W. E. JOHNS

BIGGLES A MODRÝ

MĚSÍC

RIOPRESS PRAHA

2002

© William Earl Johns 1965

© Translation Jana Šimková

© Illustrations Pavel Andrýsek

ISBN 80-86221-64-4

Obsah

Perly a problémy

Nad Taihanem

Biggles telefonuje

Cesta do Taihanu

Taihan

Další problémy

Golfové hřiště

Překvapivé setkání

Znepokojující zprávy

Výstřel ve tmě

Biggles rozhoduje jak dál

Algy prožívá den plný obav

Nebezpečná práce za svitu měsíce

Co se přihodilo Bigglesovi

Konečně den D

Všechno bylo vyřešeno

PŘEDMLUVA

Pár slov o perlách

Perlorodky se nalézají ve všech tropických mořích,

ale sotva jedna z tisíce vytvoří perlu. Perly se značně liší

co do kvality a tudíž i co do ceny. Mají různé tvary,

velikost i barvu. Jsou perly drobounké nepravidelného

tvaru, ale i velmi vzácné velké jako drozdí vejce nebo i

větší. Mohou být kulaté nebo také ve tvaru hrušky,

ploché, ba i nevzhledné. A barva? Čistě bílá, krémová až

žlutá, světle růžová, tmavě růžová, hnědá, šedá,

tmavozelená až černá.

Perla může být na povrchu drsná nebo naopak

hladká; taková má nejkrásnější lesk, říká se mu

„orientální“. Neexistují dvě místa, kde by se nacházely

stejné druhy perel, přestože vznikají stejným způsobem,

ukládáním vrstev jako třeba u cibule. Velikost je

ovlivněna zdravím a silou ústřice. Je-li nemocná a slabá,

nemůže vytvořit velkou perlu z toho prostého důvodu, že

nemá k tomu potřebný sekret, perleťovou tekutinu, z

které perla vzniká.

Barva závisí na minerálních nebo rostlinných solích

nacházejících se ve vodě, kde se ústřice zrodila, nebo na

mořském dně, kde žije. Hodnota perly závisí na všech

těchto faktorech. Kaz, jako na příklad prasklinky či malá

dírka, zmenšuje její cenu. Perla krásně zaoblená a ve

všem všudy dokonalá je velkou vzácností.

Jak vlastně perla vzniká? Aby pozřela nezbytnou

potravu, musí ústřice rozevírat své škeble. Když se do ní

dostane nežádoucí předmět a dotkne se jemného masa –

5

může to být zrnko písku nebo i živý organizmus – ústřice

se brání tak, že ho postříká perleťovým sekretem, které

ho celý obalí. Po ztvrdnutí se stane perlou.

Perla je hodnocena podle váhy, která je vyjádřena v

„karátech“. Jeden karát bylo původně semeno orientální

rostliny. Ale protože váha těchto semen nebyla stejná,

míra karátu byla určena jako jedna stopětapadesátina

unce. Váha větších perel může být vyjádřena v

„gránech“, starší jednotce váhy.

Perly byly vyhledávány a nesmírně ceněny již od

dávných dob, a to nejen pro jejich vzácnost a krásu, ale i

jako kouzelný prostředek proti neštěstí a nemocem.

Dočteme se o nich ve starověkých rukopisech jako o

nejvzácnějších darech pro krále a knížata. Byly nalezeny

v hrobech starých tisíce let. Zdobily vždy královské

koruny. Perla je jedna z věcí, která nikdy neztratila na

ceně.

Pověstné perly egyptské královny Kleopatry měly

tvar kapky. Nosila je jako náušnice zavěšené na ušních

lalůčcích a byly oceněny Pliniem na obnos rovnající se

dnešním 500 000 liber. Také Římané byli velkými

sběrateli perel. Nero měl svůj trůn a žezlo posázené

perlami.

Budete-li mít někdy štěstí a dostane se vám do ruky

krásná perla, zamyslete se, kolika rukama asi prošla od

chvíle, kdy byla vylovena z mořského dna tropického

moře. A kolik lidských životů možná stála; lov perel je

totiž velmi nebezpečné zaměstnání.

Perly je možno najít i v sladkovodních velevrubech

v britských řekách, zejména ve Skotsku a ve Walesu.

Leskem se nemohou měřit s perlami nalezenými v

tropických mořích, a proto nemají valnou cenu. Autor

6

jich má několik ze Spey. Je tam plno velevrubů, ale

musíte se dlouho brodit, abyste našli perlu. Nicméně

jeden malý chlapec, který pozoroval autora, jak loví ryby,

se rozhodl, že se podívá po nějakých perlách. Za hodinu

jich našel deset a později hlásil, že jednu z nich prodal

klenotníkovi za 10 liber.

W.E.J.

7

PERLY A PROBLÉMY

1

Na pravidelné měsíční poradě konané v pracovně

leteckého kapitána Raymonda byli přítomni všichni čtyři

operační piloti Speciálního leteckého útvaru Scotland

Yardu. Debatovali o možnosti leteckého převozu

vzácných obrazů, které již delší dobu mizely z

uměleckých galerií a soukromých sbírek jak v Británii,

tak na kontinentě.

„Když už o tom hovoříme, je tu ještě jedna věc,

kterou bych chtěl s vámi probrat,“ řekl kapitán. „Není to

nijak naléhavé a ten případ se ostatně nemusel ani dostat

k nám; ale byl jsem požádán, abych se k němu vyjádřil a

mám pocit, že nám patří. Slyšeli jste někdy o

gentlemanovi čínské národnosti jménem Seng? Lin

Seng?“

Všichni zavrtěli hlavou.

„Měli jsme o něm slyšet?“ zeptal se Biggles a

povytáhl obočí.

„Ne nutně, ale vzhledem k tomu, že má pověst

jednoho z nejbohatších mužů na světě, takže čas od času

se jeho jméno objeví v novinách, myslel jsem si, že jste si

toho možná povšimli.“

„Mluvili

jsme

o

sběratelích

a

sbírkách,

předpokládám tudíž, že něco sbírá – mimo peněz,“ řekl

Biggles.

8

„Opravdu se nemýlíš,“ odpověděl kapitán. Opřel se

v křesle, zaklesl si prsty a pokračoval: „Sběratelství je

více či méně jistou vášní. Skoro každý chlapec dříve

nebo později propadne sběratelskému zaujetí. To co sbírá

je většinou určeno jeho osobním vkusem, časem a

penězi, kterými disponuje. Může to být cokoliv, od

ptačích vajíček po krabičky na zápalky, od motýlů po

poštovní známky.“

„Mně kdysi učarovaly staré mince,“ ozval se Bertie.

„Já jsem strávil většinu života sbíráním nových,“

poznamenal Biggles s předstíraným smutkem.

Kapitán se usmál a pokračoval. „Tahle záliba se

nevyhýbá ani zvířatům. Víte dobře, že straka se vrhá na

všechno co se blyští a odnáší kořist do hnízda, zřejmě

aby ji obdivovala. Také opice jsou velcí sběratelé. Sbírají

všechno.“

„Mně to budeš povídat,“ řekl Ginger. „Jednou jsem

tak přišel o fotoaparát. Měl jsem ho ve voze. A ten malý

ďáblík mě ani nevyfotografoval.“

„Opravdu veselo bude, až se opice naučí řídit auto,“

prohlásil Biggles. „A s celým tím krámem odjedou,

Cvičitelé v cirkuse už naučili šimpanze řídit motorku.“

„O tom si promluvíme, až se něco takového

přihodí,“ uzavřel kapitán. „Jak jsem říkal, sběratelství se

může stát posedlostí, zejména u lidí, pro které peníze

nejsou problém.“

„A někdo takový je, jak hádám, pan Lin Seng.“

„Hádáš dobře.“

„A co sbírá pan Seng?“

„Perly“

Biggles pokrčil rameny. „To není nic výjimečného.

Sběratelství perel byl koníček indických rádžů a většina

9

arabských šejků ze zemí ležících podél Rudého moře a

Perského zálivu je velkými milovníky perel. Některé z

nich jsem viděl ve sklenicích naplněných mořskou

vodou. Je to nákladný způsob trávení volného času.“

„Člověk sbírá to co si může dovolit a zdá se, že není

nic, co by si pan Seng dovolit nemohl,“ opáčil kapitán

vážně.

„Někteří lidé mají opravdu štěstí,“ povzdechl

Ginger.

„To není tak jisté,“ řekl kapitán podmračeně.

„Všechno to neuvěřitelné bohatství přineslo panu

Sengovi jen smutek a úzkost.“

„Jak je to možné?“

„Tak za prvé se obává, že o perly přijde krádeží. Za

druhé ví, že může být kdykoliv zavražděn, pokusí-li se

krádeži zabránit.“

„Jestliže je na tom takhle, tak proč se jich nezbaví?“

vložil se do debaty Bertie.

„To se snadno řekne, ale hůře provede. Ostatně kdo

by se chtěl zbavit věcí, které jeho rodina po celá léta

shromažďovala. Ale to není podstatné. Raději vás

zasvětím do situace, která může nastat.“ Kapitán přisunul

krabici s cigaretami před Bigglese.

„Jen okamžik než se pustíš do podrobností,“ požádal

Algy. „Proč bychom se měli právě my zabývat privátními

záležitostmi nějakého čínského obchodníka, který, soudě

podle toho co říkáš, má víc peněz než potřebuje.“

Kapitán přikývl. „Máš pravdu. Oficiální odpověď

neznám, ale předpokládám jaká bude. Pan Lin Seng je již

dlouhá léta náš dobrý přítel. V jednání a obchodování s

naší zemí je čestný, poctivý a spolehlivý. Neopouštíme

přece přátele, když se dostanou do svízelné situace.“

10

„To jistě ne,“ řekl Algy.

„Povím vám příběh celé rodiny, jak jsem s ním byl

seznámen,“ začal kapitán. „Jmění Lin Sengů bylo

založeno dědečkem našeho muže. Byl to chytrý a

úspěšný obchodník, který se v dobách nepokojů v Číně

přidal na naši stranu. Cynik by mohl říci, že se mu to

hodilo; poznal, na které straně má svůj krajíc namazaný,

ale to na věci nic nemění. On to byl, kdo začal sbírat

perly. Zpočátku možná jako dobrou investici, ale později

se to pro něho stalo opravdovým koníčkem. Když

zemřel, jeho syn pokračoval. Podnik vzrůstal. Loďařství,

čaj z Indie a z Cejlonu, cín z Malajska atd. Jednoduše

řečeno Sengovo impérium se rozrůstalo a jeho filiálky

postupně pokryly celý Dálný východ. I za současného

Lin Senga společnost stále prospívá. Nikdy jsem se s ním

nesetkal, ale ti, kteří ho poznali, říkají, že to je roztomilý

člověk, tichý a skromný.“

„Jak je asi starý?“ zeptal se Biggles.

„Bude mu šedesát, ale nevypadá na to.“

„Jak vychází s čínskou komunistickou vládou?“

„Doposud potíže neměl. Říká, že nejblíže byl Číně v

Hongkongu, kde má obchodní zájmy.“

„Takže se nenarodil v Číně?“

„Ne. Před mnoha lety, když Lin Sengův otec viděl,

jakým směrem se věci ubírají, soustředil své obchody v

Singapuru. Sám se rozhodl žít v Malajsku. Zakoupil půdu

a na severovýchodě země, nedaleko thajských hranic,

postavil dům, který byste jistě neváhali nazvat malým

palácem. Místo se jmenuje Taihan, zřejmě podle

nedaleké hory stejného jména. Podle vyprávění těch,

kteří tam byli, je to neuvěřitelně krásné místo. Začal

stavbou soukromé cesty, aby k místu zajistil přístup.

11

Dobrých dvacet mil hustou džunglí, než se spojil s hlavní

silnicí.“

„To muselo stát hezkých pár liber,“ poznamenal

Biggles.

„To byl pouze začátek. Kolem domu založil

nádherné zahrady, postavil tenisové kurty a dokonce i

golfové hřiště o devíti jamkách pro potěšení svých hostů.

Abyste rozuměli, to všechno bylo vybudováno otcem

našeho Lin Senga, a když přišel čas a on všechno zdědil,

začal se posléze domnívat, že měl jeho otec stavět někde

jinde.“

„Proč? Co se stalo?“ zeptal se Ginger za všechny.

„Situace se změnila natolik, že se dnes Taihan

nalézá na ne právě bezpečném místě. To víme teď. Lin

Sengův otec ovšem nemohl předvídat budoucnost a tudíž

nic netušil. Jistě ho ani v nejmenším nenapadlo, že celý

ostrov se dostane do rukou Japonců, tak jak se to stalo v

minulé válce.“

„Co se dělo pak?“

„Japonci si vybrali Taihan jako svůj hlavní stan. Lin

Seng jako obratný obchodník předstíral, že s nimi bude

spolupracovat. Ale ve skutečnosti s pomocí svých

početných čínských a malajských zaměstnanců nám

dodával po celou dobu informace o veškerém dění na

Dalekém východě. Nikdo jiný v Asii neměl možnost

udělat to, co mohl on. A Lin Seng využil svou organizaci

na sto procent. Jeho zvědové byli všude.“

„Co se stalo se sbírkou perel?“ chtěl vědět Bertie.

„Když si uvědomil, že okupace celé země

Japonskem je nevyhnutelná, zakopal všechno na nádvoří

paláce. Po léta tam pochodovali japonští vojáci a netušili,

12

co mají pod nohama. Když válka skončila a my jsme se

vrátili do Malajska, Lin Seng ukrytou sbírku vykopal.“

„To není špatná historka.“

„Chápete tedy, že vzhledem k tomu, co pro nás

udělal za války, nemůžeme ho teď nechat na holičkách.

Přišel za námi s prosbou o radu a o pomoc.“

„Pořád mi to nedochází,“ vložil se Algy. „V čem je

problém?“

„Opravdová potíž je v tom, že o perlách ví příliš

mnoho lidí. Na celém světě není žádná sbírka tak vzácná

jako sbírka perel Sengů; a pochybuji, že by bylo vůbec

možné takovou sbírku opět vytvořit. V posledních

osmdesáti letech se do sbírky dostala každá výjimečná

perla ať již právě vylovená, či která se objevila na trhu. A

je nepochybné, že Lin Seng je největší žijící autorita v

oboru perel. Říká se, že stačí, aby pohlédl na perlu a

jmenuje nejen moře, kde byla vylovena, ale i přesnou

oblast tohoto moře. Zajímají ho pouze naprosto dokonalé

perly.“

„Jakou má taková sbírka cenu?“ zeptal se Biggles.

„Ta je nevyčíslitelná, a to míním doslovně.

Pochybuji, že je na světě člověk, který by si mohl dovolit

všechny perly koupit. Rozumějte, některé z nich jsou

naprosto unikátní, výjimečné a v žádném moři se už

pravděpodobně takové perly neobjeví. A právě jejich

vzácnost, jako je to ostatně i u jiných věcí, určuje jejich

cenu. Je tam například pár úplně shodných růžových

perel velikosti kuliček. Řekli byste, že to jsou dvojčata.

Pocházejí z téže ústřice. Možnost, že by se něco takového

opakovalo, je velice nepravděpodobná. Jedna taková

perla by mohla stát přibližné 100 000 liber. Takový

shodný pár by měl nejspíše cenu pěti až šestinásobnou. A

13

tyto dvě perly přesto nejsou největší skvost sbírky. Tato

pocta připadá slavné modré perle. Váží prý dvě stě

karátů, je tedy skoro tak velká jako slepičí vejce. Není

samozřejmě čistě modrá, ale má modrý nádech a tak čistý

lesk, že to působí, jakoby byla ozařována zevnitř. Říká se

jí Modrý měsíc Asie.“

„Viděl jste někdy ty perly?“ zeptal se Ginger.

„Ne. Málo lidí je vidělo. Ale před několika lety se

jednomu americkému časopisu podařilo přesvědčit Lin

Senga, aby dovolil jednomu z jeho fotografů pořídit

barevné snímky a ty pak byly uveřejněny. Způsobily

senzaci. Představte si řady neobyčejných perel vyrovnané

podle velikosti, vyložené na sametových podložkách a

všechny seřazené podle moří, z kterých pocházely.

Musím přiznat, že když jsem ty snímky viděl, začal jsem

chápat okouzlení, které přináší sběratelství předmětů

takové krásy.

Dnes si však Lin Seng uvědomuje, že otištění těch

fotografií byla chyba.“

„Tomu nerozumím. Proč by se z nich nemohli těšit

jiní lidé?“ promluvil Ginger popuzeně.

Kapitán odpověděl. „Kdyby o tom o všem měl

rozhodovat sám pan Lin Seng, byl by nepochybně první,

kdo by s tebou souhlasil. Ale vzhledem k tomu, že lidé

jsou jací jsou, ten pohled na fotografie jistě rozbušil srdce

každému zloději šperků. A nejen jim. Už se objevily

signály, že někteří lidé si na ně brousí zuby – ale k tomu

se ještě vrátím. Nesmíme se vzdálit od hlavního

problému.“

„A ten tkví v čem?“

14

„Co pan Lin Seng s perlami podnikne. Je toho

názoru, že by bylo škoda sbírku dělit. V minulosti ho

perly těšily, ale také vnesly do jeho života tragédii.“

„Jakou?“

„Povím vám dva příklady utrpení, které může

způsobit bohatství. Před časem jeden ze Sengových

agentů přinesl nádhernou perlu. Seng ji prohlížel pod

lupou a našel v ní dírku menší než špendlíková hlavička.

To znamenalo, že pro sbírku nebyla dobrá, a tak ji dal své

dceři žijící v Singapuru. Do týdne byla zavražděna a

perlu od té doby nikdo neviděl.“

Biggles se zamračil. „To je opravdu hrozné.“

Kapitán pokračoval. „Ztratil jediného syna za

podobných okolností. Cestou z Taihanu do Kuala

Lumpur byl unesen a bylo za něho požadováno výkupné

milion malajských dolarů. Lin Seng se nedohadoval.

Peníze poslal. Zpátky dostal synovu hlavu. Muž, který

měl odevzdat peníze, se neukázal, únosci se obávali

nějaké pasti a chlapce zavraždili. Děsivý šok zabil matku.

Lin Seng je nyní opuštěný muž, který nemá dědice pro

své bohatství.“

„Jestli jsou tohle radosti, které přinášejí peníze, pak

o ně opravdu nestojím,“ prohlásil Bertie.

„Sám pan Lin Seng byl také jednou unesen bandity a

musel zaplatit fantastickou sumu, aby se vykoupil,“

pokračoval kapitán. „Obává se, že by se to mohlo

opakovat a žije jako ve vězení. Ozbrojení strážci ho

hlídají čtyřiadvacet hodin denně, doprovázejí je cvičení

psi a na oknech jsou ocelové mříže. Nádherné zahrady,

které se kdysi rozprostíraly okolo Taihanu, byly

vymýceny, aby prostor zůstal přehledný a nikdo se

nemohl neviděn přiblížit.“

15

„Strašný život,“ řekl tiše Algy. „Proč v tom

zůstává?“

„Situace se vyvíjela postupně a teď už je spíš pozdě

něco podniknout.“

„Žije stále v Taihanu?“

„Ano.“

„Proč neodjede?“

„Myslím, že by odjel, kdyby si byl jist, že s sebou

bude moci odvézt i perly. Dostal by je rád do Londýna,

kde by se jimi mohl na stará kolena těšit. Mohl by je

uložit do trezoru v některé z velkých bank.“

„Jsou pojištěny?“ zeptal se Ginger.

„Pořád to nechápete. Lin Senga nezajímá finanční

hodnota perel. Chce ty perly jako takové.“

„Jaký by tedy měl být problém odvézt je do Kuala

Lumpur a poslat je letadlem do Anglie?“

„Lin Seng je přesvědčen, že kdyby perly v současné

situaci opustily jeho dům, už by je nikdy neviděl. A má

asi pravdu. Spousta lidí by se jich ráda zmocnila.

Problém je v tom, že zůstanou-li perly tam kde jsou teď,

může o ně také přijít. Musím vám připomenout, co se teď

děje v této části světa. Na jihu, v Singapuru, je silná

protivládní frakce, která může každou chvíli přejít k

akci.“

„Myslíš čínské nacionalisty?“ vložil se Biggles.

„Nemají určitou národnost ani nejsou nutně

komunisty. Svět je plný zločinců bez skrupulí, kteří mají

hladký jazyk a méně inteligentní lidi získají pro vyvolání

nepokojů, které jsou jim potom prospěšné. Bouře kvůli

rýži a podobná srocení jsou příležitostí k rabovaní.

Takoví lidé se chopí každé příležitosti, aby vyvolali

nepokoje a rozbouřili zem.“

16

„Tohle gangsterství se teď šíří po celém světě,“ řekl

Biggles ponuře.

Kapitán pokračoval. „Indonésie se netají tím, že si

dělá zálusk na Malajsko, ke kterému patří i malajský

poloostrov. Vysadila už ozbrojené skupiny na pobřeží,

aby co nejvíce škodily. A jakoby to nestačilo, na

severovýchodě, poměrně blízko, na druhé straně

Siamského zálivu, vládní vietnamské síly jsou neustále

zatlačovány komunistickou armádou, která postupuje ze

severu. Nikdo nemůže říci, jaká bude situace za několik

měsíců. Není se co divit, že pan Lin Seng má starosti,

když ho víc a víc svírají ze všech stran tak nebezpeční

nepřátelé.“

Biggles přikývl. „Chápu jak se cítí, ale má stále ještě

čas se odtamtud dostat a vzít s sebou své drahocenné

perly.“

„On si to nemyslí, je si vědom toho, jak dlouhou

cestu džunglí by musel překonat, než by se dostal do

relativního bezpečí hlavní silnice. A zcela nedávno se

objevilo další nebezpečí. V džungli okolo Taihanu se

pohybují cizinci; malé skupinky bělochů. Lin Sengovi se

zatím nepodařilo zjistit, kdo jsou a co tam pohledávají.

Někteří z nich se nepochybně zajímají o Taihan. Přiblížili

se až ke stromům lemujícím volný prostor okolo domu.

Co sledují? Lin Seng se domnívá, že někteří z těch mužů

jsou profesionální zločinci, kteří jen čekají na zmatek,

který by vyvolala lokální válka nebo povstání, aby

vyrabovali Taihan a odnesli všechny jeho poklady.

Banditi existovali vždycky. Léta jsme se je s pomocí

vojska snažili odamtud vypudit. Není jich tolik jako dřív,

ale dost se jich stále ještě skrývá v džungli. Asi si

pamatujete, že přepadli ze zálohy vysokého britského

17

státního úředníka a jeho doprovod, kteří jeli v obrněném

voze. Strom přes cestu je donutil zastavit. V tom je prostě

problém. Pan Lin Seng je přesvědčen, že kdyby se

pokusil přemístit své poklady, a třeba jen perly, na

bezpečnější místo, nedostal by se ani na hlavní silnici.

