesly pěknou sumu, ze

které ovšem musela zaplatit clo. Ale i tak jí zůstalo dosti

peněz, aby si mohla koupit domek v malém městečku v

Hampshiru, kde nyní žije. Biggles i von Stalhein za ní

168

jezdí často na víkendy a povídají si o těch mnoha

dobrodružstvích, která spolu prožili.

Zámek u Mýtovic stojí dál. Ti kteří chtěli získat

poklad Janisovy rodiny se zřejmě dozvěděli, že už tam

není. Zámek je dnes přístupný veřejnosti jako historická

památka a Max s Grétou tam jsou kastelány.

A v termínu, poněkud překvapivě, bylo dodáno i

sklo vybrané a zaplacené v Mýtovicích. Dnes, na

knihovně v Bigglesově bytě stojí krásný rudý pohár,

vzpomínka na vzdálené Čechy.

169

Poznámka k autorovi

Anglický spisovatel W. E. Johns (1893 – 1968) je

známý především díky proslulosti jeho velkého

románového hrdiny, pilota Jamese Biggleswortha, u

přátel i nepřátel spíše známého jako Biggles. Celkem 91

knih a 7 krátkých příběhů vyšlo o jeho napínavých

dobrodružstvích ve všech koutech světa.

Navíc v Anglii, ale i ve Francii a Skandinávii jsou

velmi populární hrdinové a hrdinky jako Steeley, Gimlet,

Worrals, Francks či profesor Brané z Johnsových dalších

sérií.

Válečný pilot Johns byl mimořádně produktivní

člověk. Nejen jako autor 167 knih a desítek krátkých

příběhů, ale také jako ilustrátor, žurnalista a redaktor.

Psal komentáře, maloval akvarely a pravidelně přispíval

do různých deníků a časopisů, zvláště o letectví.

Podle jeho děl byly o Bigglesovi natočeny filmy,

objevily se hry, hádanky, vznikl sběratelský klub

International Biggles Association, který pravidelně

vydává Biggles News Magazine, bylo založeno Biggles

Museum, napsány hry pro rozhlasové vysílání, TV

seriály, divadelní hry atd.

Johnsova díla, která vyšla dosud v 17 jazycích ve 23

zemích, se i nadále vydávají a v mnoha zemích získávají

pro letectví, pro hodnoty kamarádství, přátelství a

spravedlnosti stále nové vděčné čtenáře.

William Earl Johns – „Billy“

170

6. února 1893 se v Hertfordu, Hertfordshire v Anglii

narodil William Earl Johns, více známý jako Billy. Jeho

rodiče, William Johns a Elizabeth Earl Johns se tam po

svatbě přestěhovali.

Billyho prarodiče ze strany otce, John Johns a Mary

Eastman Johns se z Devonshire, kde jejich rodiny dlouhá

léta bydlely, přestěhovali do Hertfordu. Usídlili se v

Currie Street a John si otevřel krejčovství. Narodili se jim

dva synové a dvě dcery. V roce 1890 si John otevřel

filiálku v Castle Street, kde pro něj pracoval syn Richard

William Eastman Johns, rovněž krejčí.

Billyho praotec z matčiny strany, William Ayers

Earl přišel jako chudý chlapec ze St. Ives v

Huntingdonshire do Hertfordu. Ale byl chytrý,

houževnatý a jako řeznický mistr dosáhl úspěchu. Nikdy

nezapomněl na svůj původ, vařil polévku pro chudé z

Hertfordu a za I. světové války otevřel lacinou jídelnu

„přes ulici“ pro nemajetné.

Bydlel ve Villa Laburnum v Bengeo, něco přes

kilometr od svého řeznictví. Oženil se s Mary Hankin a

měli spolu sedm dětí. Jeho koníčkem byla zahrada a je

docela možné, že vnuk Billy zdědil po „starém pánu

Earlovi“ lásku k zahradničení. To dalo základ pro jeho

pozdější publikace na toto téma. Ostatní členové rodiny

neměli naopak o zahradu vůbec zájem.

„Old Man Earl“ koupil v Cowbridge v Hertfordu

domy 37 – 41 a v čísle 37 si otevřel řeznictví. Kolem

roku 1895 nabídl nejstarší dceři Elizabeth, jejímu muži a

jejich synkovi Billymu domy vedle řeznictví s tím, aby si

tam otevřeli vlastní krejčovství. Zeť, krejčí William,

hodně postonával vlivem nezdravého prašného prostředí

171

v Castle Street. Dne 24. října se v Cowbridge narodil

druhý vnuk Russel Earnest.