Zatím jsou alespoň dobře ukryty tam kde jsou.“

„Může si tím být jistý?“

„Ano. Pokud na dům nezaútočí početná síla dobře

ozbrojených

mužů

–

profesionálů,

vybavených

výbušninami, aby odpálili ocelový sejf, ve kterém má

perly uloženy.“

„Chceš říci, že nikdy nevychází?“

„Tím si nejsem jist.“

„Jestliže nevychází, tak jak řídí své obchody?“

„Je ve spojení se svou kanceláří v Kuala Lumpur, v

hlavním městě, a to buď privátní telefonickou linkou,

nebo rádiem – nevím čemu dává přednost. Snad používá

obojí. Dříve mu armáda poskytovala doprovod

ozbrojeného vozidla, ale teď to není možné; naši vojáci

mají na krku válku na Borneu. Konečně žádné pozemní

vozidlo nemůže být naprosto bezpečné. Blokáda silnice

vedoucí džunglí ho přiměje zastavit. Jediným řešením se

zdá být letadlo.“

„Tak to si musíme ujasnit,“ prohlásil bez obalu

Biggles. „Co skutečně chce pan Lin Seng?“

„Rád by viděl svoje perly na nějakém bezpečném

místě v Londýně; v jedné z velkých bank. Potom by se

vrátil do Singapuru nebo do Kuala Lumpur a dál by

podnikal. Kdyby se situace uklidnila, mohl by žít dál na

Taihanu.“

18

19

Biggles zamáčkl cigaretu. „Dobře, kapitáne. Pořád

nevidím, v čem by měly být ty nepřekonatelné potíže.

Vzhledem k tomu, jak jste byl podrobně informován,

předpokládám, že transport letadlem už byl vzat v

úvahu.“

„Byl jsem konzultován a řekl jsem, že tu věc

předložím tobě jako pilotovi s velkou zkušeností, aby ses

k tomu vyjádřil.“

„Jaké jsou podmínky pro přistání blízko domu pana

Senga v Taihanu? Co ten volný prostor okolo domu? Jak

je velký? Mohlo by na něm přistát letadlo? Jestliže ano,

pak by to bylo řešení.“

Kapitán se tvářil pochybovačně. „Neřekl bych. Celý

prostor by mohl dobře posloužit jako přistávací plocha

pro lehké letadlo nebýt stromů kolem. Mohou dosahovat

až dvou set stop a to je příliš vysoko, než aby se přes ně

mohlo letadlo při přistávání snášet. To místo jsem nikdy

neviděl, tak si samozřejmě nemohu být jistý. Pro

helikoptéru je to daleko.“

„A co golfové hřiště, o kterém jsi se zmínil?“

nevzdával se Biggles.

„Nic o něm nevím a neznám nikoho, kdo by hřiště

viděl.“

„Myslím, že je nejvyšší čas, aby to tam někdo

obhlédl. Při takovéhle práci nemá cenu doufat, že bude

všechno v pořádku. Co potřebujeme jsou fakta. Navrhuji,

aby dřív, než cokoliv podnikneme, se někdo vypravil do

Taihanu a ta fakta získal. A také promluvil s panem

Sengem, jak by měla být operace zorganizována. Kdyby

z nějakého důvodu letadlo, které by mělo jeho perly na

palubě, neobratně přistálo a vzňalo se, zbyla by ze sbírky

20

jen hrst šedého popele. Nerad bych, aby se něco takového

přihodilo.“

„Ani pan Lin Seng by si to jistě nepřál, to si můžeš

být jistý,“ opáčil suše kapitán. „Ale abychom se vrátili k

otázce, jak je zachránit, myslím, že máš pravdu. V této

chvíli by bylo nejlepší, aby se někdo z vás vypravil do

Taihanu, prodiskutoval celou věc s panem Sengem a

posoudil, jak vypadá prostor okolo domu.“

„Dobrá, kapitáne,“ Biggles vstal a následován

ostatními vyšel z místnosti.

21

NAD TAIHANEM

2

Od porady v kapitánově pracovně se události okolo

bohatého čínského obchodníka a jeho sbírky perel daly

rychle do pohybu. Do týdne kapitán k sobě zavolal

Bigglese a informoval ho, že nadřízení schválili záměr

poslat důstojníka, který by byl zároveň zkušený pilot, aby

zjistil vnitřní uspořádání domu v Taihanu a zejména

možnost přistát s letadlem.

„Byl jsem požádán, abych to zařídil a můj výběr

důstojníka padl samozřejmě na tebe,“ oznámil mu

kapitán. „Nějaké otázky?“

„Ano,“ odpověděl Biggles a zapálil si cigaretu.

„Jakým způsobem byl navázán kontakt s panem Lin

Sengem?“

„Předpokládám, že telefonicky.“

„Přímo do Taihanu?“

„Ne. Myslím, že volali do Lin Sengovy kaceláře v

Singapuru nebo v Kuala Lumpur. Kdokoliv ho tam

zastupoval, mu pak zprávu předal soukromou linkou do

Taihanu.“

„Mohl bys to prověřit?“

„Proč? Je to důležité?“

„Mohlo by být. Jestliže kontakt s Lin Sengem nebyl

přímý, znamená to, že o našem plánu může vědět i někdo

jiný. V kanceláři mohl konverzaci vyslechnout nějaký

22

zaměstnanec a získané informace zneužít. Ostatně

telefonické rozhovory mohou být odposlouchávány.“

„Možná, že se spojili radiem.“

„To je stejné. Kdokoliv zná vlnovou délku, může

poslouchat.“ Kapitán pokrčil rameny. „Obávám se, že to

budeme muset risknout.“

„Nerad zbytečně riskuji, když se mohu rizikům

vyhnout. Jaký je přesný plán?“

„Jistě nemá smysl letět do Taihanu letadlem a při

příletu zjistit, že tam není kde přistát.“

„S tím naprosto souhlasím. Takže co podnikneme?“

„Myslel jsem si, že bys dal přednost průzkumu na

zemi, abys zjistil, jak se věci opravdu mají. Máš proti

tomu nějaké námitky?“

„Ne, ale řekl bych, že vím o lepším způsobu, jak se

do toho pustit.“

„Jakém?“

„Vydáme-li se do Taihanu po soukromé cestě,

pojedeme zřejmě vozem. To znamená, že okolí paláce

budeme muset prozkoumat pěšky.“

„Samozřejmě.“

„Někde tam klopýtat v džungli a hledat dostatečně

rozlehlé místo pro přistání mě nijak nenadchává. Považ

jak dlouho by to trvalo. A navíc, jestliže se Lin Seng

nemýlí a v okolí se potulují neznámá individua – a já si

myslím, že tomu tak je, jinak by mu nic nebránilo vydat

se na vlastní pěst do Kuala Lumpur – musel bych se plížit

jako Indián na válečné stezce. A to by zabralo moc času a

bylo by to nepříjemné. Podle pana Senga není bezpečná

ani soukromá cesta, která tam vede.“

„A co tedy navrhuješ?“

23

24

„Hodně času by se dalo ušetřit, kdybychom nejdříve

provedli letecký průzkum, pořídili sérii fotografií,

prostudovali je a pak teprve podnikli další kroky. Získali

bychom bez přistání alespoň vizuální obraz domu a jeho

okolí. V této chvíli nevíme vůbec, jak místo vypadá.

Jeden pohled ze vzduchu by byl lepší než jakýkoliv

popis. A po průzkumu bychom se vrátili na základnu.

Vím toho o malajské džungli dost. To není místo pro pěší

túry. Získal bych o tom místě představu, mohl bych pak

jet do Taihanu vozem a už bych více méně věděl co mě

čeká.“

Kapitán několik vteřin přemýšlel. „Dobrá, ať je po

tvém. Bude to tak lepší. Jakým letadlem bys chtěl letět?“

„Jedním z Austerů. Nevím o lepším stroji pro

takovou práci. Sotva bych v Malajsku našel vhodný stroj.

Rozumnější bude vzít si jednoho z našich Austerů a

hangárovat ho v Kuala Lumpur. Letiště je jen asi deset

minut od města, kde má Lin Seng kancelář. Stejně tak

tam má zastoupení společnost BOAC, což by se nám

mohlo hodit. Byl bych rád, kdybys mi zajistil povolení k

přistání a také veškerý servis.“

„Co mám uvést jako důvod tvé přítomnosti?“

„Neoficiální. Tak jako jsme to už dělali. Přijel jsem

fotografovat krásy Malajska pro televizi BBC. Tím by se

také vysvětlilo, proč máme fotoaparáty. A ještě něco.

Potřebuji povolení k nošení zbraně.“

Kapitán přikývl. „Budeš ji nejspíš potřebovat,“ řekl

suše.

„Dobrá,

opatřím

povolení

na

malajském

zastupitelství tady v Londýně. Chceš se vypravit sám

nebo vezmeš někoho s sebou?“

25

„Bude lepší, když budu mít partnera, pro případ

nehody. Může se stát, že budu potřebovat náhradního

pilota. Pravděpodobně s sebou vezmu Algyho. Začíná být

trochu otrávený, že ho necháváme doma, aby hlídal

kancelář. Bertie a Ginger tu mohou zůstat. Vypravili by

se nás hledat, kdybychom se ztratili.“ Biggles se usmál.

Kapitán zůstával vážný. „To by se mohlo snadno

stát, pokud jsou obavy pana Lin Senga oprávněné. Dobrá,

Bigglesworthi, jsme dohodnuti.“

„Zajdu za tebou než vyrazím.“ Biggles opustil

pracovnu svého šéfa.

Za pár dnů, po vyřízení všech formalit byli už

Biggles s Algym ve vzduchu a letěli s několika

mezipřistáními stále na východ.

Všechno šlo podle plánu. Přistáli v Kuala Lumpur,

kde zjistili, že kapitán Raymond v Londýně všechno

vyřídil a vše potřebné bylo pro ně zajištěno. Dokonce

dostali k dispozici i vůz, Land-Rover.

Trochu unaveni po dlouhém letu si najali pokoje v

poněkud drahém hotelu Merlin a strávili následující den

odpočinkem. Kapitánovi poslali zprávu, že dobře dorazili

a dali mu adresu hotelu. Jinak nepodnikali nic, jen

probírali svoje příští kroky.

Přemýšleli, zda by bylo lepší začít pátrání v Lin

Sengově kanceláři ve městě v naději, že s ním navážou

osobní kontakt nebo dříve provést leteckou obhlídku

cílového objektu – Taihanu. Když celou věc důkladně

probrali, rozhodli se letět. Usoudili, že když uvidí dům a

jeho okolí ze vzduchu, budou moci lépe posoudit celou

situaci. Přistát se nepokusí. Jak řekl Biggles, jeden

pohled ze vzduchu jím napoví víc než jakýkoliv jiný

26

popis. Měla by to být snadná záležitost a neměla by trvat

víc než den.

A to právě udělali.

Za měsíc od setkání s kapitánem Raymondem, s

Algym na vedlejším sedadle, kroužil Biggles v letadle

Auster1 nad Taihanem.

Najít venkovské sídlo pana Lin Senga nebylo těžké.

Hora, po které byl dům pojmenován, se tyčila do výše 8

000 stop ze zdánlivě neproniknutelné džungle. Letadlo se

přibližovalo a Biggles se díval na horu s nedůvěrou. „Za

špatného počasí bychom určitě neměli zapomenout, že tu

je,“ poznamenal.

Dům, který byl nedaleko hory, nemohl nechat

nikoho na pochybách, že to je sídlo pana Lin Senga, už

proto, že široko daleko nebyla žádná jiná budova. Dlouhý

a nízký dům, postavený v otevřeném prostoru na mírném

svahu, ve stylu orientálního chrámu s převislými okapy a

krytým sloupořadím, byl nepřehlédnutelný stejně jako by

byl betonový mrakodrap na anglickém venkově. Jediná

cesta, která k němu vedla, vypadala jako úzká pěšina

deroucí se jinak neproniknutelnou džunglí. Místy, kde se

nad ní proplétaly větve stromů, nebyla vidět vůbec.

„Rozhodně to není žádná dálnice,“ poznamenal Algy

sarkasticky.

„Je asi málo používaná a hrozí, že zaroste,“

odpověděl Biggles. „V těchto zemích roste všechno

neobyčejně rychle a netrvá dlouho a džungle pokryje

opět všechno co ztratila. Jestliže je pravda, co Lin Seng

1 Auster „Autocrat“ vybavený vnějšími přistávacími klapkami

potřebuje k přistání pouhých 85 yardů. Ale to platí za normálních

podmínek. Přistání na omezený prostor s přeletem nad vysokými

stromy není dobře možné.

27

říkal o neznámých vagabundech, kteří se tu potulují, bylo

by asi obtížné najít dělníky na nějaké opravy.“

„Podle toho co vidíme odtud, prostor okolo domu

zůstal prázdný.“

Prohlíželi ho beze slova až Biggles řekl: „Kapitán

měl pravdu. Stromy okolo jsou opravdu vysoké. Řekl

bych, že by tam šlo přistát jen s moderním lehkým

letadlem. Ale bylo by to stejně riskantní. Ta volná plocha

napravo od domu bude nejspíš golfové hřiště. Podíváme

se na něj.“

Biggles zakroužil strojem tím směrem a oba se

pozorně zadívali dolů.

Pak Algy řekl: „Není to nic moc. Ztratil bys hodně

golfových míčků, kdyby ses tu pokusil hrát. Mimo to, že

je půda zvlněná, řekl bych, že tam je spousta starých

pařezů, které nebyly dobře vykopány a už dokonce

vyhánějí nové větve. Také vidím rákosí. To znamená

změklá místa, i když není půda rozbahnělá.“

„Zdá se, že už uběhlo hodně času od doby, kdy si tu

někdo zahrál golf,“ odpověděl Biggles. „Zřejmě nechali

hřiště zarůst stejně jako cestu. Mám dojem, že pan Lin

Seng žije v podmínkách, které silně připomínají stav

obležení. Jedno je jasné. Jsem rád, že jsme se rozhodli

podívat se na Taihan, dřív než bychom sem letěli s

představou, že přistaneme. Všechno ověřím dole na zemi,

než se o něco takového pokusíme. No, víc už udělat

nemůžeme jen ještě pár snímků, mohly by se nám

eventuelně hodit, i když pochybuji, že bychom z nic

vyčetli víc, než už víme teď.“

28

Biggles udělal dva přelety. Jeden ve výši 2 000 stop

a snímal vertikální kamerou, druhý ze 200 stop, při

kterém Algy fotografoval z kosého úhlu.

„Na terase, či verandě nebo co to je, někoho vidím,

Pozoruje nás,“ řekl Algy, když si sedl zpět. „Kdyby Lin

Seng věděl co podnikáme, byl bych čekal, že nám

zamává.“

„Možná, že zůstal ukrytý, nemůže vědět, jestli to

jsme opravdu my; nebo má jiný důvod, pro který se

nechce ukazovat venku,“ opáčil Biggles. „Dozvíme se o

tom možná víc, až ho navštívíme. Teď se vrátíme na

základnu.“

*

Zpáteční let do Kuala Lumpur proběhl bez

problémů. Zaparkovali Austera na betonové ploše, která

jim byla přidělena, a na cestu do hotelu na Treacher Road

si vzali taxík.

„Odpoledne dáme fotografie vyvolat,“ řekl Biggles,

když se myl před odchodem do jídelny na oběd. „Zítra

ráno si je prohlédneme a pak půjdeme spolu do kanceláře

pana Lin Senga, abychom zjistili, jaká je možnost se s

ním setkat, ať již tady nebo v jeho venkovském domě.

Jestliže je v Taihanu, bude to znamenat cestu vozem. To

bychom nepodnikli bez předběžné dohody s ním. Už pro

případ, že jeden z jeho strážců by měl chuť na nás

vystřelit dřív, než bychom mohli říci kdo jsme a proč tam

jsme. Nemůžeme riskovat přistání aniž bychom si místo

pořádně prohlédli osobně.“

29

„Pořád

nechápu,

jak

si

někdo

může

tak

zkomplikovat život kvůli pytlu perel,“ prohlásil Algy.

„Většina bohatých lidí má něco o co má strach,“

odpověděl Biggles. „Ale mám pocit, že ať náš čínský

přítel má své perly sebevíc rád, jsou dny, kdy si přeje,

aby je nikdy neviděl. Ale to je jeho věc.“

„To máš pravdu,“ připustil Algy. „Konečně když

někdo vlastní něco cenného, proč by ho měl o to připravit

nějaký odporný zloděj. Ale situace v Taihanu není možná

tak špatná, jak si Lin Seng myslí. Má přirozeně obavy, a

tak se mu zdá nebezpečí větší než je.“

„Brzy bychom se to měli dozvědět,“ řekl Biggles.

„Ale teď si dáme něco k jídlu. Mám hlad a těším se na

nějaké jídlo s malajským kari. Nedělají ho tak pálivé jako

v Indii.“

„Já kari mít nemusím,“ prohlásil Algy.

„Byl jsem na něm vychovaný,“ usmál se Biggles.

„Dobrá, zkus místní satay. Je dobré.“

„Co je to satay?“

„Kuře, hovězí nebo skopové grilované na špízu.

Pojď, jdeme.“

30

BIGGLES TELEFONUJE

3

Následující dopoledne brzy po desáté hodině se

Biggles a Algy ohlásili v recepci kanceláří Lin Seng a

spol. v Kuala Lumpur.

Přišel jim vstříc mladý Číňan. Hovořil anglicky a

Biggles se ho zeptal, zda je pan Lin Seng přítomen.

Odpověď byla záporná a Biggles prohlásil, že by tedy rád

mluvil s jeho zástupcem.

Mladý muž je vyzval, aby ho následovali.

Prošli krátkou chodbou, okolo kanceláří, kde

pracovali úředníci nejrůznějších odstínů pleti, a zastavili

se přede dveřmi s nápisem Ředitel. Pod ním menšími

písmeny stálo P. Tong. Mladý muž zaklepal na dveře,

otevřel je a ustoupil stranou, aby mohli návštěvníci

vstoupit. Dveře za nimi zavřel.

Místnost byla prostorná a velmi dobře zařízená. Za

stolem pokrytým papíry a nejrůznějšími dokumenty vstal

muž. „Vítám vás, pánové. Prosím, posaďte se. Co pro vás

mohu udělat?“ Hovořil dokonalou angličtinou, příjemně

modulovaným hlasem s nádechem autority.

Z toho a z evropského stylu jeho oblečení bylo

zřejmé, že zastává důležité a zodpovědné postavení. Byl

to štíhlý, pohledný, asi čtyřicetiletý muž vážného

vzezření. Nebylo snadné uhádnout jeho skutečnou

národnost. Mohl mít původ z kterékoli z mnoha místních

ras, ale převažovaly rysy Číňana.

31

Ale to nebylo pro Bigglese vůbec důležité. Stačilo

mu, že pan Tong jako ředitel jedné z filiálek rozsáhlého

Lin Sengova podniku zastává důležitou a důvěru

vyžadující funkci. „Jmenuji se Bigglesworth,“ prohlásil a

hned také představil Algyho. „Přijeli jsme předevčírem z

Londýna, Máme jisté jednání s panem Lin Sengem a

doufali jsme, že bychom ho tu mohli zastihnout.“

„Bohužel tu není, pánové.“

„A můžete nám říci, kde bychom ho našli?“

„Tím si nejsem jist.“

„Snad na Taihanu?“

„Byl tam, když jsem s ním naposled hovořil.“

„Jak je to dlouho?“

„Přibližně týden.“

„Jděme k věci,“ řekl Biggles, který pochopil, že jim

pan Tong příliš nedůvěřuje. „Víte proč jsme sem přijeli?“

„Ne.“

Biggles byl překvapen. „Předpokládal jsem, že to

budete vědět. Domníval jsem se, že kontakt z Londýna

byl uskutečněn vaším prostřednictvím.“

Biggles byl na rozpacích. „Bylo mi řečeno, že v

době, kdy byla dohodnuta určitá opatření, byl pan Lin

Seng na Taihanu. Je nějaký jiný způsob, jak by se s ním

osoba z Londýna mohla přímo spojit?“

Pan Tong neodpověděl. Díval se upřeně na Bigglese

a uvažoval o jeho otázce. Konečně řekl: „Nechci vypadat

nezdvořile, pane Bigglesworthi, ale jistě si uvědomujete,

že na mém místě musím velice opatrně vážit, s kým

hovořím o záležitostech mého zaměstnavatele.“

„To naprosto chápu a cením si toho. Jsem ostatně v

podobné situaci. I já musím postupovat obezřetně,

hovořím-li o důvodu naší přítomnosti zde.“

32

„Samozřejmě. Mohli byste mi tedy sdělit, jaká je

vaše společná dohoda? Pan Lin Seng mi naprosto

důvěřuje a jsem přesvědčen, že by mi její obsah řekl,

kdyby tu byl.“

Biggles se zamyslel: „Zaráží mě skutečnost, že vám

pan Lin Seng nic neřekl, jistě musel předpokládat, že se

tu zastavím.“ Po krátké odmlce pokračoval. „Ale řekl

bych, že dohadováním promarníme spoustu času a

nakonec se nedostaneme nikam. Proto navrhuji, abyste s

panem Lin Sengem promluvil. Jsem si jistý, že se za nás

zaručí.“

„Byl bych to už navrhl sám, ale nemohu se s ním

spojit.“

„Proč ne? Domníval jsem se, že tuto kancelář

spojuje s Taihanem soukromá telefonní linka.“

„Ano, existuje taková linka.“

„Nic nám tedy nebrání mu zavolat.“

„Bohužel se ale zdá, že je na telefonu porucha.“

„To je nepříjemné. Stává se to často?“

„Stalo se to doposud jen jednou a způsobil to strom,

který spadl na vedení a strhl ho. Domnívám se, že příčina

bude pravděpodobně stejná.“

„Zvláštní, že se to stalo právě teď. Byla bouřka?“

„Ne. Máte snad jiné vysvětlení?“

„Myslím, že by bylo pro někoho snadné dráty

přestřihnout a přerušit tak spojení mezi vaší kanceláří a

Taihanem.“

„Když opustí hlavní silnici, vede telefonní vedení

dvacet mil džunglí a tam by to jistě nebylo obtížné

provést. Ale proč by to někdo dělal?“ ‘

Biggles pokrčil rameny. „Poslal jste někoho, aby to

vyšetřil?“

33

„Ne.“

„Proč ne?“

„Neměl jsem žádnou důležitou zprávu a doufal jsem,

že je-li porucha malá, bude brzy opravena.“

„Jak je to dlouho, co jste zjistil, že telefon

nefunguje?“

„Dva dny. Dnes ráno jsem se pokoušel to provolat,

ale linka je stále hluchá."

„To je škoda. Telefonický hovor by nám ušetřil čas.

A co radiové spojení? Předpokládal jsem. že jste s

Taihanem také v radiovém spojení."

„Nyní ne. Po nějakou dobu jsme byli, ale pan Lin

Seng toto spojení zrušil, když zjistil, že mohou přijímat

jeho signály i jiní lidé."

„Chápu. Řekněte mi, pane Tongu, napadá vás nějaký

jiný způsob, kterým mohl být v nedávné době navázán

kontakt s Taihanem?"

„Příslušné

britské

úřady

mají

jistě

svoje

komunikační postupy a přirozeně je nezveřejňují. Mohl

být použit zvláštní kurýr. Jestliže máte oficielní poslání,

proč je neinformujete?"

„Zdá se, že budu muset," řekl Biggles pomalu.

Pan Tong pokračoval: „Pokud mi řeknete přesně co

potřebujete a proč se chcete tolik sejít s panem Lin

Sengem, mohl bych vám možná něco navrhnout. Ale

uvažte, že vás neznám."

Biggles váhal. „Záležitost, kterou s ním mám

vyřídit, je naprosto důvěrná. Promiňte mi nepříjemnou

otázku, jak dlouho pracujete pro pana Lin Senga?"

„Dvacet let."

„Dobrá. Pak vám jistě důvěřuje. Skutečnost je

taková, že pan Lin Seng vlastní určité vzácné předměty a

34

vzhledem k politické situaci by je rád přemístil na

bezpečnější místo. Byli jsme sem vysláni, abychom mu

pomohli akci uskutečnit."

„Myslíte perly." Řekl nezávazně pan Tong.

„Hm - ano. Zdá se, že o nich víte."

„Samozřejmě. Vím o nich hodně. Myslím, že mohu

směle prohlásit, že je znám opravdu dobře."

„Takže jste je viděl?“

„Často. Některé z nich jsem přenášel v kapse,“

usmál se pan Tong a pokračoval. „Byly případy, kdy

jsem byl poslán prohlédnout vzácný kousek, ocenit ho a

jednat o jeho koupi. Pan Lin Seng mě považoval za

odborníka a spoléhal na můj úsudek.“

„Pak by vás jistě mrzelo, kdyby se dostaly do

nepravých rukou.“

„Kdyby to bylo nutné, bránil bych je s nasazením

života. Poznáte-li krásu a různorodost perel jako já,

musíte je milovat.“ Pan Tong mluvil klidně a nepochybně

upřímně. „A to nijak nesouvisí s jejich finanční

hodnotou,“ dodal.

„Začínáme si rozumět,“ opáčil Biggles souhlasně.

„A proto vyložím karty na stůl. Přišli jsme sem dnes

dopoledne, protože jsme doufali, že si domluvíme

schůzku s panem Lin Sengem a prodiskutujeme s ním

podrobnosti chystané operace.“

„Přemístění sbírky perel z Taihanu?“

„Ano. Pokud jsou moje informace správné, Taihan

je velice přísně střežen, a tak se zdá rozumné domluvit si

raději předem návštěvu, než tam přijet nečekaně. Takže

vidíte, že vzhledem k tomu, že pan Lin Seng tu není a vy

říkáte, že se s ním nemůžete spojit telefonem, ocitl jsem

35

se v poněkud obtížné situaci. Řekl bych, že pokud tu

nechci do nekonečna čekat, zbývá mi jedno řešení.“

„Jaké?“

„Vypravit se do Taihanu. Jste si jistý, že tam pan Lin

Seng bude?“

„Ano. Kdyby z Taihanu odejel, byl bych o tom

informován. Obávám se však, že vás čeká nepříjemné

přivítání. K domu se můžete dostat jen po soukromé

cestě; a mohu vás ujistit, že opatření, která učinil pan Lin

Seng proti nežádoucím návštěvníkům, jsou naprosto

oprávněná.“

„Je to riziko, které budu muset podstoupit.“

„Budete potřebovat spolehlivý vůz.“

„Máme ho.“

„Je to dlouhá cesta, přibližně sto čtyřicet mil a

pochybuji, že byste ji urazili tam a zpátky za jeden den.“

„V jakém stavu je cesta?“

„Hlavní silnice je dobrá, ale posledních dvacet mil

po soukromé cestě je to špatné. Je obtížné sehnat

pracovní síly, které by ji udržovaly. Ale je to jediná cesta

na Taihan. Má jednu výhodu. Nemůžete zabloudit.“

„Jel jste po ní?“

„Mnohokrát, ale ne v poslední době.“

„Jak je to dlouho, co jste ji naposled použil?“

„Budou to už skoro tři měsíce. Už tehdy bylo vidět,

že je dost zanedbaná. Pochybuji, že se její stav od té doby

zlepšil. Nesnažím se vás za každou cenu odradit, ale je

poctivé varovat vás, že se můžete dostat do nesnází.

Jestliže chcete, spojím se se zaměstnanci telefonní

společnosti, abych zjistil, zda vědí, že je telefon hluchý a

zda něco v té věci podnikají.“

36

„Byl bych velmi vděčný. Mohlo by mi to ušetřit

zbytečnou cestu.“

„Udělám to okamžitě.“ Pan Tong sáhl po telefonu.

Když za pět minut zavěsil, měl už potřebnou

informaci. „Vědí, že spojení na Taihan nefunguje,“ řekl a

dodal: „Sdělili mi rovněž, že spolehlivý malajský

inženýr, zaměstnanec společnosti, odejel již včera na

motorce, aby se pokusil najít, kde je vedení přerušeno.

Ještě se nevrátil a nevědí, kdy bude zpátky. To bude

záležet na druhu poruchy a místu, kde se nachází.“

„Takže to je jasné,“ řekl Biggles. „Nebudeme marnit

čas. Pokusíme se dostat na Taihan vozem.“

„Kdy vyrazíte?“

Biggles se podíval na hodiny na zdi. „Můžeme

vyrazit dnes. Měli bychom se tam dostat do západu

slunce.“

„Chcete, abych jel s vámi?“

Biggles byl nabídkou překvapen, tak byla nečekaná.

„Je to od vás velmi milé, ale můžeme se tam zdržet delší

dobu a upřímně řečeno, nevím v čem by nám vaše

přítomnost mohla být užitečná. Zbytečně byste riskoval a

jak jste sám říkal, cesta bude pravděpodobně

nebezpečná.“

„Na nebezpečné podniky jsem zvyklý.“ Tvář pana

Tonga se poprvé uvolnila a pousmál se. „Jako mladý muž

jsem byl často vysílán panem Lin Sengem na nákup do

velmi vzdálených lovišť perel, abych tam koupil ty

nejkrásnější. S celým jměním v penězích cestou tam nebo

s perlami v kapse při cestě zpět to bylo dobrodružné

zaměstnání.“

„Tomu rád věřím,“ odpověděl Biggles. „Ale soudím,

pane Tongu, že nám i panu Lin Sengovi budete

37

užitečnější, když zůstanete tady. Víte co zamýšlíme.

Když se do týdne nevrátíme, bude to znamenat, že se

věci nedaří a něco se přihodilo. V tom případě bychom

vám byli vděčni, kdybyste laskavě informoval vedení

Speciálního leteckého útvaru ve Scotland Yardu v

Londýně.“

Výraz pana Tonga zůstal nevyzpytatelný. „Takže vy

jste ze Scotland Yardu?“

„Ano.“

„Kdybyste to řekli hned, jak jste přišli a prokázali se

vašimi doklady, bylo by mě to uklidnilo.“

„Omlouvám se, ale při naší práci sdělujeme jen co je

nezbytně nutné.“

„To je velmi moudré, zejména v této části světa.

Říkal jste letecká policie. Znamená to, že tu máte

letadlo?“

„Ano. Přiletěli jsme s ním z Anglie.“

„Proč tedy do Taihanu neletíte? To by pro vás bylo

řešení.“

„Obávám se, že to není tak jednoduché. Provedli

jsme průzkumný přelet, ale stále nevíme, zda je tam

možné přistát. Proto pojedeme vozem – chceme si

osobně prohlédnout, jak to tam vypadá.“

„Aha! Teď to chápu.“

Biggles vstal. „Chvilku nám trvalo, než jsme se

domluvili, ale předpokládám, že za daných okolností to

bylo nevyhnutelné. Vy jste neznal nás a my neznali vás.

Děkuji vám, že jste byl tak vstřícný. Zase se uvidíme. A

doufám, že to nebude dlouho trvat.“

„Rozhodně mé uvědomte, kdybych vám mohl být

jakkoliv nápomocen,“ řekl pan Tong.

38

„Děkuji. Nejspíš vás vezmu za slovo,“ loučil se

Biggles.

Venku, když Čekali na taxík, se Algy zeptal: „Chceš

se opravdu vypravit na Taihan dnes?“

„Ano,“ odpověděl Biggles. „Pokud se neobnoví

telefonické spojení, potom podmínky budou stejné zítra i

následující den, takže nevidím důvod proč čekat. Když

mám nějaký úkol, nerad ho odkládám. Čím víc člověk

něco probírá, tím menší chuť má se do toho pustit.

Vrátíme se rychle do hotelu, dáme si oběd, vyzvedneme

auto a vyrazíme.“

„Co si myslíš o tom chlapíkovi Tongovi?“ zeptal se

znenadání Algy.

„Zdál se mi v pořádku. Jestliže mu Lin Seng

důvěřuje dvacet let, mělo by nám to stačit. Mám ale

nepříjemný pocit, že za tím přerušeným spojením se

skrývá víc, než si on uvědomuje.

Může to být náhoda, že se to stalo právě teď, ale ze

zkušenosti vím, že náhody jsou podezřelé. Ostatně brzy

už budeme vědět víc,“ uzavřel Biggles, když taxík

zastavil u chodníku.

39

CESTA DO TAIHANU

4

Za hodinu nato byli Biggles a Algy na cestě do

Taihanu. Oceňovali prvotřídní silnici, která je čekala

prvních sto dvacet mil; tedy do chvíle, než vjedou na

soukromou cestu končící u venkovského sídla pana Lin

Senga.

Biggles řídil. Algymu navrhl, aby sledoval všechny

sloupy a dráty telefonního vedení, které vedly podél cesty

a dával pozor, zda náhodou neuvidí malajského opraváře

při práci. Mohli by se od něho dozvědět, za jak dlouho

bude telefonní spojení opět v provozu. Jestli by to byla

záležitost jen několika hodin, pak by se vyplatilo vrátit se

do kanceláře pana Tonga, a odtamtud zavolat na Taihan,

jak měli původně v úmyslu.

Když vyjeli, byl provoz dost hustý; auta, volské

potahy, bicykly a občas i autobus. Ale později, když

minuli rýžová pole a kaučukové plantáže a jeli

neobdělanou krajinou, hustě zalesněnou, provoz řídl.

Podél cesty na keřích buganvílie zářily nádherné

rumělkové květy a na stromech jasně žlutě svítily květy

angansana. Všude byly divoké orchideje.

K odbočce do Taihanu dojeli přibližně za tři hodiny.

Telefonního opraváře neviděli. Odbočka byla označena a

na směrovce bylo jediné slovo, Taihan.

Vozovka se nyní podstatně změnila. Zpočátku

nebyla příliš špatná, Biggles však raději snížil rychlost na

40

třicet mil za hodinu. Ale záhy se povrch vozovky rychle

zhoršoval, vyježděné koleje byly hlubší a výmoly častější

a Biggles jel většinou jen rychlostí dvacet mil za hodinu,

aby neriskoval, že auto poškodí. Z cesty se stala jen

jakási mokrá a blátivá brázda, většinou tak úzká, že by

bylo velice obtížné se s autem otočit.

Na obou stranách se tyčily stromy prorostlé hustým

tropickým podrostem, takže vůz projížděl v zeleném

přítmí jakéhosi přírodního tunelu. Jedinou výhodou cesty

byly dlouhé rovné úseky. Ale těch se bohužel dalo

málokdy využít kvůli poměrně častým ne právě bezpečně

vypadajícím mostům přes rokle a potoky. Na žádné

odbočky nenarazili a tak nehrozilo, že by zabloudili.

Telefonní sloupy z neotesaných stromů s dvěma

souběžnými dráty se tyčily podél cesty. Algy dával

pozor, zda neuvidí stržené vedení nebo telefonního

opraváře. Všechno nasvědčovalo tomu, že ještě nedojeli

k místu poruchy. Na měkkém povrchu cesty byla velmi

dobře vidět zřejmě čerstvá stopa motorky. Usoudili, že to

nejspíš byla motorka zaměstnance telefonní společnosti.

Byly tam také stopy vozu, ale staré, soudě podle jiných

stop, zanechaných zvířaty, která přes ně přešla. Biggles

se o tom přesvědčil, když zastavil, aby si je zblízka

prohlédl.

Cestou žádnou divokou zvěř žijící v džungli

nezahlédli. Ta zřejmě používala cestu, jen aby přes ní

přeběhla. Šedých opiček bylo vidět dost, především v

hejnech. Nebylo možno je pominout, hlasitě vřeštěly na

protest proti tomu, že se na cestě objevilo auto. Jiné

zvíře, které spatřili, bylo divoké prase, které se

povalovalo

v

hlubokém

výmolu.

S

vyděšeným

zachrochtáním zmizelo v lese.

41

Biggles náhle a bez varování zastavil.

Algy se na něho tázavě podíval. „Něco se děje?“

„Nevím,“ odpověděl Biggles.

„Tak co je?“

Biggles se upřeně zadíval na cestu. „Ta stopa po

motocyklu.“‘

„Co je s ní?“

„Nevidím ji. Co se s ní u čerta mohlo stát? Podívej

se dozadu. Vidíš nějakou stopu?“ Algy se otočil.

„Nevidím.“

„Žádná tam není, a to je to. Přejeli jsme právě

měkké místo. Jestliže tudy projela motorka, musela mít

křídla.“

„Kdy jsi viděl stopu naposled?“

„Jsou to sotva tři minuty. Od té doby co jsme sjeli z

hlavní silnice jsme tu stopu měli před sebou. Proto jsem

si asi všiml, že najednou zmizela.“

„To je zvláštní,“ souhlasil Algy. „Kam se mohl ten

chlapík podít?“

„To

musíme

zjistit,“

prohlásil

Biggles

s

neskrývaným podezřením. „Dál nejel. Nevrátil se. Proč?“

„Mohl najít co hledal. Třeba přetržený drát.“

„A proč jsme ho neviděli my? Nebo jeho motocykl.

Díval jsi se po drátech?“

„Ano.“

„Celou dobu?“

„No, nemohu přísahat, že jsem se ani na chvilku

nepodíval jinam. Jestli si vzpomínáš, upozornil jsi mě na

divoké prase, které se hrnulo přes cestu.“

„Mohl jsi tedy přehlédnout přetržené dráty nebo

větev, která by na nich ležela?“

„Ano. Myslím, že se to mohlo stát,“ připustil Algy.

42

Biggles zařadil zpátečku. „Vrátíme se na místo, kde

končí stopa motocyklu. Tam bychom měli najít odpověď.

Dívej se a jakmile stopu uvidíš, řekni mi, abych zastavil.“

Auto po špatné cestě obtížně couvalo. Ujelo asi dvě

stě yardů, když Algy zavolal ‘Stop!’.

Biggles zastavil a vypnul motor. Otevřel dveře a

naslouchal. „Pojď,“ řekl Algymu a oba vystoupili.

Spolu pak šli k místu, kde stopy po motorce náhle

končily v nepopsatelné změti otisků. Biggles si je pečlivě

prohlížel. Posléze položil Algymu ruku na paži a zadíval

se upřeně do džungle. Neozval se jediný zvuk. Ani

opička nezavřískala. „Měj oči na stopkách,“ řekl tiše.

„Něco se tu přihodilo a mně se to vůbec nelíbí. Připrav si

zbraň.“ Sám vytáhl svou vlastní.

„Možná, že dostal smyk a měl těžký pád,“ nabídl

řešení Algy a ukázal na místo, kde byl kraj podrostu

slehlý. „Vypadá to, že upadl tady.“

„Ale tohle neudělal.“ Biggles ukázal nahoru, kde

visely

dva

telefonní

dráty.

„Byly

přestřiženy,“

pokračoval

bez

sebemenší

pochybnosti.

„Dráty

nepraskají jen tak náhodou a je ostatně zvláštní, že oba

dráty praskly najednou. Někdo musel vylézt po sloupu a

přeříznout je. Opravář našel poruchu, a tak zastavil, aby

ji odstranil.“

„Ale neudělal to.“

„Asi neměl vůbec šanci.“ Biggles pátral očima v

džungli a pak pomalu vykročil k slehlému podrostu.

Když k němu došel, zastavil se a nasál vzduch. Podíval

se výmluvně na Algyho. Udělal dalších pár kroků do

džungle a zůstal stát. Díval se na něco, co leželo na zemi

pár kroků od něho. „Tady je to,“ řekl napjatým hlasem.

43

Algy ho došel a zadíval se, kam mu Biggles očima

naznačoval. Spatřil nohy obuté v sandálech, které

vykukovaly z hromady listí a zetlelého dřeva. Nad

navršenou kupou bzučelo hejno much.

Biggles si přiložil kapesník na ústa a nos, popošel k

hromadě a odhrnul listí. Objevilo se tělo muže, Malajce

oblečeného do lehkého kabátku. Byla na něm tmavá

skvrna.

„Pane Bože!“ vydechl Agy. „Zavražděný opravář.“

Bigglesova tvář byla jak ze žuly. „Teď víme, proč se

nevrátil.“

„Kde je jeho motocykl? Nepodíváme se po něm?“

„Ani za nic. Vrátíme se k autu. Uvidíš-li nějaký

pohyb, hned střílej. To není vhodné místo na povídání.“

Šli zpátky a zastavili se až u auta. Nasedali ostražití

se zbraněmi připravenými k výstřelu. „Dávej pořád

pozor,“ poručil Biggles sevřeným hlasem, když startoval

vůz. Asi čtvrt míle jel rychle a teprve potom zastavil.

„Myslíš, že tam někdo byl?“ zeptal se Algy, který

pochopil, proč Biggles tak spěšně opustil místo nálezu.

„Vsadil bych se, že ano. Viděl jsem pohnout se

vějířovitý list palmy. Mohlo to být i nějaké zvíře, ale měl

jsem pocit, že nás někdo pozoruje. Vzpomeň si, bylo tam

ticho. Ani opice nevřeštěly. Utekly.“ Biggles pokračoval

změněným tónem. „Uvědomuješ si co to znamená?“

„Někdo o nás ví.“

„To mění všechny naše plány. Musíme se vrátit do

Kuala Lumpur a uvědomit kancelář Spojů o tom co se

stalo.“

„Jsi tedy přesvědčen, že někdo ty dráty záměrně

přeřízl?“

44

„To je jisté. A ten nešťastný Malajec to věděl. Chtěl

závadu odstranit a někdo ho zlikvidoval, aby nebylo

telefonní spojení obnoveno. A jestliže je má úvaha

správná, nemá smysl, aby bylo vedení opraveno.“

„Vrátíme-li se do Kuala Lumpur, nedostaneme se

dnes do Taihanu, to je jisté. Jak je to daleko?“

Biggles se podíval na tachometr. „Asi tak deset mil.“

„To znamená, že jsme v polovině cesty a zpátky na

hlavní cestu je to rovněž deset mil.“

„Docela blízko. Proč?“

„Uvažoval jsem o tom. Proč se máme trmácet celou

cestu zpátky až do Kuala Lumpur. Kdybychom se odsud

dostali na hlavní cestu, jistě by se nám podařilo poslat

zprávu. Mohli bychom zastavit vůz nebo autobus jedoucí

do Kuala Lumpur a požádat šoféra, aby doručil písemný

vzkaz nebo vyřídil co se stalo.“

„Ano, to bychom mohli zkusit,“ souhlasil Biggles.

„Vzpomínám si, že jsme projeli nějakou osadou asi pět

mil před tím, než jsme odbočili. Všiml jsem si čínské

čajovny, jmenovala se Golden Flower, nebo nějak

podobně. Možná, že mají telefon nebo tam alespoň

zastavují auta, a to by nám pomohlo.“

Biggles s nemalými obtížemi otočil auto tak, aby

směřovalo k hlavní cestě. „Nebudeme zastavovat v místě,

kde jsou dráty strženy,“ řekl. „Někdo by na nás mohl

zaútočit. Z džungle by to bylo snadné. Až budeme

projíždět okolo, dávej pozor, zda neuvidíš něco

neobvyklého, co by mohlo sloužit jako orientační bod k

místu, kde byly dráty přestřiženy a kde leží tělo toho

nešťastníka. A měj zbraň pohotově.“

„O.K.“

45

Biggles se rozjel a zvýšil rychlost na čtyřicet mil,

což byla hranice pro bezpečnou jízdu. Projeli okolo

nebezpečného místa. Nic se nestalo.

„Viděl jsi někoho?“ zeptal se Biggles, když snížil

rychlost.

„Ani duši.“

„Dobrá. Cítím se líp. Všiml sis něčeho?“

„Napolo spadlého stromu ležícího na jiném. To je

myslím dobré označení místa.“

Za pouhých dvacet minut cesty, kdy se Biggles

snažil vyhnout všem výmolům a dírám, byli zpět na

hlavní silnici. Biggles zastavil směrem na Kuala Lumpur.

„Vystup a zastav jakékoliv vozidlo, které pojede kolem,“

řekl Algymu. „Já napíši vzkaz.’“

Čekali dvacet minut. Neobjevil se žádný automobil

či autobus.

„Mohli jsme to čekat.“ zabručel Biggles podrážděně.

„Ztrácíme čas. Nastup si.“

Vyjeli a zastavili se až před čajovnou na kraji

nevelké osady. Biggles doufal, že před čajovnou bude

zaparkovaný vůz, jehož řidič se zastavil na šálek čaje.

Ale byl zklamán. Otevřel dveře a vešli s Algym dovnitř.

V čajovně byl jen jeden zákazník. Běloch v

ušmudlané bílé rozhalence, zmačkané jezdecké kalhoty

měl ledabyle zastrčeny do vysokých kožených bot. Seděl

u bambusového stolu v zadní části místnosti a četl

noviny. Letmo se podíval na Bigglese a Algyho. Čínský

majitel jim vyšel vstříc a uklonil se.

„Mluvíte anglicky?“ zeptal se Biggles, jen aby se

ujistil, že opravdu anglicky hovoří, neboť tento jazyk je v

Malajsku běžně používán.

46

„Dobrá anglicky. Chtít pokoj na noc?“ zněla

odpověď.

„Ne děkuji. Máte telefon?“

„Moc škoda. Telefon ne.“

„Je nějaký telefon v místě?“

„Pan Yuntan.“

„Kdo je to?“

„Policie.“

„Kde to je?“

„Ne daleko. Chcete vidět? Dáte si čaj, než pro něho

dojdu?“ Biggles se podíval na Algyho. „Nevím jak ty, ale

šálek čaje neodmítnu.“

„Ani já ne,“

Biggles se obrátil k majiteli. „Ano, dáme si čaj,

prosím. Budeme rádi, když zjistíte, zda je onen policista

Yuntan doma.“

Muž se uklonil a odešel. Zřejmě poslal někoho do

policistova domu, protože servíroval čaj sám. „Moc

dobrá čaj,“ řekl s nádechem pýchy.

Čaj byl opravdu výborný a Biggles i Algy ho

vychutnali.

O několik minut později vešli dva muži, soudě podle

jejich tmavé pleti Malajci. Oba měli letní khaki uniformu

malajských policistů a v pouzdře u pasu pistoli. Jeden,

seržant soudě podle třech proužků na rukávech,

zasalutoval. „Máte nějaké potíže, pánové?“ zeptal se.