Krejčovství prosperovalo, rodina se zvětšila a

přestěhovala se do domu č. 41. Nechali udělat výlohu pro

krejčovství, v zadní části zřídili atelier.

William Earl Johns – Billy bylo obtloustlé dítě. Byl

neklidný, hodně plakal. Když matka znovu otěhotněla,

dala Billyho v březnu 1895, to mu bylo 25 měsíců, do

křesťanské dětské opatrovny. Tam ho ve věku 27 měsíců

následoval i jeho mladší bratr Russel, který byl jako dítě

mnohem hodnější.

Billyho otec William byl dobrý fotograf-amatér,

proto se dochovalo hodně rodinných fotografií z doby

pobytu v Hertfordu na přelomu 19. a 20. století. Ve svém

domě č. 41 v Cowbridge si William na půdě udělal z

velké skříně tmavou komoru. Na stejné půdě spali oba

bratři, Billy a Russel. Často docházelo k bitvám s

polštáři, které jejich matka odsuzovala, ale na které Billy

později rád vzpomínal, jako na velkou legraci, zvláště,

když z polštářů létalo peří.

Rodiny Johnsů a Earlů byly velmi spřáteleny a v létě

chodily často společně piknikovat na Raulk, velké pole

asi kilometr za Hertfordem. Tam chlapci stříleli králíky.

Ve věku šestnácti let začal Billy chodit na Bengeo

Boys School v Bengeo Street v Hertfordu. Když škola

skončila, mohl se bezstarostně toulat s mladším bratrem

po okolí, jezdit na kole, rybařit a plavat. Dokud oba bratři

chodili spolu, byla matka bez starostí. To se ale změnilo,

když začal Billy chodit s partou starších chlapců, jejichž

chování bylo dost hrubé. Rodiče věděli, že je zlobivý a

potřebuje přísný dozor. Babička radila, aby Billy změnil

172

školu, aby přešel do Grammar School, „pryč od těch

špatných hochů…“

Školu Richard Hale Grammar School založil r. 1617

obchodník z Londýna, který se do Hertfordu přestěhoval

kvůli lepšímu prostředí. Billy nastoupil do školy v lednu

1905 a brzy si zvykl na přísnou disciplínu, která ve škole

panovala. Ředitel školy major Kinman byl velmi přísný a

neváhal užívat i tělesných trestů. Billy se naučil pořádku

a zodpovědnosti, i když nebyl právě vynikajícím žákem.

Později o tom sám řekl, že bude pro mnohé jeho

čtenáře snad útěchou, že nikdy nesložil závěrečné

zkoušky, ale že v životě přesto dosáhl hodně věcí, které

se zdály být vzdálené jako měsíc.

Johns použil mnohé ze svých školních zkušeností v

knize „Biggles goes to school“ (Biggles jde do školy). V

knize je ředitel školy velmi pyšný na důstojníka

výcvikového oddílu (Officer Training Corps) se kterým

se Johns personifikoval a toužil se potom stát vojákem.

Uměl velmi dobře střílet, ale když v r. 1907 školu

ukončil otec s ním měl jiné plány – stal se městským

dozorcem. Práce venku se mu líbila. Mimo to měl velmi

rád umění a hudbu. Doma měl hodiny ve hře na piano a

hrou na piano v kině si dokázal vydělat na svůj první

motocykl. Po večerech absolvoval doma hodiny

rozvíjející jeho umělecké sklony.

Po první světové válce ještě jednou zavítal do své

školy Hertford Grammar School a setkal se s ředitelem, v

jeho vzpomínkách tak přísným člověkem. Když ředitel se

slzami v očích jmenoval kamarády padlé ve válce,

uvědomil si Johns, za co vše tomuto učiteli vděčí.

Koncem roku 1912 se Johns stal kontrolorem u

Městské zdravotní služby ve Swaffhamu v Norfolku.

173

Krátce po jeho odchodu z Hertfordu zemřel jeho otec ve

věku 47 let na TBC. Ve Swaffhamu se Johns stal brzy

populárním občanem, zapojil se rychle do hudebních a

divadelních skupin. Tam poznal Maude Huntovou,

nejstarší dceru protestantského faráře Johna Hunta z

kostela Sv. Margarety v blízkém Little Dunhamu. Byla o

11 let starší než Johns, ale její rodina jejich vztah brzy

akceptovala.