Jako většina Malajců ve státních službách mluvil slušně

anglicky, jen s lehkým cizím přízvukem.

„V podstatě se nás to, seržante, přímo netýká, ale

rádi bychom poslali zprávu telefonní společnosti do

Kuala Lumpur,“ odpověděl mu Biggles a pokračoval.

„Náhodou víme, že jejich mechanik jel opravit telefonní

47

vedení na Taihan. A my jsme našli mrtvého muže právě

na místě, kde jsou dráty strženy. Domníváme se, že to je

mechanik vyslaný telefonní společností a ta by měla být

informována. Jedeme z Kuala Lumpur a nechceme se

vracet zpět. Vyrozuměl jsem, že jste napojeni na

telefonní siť. Mohli byste tu zprávu odeslat?“

„Budu informovat policejní stanici, pane. Jak zemřel

ten muž?“

„Na tělo jsme nesáhli, ale myslíme si, že byl

zavražděn. Do místa poruchy jel na motocyklu, ale ten

jsme neviděli.“

„Ukážete mi tělo, prosím?“

„Jeho tělo?“

„Ano, pane.“

To Biggles nečekal. „Mohu vám říci kde je.“

„Pro policejní zprávu musím udat přesnou polohu,“

vysvětlil policista, „proto chci tělo vidět.“

„Máte vlastní vůz?“

„Jen kola.“

Biggles pokrčil rameny a otočil se k Algymu.

„Zřejmě je budeme muset vzít s sebou. Kdyby tam tělo

zůstalo celou noc, ráno by z něho nejspíš moc nezbylo.“

„Proč bychom nemohli naložit jejich kola na auto?

Ukážeme jim tělo, oni se vrátí na kolech a my vyrazíme

dál.“

„To je nápad.“ Biggles se podíval na seržanta, který

rozhovor poslouchal. „Slyšel jste?“

„Ano, pane!“

„Dobrá. Dojděte si pro kola. My se zatím

připravíme.“

A oba policisté odešli. Muž, který seděl v koutě,

vyšel také.

48

Biggles a Algy dopili čaj. Biggles zaplatil a ještě

jednou pochválil majiteli jeho vynikající čaj. Když

vycházeli, řekl Algymu: „Budeš řídit, já si chci promluvit

s policisty.“

„O čem?“

„O tom chlápkovi co seděl v rohu.“

„Považoval jsem ho za plantážníka.“

„Já také – zpočátku. Ale to by měl vůz. Nikde tady

žádný nevidím. Jistě vyslechl náš rozhovor, ale nezdálo

se, že by ho zajímal. Kdyby byl místní, předpokládal

bych, že by řeč o vraždě vzbudila jeho zájem.“

Za několik minut, s oběma policisty na zadním

sedadle

Land-Roveru

a

s

jejich

koly

pečlivě

připevněnými na střeše vozu, byli na cestě k místu činu.

Sotva po kilometru jízdy se Biggles napůl otočil na

svém sedadle a řekl seržantovi: „Kdo byl ten člověk v

čajovně? Znáte ho?“

„Jmenuje se Sosbell.“

„Je to místní člověk, plantážník, nebo něco

podobného?“

„Ne. Bydlí nějaký čas v čajovně.“

„Co dělá?“

„Neřekl mi to.“

„Jak je tu dlouho?“

„Dva – tři týdny.“

„Je to Angličan?“

„Mluví jako Američan.“

„Má auto?“

„Ne.“

„Jak se tu tedy pohybuje?“

„Někdy jede autobusem.“

„Kam?“

49

„To nevím. Někdy pro něho přijede autem kamarád

a vyjedou si. S nikým se nebaví.“ Biggles se už dál

neptal.

Na soukromé cestě do Taihanu Algy musel zapnout

světla. V otevřené krajině ještě tma nebyla, ale pod

stromy se již šeřilo.

Dorazili k padlému stromu tak jak počítali. Biggles

vystoupil. „Jsme na místě,“ řekl s pocitem jistoty, že si

nikdo netroufne zaútočit na čtyři muže, z nichž dva byli

policisté. Ostatní ho následovateli do hustého podrostu.

Náhle se zastavil a zadíval se dopředu. Pak se rozhlédl.

Podíval se nahoru na přeříznuté dráty. Podíval se na

Algyho. „Nemohli jsme se zmýlit. Je to určitě tady.“

„Co se děje?“

„Není tu tělo. Je pryč,“ řekl Biggles ponuře.

50

TAIHAN

5

Biggles se otočil k seržantovi, který se na něho díval

s podivným výrazem ve tváři. „Mrzí mě to,“ řekl prostě.

„Někdo tělo odstranil. Mohu vás ale ujistit, že před

hodinou tady leželo tělo. Všimněte si hromady listí,

kterým bylo přikryto.“

Seržant se na Bigglese pochybovačně podíval. „Jste

si tím naprosto jistý?“

„Jistě že jsem. Nejsem zvyklý si vymýšlet.“

Seržant vytáhl kapesní svítilnu. Prohlížel pečlivě

půdu a opatrně prohrábl listí. Několik listů se mu

přilepilo na ruku. „Krev,“ řekl. „Věřím vám, pane. Ležel

tu nějaký muž a krvácel.“

„Někdo musel tělo odklidit, pokud ho neodtáhl tygr

nebo panter.“

Seržant znovu prohledával půdu kolem dokola.

„Ne,“ řekl. „Tělo nebylo odtaženo, to bychom poznali.

Bylo odneseno.“

Biggles ukázal na visící dráty telefonního vedení.

„Kdyby měl čas, byl by vedení opravil.“

„Abychom ho hledali, je už moc tma,“ řekl seržant.

„Vrátíme se zítra, až bude světlo. Co uděláte vy?“

„Budeme pokračovat v cestě.“

„Ale, pane, tahle cesta vede jen k jednomu domu.

Na Taihan.“

51

„Já vím. A tam my právě jedeme.“ Seržant byl

překvapen. „Na Taihan?“

„Ano. Máme schůzku s panem Lin Sengem.

Obávám se, že přijedeme pozdě.“

„Poslední dobou nejezdí na Taihan moc lidí,“ řekl

seržant nedůvěřivě.

„Musíme s ním projednat obchodní záležitost. A

nyní bychom rádi pokračovali v cestě, nemáte-li nic proti

tomu.“

„Přijíždíte z Kuala Lumpur?“

„Ano!“

„Mohli byste se u mne zastavit, až se budete

vracet?“

„Jistě,“ slíbil Biggles.

„Dobrou noc pane.“ A oba policisté odjeli na svých

kolech.

Biggles a Algy nastoupili do vozu. Biggles se ujal

volantu a rozejel se. „Mrzí mě, že jsem musel seržantovi

říci, že jedeme na Taihan, ale co jsem mohl dělat?

Nemělo by smysl lhát a mít s policií nedorozumění.“

„Řeknu ti, že mě zamrazilo do morku kostí, když jsi

řekl, že tam tělo není,“ promluvil po chvíli jízdy Algy.

„Něco takové mě vůbec nenapadlo.“

„Ani mne ne, ale vzpomeň si, že když jsme tělo

nalezli, měl jsem pocit, že nejsme sami. Na celé té věci je

něco zvláštního. Nerozumím tomu. Někdo chtěl vyřadit

telefon z provozu. To je naprosto jasné. Ale proč zabíjeli

toho nešťastného telefonního opraváře? To přece nebylo

nutné. Stačilo přece počkat, až technik udělá svou práci a

odjede. Pak dráty znovu přestřihnout na stejném místě

nebo někde jinde. K vraždě došlo z nějakého jiného

důvodu. Zdá se, že něco věděl nebo viděl, a proto byl

52

umlčen. Ale muselo jim být jasné, že bude pohřešován a

že po něm bude zahájeno pátrání.“

„To je pravda, ale myslím, že počítali s tím, že bude

trvat dlouho, než bude jeho tělo objeveno. Pokud by se

vůbec našlo.

Podle toho co vím o tropických džunglích, do týdne

by z něho zbyla jen hromádka ohlodaných kostí. Nemohli

tušit, že tu náhodou pojedeme my a budeme ho hledat.

Spíše se domnívali, že bude chvíli trvat, než bude vyslán

pátrací oddíl.“

„Asi máš pravdu,“ souhlasil Biggles. „Zbavili se

motocyklu i brašny s nářadím.“

„Otázka tedy zní – proč také neodnesli tělo?“ řekl

Algy.

„Možná, že to nepovažovali za nutné až do doby než

někdo, třeba sám vrah, zjistil, že jsme tělo objevili.

Pravděpodobně se skrýval blízko v džungli. Když jsme se

vydali zpět, pochopil co chceme udělat, a tak tělo

odnesl.“

„To je celkem rozumné vysvětlení,“ řekl Algy.

„Ne docela. Někdo, kdo kdo věděl, že jsme tělo

našli, se mohl spojit s vrahem a říci mu, aby nenechával

tělo na místě.“

„Ale to mohli vědět jen tři lidé: muž, který

provozuje čajovnu a oba policisté.“

„Čtyři,“ opravil ho Biggles. „Zapomínáš na muže v

rohu – Sosbella.“

„Nemluvili jsme s ním.“

„Ne, ale viděl, že přišli policisté a nepochybně

vyslechl náš rozhovor. Vzpomeň si, že opustil čajovnu

před námi. Měl možná možnost spojit se s mužem, který

53

měl vraždu na svědomí. A chceš-li dokázat vraždu, musíš

mít tělo.“

„Tak proto jsi se ptal seržanta kdo to je?“

„Ano. Jeho chování se mi zdálo poněkud zvláštní.

Většina bílých mužů by řekla „ahoj“, když jsme vešli do

čajovny; nebo by na pozdrav alespoň kývla. Mohl k nám

i přisednout. Ale on si nás vůbec nevšímal nebo to tak

vypadalo. Policisté nám řekli, že mluví jako Američan.

To ovšem neznamená, že to je Američan. Mnoho lidí se

naučí anglicky v Americe. A jestliže to je Američan, pak

je o to podivnější, že se k nám nepřipojil. Američané, s

kterými jsem se setkal, byli vždycky přívětiví lidé,

ochotni si popovídat s cizincem kdekoliv a kdykoliv.

Bydlí prý v čajovně, U zlatých květů. Co tam dělá?

Zřejmě nic. Je to zvláštní, že by se právě tam nějaký

člověk usadil.“

„Může to být spisovatel, který tu sbírá materiál na

knihu.“

„To by trvalo celé týdny. A co víc, potřeboval by

auto. Seržant říkal, že žádné nemá.“

„Dobrá. Takže ho považuješ za podezřelého

jedince.“

„To netvrdím. Já jen říkám, vzhledem k tomu co

víme, že mě jeho chování zaráží. Kdekoliv jinde bych se

tomu vůbec nevěnoval, ale vzhledem k situaci na

Taihanu mi to vrtá hlavou.“

„Naše debata začala domněnkou, že někdo možná

poslal zprávu vrahovi, že tělo bylo nalezeno a bylo by

tedy lepší ho odstranit,“ řekl Algy. „Ty myslíš, že ten

chlápek Sosbell by mohl být ten člověk?“

„Řekni kdo jiný by to mohl udělat.“

Algy chvíli přemýšlel, ale neodpověděl.

54

„Zkusíme eliminační metodu,“ pokračoval Biggles.

„Mimo nás dvou věděli o nálezu těla jen další čtyři muži.

Za předpokladu, že Sosbell vyslechl náš rozhovor.

Majitel čajovny neopustil místnost; takže zbývají tři.

Jsem si naprosto jistý, že to nebyl ani jeden z policistů.

Tak předně seržant. Určitě nevěděl nic o tom, že tělo

bylo odstraněno. Když jsme dorazili na místo a řekli, že

tělo je pryč, jeho chování bylo přirozené; přesně takové,

jaké by člověk čekal. Nejdřív byl překvapen. Pak nás

krátkou chvíli podezříval. To nebylo předstírané. Neměl

zapotřebí hledat v listí a zamazat si ruce od krve kvůli

něčemu o čem by věděl, že to tam není. Jeho vylučuji.“

„A co druhý policista?“

Biggles zavrtěl hlavou. „Jestliže dal někomu vědět,

je mazanější než vypadá. Kdy by to mohl udělat? Oba

policisté odešli z čajovny společně. Byli zpět za pět

minut i se svými bicykly.“

„Podle toho jak jsi to vyložil, začíná to vypadat,

jakoby s tím mohl mít něco společného Sosbell,“

připustil Algy. „Jestliže je to tak, pak musí mít nějakou

možnost spojení, o které nevíme.“

„To je možné. Ale nemůžeme o tom donekonečna

uvažovat. Musíme se dostat do Taihanu. Škoda, že

nedorazíme za denního světla, měli bychom o všem

dobrý přehled.“

Byla již tma, ale nebe bylo bez mraků a měsíční

světlo a záře hvězd ozářily jeden z mála volných

prostorů, přes které auto jelo.

Algy náhle vykřikl: „Pozor, před námi něco je.“

Biggles šlápl prudce na brzdu. Ve světle reflektorů

spatřili úzký můstek. Vypadal dost zchátrale, pod vahou

pomalu přejíždějícího auta se sice prohnul, ale vydržel.

55

Za ním cesta pokračovala otevřeným prostorem

ozářeným měsíčním světlem.

Biggles si s ulehčením oddechl: „To už musí být…“.

Ale nedořekl. Začaly se dít věci tak rychle, že na chvilku

ztratil svůj příslovečný klid.

Nejprve se rozezvučel elektrický zvonek, což po

tichu, které předcházelo, bylo nepochopitelné a

ohlušující. Za několik vteřin vyšlehly ze tmy kužele

světla a začaly klouzat po prázdném prostoru vedle

můstku. Vůz našly okamžitě, takže se octl v oslepující

záři světla. Někde začali zuřivě štěkat psi. Biggles prudce

zastavil. Zastínil si oči rukou a rozeznal několik tmavých

postav, které se k nim blížily.

„Vystup a zdvihni ruce nad hlavu,“ šeptl Biggles.

Sám také hned vyskočil a zůstal stát s rukama nad

hlavou. Algy udělal totéž. „A co teď?“ zašeptal s

obavami.

56

57

„To se brzy dozvíme – pokud nás nezastřelí dřív,

než se nás na něco zeptají. Myslím si, že jsme dorazili na

Taihan. Stůj klidně a zachovej klid.“

Postavy se blížily v polokruhu; nebyly jasně vidět,

jejich obrysy se rýsovaly na pozadí ostrého světla

Přiblížili se, pušky namířené.

„Nehýbejte se,“ ozval se ostrý povel.

Bigglesovi a Algymu nebylo třeba to říkat dvakrát.

Pět pušek jim mířilo na žebra ze vzdálenosti asi

dvou metrů a stejný hlas se poněkud váhavě zeptal: „Kdo

jste?“

„Angličané,“ odpověděl Biggles.

„Co tu pohledáváte?“

„Jsme policejní důstojníci z Londýna,“ vysvětloval

Biggles. „Přijeli jsme za panem Lin Sengem. Očekává

nás.“

Muž, který kladl otázky, poručil něco jednomu z

mužů a ten odběhl.

„Můžeme dát ruce dolů?“ požádal Biggles. „Určitě

neutečeme. Nebylo právě snadné se sem dostat.“ Žádná

odpověď.

Po nepříjemných asi dvou až třech minutách se

Biggles odvážil dát ruce dolů.

Nikdo se už na nic neptal a ve světle reflektorů

Biggles a Algy čekali co nejtrpělivěji dokázali. Nic

jiného nemohli ostatně dělat. Biggles předpokládal, že

muž běžel se vzkazem za někým, kdo byl důležitý a

zakrátko se ukázalo, že měl pravdu.

Dosti silná mužská postava evropsky oděná, k nim

zvolna přicházela osvětleným prostorem. Zastavila se,

58

zřejmě aby si je prohlédla. „Kdo jste?“ zeptal se muž

dokonalou angličtinou.

„Jsme policejní důstojníci z Londýna,“ prohlásil

Biggles. „Byli jsme sem vysláni na žádost pana Lin

Senga. Jestliže to je Taihan a on tu je, chtěli bychom s

ním mluvit.“

„Můžete se něčím prokázat?“

„Jistěže,“ Biggles mu podal doklady.

Muž je prohlédl a vrátil. „Já jsem Lin Seng,“ řekl.

„Vybrali jste si špatnou chvíli pro váš příjezd. Omlouvám

se za to nepřívětivé uvítání, ale musím být opatrný.“

„Chtěli jsme se s vámi spojit telefonicky z vaší

kanceláře v Kuala Lumpur a dohodnout si setkání,“

vysvětloval Biggles. „Hovořili jsme s panem Tongem, od

kterého jsme se dozvěděli, že telefon je mimo provoz a

že nemá žádnou jinou možnost jak se s vámi spojit.

Cestou sem jsme zjistili, proč je telefonní spojení

přerušeno. Někdo přestřihl dráty a mechanik, který byl

poslán, aby našel místo poruchy a opravil ji, byl

zavražděn.“

„Hm. Myslel jsem si to. Musíte mi o tom povědět.

Nevíte náhodou něco o letadle, které nad námi včera

přeletělo?“

„Byli jsme to my, pane. Doufal jsem, že najdu místo

pro přistání, ale když jsem viděl, že bych to bez rizilka

nedokázal, letěl jsem zpět do Kuala Lumpur a rozhodl se,

že pojedeme vozem. Byli bychom dorazili mnohem dříve

nebýt toho, že jsme chtěli oznámit nález těla, což jsme

považovali za svou povinnost.“

„Komu jste to oznámili?“

„Policii ve vesnici u hlavní silnice. Jméno neznám,

ale je tam čajovna U zlatých květů.“

59

„To je postačující vysvětlení,“ řekl pan Lin Seng.

„Ale nebudeme tady přece stát a povídat. Bude mi ctí,

když přijmete pohostinství v mém domě.“

„Kam mohu dát auto?“

„Můžete ho zatím nechat před domem. Bude tam v

bezpečí.“

„Tak jsme se sem přece jen dostali,“ poznamenal

tiše Algy. Přestože byl Biggles, vzhledem k tomu co mu

řekl v Londýně kapitán, připraven na něco neobyčejného,

nečekal, že Taihan bude takový, jak ho náhle spatřil. Byl

to spíše malý palác než dům.

Zaparkovali auto na doporučeném místě a

následovali svého hostitele po širokých schodech na

dlouhou verandu a dál do haly domu. Tam si okamžitě

uvědomili, že se nacházejí v domě bohatého, vzdělaného

muže skvělého vkusu. Aniž bychom zacházeli do detailů,

zmiňme se jen o bohatě řasených závěsech z čínského

hedvábí, lakovaném nábytku neobyčejné umělecké práce,

na kterém stálo bohatství vyřezávané slonoviny a jantaru.

Bylo se opravdu na co dívat, co obdivovat a Biggles

začínal chápat, proč tento princ mezi obchodníky odmítá

opustit tak nádherný dům.

Pan Lin Seng se zastavil u dveří vedoucích z haly.

„Nenechte se tím vším vyvést z míry,“ řekl klidně, a

rozmáchl se rukou okolo. „Jinak žiji velmi jednoduše,

západním způsobem, jak uvidíte. Chcete si zajít do svých

pokojů nebo si raději nejdříve dáte drink? Jsem

přesvědčen, že po vaší cestě by vám jedna sklenička

neuškodila. Času máme dost. Večeře se bude podávat až

za hodinu.“

„V tom případě bych si rád drink dal, děkuji,“

odpověděl Biggles.

60

Pan Lin Seng otevřel dveře a vešli.

61

DALŠÍ PROBLÉMY

6

O dvě hodiny později, osvěženi po koupeli a syti po

výborné večeři, seděli Biggles a Algy se svým hostitelem

na verandě domu. Před nimi stál stolek s kávou a dívali

se na džungli zalitou měsíčním světlem.

Biggles, s cigaretou mezi prsty, právě dovyprávěl do

všech podrobností jejich první pokus dostat se na Taihan.

Pan Lin Seng tiše naslouchal. „Je těžké pochopit,

proč ti lidé v lese považovali za nutné zavraždit toho

nešťastného telefonního mechanika.“

„Museli k tomu mít důvod,“ odpověděl Biggles.

„Myslím, že ho chtěli umlčet. Pravděpodobně někoho

viděl, snad muže, kteří dráty přestřihli. A jestliže je

poznal, jistě jim pohrozil, že je udá.“

„A to by také nepochybně udělal, kdyby k tomu měl

příležitost,“ řekl Lin Seng. „Tak to asi bylo.“ A

pokračoval. „Zmínil jste se rovněž o muži jménem

Sosbell, který žije v čajovně u hlavní silnice. Slyšel jsem

o něm a zdá se mi podivné, že už tam tak dlouho

přebývá.“

„Myslíte, že ho zajímají vaše perly?“

„To nemohu vědět.“

„Jak jste se o něm dozvěděl?“

„Mám-li nepřátele, mám také přátele, kteří mě

informují o všech neobvyklých událostech nebo lidech,

kteří se objeví v okolí,“ řekl Lin Seng a víc své sdělení

62

neupřesnil. „Podle toho co jste mi řekli, je tu důvod se

domnívat, že by mohl být spojkou s těmi lidmi v džungli.

Ale najít kohokoliv, kdo se v džungli ukrývá, je téměř

nemožné. Britská armáda se všemi vojáky, kterými zde

disponovala, se o tom přesvědčila před několika lety

během komunisty vedeného povstání. A situace se stále

zhoršuje. Přestřižení telefonních drátů, znemožnění

spojení s vnějším světem je zatím to nejhorší co se tu

doposud stalo. Soudím, že moji nepřátelé, kteří chtějí,

abych toto místo opustil, ztrácejí trpělivost.“

Ozval se Algy. „Jste si jist, že jdou po vašich

perlách?“

„Naprosto. Co jiného by to mohlo být? Jak jste si

mohli povšimnout, jsou v domě sice drahocenné věci, ale

takové předměty jsou i jinde. Moje perly jsou jedinečné.

Bylo by snadné je odnést a jejich peněžitá hodnota by

přesáhla zdaleka cenu tohoto domu a všeho, co se v něm

nachází.“

„Nebojíte se, že by se někdo mohl pokusit vniknout

do domu násilím?“ zeptal se Biggles.

„Takové pokusy tu už byly, ale skončily

neúspěchem. Podnikl jsem přirozeně všechna možná

opatření, abych zabránil jen se k domu přiblížit.

Vzpomeňte si co se stalo, když jste přejeli most.“

„Rozezněl se poplašný zvonek.“

„Ano. Elekrické zařízení. Vyrábím si svou vlastní

elektřinu.“

„Fungoval by alarm, i kdyby někdo přešel po mostě

pěšky?“

„Váha nerozhoduje. Zařízení pracuje na systému

paprsku. Jakmile je paprsek přerušen, zvonek začne

63

zvonit. Jediná nevýhoda toho je, že zvířata někdy způsobí

falešný poplach.“

„Je ten most nutný? Neměl jsem čas se podívat co je

pod ním.“

„Je naprosto nezbytný. Tam, kde končí cesta, je

úzké, ale hluboké koryto plné bahnité vody. Není umělé,

je to přírodní vodní tok.“

„Ale někdo, kdo by se sem chtěl dostat za každou

cenu, by mohl překonat tuto překážku aniž by použil

mostu,“ poznamenal Biggles.

„Přes vodu by se mohl dostat pouze s nasazením

života. Je tam jistá zábrana. V noci by si jí nevšiml, ale

ve dne ano. Musel by být blázen, kdyby ji chtěl překonat.

Když už o tom mluvíme, musím vás upozornit, abyste

něco takového nezkoušeli. Krokodýli by si mohli myslet,

že přišla chvíle krmení.“

Biggles byl opravdu překvapený. „Krokodýli?“

„Ano. Vždycky jich tu pár bylo tak jako v mnoha

malajských řekách. Když jsem začal mít potíže, napadlo

mě, že by neškodilo mít je tam jako další ochranu. Není

těžké je živit. Střílíme divoká prasata a jinou zvěř, která

pytlačí na mé zelinářské zahradě. Asi se to mezi

krokodýly rozneslo, jejich počet značně vzrostl.“

„To si budu pamatovat,“ prohlásil Biggles

přesvědčivě. „A nyní, dovolíte-li, rád bych přistoupil k

problému, kvůli kterémujsme sem přijeli. Především

bych si rád ujasnil jednu věc. Nemýlím-li se, chcete

opustit Taihan i s vašimi perlami, pokud by to bylo

možné zařídit?“

„Ano. Mohl bych se sem vrátit, až by byly perly v

bezpečí. Mám to tu rád a když by zde moje sbírka nebyla,

nic by mi nehrozilo.“

64

„Výborně. Pokusíme se vás odsud dostat.“

„Nemá smysl uvažovat o možnosti použít vozu.“

„Dostali jsme se sem bez problémů!“

„To bylo něco úplně jiného. Vy jste jeli sem. Nebylo

důvodu vás zastavovat. Kdybyste odtud odjížděl,

pochybuji, že byste se dostali daleko. Mám tu auta, ale

neodvážil bych se odjet.

Před nedávnem jeden z mých šoférů, velice schopný

a odvážný mladý Malajec se nabídl, že se pokusí dovézt

do Kuala Lumpur zprávu. Pár minut po tom co přejel

most jsme zaslechli střelbu. Od té doby jsme ho

nespatřili. Kdyby projel, vrátil by se. Takže víte co by

vás čekalo, kdyby jste se pokusili vrátit se do Kuala

Lumpur po cestě. Byl bych vás na to upozornil již dříve,

než jste vyjeli, ale neměl jsem možnost.“

„My se ale budeme muset vrátit po cestě,“ prohlásil

Algy. „Nemůžeme se tu jen tak usadit.“

„Obávám se, že to je problém, který budete muset

řešit,“ řekl Lin Seng. „Můžete tu samozřejmě zůstat jak

dlouho si budete přát.“

„Budeme se muset vrátit už jen proto, že jsme si s

sebou nic nevzali. Nic na převlečení, žádné holicí

náčiní…“ řekl poněkud naivně Algy.

„Z tohoto důvodu odjíždět nemusíte,“ přerušil je Lin

Seng. „Mohu vám poskytnout všechno, co budete

potřebovat.“

Biggles se opět ozval. „Můj šéf v Londýně mi o

vašich potížích řekl, ale musím přiznat, že jsem si

neuvědomil, že to tu je tak vážné. Vypadá to prostě tak,

že jste doslova obklíčen ve svém vlastním domě a co víc,

odříznut od vnějšího světa.“

65

„Ano, tak to je,“ souhlasil Lin Seng. „Měl jsem

odtud odjet ještě před tím, než se situace tak zhoršila. Ale

jak jsem to mohl předpokládat?“

„Ale jak dlouho takhle vydržíte?“ zeptal se Biggles.

„Co zásobování? Musíte živit sebe i zaměstnance. Třeba

vás chtějí vaši nepřátelé vyhladovět.“

„To by jim chvíli trvalo. Vzhledem k tomu, že jsme

tak daleko od Kuala Lumpur, tu vždycky mám dostatečné

zásoby potravin.“

„A jak jste na tom s vodou?“

„Ani to není problém. Máme vlastní studnu.“

„Nebojíte se, že by ti, kteří se chtějí zmocnit vašich

perel, mohli vzít dům útokem?“

„Jednou se o něco takového pokusili, ale brzy se

stáhli. Při jiné příležitosti jsme dostali vzkaz na šípu

vystřeleném z džungle.“

„Ale! Jaký to byl vzkaz?“

„Kdybych se rozhodl odejet s prázdnýma rukama,

zaručují mi bezpečný průchod. Vůbec jsem o tom

neuvažoval. Už proto, že jsem tomu nevěřil.“

„V jakém jazyce byl vzkaz napsán?“

„Anglicky.“

„Rád bych se na něj podíval.“

„Ukážu vám ho ráno. Teď, když jste se na vlastní oči

přesvědčili, jaké tu jsou opravdu podmínky, co budete

dělat?“

Biggles uhasil cigaretu. „Jedna věc je jistá. Nechci

tu zůstat příliš dlouho v nečinnosti a tím dát nepříteli

možnost, aby sám něco podnikl.“

„Co tedy zamýšlíte?“

„Především se porozhlédnu po okolí a zjistím, zda

by tu mohlo přistát letadlo. Jestliže tu přistávací plocha

66

není, budeme ji asi muset postavit. Máte představu, kolik

lidí vás asi obléhá?“

„Naprosto ne. Řekl bych, že jich není málo. Je tam

přinejmenším jeden běloch. Já sám jsem ho nikdy

neviděl, ale některé mé hlídky ano. Drží se zřejmě v

pozadí.“

„Možná, že ho spatříme, až si to tu prohlédneme,

což bychom chtěli udělat, dovolíte-li, zítra ráno.“

„Radil bych vám, abyste nechodili daleko od domu.“

„Jestliže najdeme místo k přistání nebo vhodnou

plochu k úpravě, pokusíme se dostat do Kuala Lumpur a

vrátíme se letadlem. Vadí vám létání?“

„Naprosto ne. Často jsem cestoval letadlem při

obchodních cestách.“

„Dobrá. Dopravíme vás a vaše perly do Kuala

Lumpur tak, abyste chytil jednu z pravidelných linek do

Londýna.“

„Jsem ochoten si najmout letadlo, bylo-li by to

výhodnější. Čím méně lidí bude vědět, že perly jsou

převáženy, tím lépe.“

„Kolik přibližně vaše sbírka váží?“

„Deset, dvanáct liber i s pouzdry. Ta jsou

pochopitelně mnohem těžší než perly.“

„Byl byste ochoten v případě nouze dát si perly do

kapes a nechat tu pouzdra?“

„Jistě. Pouzdra je možno nahradit, perly ne. Zatím

jsem spokojen, že jsou tam kde jsou.“

„A co vaši zaměstnanci? Můžete jim naprosto

věřit?“

„Domnívám se, že ano. Jsou to všechno pečlivě

vybraní lidé.“

„Kolik jich tu máte?“

67

„Asi dvacet.“

„Samé muže?“

„Ano. Někteří ze sloužících, kteří pracují venku,

jako třeba hlídači, nemají nikdy příležitost přijít do

domu; pokud pro ně ovšem nepošlu. Skoro všichni mají

za sebou vojenskou službu.“

„Jaké jsou národnosti?“

„Číňané nebo Malajci; s výjimkou jednoho Sikha a

dvou Indů, kteří mluví tamilsky a které jsem přijal do

svých služeb před několika lety, když jsem byl na

Ceyloně. Číňané pracují především v domě a Malajci

venku. Hlídka, která patroluje před domem, je Malajec.“

„Jak často se hlídky střídají?“ vyptával se Biggles.

„Každé čtyři hodiny. Na stráži jsou čtyři hodiny a

osm hodin mají volno.“

„A kde máte psy?“

„V ohradě za domem.“

„Bude potřeba, aby nás co nejdříve poznali,

kdybychom na ně narazili venku, mohli by nás považovat

za vetřelce. A teď myslím, že je čas jít spát. Rád bych

začal pracovat zítra časně ráno.“

„Nechtěli byste nejdřív vidět moje perly?“

Otázka Bigglese i Algyho poněkud překvapila.

„To záleží na vás, ale jistě by nás zajímaly,“ řekl

Biggles.

„Myslím, že byste měli vidět, kde a jak jsou

uloženy. Kdyby došlo k útoku na dům nebo kdyby se mi

něco stalo, jste zde jediní Evropané a jsem přesvědčen, že

byste učinili všechno, abyste ochránili můj majetek.“

Biggles a Algy následovali svého hostitele z terasy

do domu a pak dlouhou chodbou ke dveřím trezorového

68

typu. Pan Lin Seng odemkl dveře klíčem, který měl v

kapse a poznamenal: „Mám klíč vždycky u sebe.“

Za dveřmi bylo několik kamenných schodů

sestupujících mezi betonovými zdmi. Lin Seng rozsvítil

světlo.

Ještě několik kroků a chodba končila u trezoru

zabudovaného do stěny. „Nechal jsem ho přivézt až z

Anglie,“ poznamenal majitel, zatím co nastavoval

kombinaci zámku.

Těžké dveře se pomalu a bezhlučně otevřely. Na

řadách poliček ležela plochá pouzdra z velmi jemné kůže,

různých barev. Pan Lin Seng jedno pouzdro sundal,

uvolnil závěr a zdvihl víko.

Oba přátelé zírali bez dechu na nepopsatelnou krásu.

Biggles čekal něco neobyčejného, ale to co spatřil,

překonalo všechno jeho očekávání. Několik perel, které v

životě viděl, byly solitéry, nebo nanejvýš v páru. Zde

ležely v drážkách, hluboce zatlačeny do tmavomodrého

sametu, řady naprosto stejných perel, růžové barvy, zářící

pod silným světlem, které na ně od stropu dopadalo.

Biggles si uvědomil, že každá z nich představuje malé

jmění.

„Nejsou nádherné?“ pravil majitel tónem, který byl

doslova pohlazením. „Je to zvláštní, že pouhý měkkýš

ležící na mořském dně je schopen vytvořit něco tak

neuvěřitelně krásného.“

„Začínám chápat jejich kouzlo,“ odpověděl Biggles

tiše. „Ale nemohu nemyslet na to, že každá z nich možná

stála život stovky potápěčů.“

„Sami si tu práci vybrali, tak jako jiní se rozhodnou

vést nebezpečný život. I potápěči podlehnou čaromoci

toho co hledají. Nedělají to jen pro peníze. Otevřít škebli

69

a spatřit uvnitř jeden z těchto nádherných zářících

skvostů je vzrušující zkušenost,“ řekl pan Lin Seng. Dal

pouzdro na místo a vyndal další, malé. „Toto je můj

poklad pokladů“ pokračoval a pouzdro otevřel.

Na podložce z bílého hedvábí ležela jediná perla

velikosti velkého kamínku, světle modrá, průsvitná,

zářící jakoby osvícena vnitřním ohněm. „Měsíc Asie“

vydechl Lin Seng tónem téměř uctivým. „Na celém světě

není taková druhá. A kdyby ano, bude ještě třeba ji najít.“

Vrátil pouzdro do trezoru. „Pro dnešní večer to stačí.

Někdy jindy vám ukáži ostatní. Mne samotného nikdy

neunaví je prohlížet.“

Beze slova se vrátili do haly.

„Než půjdeme spát rád bych zjednal jasno v jedné

věci,“ řekl Biggles. „Až ráno půjdeme ven, nehrozí

nebezpečí, že by na nás některý z vašich strážců střílel?“

„Ne, žádné takové nebezpečí nehrozí. Jste jediní

Evropané na Taihanu. Vědí, že jste tady. Uvidíte-li

některého z mých zaměstnanců, nevšímejte si ho. Ale

nevzdalujte se příliš od domu.“

„Pustíme se do toho, kvůli čemu jsme přišli,“

odpověděl Biggles. „Děkujeme vám za vaši velkou

důvěru. To nám usnadní naši práci. Je možné, že se zítra

situace změní.“

„Jak myslíte?“

„Jako následek vraždy telefonního technika.

Policejní seržant, kterého jsem na to místo dovezl, o tom

uvědomí policejní centrálu. Požádal jsem ho o to a on to

slíbil. Také telefonní společnost bude uvědoměna.

Můžeme předpokládat, že vyšlou jiného technika opravit

vedení. Bude jistě znovu přestřiženo, ale než k tomu

dojde pan Tong se bude snad moci dovolat. Pakliže ano,

70

budete mít možnost vysvětlit mu, jaká je tu situace. Mohl

byste mu také říci, že jsme dorazili v pořádku.“

„Ano, chápu. Zůstanu nablízku telefonu pro případ,

že by se spojení uskutečnilo.“

„Myslím, pane, že to je vše, a tak nám nezbývá než

vám popřát dobrou noc,“ uzavřel Biggles.

„Dobrou

noc.

Budete-li

cokoliv

potřebovat,

zazvoňte. Noční služba vám bude k dispozici.“

„Opravdu to na mne zapůsobilo,“ řekl Algy

Bigglesovi, když šli do patra. „Musím říci, že ty perly

jsou neobyčejné.“

„To ano, ale stojí za to riskovat pro ně život? Vždyť

to je to, co náš čínský přítel dělá,“ opáčil Biggles.

„Na jeho místě bych cítil stejně. Špinavý zloděj by

je dostal jen přes mou mrtvolu,“ prohlásil Algy výhružně.

71

GOLFOVÉ HŘIŠTĚ

7

Následující den časně ráno sešli Biggles a Algy dolů

do haly. Uplynulá noc byla klidná, nepřihodilo se nic co

by je vyrušilo.

Zastihli služebnictvo v pilné práci, věnovali se cele

domácím povinnostem, ale pan Lin Seng se ještě

neobjevil. Sluha jim sdělil, že může ještě chvíli trvat než

sejde dolů. Pojedli tedy lehkou snídani sami a vydali se

na obhlídku nejbližšího okolí, které měli možnost vidět

poprvé za denního světla.

Postáli na dlouhé verandě plné nádob s orchidejemi

a jinými exotickými květinami. Za ozdobným zábradlím,

tam kde by člověk čekal krásnou zahradu, byl volný

prostor zarostlý býlím.

Všude bylo ticho a klid. Jejich auto bylo uklizeno.

Biggles a Algy pozorovali prostor a v duchu počítali jeho

rozlohu. Když potom probrali možnosti, které se

nabízely, byli oba stejného názoru: nebylo nemožné

přistát s lehkým letadlem, ale bylo by to velice riskantní.

Na všech stranách předpokládané přistávací plochy se

tyčily vysoké stromy a délka dráhy po tom, co by se kola

podvozku dotkla země, byla příliš krátká. Snad jen s

trochou nepříliš silného větru ve správném směru, by

bylo možné přistát prudkým sklouznutím. Ale jak

poznamenal Biggles, o takové přistání by se člověk

72

pokusil jen v nejkrajnější nouzi, nikdy z vlastního

rozhodnutí.

Sešli dolů po širokém schodišti. Tam se před nimi

objevil mladý Malajec s puškou přes rameno a řekl, že

jim má ukázat, kam byl uložen jejich vůz. Když šli okolo

domu dozadu, Biggles se ho zeptal, proč nosí pušku. Už

ji někdy použil?

Mladík prohlásil, že by ji použil, kdyby se někdo

blížil k se k domu a na vyzvání by se nezastavil.

„Je to opravdu podivná věc,“ poznamenal Algy tiše,

když šli dál za svým průvodcem. „Co se tu děje?

Nerozumím tomu. Je Lin Seng ve válečném stavu s těmi

lidmi v džungli nebo není? Vůbec se tu nestřílí. Když

jsme stáli na verandě a ostatně i teď mohl kdokoliv z

džungle na nás vystřelit.“

„Co by tím získal?“ opáčil Biggles. „Zastřelit

jednoho z nás by jim nijak nepomohlo dostat se blíž k

perlám. Řekl bych, že teď mají jakýsi klid zbraní. Jsou na

mrtvém bodě. Obě strany vyčkávají. Ti lidé v džungli

možná doufají, že se Lin Seng pokusí odjet a vezme perly

s sebou. Bylo by snadné ho přepadnout mezi Taihanem a

hlavní silnicí. Jistě si uvědomují, že nemohou vzít dům

útokem aniž by měli mrtvé. A i kdyby se jim to podařilo,

nemohou si být jisti, že by perly našli. Sotva by mohli

předpokládat, že Lin Seng nechá ležet perly na tácu v

hale.“

Když došli za zadní část domu, viděli, že k domu

byla přistavena obdélníková budova. V přízemí byly

garáže a skladiště. V jedné z garáží bylo jejich auto. V

prvním patře byli zřejmě ubytováni zaměstnanci a

strážci.

73

Za budovou byl otevřený prostor, podobný jako

vpředu. S jedním rozdílem. V jednom místě byla bariéra

stromů přerušena otvorem. Na první pohled však bylo

jasné, že je příliš úzký na to, aby jím prošlo letadlo.

„Myslíš, že by se dal otvor rozšířit?“ řekl Algy, když

se zastavil.

„Pochybuji. Bylo by to moc práce pro mnoho mužů

a trvala by dlouho. To můžeme klidně vyloučit.“ Biggles

se obrátil k Malajci, který stál posud vedle nich a ukázal

na místo, kde byla řada stromů přerušena: „Vede tamtudy

pěšina?“

„Ano, pane.“

„Kam vede?“

„Na golfové hřiště.“

„Aha. Jistě. A hraje se tam někdy?“

„Už ne.“

„A proč?“

„Je to velmi nebezpečné. Zlí mužové s puškami.“

„Jak to víš?“

„Myslím si to.“

„Jenom si to myslíš. Viděl jsi ty muže?“

„Ne. Vůbec tam nechodím.“

„Jak je to dlouho co tam někdo byl?“

„Hodně dlouho.“

Biggles se otočil k Algymu. „Zdá se, že nikdo nemá

důvod tam chodit. Tak jak se věci mají, Lin Seng asi

netouží prohánět po hřišti bílý míček. Ovšem podívat se

tam můžeme, přestože si myslím, že ho najdeme celé

zarostlé. Nicméně to může být naše jediná naděje, jak

dostat letadlo na zem.“

„Lin Seng nám řekl, abychom se nevzdalovali od

domu,“ upozornil Algy.

74

„Já vím. Ale tak bychom se nikam nedostali. Nevím

proč by to mělo být nebezpečnější než kdekoliv jinde na

dostřel pušky. Kdyby nepřítel chtěl zlikvidovat posádku,

stačilo by, aby rozmístil v lese odstřelovače a ti by

okamžitě zastřelili každého, kdo by se objevil. Kdyby to

byl jejich záměr, pak tak, jak tu stojíme, jsme báječný

cíl.“

„Jak myslíš, ale ten chlapec ví o čem mluví,“ namítl

Algy. „Je tu déle než my.“

Biggles pokrčil rameny. „Pojď se podívat na to tak

zvané golfové hřiště, jinak nám nezbývá než se vrátit.“

Malajec byl překvapený. „Vy tam jdete?“

„Ano.“

Mladíkův výraz nevyjadřoval právě nadšení. Ale pak

sundal pušku z ramene, ujistil se, že má v zásobníku

náboje a natáhl spoušť. Dal tak jasně najevo, že je

připraven je doprovázet.

„Nemusíš jít s námi,“ řekl mu Biggles. Měl pocit, že

není poctivé vystavovat hocha možnému nebezpečí.

„Mám rozkaz zůstat s vámi,“ řekl domorodec.

„Půjdu.“

„Dobrá,“ souhlasil Biggles. „Jestliže jsi takový

rozkaz dostal, pak bude lepší, když uposlechneš.“

Došli k průchodu mezi stromy a uviděli cestu nebo

spíše vyklučenou stezku, ne příliš širokou. Džungle se už

do ní zakousla, a tak museli jít jeden za druhým, zdvihat

a odstrkovat stranou větve a sklánět se pod převislými

listy obrovských kapradím. Algy si pomyslel, že by

mohli být zastřeleni dřív, než by se vůbec zmohli na

jakýkoliv odpor. Biggles riskuje, řekl si v duchu, ale

chápal, že to je nevyhnutelné, jestliže chtějí něco opravdu

užitečného zjistit.

75

Přešli úzkou dřevěnou lávku, vždy jeden a ne beze

strachu. Lávka byla shnilá a prolezlá houbou a rozhodně

nevypadala bezpečně. Dole tekl potok, možná tentýž,

který překročili při svém příjezdu. Algy se zadíval dolů,

ale žádného krokodýla neviděl.

Cesta se brzy rozšířila a před sebou spatřili to, co

bývalo golfovým hřištěm. Zastavili se, aby si ho

prohlédli a první Algyho problém byl, že už dál jít

nemusí. Viděl před sebou velký nezalesněný prostor,

dlouhý a poměrně úzký. Pokud se týkalo rozměrů, to

bylo celkem v pořádku a mohlo na něm přistát lehké

letadlo řízené zkušeným pilotem. Byl ale z valné části tak

zarostlý plevelem, rákosím a nízkými křovinami, že

rozhodně nemohl za přistávací dráhu sloužit. Plocha

hřiště se táhla rovně asi půl míle a pak se stočila zpět k

polorozpadlému altánu téměř pohlcenému psím vínem.

„Stálo by to hodně peněz za míčky, kdyby sis tu

chtěl zahrát golf,“ poznamenal Algy, jakoby celou

záležitost bral na lehkou váhu.

Šli pomalu dál, studovali terén plný skrytých

překážek a celkem bez zvláštního důvodu směřovali k

altánu. Nikde nenalezli známky života, jen občas jim nad

hlavami přelétl vyplašený pták. Kráčeli volně a zdálo se,

že je opustila jejich počáteční obezřetnost. Jen Malajec

zůstával ve střehu, neustále se rozhlížel s puškou

připravenou k výstřelu.

„Pořád jsi ještě přesvědčen, že tu jsou zlí muži?“

zeptal se jakoby mimoděk Biggles.

„Ano, pane,“ zněla překvapující odpověď.

„Proč si to myslíš?“

„Žádná zvířata. Zvířata sem přicházela se pást. Teď

ne.“

76

„Na tom něco je,“ připustil Algy.

„Kdyby nás chtěl někdo zabít, měl už k tomu

dostatek příležitosti,“ poznamenal Biggles. A pokračoval:

„Vypadá to, že by se tu dalo něco podniknout. Není to

špatné místo. Všechen tenhle plevel“ – ukázal na

vegetaci mávnutím ruky – „je docela poddajný. Skupina

mužů by měla být schopna vyčistit pruh dost široký pro

přistání. Jeden by stačil, ovšem muselo by být bezvětří.“

„To by chvíli trvalo.“

„Záleželo by na množství mužů přidělených na

práci. Zatím je to jediné řešení, jestliže chceme

uskutečnit plán s letadlem.“

Pokračovali v chůzi a zvolna se blížili ke

zchátralému altánu.