Voják a pilot – letecký důstojník W. E. JOHNS

V říjnu 1913 byl Johns povolán na vojnu. Stal se

vojákem u jednotky King’s Own Royal regiment v

Norfolk Yeomanry. Na vojnu si vzal vlastní pistoli i

vlastního koně. Výcvik ho stál všechen volný čas,

víkendy i všechny dovolené. Když vypukla válka, byl

jeho regiment přeložen do hrabství Suffolk a spadal pod

1. východní horskou divizi Coastal Defence Force.

Na 6. října 1914 dostal dovolenku na svatbu s

Maude. Bydleli u rodičů Maude na faře ze 17. století v

Little Dunham v Norfolku. Vzhledem k vojenské službě

Johns doma moc nepobyl.

Od 1. listopadu byl téměř celý rok u své jednotky

Coastal Defence, pak už musel na evropskou pevninu.

Dne 25. září se jeho regiment nalodil k plavbě do

Galipoli v Itálii. Tam dorazili 10. října a už za čtyři dny

šli na frontu do zákopů, jako součást 54. Východní

anglické divize. Boj se odvíjel velmi dramaticky,

anglické jednotky byly přinuceny ustupovat. Johnsův

regiment ustoupil jako jeden z posledních 20. prosince

1915 a o vánocích dorazil do Alexandrie v Egyptě.

Regiment teď spadal pod Eastern Mounted Brigada s

174

úkolem bránit Suezský kanál. Johns byl vycvičen jako

střelec z těžkého kulometu.

Dne 18. března se narodil jeho syn William Earl

Carmichael, kterému říkali Jack. Od 1. září 1916 byl

Johns převelen k nové jednotce Machine Gun Corps v

hodnosti „Lance Corporal“ a dostal dovolenou k návštěvě

domova. V říjnu se vrátil na východní frontu a byl

umístěn v Makedonii v severním Řecku, proti

bulharským a německým liniím.

V létě roku 1917 onemocněl Johns malárií a byl

hospitalizován v nemocnici v Saloniki. V době, kdy se

zotavoval se dozvěděl, že letectvo, Royal Flying Corps,

velmi nutně potřebuje dobrovolníky. Hned se přihlásil,

protože už nechtěl zpátky do zákopů.

Toto rozhodnutí vlastně rozhodujícím způsobem

ovlivnilo jeho pozdější kariéru pilota a spisovatele. Dne

25. září 1917 byl povýšen na poručíka a k dalšímu

výcviku byl poslán do Anglie do důstojnické školy

„Officer Cadets“ v Oxfordu. Posláním této školy bylo

vychovat z „obyčejných lidí“ důstojníky a džentlmeny.

Po měsíci byl převelen do 1. školy pro vojenské piloty v

Readingu, kde se začal učit létat. Svůj první samostatný

let absolvoval v listopadu v letadle typu Maurice Farman

Shorthorn. Když získal pilotní diplom, mohl pomáhat

ostatním instruktorům a přelétával s novými letadly z

továren na vojenská letiště.

Koncem ledna 1918 se stal leteckým instruktorem ve

25. pilotní škole v Thetfordu, Norfolk. Tam létal v

letadlech různých typů, jako RE 8, DH 16, FK 3.

Na letišti této pilotní školy byl tak velký provoz, že

často přistával na 30 km vzdáleném letišti Narborough.

To bylo pro něj výhodné, odtud měl blízko k manželce

175

Maud a synovi Jackovi v Little Dunham. Někdy

přelétával nízko nad jejich domem a shazoval synovi

cukroví.

V dubnu 1918 došlo ke sloučení Royal Flying Corps

a Royal Naval Air Service do Royal Air Force a Johns

byl přidělen do 2. školy pro bojové piloty v Marske-on-

Sea v Yorkshire. Zaučoval piloty v letadle typu AVRO

504 K a také létal v jednomístných Sopwith Camels a

Dolphin Scouts.

Dne 20. července 1918 se musel hlásit ve hlavním

štábu leteckých sil v Cecil Hotelu v Londýně. Tam mu

bylo sděleno jeho další působiště: Francie. Ještě dříve,

než byly vyřízeny formality kolem jeho přemístění,

ohlásil se sám již v červenci u 55. squadrony v Azelot, 4

km od Nancy. Byla to zcela nová jednotka zformovaná 6.