„Myslíš, že tam něco najdeš?“ zeptal se Algy.

„Ne – snad jen pár pavouků a nepříjemnou

stonožku.“ Když došli ke dveřím, Biggles se zastavil.

„Nevím, ale zdá se mi, že tu nedávno někdo byl. Všechno

je zarostlé mimo dveří. Všimni si, je vidět, kde bylo

divoké víno přeřezáno. Sáhl na kliku.

Malajec bleskově přiskočil. „Ne, to ne,“ zašeptal.

„Proč ne?“

„Zlý muž blízko.“

„Jak to víš?“

„Cítím tabák.“

„Já také,“ potvrdil Algy a nasál vzduch. „Někdo tu

byl a kouřil doutník.“

„No a co?“ zamručel Biggles. Vytáhl revolver, stiskl

kliku a prudce otevřel dveře. Na prahu zůstal překvapeně

stát.

77

„Jen pojďte dál,“ ozvalo se zevnitř. Hlas měl

příjemný zámořský přízvuk. „Viděl jsem vás přicházet.

Zbraň potřebovat nebudete, můžete ji odložit.“

78

PŘEKVAPIVÉ SETKÁNÍ

8

Vnitřek altánu byl zchátralý, pokrytý prachem a

pavučinami. Na první pohled bylo patrné, že nebyl

dlouho užíván. Jediným nábytkem byl dlouhý stůl

přistrčený ke stěně a dvě obyčejné bambusové židle.

V jedné z nich, nonšalantně zhoupnutý dozadu, seděl

muž. Běloch, drobný a štíhlý, elegantně oblečený v

západním stylu. Na horním rtu měl pečlivě zastřižený

knírek. Tropickou helmu měl posunutou do týla. Úzký

proužek modrého kouře stoupal z malého doutníku, který

držel mezi prsty. O stěnu byla na dosah ruky opřena

puška.

Nepohnul se, ale na tváři se mu objevil lehký úsměv,

který mohl vyjadřovat důvěru nebo také pobavení nad

překvapením, které se zračilo ve tvářích příchozích a

které se žádný z nich nesnažil zakrýt.

Biggles se díval na muže s naprostou nevolí. „Kdo

jste?“ zeptal se ostře.

„To je přesně to, na co jsem se chtěl zeptat já vás,“

zněla odpověď.

„Doufám, že si uvědomujete, že toto je soukromé

vlastnictví,“ opáčil Biggles podrážděně.

Odpovědi předcházelo povýšené mávnutí ruky s

doutníkem. „Ale jděte, vážený, proč na mne takhle

útočíte?“

„Kdo jste?“ zeptal se znovu Biggles.

79

„Je to důležité?“

„Velice důležité. Co tu pohledáváte?“

„Totéž co vy. Seznamuji se s prostředím.“

„To je víc než nepravděpodobné,“ řekl Biggles

chladně. „Uděláte líp. když se vrátíte odkud jste přišel.

Riskujete zastřelení. Hlídky mají příkaz zastřelit

každého, kdo vkročí na pozemky.“

„Poslyšte, nejsem na tom zas tak špatně,“ zněla

výsměšná odpověď. „Mám také pušku.“

„Radím vám, abyste ji nepoužil. Na něco jsem se vás

ptal. Co tu pohledáváte?“

„Vy jste Brit? Mluvíte tak.“

„Jsem.“

„Dobrá. Řekněte tomu negrovi, který s vámi přišel,

aby se někam odklidil a my si mohli v klidu sami

pohovořit. Jasný?“

„Chci vám říci jen jedno – vypadněte odtud.“

Muž v křesle zatáhl z doutníku, vyfoukl oblak kouře

a řekl: „Ale jděte. Takhle přece nehovoří jeden bílý muž

s druhým v téhle páchnoucí džungli.“

„Já se s vámi bavit nehodlám, vážený pane!“

Muž v křesle nasadil výraz lítosti.

„Jak je vám libo, bratře. Ale proč si nesednete,

abychom si rozumně promluvili?“

„Tak naposledy. Co tu chcete?“

Muž se zašklebil. „Dobrá otázka. Hádejte, můžete

jednou.“

„Hm. Stále to nechápete. Nemáte nejmenší šanci.

Jediné co tu můžete získat, je dobře mířená kulka.“

„Takže to chcete všechno sám pro sebe. Tomu říkám

chamtivost.“

„Nechci nic,“ opáčil Biggles ostře.

80

„Rozumím. Urazil jste celou tu cestu jen proto,

abyste učinil přátelskou návštěvu. Jak to, že vás pustili do

domu? Vím o tom všechno. Viděli jsme vás přijíždět.“

Biggles se díval upřeně na muže a ve tváři se mu

nehnul ani sval. „Teď mě poslouchejte a poslouchejte

dobře. Jsem netrpělivý člověk a nerad se opakuji.

Nemám co bych vám řekl, ale dám vám jednu dobrou

radu. Vstaňte a zmizte dokud to ještě jde!“

„Řekněte to ještě jednou.“

„Slyšel jste mě.“

Muž sáhl po pušce.

„Tu tady můžete nechat,“ křikl Biggles. Muž

zaváhal.

Biggles se pootočil k Malajci, který po celou dobu

rozhovoru stál s bezvýraznou tváří. „Zavolej stráže,“

poručil stručně. Malajec vyběhl.

Muž protestoval, ale vstal. „Dobrá, brácho, když

jinak nedáš. Budeš toho litovat.“ Sáhl po pušce.

Biggles zdvihl zbraň. „Říkal jsem vám, abyste na ni

nesahal.“ Bigglesův hlas byl ostrý jako břitva.

„V džungli jsou dravá zvířata.“

„To vím.“

Muž chvíli váhal. Pustil doutník a vztekle ho rozdrtil

botou na podlaze. Šel ke dveřím. Když k nim došel, řekl

přes rameno. „Vás by milión dolarů nezajímal?“

Bigglesova odpověď byla stručná. „Ne.“

„Nikdy si pak nestěžujte, že jsem vám nedal šanci.“

Muž vyšel ven.

Biggles ho pomalu následoval. „Podíváme se,

kterým směrem se vydá,“ řekl Algymu.

Z altánu se dívali za mužem, dokud nezmizel za

bambusovými keři.

81

Biggles řekl zamyšleně: „Když se sem někdo může

dostat tak snadno, pak bezpečnostní opatření Lin Senga

nejsou zdaleka tak dobrá, jak si myslí. Pojďme se

podívat, kudy se ten muž dostal na golfové hřiště. Měl

jsem dojem, že kolem dokola teče krokodýlí potok, ale

zřejmě tomu tak není.“

Vyrazili směrem, kterým se vydal vetřelec.

Zpomalili, když k nim odkudsi z džungle před nimi

dolehly hlasy. Zdálo se, že slábnou, jakoby hovořící

ustupovali. Pak bylo ticho.

„Věděl jsem, že není sám,“ řekl Biggles tiše. „Vždyť

nám to i řekl.“

„Nevzpomínám si.“

„Když prohlásil my jsme vás viděli přicházet. A

rozhodně bych nepředpokládal, že takový chlapík se

vypraví do džungle sám.“

„Půjdeme za nimi, abychom zjistili kolik jich je?“

„Ne. To by nemělo smysl. Ostatně není třeba

spěchat. Dříve nebo později se to stejně dozvíme.

Sledovat je do džungle by znamenalo koledovat si o

kulku. Ten muž je zabiják.

Ale rád bych zjistil, jak se sem dostal. Zřejmé mohl

bez potíží přijít i odejít. Dnes nebyl v altánu poprvé. Na

podlaze leželo dobře pět špačků od doutníků.“

„Co si o něm myslíš, mimo to, že to je na první

pohled nebezpečný gangster?“

„Je to jeden z těch banditů co jdou po perlách. Z

jakého jiného důvodu by se sem takový chlápek

vypravil? Je to přesně ten typ. Všiml sis, že má

americkou angličtinu? Také Sosbell, kterého jsme viděli

v čajovně, je prý Američan. Mohou to být partneři nebo

členové stejného gangu.“

82

„Také mě to napadlo.“

Další rozhovor byl přerušen hlukem přicházejícím

od altánu. Vydali se zpět a zastihli Malajce, který se

vrátil s několika čínskými strážci.

„Kam on zmizel?“ zeptal se Malajec.

Biggles ukázal směrem do džungle. „Vy ho

nezadržel?“

„Ne. Přiměl jsem ho, aby tu nechal pušku. Jak se

sem dostal?“

„Nevím.“

„Neprotéká krokodýlí potok okolo této strany

golfového hřiště?“

„Ano.“

„Tak se tam podíváme. Pošli ty muže zpět.

Nebudeme je potřebovat.“

Pomalu došli ke krokodýlímu potoku a tam před

sebou uviděli odpověď na svou otázku. Asi dvacet stop

pod nimi ležel přes potok spadlý strom, který tvořil

přirozenou lávku. Pod ním, na bahnitém břehu, ve změti

husté vegetace leželo několik malých, mladých

krokodýlů.

„Nevypadají moc nebezpečně,“ usoudil Algy.

„Jejich maminy a tatíkové nejsou asi daleko,“ řekl

Biggles. Pečlivě si prohlédl protější stranu a přešel po

stromě na druhý břeh. Dlouho se tam nezdržel.

Když se vrátil, řekl Algymu: „Nemuseli strom

porážet. Vítr ho vyrval i s kořeny. Do džungle vede slabě

vyšlapaná cestička. Může to být kančí stezka. Tady ten

kout už jistě nikdo dlouho neprohlížel. A pokud si pan

Lin Seng myslí, že tahle stoka zabrání někomu ve vstupu

na jeho pozemky, tak se hluboce mýlí.“

83

„Závěr je celkem jasný,“ prohlásil Algy. „Není tu

nic, co by mohlo komukoliv zabránit dostat se do domu

nebo alespoň na otevřený prostor před ním.“

„Obávám se, že situace je opravdu taková. Vrátíme

se a budeme pokračovat tam, kde jsme přestali, když

jsme se zastavili u altánu.“

Doprovázeni stále Malajcem strávili další hodinu

prohlížením zanedbaného golfového hřiště. Došli až na

druhý konec, aniž by spatřili cokoliv nebezpečnějšího

než opice a rodinku divokých prasat, která se před nimi

dala na útěk. Zastavila je až džungle s hustým

subtropickým podrostem, který se zdál neprostupný.

Biggles šel podél jeho kraje a pozorně ho prohlížel.

„Hledáš něco?“

„Ano. Předpokládal bych, že tu bude stezka nebo

cesta vedoucí na východní stranu. Tak jak si to pamatuji

z mapy, není to odtud k moři – k Jižnímu Čínskému moři

– víc jak deset mil. Pobřeží je tam písčité a mohla by tam

být dosti široká pláž, aby na ní mohlo přistát letadlo. Ale

nezdá se, že by bylo možné se dostat do téhle neporušené

džungle, takže na to můžeme docela dobře zapomenout.

Co si myslíš o našich možnostech na golfovém hřišti?“

„Neřekl bych, že by byly špatné,“ odtušil Algy

rozvážně a rozhlížel se kolem. „Nejsou tu velké

překážky, myslím tím vzrostlé stromy. Je tu hlavně křoví

a chrastí. Jak dlouho by trvalo udělat z toho relativně

slušnou přistávací plochu, pokud by se k tomu Lin Seng

rozhodl, by záleželo na tom, kolik schopných mužů je

schopen na tu práci vyřadit.“

„Než začneme mluvit o přistání, musíme vyřešit

jistý malý problém, totiž jak se dostat zpět. Po tom co se

84

stalo dnes dopoledne mám pocit, že to nebude tak

snadné, jak by se mohlo zdát.“

„Musíme se o to pokusit. A pokud se mne týká čím

dříve tím lépe. Nic víc už tu nemůžeme dělat, a tak není

důvod proč se tu ještě zdržovat. Zatím může být

vyčištěna přistávací plocha.“

Biggles si zapálil cigaretu a zavrtěl hlavou. „To se

mi nezdá příliš rozumné. Rád bych věděl, že byla práce

řádně odvedena a to dřív, než posadím kola podvozku na

zem. Víš přece, jak vypadá práce domorodců. I když mají

sebelepší úmysly, pokud nad sebou nemají dohled,

udělají jen to co oni považují za dostačující. Stačilo by,

kdyby nechali uprostřed přistávací dráhy trčet starý pařez

a náš trakař by byl nadobro zničen. A pak je tu ještě jiná

věc, která mi dělá starosti. Až ti zločinci v džungli uvidí,

na čem se tu pracuje, budou se nejspíš snažit nám naše

plány překazit. Vyčistit hřiště, když by někdo skrytý v

džungli střílel na dělníky, je nemyslitelné. Ale musím tu

mít bezpečnou přistávací plochu. Vrátíme se a

promluvíme o tom s Lin Sengem. Možná, že bude mít

nějaký dobrý nápad.“

Pána domu potkali na půl cestě. Čekal na ně na

druhém konci golfového hřiště, kde mezi stromy vedla

cestička na otevřené prostranství. Seděl ve stínu

usychajícího starého stromu. Vstal, aby je pozdravil.

„Copak se přihodilo?“ zeptal se. „Slyšel jsem, že jste se

dostali do nějakých potíží.“

„Měli jsme jen malou výměnu názorů s mužem,

který se chtěl usadit v altánu,“ odpověděl Biggles.

„Co to bylo za člověka?“

„Nepředstavil se nám, ale hovořil anglicky s

americkým přízvukem.“

85

„Co tam dělal?“

„Chtěl se mnou mluvit – alespoň tak nám to řekl.

Věděl, že žijeme pod vaší střechou, a protože on sám je

padouch a zloděj, předpokládal, že i my jdeme po

perlách. Myslím, že počítal, že bychom s ním mohli

spolupracovat,“ usmál se Biggles.

„Co jste s ním udělali?“

„Jen to, co jsem mohl udělat vzhledem k tomu, že

nesáhl k násilí. Vyhnal jsem ho z vašich pozemků.“

„Zřejmě netuší kdo jste.“

„Ne. Řekl bych, že je zmaten.“

„Jak se dostal na golfové hřiště?“

„Přešel přes potok po spadlém stromu. Myslím, že je

s tím třeba něco udělat a zjistit, zda nejsou další podobná

místa, kde se dá přejít.“

Lin Seng pokrčil rameny. „Bude obtížné je najít.“

„Toho si jsem vědom,“ opáčil Biggles. „Nicméně si

myslím, že je nesprávné, aby ti lidé mohli přicházet a

odcházet jak se jim zlíbí. Učinil bych tomu přítrž.

Nemáte alespoň ponětí kolik jich je?“

„Nemám,“ přiznal Lin Seng. „Jen se domnívám, že

existují nejméně dvě oddělené skupiny, které nás z

džungle pozorují a čekají, až odtud odejdu s perlami.

Možná, že doufají, že mě unaví a vyčerpají mou

trpělivost.“

„Myslíte, že by vás přepadli a okradli cestou?“

„Tím jsem si jist. Z jakého jiného důvodu by tu

pokračovali v obléhání. Nedomnívejte se, že mě tento

stav věcí uspokojuje. Ale co mohu dělat? Do té doby, než

bylo přerušeno telefonní vedení, jsem byl ve spojení s

mou kanceláří v Kuala Lumpur. Teď nevím co se děje. A

hrozí nám ještě další nebezpečí.“

86

„Co tím myslíte?“

„Vylodění indonéských vojáků na pobřeží. Tady

nejsme daleko od moře a taková skupina vyzbrojená

moderními zbraněmi by mohla věci silně zkomplikovat.

Zejména když by věděli, co mám zde v domě.“

„Chtěl jsem se vás na něco zeptat,“ řekl Biggles.

„Vede odtud cesta k pobřeží?“

„Myslím, že ne. Ale to by skupinu indonéských

komandos rozhodnutých se sem dostat neodradilo. Jsou

to zvlášť vybraní muži, kteří se v džungli cítí jako doma.

K několika vyloděním už došlo.“

„Ale k žádnému blízko odtud?“

„Ne, pokud vím. Bez telefonu se to nemohu

dozvědět. Jsem prostě úplně bez spojení.“

„Ale pracuje pro vás pár spolehlivých mužů jako

například malajský chlapec, který nás dnes dopoledne

doprovázel.“

„Myslíte Ayarta. Ano, ten je velice schopný,“

přitakal Lin Seng.

„Nemohl by se tedy někdo vydat na průzkum do

džungle a pokusit se zjistit, kde ti bandité mají tábor a

kolik jich je? Já dávám přednost, když je to možné,

převzít iniciativu a neponechat ji nepříteli.“

„Nebylo by mi příjemné požádat některého ze svých

mužů, aby se vydal na tak nebezpečnou misi. Nicméně s

nimi promluvím a zjistím, jaký mají na tu věc názor. Ale

rád bych věděl, jak dopadl váš průzkum golfového

hřiště.“

„V tom stavu, v jakém je teď, je samozřejmě pro

přistání letadla nepoužitelné. Ovšem kdyby se do úpravy

terénu pustila skupina schopných mužů pod mým

dohledem, netrvalo by dlouho a zjistili bychom, zda to je

87

možné. Stejně je třeba něco podniknout. Nemá smysl,

abychom se vrátili pro letadlo, když nebudeme mít kde

přistát.“

„Řekl bych,“ uvažoval Lin Seng, „že váš hlavní

problém je vrátit se tam, kde jste nechali letadlo. Budete

muset jet po cestě?“

„Jiná možnost tu není. Džunglí se rozhodně nechci

na hlavní silnici pouštět.“

„Pochybuji, že se vám to podaří.“ Lin Seng se

podíval na hodinky. „Je čas na oběd,“ řekl a vstal.

„Promluvíme si o tom později.“

88

ZNEPOKOJUJÍCÍ ZPRÁVY

9

Během oběda a po něm probírali situaci ze všech

úhlů. Zabralo by příliš mnoho času říci všechna pro a

proti. Konečné rozhodnutí bylo toto: Lin Seng si připraví

perly k převozu a bude čekat na letadlo, pokud se podaří

dopravit nějaké do Taihanu. Odletí pak do Kuala Lumpur

a odtamtud prvním možným letem pravidelné linky do

Londýna. Kdyby to bylo nutné, najme si speciální

letadlo.

Problémem samozřejmě bylo, jak dostat Austera do

Taihanu. Bylo třeba překonat dvě překážky. Nejprve

museli Biggles a Algy podstoupit nebezpečnou cestu do

Kuala Lumpur. Dalším úkolem byla úprava přistávací

dráhy na golfovém hřišti. Lin Seng řekl, že tou prací

pověří několik mužů pod dohledem Bigglese a Algyho.

Jakmile bude práce dokončena, vydají se autem do Kuala

Lumpur pro letadlo. Uvědomovali si, že se to snadněji

řekne než provede, ale nebylo jiného řešení.

Biggles se netajil tím, že by byl klidnější, kdyby

věděl, kolik mužů je ukryto v džungli a netvoří-li více

skupin. Lin Seng se vzdálil a po chvíli se vrátil s tím, že

mladý Malajec, Ayart, se vydá do džungle a pokusí se

něco zjistit.

„Půjdu s ním,“ řekl Biggles.

Lin Seng pochyboval: „Je to nutné?“

89

„Snad ne nutné, ale bude to rozhodně lepší,“ opáčil

Biggles. „Je vždy lepší mít na nebezpečném průzkumu

dva muže. Nejen, že by jeden z nich mohl mít nehodu,

ale mohou se vzájemně morálně podporovat. A pak nerad

od kohokoliv žádám, aby podnikl něco co by sám

nechtěl. Abychom neztráceli čas, můžeme se vypravit do

džungle a Algy zatím vyměří přistávací dráhu. Umí to

stejně jako já.“

„Co když na vás zaútočí?“

„Jestliže by k tomu došlo, budeme se bránit.“

„Výborně. Jsem ve vašich rukách,“ řekl Lin Seng.

„Mimochodem,“ pokračoval Biggles. „Nezkusil jste

zda telefon už funguje? Je tu možnost, i když ne velká, že

vedení opravili.“

„Zkoušel jsem to dnes ráno, ale linka byla stále

hluchá.“

„Měl byste to pořád zkoušet.“

„Jestliže vedení opravili, bude jistě co nejdřív opět

přerušeno.“

„To předpokládám. Ale jestliže se ti bandité v

džungli nedozvědí, že bylo spojení obnoveno, může

chvíli trvat, než na to přijdou. A v té pauze byste mohl

promluvit s panem Tongem. Teď už jistě ví o vraždě

mechanika. Jestliže telefonní společnost vyslala dalšího

opraváře, pan Tong by o tom měl vědět a pokusit se s

vámi spojit. Věděl, že jsme se sem vypravili, ale nemůže

si ověřit, zda jsme dorazili. Může předpokládat, že jsme

cestou padli do léčky.“

„Pan Tong je velice schopný,“ prohlásil Lin Seng.

„Mám k němu naprostou důvěru. Kdyby to bylo jen

trochu možné, poslal by mi zprávu.“

90

Biggles souhlasil a uhasil cigaretu. „Mezitím se ale

můžeme do něčeho pustit.“

„Dnes?“

„Proč ne? Do soumraku zbývají ještě čtyři hodiny.

Mohli bychom začít vytyčovat dráhu.“

„Kolik mužů budete potřebovat?“

„Prozatím by stačili dva. Jeden z nich může osekávat

bambusové větve. Budeme je používat jako kolíky.

Druhý, třeba Ayart, může stát na stráži a hlídat, jestli

někdo nevstoupil na pozemek a nepozoruje nás.“

„Dobrá. Postarám se o to,“ řekl Lin Seng a odešel.

Biggles a Algy vyšli k přednímu vchodu a čekali na

muže, kteří jim měli pomáhat. Ti se za chvíli objevili.

Ayart s puškou a druhý Malajec, mnohem starší, nesl

kris, malajský nůž, který je možno používat jako zbraň

nebo k prosekávání cesty džunglí. Měl také lehký sochor

zřejmě k hloubení děr na kůly, které měly vyznačovat

budoucí přistávací dráhu.

„Pochybuješ o tom?“

„Dost.“

„Co by nás mohlo zastavit?“

„Ti hoši v džungli. Je možné, že nás nevidí, ale

určitě nás slyší a mohou se přijít podívat, co se tu děje.

Jakmile by si uvědomili co děláme, že tu připravujeme

přistávací plochu, což by jim rozhodně nevyhovovalo,

mohli by se stát obtížnými. Pro ně by nebyl problém

sejmout nás jednoho po druhém, protože my budeme na

otevřeném prostranství a oni skryti v džungli. Zabili

telefonního opraváře a tím dali jasně najevo, že se

nezastaví před ničím, ani před vraždou.“

„Vím kam míříš,“ řekl zamyšleně Algy. „Kdyby

začali střílet, nemůžeme počítat, že se Lin Sengovi

91

chlapci vystaví jako živé cíle. Proč by měli ostatně

riskovat život pro něco co se jich netýká. Nevím co je tu

drží.“

„Řekl bych, že věrnost jejich pánovi. Škoda, že

porost na golfovém hřišti je tak zelený a svěží, jinak

bychom ho mohli vypálit. Nemá cenu to zkoušet, byla by

to ztráta času. Musí se vysekat.“

92

93

Malajci zůstávali trochu za nimi. Ten s krisem už

zřejmě věděl co bude mít za úkol a začal uřezávat

bambus a osekávat na délku šesti stop.

„Řeknu ti, jak to uděláme,“ prohlásil Biggles, když

dorazili na golfové hřiště. „Víš jaké rozměry jsme

považovali za nejlepší. Pár kolíků na každém konci by

mělo vymezit prostor, který má být vyklučen. Rozpětí

křídel našeho letadla je třicet šest stop, takže přistávací

dráha padesát stop široká by měla stačit. Kdyby nás

nikdo nerušil, rozšířili bychom ji později, aby byla

opravdu bezpečná. Vezmeš si to tady na starost. Oba dva

tu být nemusíme. Podívám se k tomu spadlému stromu,

jestli se někdo nesnaží přejít přes potok a zjistit, co tu

děláme. No tohle! Co u čerta …“

Bigglesův hlasitý údiv byl zcela pochopitelný.

Vyvolalo ho náhlé zahučení nízko letícího letadla. Mířilo

prudce dolů tak, aby přeletělo nad domem.

„No tohle!“ vydechl Algy. „Snad nebudou dům

bombardovat.“

Několik vteřin letělo letadlo tak nízko, že ho ztratili

z očí za úzkým pruhem stromů, které se tyčily mezi

golfovým hřištěm a domem. Když se znovu objevilo,

zamířilo pryč a stoupalo. Vyrovnalo výšku a pokračovalo

ve svém kurzu, nyní ve směru odkud přiletělo.

Malá skupina na golfovém hřišti stála nehnutě a

zírala, dokud hluk motoru neutichl.

„Co to mělo znamenat?“ zašeptal Algy, naprosto

zmatený. „Čekal jsem, že se ozve výbuch.“

„Nechápu co měl v úmyslu,“ odpověděl Biggles.

„Poznal jsi to letadlo?“

94

„Nemohl bych na to přísahat, ale myslím si, že to

byl japonský stroj.“

„Co by tu proboha dělalo japonské letadlo?“

„To nevím, ale konečně proč by nemělo být v

Malajsku japonské letadlo? Jsou volně ke koupi. Ale to

není podstatné. Jeho cílem byl nepochybně dům. O tom

nemůže být pochyb.“

„Třeba přiletěl, aby pořídil pár snímků domu a

okolí.“

„Jestli tomu tak je, pak pracuje pro nepřítele. My už

žádné fotografie nepotřebujeme.“ Biggles si zapálil

cigaretu. „Nelíbí se mi to.“

„Neměl vůbec v úmyslu přistát nebo se jen pokusit

přistát,“ prohlásil Algy.

„Z čehož můžeme usoudit, že než sem odstartoval,

už věděl, že tu nebude moci přistát. Z toho vyplývá, že

neměl důvod přistát. Provedl to, kvůli čemu přiletěl a

vyrazil zpět.“

„Dobrá, co tedy podnikneme? Budeme pokračovat v

práci nebo se vrátíme do domu? Marníme čas.“

„Vrátíme se do domu,“ rozhodl Biggles. „Lin Seng

bude možná vědět, co tu letadlo pohledávalo.“

Vraceli se, ale brzy zjistili, že jejich návrat nebyl

nutný. Lin Seng se objevil v průlezu mezi stromy a

rychle se k nim blížil. Když je spatřil, zamával na ně

kouskem papíru.

„Tak to tedy je. Letadlo shodilo vzkaz. Mělo nás to

napadnout. Zdá se, že můj mozek začíná být popletený.

Možná to je klimatem.“

Lin Seng přispěchal.

„Něco důležitého?“ zeptal se Biggles.

„Ano. Myslím, že se to musíte hned dozvědět.“

95

„Co je to – ultimatum?“

„Ne – ne. Nic takového. To není od nepřítele.“

„Od koho tedy?“

„Od pana Tonga.“

„Pana Tonga!“ Biggles se podíval bezmocně na

Algyho. „Co to se mnou dnes je? Pokaždé hádám

špatně.“

„Byl to jediný způsob, jak mi Tong mohl doručit

vzkaz,“ pokračoval Lin Seng. „Říkal jsem vám, že to je

velice schopný chlapík.“

„Pak tedy to, co vám chtěl říci, musí být velice

naléhavé.“

„To je. Velmi. Objevila se zpráva, že skupina asi

padesáti indonéských vojáků se včera vylodila na pobřeží

nedaleko odtud a zmizela v džungli.“

„Máte důvod se domnívat, že by se vydali sem?“

„Budou-li se chovat jako obvykle, to znamená, že by

ničili komunikace, vyhazovali mosty a tak podobně,

zamíří pravděpodobně k hlavní silnici. Mají-li mapy,

mohou odtud směřovat k Taihanu po mojí soukromé

cestě. Obávám se, že to naši situaci zkomplikuje.“

„Jestli to tak bude, neusnadní to život ani těm

lumpům, kteří se skrývají v džungli,“ řekl Biggles.

„Střetnou-li se s vojáky, budou mít nejspíš značné potíže.

Vzkázal vám pan Tong ještě něco jiného?“

„Myslím, že velmi spěchal. Jakmile uslyšel o

vylodění, rozjel se okamžitě na letiště a najal letadlo, aby

vzkaz shodilo. Zmínil se jen o jedné věci. Když se

telefonní společnost dozvěděla o zavraždění jejich

mechanika, poslala další dva, aby vedení opravili. Když

mi Tong psal tento vzkaz, ještě nebyli zpátky.“

96

„Dva muži,“ zavrčel Biggles. „Dva muže je možno

zavraždit stejně snadno jako jednoho. Měli mít s sebou

vojenský

doprovod.

Spojařská

centrála

si

ještě

neuvědomila vážnost situace. Ale o tom nemá cenu

uvažovat. Máme před sebou mnoho práce, pustíme se do

ní.“

„Považoval jsem za nutné vás před indonéskými

vojáky varovat.“

„I kdyby přišli po vaší soukromé cestě, trvalo by jim

to nějakou dobu, než by se sem dostali. Naopak si

myslím, že teď si musíme pospíšit jak nejvíc můžeme.

Ještě nám zbývá několik hodin do setmění. To nám bude

stačit, abychom s Algym vytyčili rozlohu budoucí

přistávací dráhy. Zítra ráno byste nám mohl dát k

dispozici tolik mužů, kolik budete moci postrádat,

abychom mohli co nejdůkladněji a nejrychleji hřiště čistit

a připravit přistávací plochu. Jinak bychom marnili náš

čas. Vy se vraťte do domu a buďte opatrný.“

„To učiním, ale vy riskujete, že budete zastřeleni.“

„Není jiné řešení. Jinak tu budeme věčně.“

„Mohl bych nějak pomoci?“

„Ne, není jak, díky.“

„Dobrá. Vrátím se. Dávejte na sebe pozor.“

„To budeme. Děkujeme, že jste nám přišel říci co je

nového.“

Pan Lin Seng se otočil a odcházel k domu.

„Ta prokletá záležitost se každý den víc a víc

komplikuje,“ zavrčel Biggles. „Nemůžeme ale nic dělat,

jen pokračovat v tom co jsme začali.“ Ukázal na

východní konec golfového hřiště. „Jestliže indonéští

žoldáci směřují džunglí k nám, pak se objeví nejspíš tam.

Ještě máme čas, ale bude lepší, když si tu stranu

97

pohlídáme, pro jistotu.“ Zvýšil hlas a dodal podrážděně:

„Copak je tohle?“

„Slon,“ řekl starší Malajec.

„Ano, to vidím,“ opáčil Biggles. „Už jsem slony v

životě viděl. Tohle vypadá jako slonice a její mládě.

Tady žijí divocí sloni?“

„Ano.“

„Jak se sem dostali?“

„Džunglí.“

Oba sloni, kteří teď stáli před hradbou stromů, se

otočili a dívali se směrem odkud přišli. Vysoko

zdviženými choboty zkoumali pachy ve vzduchu. Pak se

objevilo menší zvíře. Tapír. Nezastavil se, ale utíkal dál a

zmizel mezi bambusy.

„Něco ta zvířata muselo vyplašit,“ řekl Biggles tiše.

„Myslím, že přišli po staré stezce,“ řekl starší

Malajec.

„Jaké staré stezce? Domníval jsem se, že tu žádná

stezka není.“

„Kdysi, když jsem byl malý chlapec, jsem žil v

malajské vesnici, kampongu, nedaleko odtud. Vede tam

velmi stará stezka k moři. Mnohokrát jsem po ní šel.

Tehdy tu velký dům nebyl.“

„Je to dobře, že o té stezce víme. Kdyby o ní

indonéští vojáci věděli nebo ji našli, dostali by se sem

rychleji, než jsme předpokládali,“ řekl Biggles vážně.

„Myslíš, že by mohl být Taihan jejich cílem?“ zeptal

se Algy znepokojeně.

„To nevím. Možné to je. Je-li tomu tak, o to spíš si

musíme pospíšit.“

Přestože hovořil tiše, obě zvířata musela zaslechnout

jeho hlas, protože se otočila, chvíli se dívala jeho směrem

98

a pak se vrátila do džungle. Po krátkém zaváhání Biggles

pokračoval: „Zarazte kolíky a já půjdu k padlému stromu

a dohlédnu na to, aby vás odtamtud nikdo nepozoroval. A

dávejte pozor směrem k místu odkud vyšli sloni.“

Biggles vyrazil. Udělal si malou zacházku k altánu.

Nikdo tam nebyl.

99

VÝSTŘEL VE TME

10

Biggles se přiblížil k padlému stromu, přirozené

lávce přes krokodýlí strouhu, s veškerou opatrností,

kterou si situace žádala. Neviděl ani neslyšel nic

podezřelého, a tak si našel dobrý úkryt pod rozlehlou

kapradinou. Čas ubíhal. Nikde se neozval ani hlásek, jen

občasné zašplouchání v bahnité vodě ve strouze pod ním

bylo dostatečně výmluvné.

Algyho a oba Malajce nemohl vidět, ale chvílemi je

zaslechl jak se domlouvají kam zarazit bambusové kůly.

Uběhla asi hodina a stíny se začaly dloužit. Biggles

se rozhodl, že nemá cenu déle Čekat. Algy a jeho dva

pomocníci jsou už s prací jistě hotovi. Hned na to však

zaslechl zapraskat větev. Za minutu nebo dvě se objevil

muž. Poznal v něm cizince, kterého viděl v altánu; mezi

zuby měl opět tenké cigáro. Za ním kráčel domorodec s

puškou. Mohl to být Malajec nebo jeden z mnoha

míšenců, které lze potkat na malajském poloostrově.

Běloch se přiblížil ke stromu a vkročil na něj s

nepochybným úmyslem po něm přejít na druhou stranu.

V tu chvíli Biggles promluvil.

„To stačí,“ řekl ostře. „Kam si myslíte, že jdete?“

Muž se zastavili. Očima přelétl rychle okolí. Díval

se, odkud hlas přichází.

Biggles vstal a vystoupil ze svého úkrytu. „Už jsem

vám řekl, abyste se vyhnul těmto pozemkům, je to

100

soukromé vlastnictví. Otočte se a vraťte se odkud jste

přišel.“

„Kdo si myslíte, že jste, abyste mi takhle poroučel?“

zněla hrubá odpověď. „Chodím kam se mi zachce. Mám

americký pas a pokud to snad nevíte, s ním mohu všude.“

„To si jen myslíte. Měl byste změnit názor. Co

vlastně chcete na této straně příkopu?“

„Slyšel jsem tu nějaký hluk, a tak jsem se přišel

podívat o co jde.“

„Jestli je to všechno co chcete vědět, mohu vám to

říci.

Chystáme

se

na

příchod

dalších

ještě

nepříjemnějších návštěvníků než jste vy. Máme důvody

se domnívat, že se přiblíží z této strany. Vraťte se raději

zpět.“

„Děláte si legraci?“

„Ne. Možná že jsem hloupý, ale něco vám povím.

Opravdu jsem sem přišel kvůli tomu. Myslel jsem, že tu

někde budete. Mimochodem, rozumí ten muž, co je s

vámi, anglicky?“

„Jistě. Nebyl by mi jinak nic platný.“

„Dobrá. Tak ať poslouchá také. Může pak předat

moje informace svým kamarádům. Početná skupina

indonéských vojáků právě přistála u východního pobřeží,

nedaleko odtud. Domníváme se, že míří džunglí z této

strany. Jestliže přijdou, nebudou se rozhodně obtěžovat

tím, že by chtěli vidět vaše pasy.“

Muž na chvíli ztratil řeč. Pak se jeho oči zúžily. A

zasyčel: „Hm! A vy si myslíte, že tomu budu věřit?“

„Jak je vám libo. Upozornil jsem vás. Nejste můj

přítel, ale chci vám dát šanci.“

V očích muže se objevila nejistota. „Jak to, že o tom

víte? Nikdo tu nebyl a váš telefon nefunguje.“

101

„Na něco jste zapomněl.“

„Nerozumím vám.“

„Musel jste zaslechnout letadlo, které tu přeletělo

před malou chvílí.“

„Slyšeli jsme ho. Ale nepřistálo, takže s ním

nemůžete odletět.“

„Jistě, ale pilot splnil úkol, aniž by přistál.“

„A co udělal?“ Muž ani neskrýval svou zvědavost.

„Přiletěl z Kuala Lumpur shodit vzkaz, aby nás

varoval, že skupina asi padesáti indonéských vojáků se

vylodila na pobřeží. Naposled byli viděni, jak vcházejí do

džungle jakoby ve směru na Taihan. Nevím kolik s sebou

máte přátel, ale nemůže jich být moc. Narazíte-li na ně,

pak budete litovat, že jste neuposlechl mé rady a

nezmizel odtud, dokud to šlo. Ani nevím proč vám to

vykládám. Vzhledem k tomu co provádíte, by mě hodně

lidí považovalo za blázna. A teď jděte a přeberte si to. To

je všechno a znovu zdůrazňuji, že na tuhle stranu příkopu

prostě nepůjdete. Takže se o nic nepokoušejte. Šetřte si

náboje. Budete je potřebovat.“

„Proč netáhnout spolu a nevyřídit je?“

„Obejdeme se bez vaší pomoci.“

Muž na druhém konci stromu se nepohnul. Žvýkal

svoje cigáro jakoby si přebíral to co právě uslyšel.

Konečně se zdálo, že dospěl k rozhodnutí, protože cigáro

vyplivl a řekl: „Dobrá, brácho. Ať je po tvém. Nevím

jakou hru hraješ, ale hraješ ji špatně.“ Pak se otočil a

odešel následován domorodcem, který mu nesl pušku.

Když utichl šustot listí a praskot lámaných větví, Biggles

uklidněn, že opravdu odešli, se vrátil na golfové hřiště.

Slunce se již schovalo za stromy a krátký tropický západ

rychle tmavl.“

102

„Už jsem se chtěl jít po tobě podívat,“ hlásil Algy,

když spatřil přicházejícího Bigglese. „Mám dojem, že jsi

s někým hovořil.“

„Ano, s tím chlápkem, kterého jsme zastihli v altánu.

Slyšel, že se tu pracuje a šel se podívat, co děláme. Řekl

jsem ať ho ani nenapadne postoupit byť jen o krok.“

„Co on na to?“

„Nic moc. Má ale o čem přemýšlet. Řekl jsem mu

totiž o vojácích, kteří se vylodili na pobřeží.“

Algy svraštil čelo. „Ty jsi mu o nich řekl? Proč?“

„Rozhodně mě k tomu nevedla vrozená lidská

dobrota, tím si můžeš být jist,“ odpověděl Biggles s

ironickým úsměvem. „Tahle informace, ať už jí uvěří

nebo ne, by je měla zaměstnat a mohla by alespoň

částečně odvrátit jejich pozornost od nás. Byl s ním nosič

pušky, myslím že to byl Malajec a mluvil jsem vlastně k

oběma. Jestliže se to roznese, všichni Malajci, kteří s

nimi jsou, se mohou polekat a do jednoho zmizet.“

„To zní logicky,“ souhlasil Algy.

Biggles zkontroloval umístění vyznačovacích kůlů a

řekl: „To by mělo být v pořádku. Zítra ráno začneme

mýtit. Teď se vrátíme, dřív než bude opravdu tma.“

Obrátil se k odchodu, když výstřel z pušky rozčísnul

naprosté ticho jako švihnutí bičem.

Biggles se prudce otočil a pátral očima v šeru.

„To se nás netýká,“ poznamenal Algy. „Bylo to dost

daleko. Pochybuji, že by nás v tomhle světle někdo z lesa

viděl.“

„Odkud myslíš, že přišel ten výstřel?“

„Těžko říci. Kdybys mi řekl, abych hádal, řekl bych,

že odtamtud.“ Algy ukázal směrem k padlému stromu.

103

„No vidíš a já bych myslel, že to bylo spíš tímto

směrem,“ Biggles ukázal ke vzdálenému konci golfového

hřiště. Zeptal se Malajců, ale ti si také nebyli jisti a každý

ukazoval jiným směrem.

„Takže nevíme,“ prohlásil Biggles. „Je to důležité?“

„Mohlo by být.“

„Někdo vystřelil,“ řekl Algy. „Víme, že jsou v

džungli ozbrojení muži, tak na tom nevidím nic

překvapujícího.“

„Otázka zní kdo vystřelil a na koho. A proč v tuto

hodinu, kdy už je taková tma, že není vidět ani na mušku.

Nedovedu si představit, že by teď někdo lovil.“

„Myslíš, že byla střela určena člověku?“

„Nevím, nejsem si jist. Možná, že se mýlím. Myslím

na indonéský výsadek. Nejsou blíž než předpokládáme?

No, nemá cenu tu stát a hádat. Ale řeknu ti jedno: zítra si

budeme opravdu muset dávat pozor. Podle toho co jsem

četl, než jsme sem jeli, ti Indonézané, kteří se tu

vyloďují, jsou vycvičená komanda specializovaná na boj

v džungli. Byli bychom pěkně hloupí, kdybychom je

nechali připlížit se těsně k nám.“

Biggles vykročil k domu.

Před vchodem do domu je oba Malajci opustili a šli

do zadního křídla ke svým příbytkům. Biggles a Algy

vstoupili předními dveřmi a v hale zastihli pana Lin

Senga, který na ně čekal. V ruce držel revolver.

„Domnívám se, že jsem slyšel výstřel,“ řekl tázavým

tónem.

„Nemýlíte se,“ potvrdil Biggles. „Rána vyšla někde

v džungli a je nemožné přesně určit kde. Ale jsme

přesvědčeni, že to nemá nic společného s námi.“

104

„Proč by někdo střílel v tomto denním čase? Je už

skoro tma.“

„To je právě to,“ odpověděl Biggles, „co bych rád

věděl. Zpětný výstřel se neozval, což zřejmě znamená, že

člověk, na kterého bylo vystřeleno – byl-li to člověk –

byl zasažen. Jen doufám, že vojáci ještě nedorazili.

Kdyby ano, rozhodně by nám život učinili ještě

komplikovanější. Dozvěděl jsem se, že existovala

domorodá stezka od východního konce golfového hřiště

k pobřeží. Měl jsem pocit, že se tam někdo pohybuje; dva

sloni vyšli ven, nepochybně vyplašeni. Asi se tam zítra

podívám. I když je stezka zarostlá, mohla by umožnit

vojákům postupovat rychleji, než jsme mysleli. Pokud

ovšem o ní mají tušení.“

„To by bylo možné,“ souhlasil Lin Seng vážně a

položil svůj revolver na stůl. „Předpokládám, že můžeme

pouze čekat, co přinese zítřek.“

„Jednu věc udělat můžeme, máte-li dost mužů;

postavit dnes v noci dvoučlenné hlídky,“ navrhl Biggles.

„Ano, zařídím to,“ souhlasil Lin Seng. „A teď jděte

a dejte si horkou koupel. Jistě se už těšíte na večeři.“

Když šli do svých pokojů, Algy řekl Bigglesovi: „Co

si o tom všem myslíš?“

„Mám-li být upřímný,“ odpověděl Biggles, „nezdá

se mi to. Ti grázlové v džungli je jedna věc. Padesát

vycvičených a po zuby ozbrojených vojáků je něco

jiného. Kdyby všichni do jednoho zaútočili naráz na

Taihan, nevím, zda bychom měli naději místo uhájit a

nebo se dokonce vrátit do Kuala Lumpur.“

Algy se tvářil znepokojeně. „Ani já nevidím nějaké

východisko.“

105

Biggles pokrčil rameny. „Budeme muset hodně

přemýšlet.“

106

BIGGLES ROZHODUJE JAK DÁL

11

„Uvažoval jsem o situaci tady a čím víc na to

myslím, tím méně se mi to líbí.“ Biggles měl na sobě

žlutý hedvábný župan zapůjčený hostitelem, seděl v

nohou Algyho postele a zapaloval si cigaretu.

Byla skoro půlnoc. Biggles nemohl spát a

předpokládal, že nalezne Algyho v posteli. Ale ten se

ještě nesvlékl. Seděl u okna, rukávy košile ohrnuté.

Světla v pokoji nebyla rozsvícena, ale vnikalo dovnitř

světlo tropického měsíce.

Venku, na druhé straně vymýceného prostoru se

tyčil hustý malajský prales jako černá hradba, tichý a

hrozebný. Jen oblak světlušek poletoval vesele ve stínu

domu. Algy chvíli uvažoval nad Bigglesovou poznámkou

a pak odpověděl: „Co můžeme dělat? Také o tom

přemýšlím a nelíbí se mi to o nic víc než tobě. Nemá

cenu se snažit usnout, když víš, že sedíš na sudu s

prachem a že někdo může kdykoliv přiložit zápalku ke

šňůře.“

„To je přesně tak, jak vidím situaci já,“ odpověděl

Biggles. „Jsme tu a nic nepodnikáme. Ponecháváme

iniciativu nepříteli a to není dobrý postup. Je na čase,

abychom s tím něco udělali.“

„Ano, ale co? Začali jsme upravovat přistávací

dráhu. Dovedu si těžko představit co ještě můžeme

udělat, dokud nebude hotová. A také ještě nevíme, jak

107

dlouho to bude trvat. Jedno je jisté. Jestliže tu přistávací

dráhu nedokončíme brzy. nebude hotová nikdy.“

„To jsem ti právě přišel říci,“ prohlásil Biggles.

„Hodně jsem o tom uvažoval. Rozhodl jsem se, že není

třeba, abychom tu zůstali oba dva na práci, která je

docela jednoduchá.“

Algy se na něho tázavě podíval.

„Vyčistit přistávací plochu by nemělo trvat víc než

dva tři dny,“ pokračoval Biggles. „Záleží to na tom, co je

skryto pod trávou a veškerou tou prorostlou vegetací.