června, do které byl oficiálně přidělen teprve 21. srpna. U

této jednotky, která patřila do 41. letky Independent

Force RAF, tak zvané IAF, se létalo na strojích DH 4. To

byly dvoumístné bombardovací letouny, které sloužily

také k fotografování a průzkumu. Létaly daleko do

německého vnitrozemí, zvláště do Sárska. Byly neustále

napadány

protiletadlovou

obranou

a

německými

stíhacími letouny. Johns absolvoval od 2. září pouze pět

dokumentovaných operačních letů, ale vždy tvrdil, že

jich bylo 23.

Při jeho poslední akci 16. září se vrátilo jen pět ze

šesti zúčastněných letounů DH 4, které bombardovaly

továrnu a železniční křižovatku nedaleko německého

Mannheimu. Johnsovo letadlo F 5712 bylo prohlášeno za

nezvěstné. Už při letu na cíl mu u Gunderstoffen

protiletecká obrana prostřílela hlavní nádrž pohonných

hmot, takže se rozhodl vrátit. Při zpátečním letu se dostal

176

do souboje se sedmi či osmi Fokkery D VII a jeho motor

byl zasažen. Jeho pozorovatel – střelec, poručík Albert E.

Amey byl zabit a Johns utrpěl průstřel kyčle. Sestřelení

jeho letounu bylo oficiálně připsáno podporučíkovi G.

Wernerovi. Johns sám později tvrdil, že byl sestřelen

legendárním Ernstem Udetem!

Letoun se zřítil u vesnice Ettendorf, Johns byl zajat a

vyslýchán. Vzhledem k tomu, že krátce před tím anglická

letadla bombardovala místní nedělní školu, byl zvláště

těžce obviněn a uvězněn ve Strasburgu, kde očekával

přemístění do zajateckého tábora. Vystřídal vězení v

Karlsruhe a Landshutu a po dvou nezdařených pokusech

o útěk byl převezen do trestního tábora „Fort Ten“ v

Ingolstadtu. Měl velké štěstí, že o čtyři dny později –11.

listopadu, bylo podepsáno příměří a válka skončila. Byl

totiž odsouzen k trestu smrti! Dne 30. listopadu byl

propuštěn na svobodu a 23. prosince se vrátil do Anglie

ke své rodině. Ta věděla, že je na listině nezvěstných a

považovala ho za mrtvého. V lednu 1919 se stal Johns

leteckým instruktorem u 59. výcvikové letky RAF v

Cranwoll, Lincolnshire. Když byla tato jednotka 11.

dubna zrušena v souvislosti s mírovou situací, ocitl se

Johns bez práce.

Pravděpodobně už tehdy napsal svůj první román

„Mossy-face“ pod pseudonymem William Karl, který

používal až do třicátých let pro své krátké povídky do

různých knih a časopisů. Hodně maloval, zejména

letecké motivy a také se zabýval chovem ptáků (mimo

jiné sovy, pojmenované Algy), ale nebyl ve svém životě

příliš šťastný. Věkový rozdíl mezi ním a jeho nemocnou

ženou, zdravotní problémy jejich synka spolu s jeho

177

vlastním pocitem neužitečnosti a méněcennosti si

vyžádaly svou daň.

Po velkém úsilí sehnal 23. listopadu konečně místo

jako náborový pracovník RAF s hodností leteckého

důstojníka (Flying Officer). To byla nejvyšší hodnost,

jakou ve svém životě získal. Jako spisovatel si později

před své jméno přidal hodnost „kapitána“, protože „to

lépe znělo“. To zřejmě RAF nevadilo. Byl sice zklamán,

že jeho nové zaměstnání není funkce v aktivní službě

letectva, nicméně byl znovu voják!

Jako náborový důstojník kanceláře v Henrietta Street

č. 4, Covent Garden v Londýně se setkával s mnoha

bývalými vojáky, kteří se zoufale pokoušeli dostat znovu

do armády. Dne 28. srpna 1922 do kanceláře přišel jeho

nejslavnější uchazeč do RAF, John Hume Ross. Johns ho

dvakrát odmítl, protože neměl žádná doporučení a

nemohl předložit křestní list. Teprve když dostal příkaz z

ministerstva letectví, tak ho přijal, ale protestoval proti

tomu. Ross byl ve skutečnosti slavný Thomas Edward

Lawrence neboli Lawrence of Arabia, který zahynul 19.

května 1935 při motocyklové nehodě. Jejich setkání oba

v pozdější době popsali, i když každý trochu jinak.

Za Johnsova pobytu v Londýně se k němu připojila

jeho žena Maud se synem Jackem a koncem roku 1920 si

pronajali byt v Lancaster Gate. Doufali, že tato změna

vdechne nový život do jejich vyhasínajícího manželství.

To se bohužel nepodařilo a Maud i se synem se vrátila ke

své rodině do Little Dunham. Už se nedokázali smířit, ale

z náboženských důvodů se nemohli oficiálně rozejít.

Johns Maud finančně podporoval až do její smrti 1.

dubna 1961, ve věku 71 roků. Se svým synem udržoval

dobré vztahy, ale vídali se jen zřídka.

178

V roce 1923 mohl Johns podepsat smlouvu na další

čtyři roky a dostal za úkol otevřít nové náborové

středisko RAF v Birminghamu. Vedle hotelu, ve kterém

byl ubytován bydlela paní Leigh, vdova se čtyřmi dětmi.

Doris Mary Leigh, narozená 6. září 1900 byla zřejmě pro

Johnse předurčena. A protože se nikdy nemohl rozvést,

žil s „Doll“ 40 roků, až do své smrti v roce 1968.

Roku 1924 otevřel Johns nové náborové středisko v

Newcastle. Spolu s Doris se nastěhovali do domu ve

Whitley Bay.

Johns vždy tvrdil, že začátkem dvacátých let krátce

působil jako letec v Indii a Iráku, ale to se nepodařilo

prokázat. Ale i řada dalších míst, kde podle svých slov

pracoval, nemohla být potvrzena v archivech RAF, a

přesto se ukázalo, že nelhal. V různých časopisech vyšly

jeho ilustrace o letectví v Indii a Iráku, což učinilo jeho

tvrzení věrohodným.

Dne 5. října 1925 přešel Johns do archivního

oddělení v Ruislip a po jedenácti měsících byl přeložen

na velitelství ministerstva letectví. Doris se přestěhovala

s ním a otevřela si penzion v Gerrarďs Cross v

Buckinghamshire.

Výtečnou příležitostí pro Johnse předvést své

umělecké ambice byla letecká přehlídka RAF v Hendonu

vr. 1927. Mohl navrhnout propagační plakát a obálku

programové brožury, navíc v programu osm ilustrací. V

roce 1931 skončil Johns službu u RAF a s hodností

leteckého důstojníka (Flying Officer) byl zařazen na

listinu záložníků.

Na podzim roku 1927 si Johns spolu s Doris

pronajali malý domek Thatched Cottage v Godstone

Road v Lingfieldu, poblíž East-Grinstead. V roce 1928 se

179

přestěhovali do vedlejšího, mnohem většího domu a

matka Doris, její dvě sestry a bratr se nastěhovali do

Thatched Cottage.

Z Johnse se stal ilustrátor letecké literatury. Měl svůj

atelier, založil firmu „Aircraft and General Fine Art

Company“ a zhotovoval akvarely, tiskoviny, hrací karty,

gratulace, kalendáře atd. Johns dostával také zakázky na

reklamy.

Když zakázek přibývalo začal mu pomáhat mladší

bratr Doris, Stanley Leigh. Byl velmi talentovaný a

zejména v třicátých letech byl žádaným ilustrátorem

letectví. Johns publikoval v časopise „Modern Boy“ a

spolu s Howardem Leighem také dodávali ilustrace.

Hodně dalších zakázek dělali společně, zejména pro

nakladatelství John Hamilton. V dubnu 1932 začal Johns

vydávat měsíčník „Popular Flying“. V prvním dubnovém

čísle publikoval Johns příběh „The White Fokker“ (Bílý

Fokker), napsaný pod pseudonymem William Earl a

ilustrovaný Leighem. V tomto čísle vstoupil poprvé na

scénu James Bigglesworth! Leigh zemřel brzy, ve věku

32 let na rakovinu.

I přes ostatní Johnsovu činnost zůstal Biggles jeho

největší postavou a nejdůležitějším zdrojem jeho příjmů.

Ve svém volném čase Johns velmi rád zahradničil.

Společně s Doris jezdili pravidelně na dovolené do

Francie, Monte Carla, Španělska, na Malorku a do

Alžírska.

V lednu 1938 se Johns a Doris přestěhovali do

Colley Close, Colley Manor Drive v Reigate, Surrey. V

domě „Budleigh“, postaveném v roce 1937 podle návrhu

Johnse s nimi bydlela i matka Doris a sestra Doris

Marjorie.

180

Když vypukla druhá světová válka, nastal citelný

nedostatek papíru a mnohé časopisy byly nuceny ukončit

činnost. Johns své příběhy vydával v publikacích, které

zůstaly a také v různých zahraničních časopisech. Mnoho

povídek musel přizpůsobit válečné situaci. Také Biggles

se vydal do války a postaral se o velkou popularitu RAF

mezi mládeží.

Aby

pomohl

pomocným

ženským

útvarům

(Women’s Auxiliary Air Force – WAAF) i pěchotě k

náboru dobrovolníků, „stvořil“ Johns podle přání těchto

útvarů leteckou důstojnici Joan Worralson („Worrals“) a

Comando Lorrington King („Gimlet“). O obou napsal 21

knih.

Protože zacházel se svými rukopisy, vydavateli,

jakož i svými autorskými právy příliš lehkomyslně,

donutila ho Doris, aby začal spolupracovat s literárním

agentem. Tak se dostal do styku s významnou firmou A.

P. Watt v Londýně. Spolu s touto firmou dal v prvé řadě

do pořádku vztahy s vydavatelstvím Oxford University

Press. Ti mu až dosud platili pevnou odměnu za každou

knihu, ale vydávali knih včetně dotisků málo, a pak

nechali další vydávat firmu Hodder & Stoughton, což

bylo pro Johnse nevýhodné.

Během 2. světové války byl Johns v Reigate činný i

u protiletecké ochrany.

V říjnu 1944 se spolu s Doris přestěhovali do

osamělého kraje ve Skotsku. Pronajali si dům Pitchroy

Lodge, který patřil k zámku Ballindaloch, Grantown-on-

Spey. Tam našel Johns dostatek klidu na psaní,

procházky, rybaření a lov. V blízkosti, u řeky Spey byla

chata rybářů, kde Johns často psal.

181

Po 2. světové válce jeho popularita, jako

významného spisovatele pro mládež silně vzrostla, stal se

velmi známým i v zahraničí. V roce 1953 se Johns vrátil

na jih Anglie a koupil Park House, velké sídlo z roku

1720 v Hampton Court u Londýna. Johns napsal dvě

třetiny „Bigglesovek“ po 2. světové válce. Sci-fi příběhy

začal psát v roce 1954, v téže době vznikla série

Granada. Jeho knihy se začaly překládat do mnoha

jazyků. Vyšly dokonce i v Asii a Jižní Americe, byly

vydány i pro slepce. Největší popularitě se Johns mimo

Anglie těšil ve Skandinávii, Holandsku, Francii (tam stál

na čtvrtém místě na listině nejprodávanějších autorů) a v

Austrálii. To byly roky největších úspěchů! K ochraně

svých zájmů založil Johns 30. listopadu 1953 firmu W.

E. Johns (Publ.) Ltd.

V Park House pracoval Johns vždy od časných

ranních hodin až do půl deváté, pak šel vařit čaj pro

Doris, která byla ještě v posteli. Tak tomu bylo i 21.

června 1968, když v polovině věty na straně 8 dvacáté

kapitoly rukopisu „Biggles vykonává domácí práce“ (ve

kterém měl jít Biggles do penze!) položil pero, uvařil čaj

a odnesl ho nahoru do ložnice. Když si sedl na židli, byl

náhle postižen zástavou srdce a zemřel. Byl zpopelněn v

krematoriu Kingston Cemetery. Jeho pozůstalost ve výši

27.602 liber zdědila Doris, malé podíly dostali jeho bratr

Rusell, Sabena, vdova po jeho synovi a jeho švagrová

Kathleen Hunt-King. Na Doris přešla všechna práva

společnosti W. E. Johns Publikations Ltd. Život bez

Johnse byl pro Doris ale bez náplně; zemřela 26. září

1969 na rakovinu.

Johns žije dál v myšlenkách a srdcích všech, kteří ho

znali, všech jeho čtenářů, jejichž počet po celém světě

182

neustále vzrůstá. Mezi ně patří i všichni členové spolku

International Biggles Association.

183

William Earl Johns

BIGGLESOVO DRAMA V ČECHÁCH

Z anglického originálu Biggles Looks Back

přeložila Jana Šimková

Obálku s využitím motivu Zdeňka Buriana

zpracoval Josef Pinkava

Ilustroval Pavel Andrýsek

Vydalo nakladatelství Riopress Praha,

jako svoji 146. publikaci

První vydání

Odpovědný redaktor Jaroslav Kalát

Doporučená prodejní cena 109,– Kč

ISBN 80-86221-13-X

184