Když tu zůstaneme oba dva, bude to ztráta času. A to, jak

jsi sám řekl, je něco, co si nemůžeme dovolit. Když tě

nechám, abys to tu dokončil, mohu zajet do Kuala

Lumpur a vrátit se letadlem, řekněme za dva dny a

vyzvednout vás. Dal bys mi znamení, že je všechno v

pořádku, že mohu přistát. Kdybyste nebyli připraveni,

otočil bych to a vrátil se následující den. Tím bychom

ušetřili čas. Víš kam mířím?“

„Ano, vím o čem uvažuješ,“ odpověděl Algy

pomalu. „Jak říkáš, ušetřilo by to čas – kdyby se to

podařilo.“

„Proč by nemělo?“

„Říkáš, že bys zajel do Kuala Lumpur, jakoby cesta

byla naprosto bezpečná. Ale ona není, to víš dobře.“

„Myslím, že to musíme zkusit. Kdyby se mi

nepodařilo projet, nebudeš na tom o nic hůř než jsi nyní.“

„To je nesmysl. Měl bych o tebe starost. Jak se mám

dozvědět jestli jsi projel?“

„Když se s Austerem nevrátím, můžeš předpokládat,

že jsem neprojel.“

„A co mám pak dělat?“

„To už budeš muset vymyslet sám.“

108

Algy zavrtěl hlavou. „Nelíbí se mi to. Nedostaneš se

nikdy na hlavní silnici.“

„Nedostanu, když to nezkusím.“

„Je to příliš nebezpečné!“

„Bylo by to ještě složitější, kdyby nás indonéští

vojáci obklíčili. A pokud jsi zapomněl, pak jeden z nás

nebo oba bychom museli prorazit obklíčení a dostat se

pro letadlo. Jinak nebudeme mít šanci odtud dostat Lin

Senga i s jeho perlami letadlem. A pokud vím, plán je

stále stejný.“

Algy pokrčil rameny. „Dobře. Ať je po tvém. Celou

operaci řídíš ty. Kdy chceš vyrazit?“

„Ještě nevím. Nejdřív jsem o tom chtěl mluvit s

tebou. Ráno to bude hned první věc, kterou proberu s Lin

Sengem, abych znal jeho názor.“ Biggles vstal, uhasil

cigaretu a šel ke dveřím, když se do tiché noci rozezněl

poplašný zvonek.

Na vteřinu se jeho oči střetly s Algyho. „Vypadá to,

že jsem to příliš odkládal,“ řekl, když přiskočil k oknu.

Vzápětí oba přátelé zaslechli křik strážců, rozsvítily se

reflektory a širokými kužely světel kroužily po

otevřeném prostoru před domem. Jeden reflektor osvítil

most a jeho světlo se na něm zastavilo. Ostatní sevřely

svými paprsky postavu v cárech, která běžela k domu,

paže zdvižené, buď na znamení, že se vzdává nebo že

nenese žádnou zbraň. Blížil se a křičel v jazyce, kterému

Biggles a Algy nerozuměli. Ozvaly se výstřely z pušek.

Muž klopýtl, upadl, ale znovu vstal a běžel dál. Bylo

vidět nejasné postavy, které se v šeru blížily od domu k

běžícímu muži. Další výstřely už nezazněly. Nikdo jiný

přes most nepřešel.

109

„Stráže opravdu nezamhouřily ani oka,“ poznamenal

Algy, když vetřelce chytili.

„Raději se podíváme o co jde,“ řekl Biggles vážně.

„Nezdá se mi, že by to byl útok,“ poznamenal, když

scházeli dolů po schodech. „Je nepravděpodobné, že by

se jeden člověk sám o něco pokusil na vlastní pěst.“

„Musí to být jeden z nepřátel.“

„Pochybuji.“

„Proč?“

„Kdyby patřil do toho gangu v džungli, věděl by, že

na mostě je poplašné zařízení.“

„Kdo jiný by to mohl být?“

„To nemohu vědět – pokud to není posel od pana

Tonga z Kuala Lumpur a nesnaží se k nám dostat.“

V hale zastihli pana Lin Senga v hedvábném rudém

županu přes pyjama, doprovázeného jeho dvěma

čínskými osobními strážci. Jeden z nich odemykal dveře.

„Co se děje?“ zeptal se Biggles.

„Nevím.“

„Co křičel ten muž? Vůbec jsme mu nerozuměli.“

„Je to Číňan. Volal mě, říkal, že je přítel. Dal jsem

rozkaz, aby ho sem přivedli.“

Popošli ke dveřím nyní již otevřeným a vstoupili na

terasu ve stejnou chvíli jako stráže, které vlekly bez

velkého ohledu svého vězně. Stále nesouvisle drmolil.

Zvonek alarmu byl už vypnut, ale světla ještě osvětlovala

otevřený prostor. Ani Biggles ani Algy nevěděli, co muž

říká, ale Lin Seng mu zřejmě rozuměl, protože dal

rozkaz, po kterém byl muž položen na kamennou

podlahu, na které krev z jeho zraněné nohy vytvořila

malou kaluž. Nepřestával rychle hovořit a natahoval ruku

k Lin Sengovi v prosebném gestu.

110

Lin Seng jako vždy neochvějně klidný promluvil

anglicky k Bigglesovi. „Toho muže znám,“ řekl. „A

povím vám o něm víc. Říká, že mi nese nějakou zprávu.

Může to být pravda.“

Muž byl přenesen do haly a strážní hlídkující venku

se vrátili na svá stanoviště.

Následoval dlouhý rozhovor mezi Lin Sengem a

zraněným mužem. Jak se dalo očekávat, probíhal v

čínštině a Bigglesovi i Algymu nezbývalo než mlčet a

čekat až skončí. Konečně se tak stalo a zraněný muž byl

odnesen. Lin Seng pokynul oběma přátelům a zamířil do

salónu.

„Nyní vám mohu vysvětlit o co se jedná,“ řekl,

nalévaje všem ledovou ovocnou šťávu. „Ten muž se

jmenuje Chin Tusang. Je Číňan a jako mnozí z nás miluje

perly. Kdysi pro mne pracoval jako nákupčí perel v

Singapuru. Odešel z mých služeb, aby si polepšil, jak se

domníval. Vstoupil do Japonského Syndikátu sběratelů a

obchodníků s perlami operujícímu v indonéských

vodách. Pro práci v Syndikátu měl opravdu výbornou

kvalifikaci. Brzy toho však začal litovat a napsal mi, zda

by se nemohl ke mně vrátit. Odmítl jsem. Když jednou

někdo přestane pro mne pracovat, nepřijmu ho nikdy

znovu zpět. Často se z něho může stát špicl pracující pro

konkurenty na trhu s perlami. Řekl mi, že se chtěl ke mně

vrátit, protože věděl co ho čeká.“

„Vyjádřil se přesněji?“

„Ano. Protože zná v Malajsku každý kout a narodil

se zde, byl povolán do indonéské armády a vycvičen pro

speciální jednotky.“

„S tím, že bude vysazen do Malajska,“ řekl s jistou

samozřejmostí Biggles.

111

„To mi právě sdělil.“

„Věříte mu?“

„Ano. Nemám totiž důvodu mu nevěřit. Vyzná se v

této zemi, a tak se dalo čekat, že takhle dopadne. Myslím,

že to co, udělal dnes, je důležitým důkazem jeho

spolehlivosti.“

„Jste si jist?“

Lin Seng mluvil stále klidně. „Přišel mě varovat, že

můj dům bude prvním cílem jednotek, které nedávno

přistály na pobřeží.

Byl s nimi vysazen nepochybně proto, že toto okolí

zná. Teprve po vylodění se on a ostatní řadoví vojáci

dozvěděli, jaký bude jejich úkol. Až by se zmocnili mých

perel, z domu by udělali svou základnu a přerušili by

veškerou komunikaci odtud s hlavní silnicí.“

„Chápu to tedy tak, že zběhl od své jednotky.“

„Ano. Zmizel při první možné příležitosti.“

„Proč riskoval život?“ řekl stále skeptický Biggles.

„Povím vám jeden dobrý důvod, i když mu asi

budete obtížně věřit. Je to totiž opravdový milovník

perel. Zná některé z perel, které tu mám, a měl hlavní

podíl na jejich koupi.“

„Já bych řekl, že chce hlavně získat zpátky svoje

staré dobré místo,“ namítl Biggles cynicky.

„Možná,“ připustil Lin Seng. „Řekněme, že uviděl

příležitost prokázat mi službu s touto nadějí. Ale ať už ho

k tomu přivedlo cokoliv, zůstává skutečností, že přišel a

riskoval život.“

„Kde nechal zbytek své bandy?“

„Říká, že táboří v džungli asi šest mil na východ.

Vyrazí pravděpodobně zítra.“

112

Biggles pohlédl na Algyho. „Mám ještě čas odjet.“

Pak se obrátil k Lin Sengovi: „Jak se sem ten muž

dostal?“

„Věděl o soukromé cestě na Taihan. Prodíral se dost

složitě džunglí než k ní dorazil a pak se pokusil přejít

přes most. Když se rozezněl alarm, rozběhl se k domu.“

„Předpokládal bych, že poběží zpátky.“

„I na to jsem se ho zeptal. Potvrdil to, co víme a o

čem on nemohl mít ani zdání. V džungli málem vběhl do

tábora bílých mužů s malajskými sloužícími. Ti se za ním

pustili a už ho doháněli, když doběhl k mostu. Proto se

nevrátil.“

„A vás toto vysvětlení uspokojuje?“

„Ano. Vysvětlení souhlasí s tím co víme.“

„Dobrá. Jste-li spokojen vy, jsem i já. Ale stejně si

myslím, že to může být léčka.“

„Muž bude zatím samozřejmě pod přísným

dohledem.“

„To považuji za velice moudré. Abych byl upřímný,

já bych dezertérovi nevěřil.“

Lin Seng změnil tón hlasu. Ozval se v něm odstín

zvědavosti. „Co jste mi to před chvílí chtěl sdělit, když

jste říkal, že budete mít ještě čas odjet?“

Biggles mu oznámil své rozhodnutí, ke kterému

dospěl po debatě s Algym. Musí se pokusit co nejrychleji

dostat na hlavní silnici s nadějí, že se mu podaří dosíci

Kuala Lumpur a získat letadlo.

Lin Seng byl zjevně překvapen a poděšen. „To

myslíte vážně?“ zeptal se.

„Jistě. A vzhledem k tomu, co jsme se právě

dozvěděli, je tu další důvod, abych jel.“

„Kdy?“

113

„Nejlépe hned.“

„Dnes v noci?“

„Ano. Budu-li čekat na vojáky až obklíčí dům, nikdy

se odtud nedostanu. A také je naší povinností informovat

vládní síly, kde se ti Indonézané nacházejí a jaké jsou

jejich úmysly. Dokud nebudou vědět jaká je situace,

nemůžeme od nich čekat žádnou pomoc. A nedovedu si

představit, že byste dokázal udržet dům dlouho proti

mužům, kteří jsou tak dobře vyzbrojeni.“

„Nějakou chvíli bychom vydrželi.“

„Snad, ale vaši situaci by to nezměnilo. Dalším

důvodem proč by bylo dobré se odtud dostat, jsou

bandité v džungli. Viděli, že se muž, kterého

pronásledovali, do domu dostal.

Stáhnou se nejspíše na noc do svého tábora a

nebudou zřejmě předpokládat, že bychom něco

podnikali.“

„Ano,“ souhlasil Lin Seng zamyšleně. „Rozumím,

ale to neznamená, že se mi ten plán zamlouvá. Je

nebezpečný. Příliš nebezpečný. Co když neuspějete?“

„Nebudete na tom o nic hůře než jste nyní. Algy

musí především rychle pokračovat v práci na přistávací

dráze. Jediná možnost, kterou máte, jak se odtud dostat s

perlami, je vzdušnou cestou, a s každou hodinou

zpoždění to bude složitější. Napadá vás nějaké jiné řešení

než to, které navrhuji?“

„Mám-li být upřímný tak ne. Chtěl byste, aby jel

někdo s vámi?“

„O tom jsem neuvažoval. Neřekl bych nikomu, aby

se se mnou vydal na cestu, která bude rozhodně

nebezpečná. Myslel jste někoho určitého?“

114

„Ayarta. Toho mladého Malajce, který vás

doprovázel dnes dopoledne. Předpokládám, že pojedete

vaším vozem. Kdybyste o něj přišel a ocitl se v džungli,

Ayart by vám byl užitečný.“

„Dobrá. Pokud si uvědomuje nebezpečí a půjde

dobrovolně. Budu rád, když ho budu mít vedle sebe.“

„Promluvím s ním.“ Lin Seng vstal.

„Ještě okamžik,“ řekl Biggles. „Bude rozumné, když

upozorníte stráže na to co chystám, jinak bych mohl být

zastřelen ještě dřív, než bych dorazil k mostu.“

Lin Seng pokýval na srozuměnou a vzdálil se.

Biggles se otočil k Algymu. „Takže je dohodnuto.

Tvým úkolem je co nejrychleji dokončit přistávací

plochu. Pokus se, aby nebylo příliš zřejmé co děláte.

Podaří-li se mi v noci projet, mohl bych se vrátit

kdykoliv za denního světla. Přistát nebudu moci, dokud

prostor nevyčistíte. Pochybuji, že to do zítřka dokážete,

ale nakonec i to je možné. Záleží na tom, jak se vám

bude mýcení a odplevelení dařit. Já bych spíše řekl, že

budu moci přistát pozítří. Dostanu-li se však do Kuala

Lumpur dnes v noci, mohu se zítra pokusit alespoň

přeletět, abych viděl, jak vám to jde. Uvidím-li dým z

ohně, bude to znamenat, že mohu přistát. Žádný dým,

otočím to a vrátím se později. Dohlédni, aby byl Lin

Seng připraven vyrazit k letadlu, jakmile se dotknu

podvozkem země. Nějaké dotazy?“

„Ne. Myslím, že je to jasné.“

„Prima. Dojdi mi, prosím, pro auto, já se zatím

obléknu. A podívej se na benzín.“

„Jasný.“ Algy zmizel.

O několik minut později, když jediným světlem

ozařujícím dům a prostor před ním bylo světlo měsíce,

115

vůz dojel tiše před hlavní vchod. Biggles, Lin Seng a

Ayart, který nesl pušku, čekali na schodech. Sešli dolů,

když Algy vystoupil z auta. Motor nechal běžet. Bez

velkého loučení si Biggles sedl za volant a Ayart vedle

něho. Biggles zamával z auta a se zhasnutými světly

vyjeli k mostu. Algy a Lin Seng ještě viděli jak zrychlil,

když se blížil k mostu a pak, když ho přejel, se jim ztratil

z očí. Algy si zhluboka oddechl. Díval se upřeně do

měkkého měsíčního svitu a naslouchal, zda ještě uslyší

zvuk motoru. Ten pomalu utichl. Otočil se k odchodu,

když se od cesty ozvala série výstřelů z pušky. Ztuhl.

Podíval se na Lin Senga. Jejich pohledy se setkaly.

Čekali, oči upřené na most, snad doufali, že uvidí

vracející se auto. Nebo Bigglese. Či Ayarta. Nikdo se

však neobjevil. Nebylo slyšet jediný zvuk. Džungle stála

černá a neproniknutelná jako reliéf vytesaný do oblohy.

Bok po boku stoupali Lin Seng a Algy do domu. Lin

Sengův strážce zamkl dveře a zastrčil závoru. Šli do

patra. Nahoře se Lin Seng zastavil a řekl prostě:

„Uvidíme se ráno.“

„Budete muset vstávat časně,“ řekl Algy tiše.

„Vy chcete dál pracovat na přistávací dráze?“ zeptal

se Lin Seng.

„Jistě,“ odpověděl Algy.

Oba se odebrali do svých pokojů.

116

ALGY PROŽÍVÁ DEN PLNÝ OBAV

12

Následujícího rána východ slunce zastihl Algyho při

práci. Měl k dispozici dvanáct mužů, hlavně Malajců, což

byl maximální počet, aniž by byla oslabena ostraha

domu. Všichni muži měli nějakou zbraň mimo nástroje

na vytrhávání hustého porostu. Dva muži byli vybráni,

aby drželi hlídku; jeden u padlého stromu a druhý na

konci golfového hřiště.

Muži postupovali v jedné řadě, bok po boku v pruhu

vybraném pro přistání. Práce jim šla dobře od ruky,

rychleji, než původně předpokládali. Čas od času odtáhli

vytrhané roští ke kraji pruhu. Algy dohlížel, aby

nepřehlédli jedinou překážku, starý pařez nebo velký

kámen.

Muži pracovali s chutí, smáli se a povídali tak jak to

domorodci dělají, jakoby to všechno byla zábava a

nedbali Algyho často opakované prosby, aby byli zticha.

Možná, že si plně neuvědomovali ani význam nebo účel

toho co dělají. Zdálo se, že pruh na přistání bude hotov

včas a snad bez nějakého nepříjemného vyrušení. Algy

byl sice spokojen, ale nebyl klidný. Stále myslel na

výstřely, které se ozvaly, když Biggles vyjel na cestu a

měl nepříjemný pocit, že všechno jeho úsilí bude marné.

Na přistávací dráhu asi už Biggles nikdy nedosedne a

pokud je živ, je držen někde v džungli. A jestliže to, co

říkal dezertér, byla pravda, mohlo dojít k přepadení

117

Taihanu kdykoliv. Indonéským vojákům cvičeným pro

válku v džungli by netrvalo dlouho překonat šest mil od

jejich posledního tábora. To nejlepší, v co mohl Algy v

danou chvíli doufat, byl dostatečně velký kus

vyčištěného pozemku. Z toho důvodu soustředil

pozornost na prostředek vyznačeného pruhu. Nebudou-li

přepadeni, mohou ho vždycky rozšířit.

Práce pokračovala. Jediné, co je vyrušilo, byla

prasnice divočáka s mladými. Vyrazila z lesa u

nejvzdálenějšího kůlu a když viděla lidi, rychle opět

zmizela.

Krátce před polednem, když byla vyčištěna asi

třetina vzdálenosti, a Algy byl opravdu vděčný za každou

minutu, objevil se na scéně Lin Seng v doprovodu

čínského strážce.

„Jak vám to jde?“ zeptal se a bylo vidět, že je

spokojen.

„Docela dobře, jak vidíte.“ odpověděl Algy. „Neměl

jste sem chodit,“ dodal.

„Proč?“

„Není to bezpečné. Někdo vás může pozorovat a

kdyby vás poznal, mohl by vás zastřelit. To by byl konec

Taihanu.“

„Viděl jste někoho?“

„Zatím ne. Ale mám pocit, že ten klid a ticho nevěstí

nic dobrého.“

„Vyšel jsem ven, abych mým mužům řekl, že od této

chvíle budou dostávat dvojnásobnou mzdu. Jestli chcete,

říkejte tomu peníze za nebezpečí.“

„Peníze by jim nebyly moc platné, kdybychom byli

přepadeni. Co by mohli dělat?“

118

„Toho se nebojím. Myslím, že by zmizeli v džungli

a našli by si cestu, jak to umí jen oni, na bezpečné místo.

A jelikož dobře vědí, co by je čekalo, kdyby padli do

zajetí, bojovali by do posledního dechu.“ Lin Seng se na

Algyho mile usmál. „Ještě nějaké depresivní otázky?“

Algy se podíval pátravě k lesu a odpověděl. „Je tu

jedna podstatná věc, o které jsem přemýšlel.“

„Ano? A co je to?“

„Perly.“

„Co je s nimi? Jsou v bezpečí tam kde jsou.“

„Na jak dlouho?“

„Co tím míníte?“

Algy promluvil zcela otevřeně. „Je nejvyšší čas,

pane Lin Sengu, vidět věci tak jak jsou. O banditech v

lese nemám co říci. Věděli jsme o nich, když jsme sem

přijeli a byli jsme připraveni se proti nim postavit. Ale

velký počet nepřátelského vojska je už jiný šálek čaje.

Soudě podle toho co jsem četl v novinách, ti muži se

vylodili se vším nutným vybavením pro splnění svého

úkolu. To znamená těžké zbraně, bomby, výbušniny…

Jak dlouho myslíte, že byste dokázal udržet váš dům

proti totálnímu útoku?“

Lin Seng nebyl vyveden z rovnováhy. „Budeme se

věnovat této otázce až nastane čas.“

„Jsem si jistý, že budete. Ale nakonec by z domu

byla zřícenina, kdyby útok přišel dřív, než by dorazilo

letadlo, aby vás odvezlo.“

„Vy si pořád myslíte, že letadlo přiletí?“

„Musíme tak myslet, jinak by nemělo smysl,

abychom tu ještě setrvávali.“

„Jestli chcete odejít, nikdo vám nebrání.“

119

Algymu se vrhnula krev do tváří. „To nebyla právě

vhodná poznámka, pane. Domníváte se, že bych za této

situace opustil loď?“

„Ne. Beru svá slova zpět a omlouvám se. Neměl

jsem to říkat.“

„Zapomeňme na to,“ pravil Algy. „To, na co

opravdu myslím, jsou perly. Kdyby nepřítel dům dobyl,

snadno by je získal.

Já vím, že jsou dobře zabezpečeny tam kde jsou

uloženy, ale Indonézané zřejmě vědí o vašem trezoru a

vsadil bych se, že by odtud neodešli bez nich. A aby se k

nim dostali, nenechali by kámen na kameni. S

výbušninami by to nebylo těžké. Netrvalo by jim dlouho

najít trezor a betonové zdi by je nezachránily.“

„Rozumím vám, pane Lacey. Máte nějaký návrh?“

„Jsem přesvědčen, že byste učinil cokoliv, abyste

jim zabránil perel se zmocnit. V tom se nemýlím, že?“

„Musel bych je zničit. Oheň by je změnil na popel.

To bych udělal a zemřel bych s nimi.“

„No, to není třeba – zatím. Ale nemyslíte, že by bylo

lepší odnést perly z trezoru a někde je zakopat? Jen vy

byste věděl kde jsou. Kdyby byl dům obsazen a vám by

se podařilo uprchnout, mohl byste se vrátit později, až by

se situace uklidnila a z úkrytu je vyzvednout.“

Lin Seng uvažoval o návrhu. „Pro váš nápad mluví

mnoho. Budu o tom přemýšlet. Vrátíte se do domu na

oběd?“

„Ne děkuji. Nemohu plýtvat časem. A také bych to

tu nerad opouštěl.“

„Pošlu vám něco.“

„Stačí sendvič. Jediná věc, na které záleží, je vyčistit

pruh na přistání.“

120

„Dnes ho nedokončíte?“

„Nepočítal jsem s tím. Ale jestliže nás nikdo

nevyruší, do západu slunce uděláme víc než polovinu.“

„Odkud myslíte, že by mohl nepřítel přijít?“

„Neodvažuji se hádat. Mohl by se objevit na

opačném konci golfového hřiště. Ovšem kdyby narazili

na potok a uviděli krokodýly, postupovali by

pravděpodobně po druhém břehu a hledali kudy přejít.

Až by našli spadlý strom, jistě by ho využili. Proto

hlídám i v tomto směru. Kdyby strom minuli, šli by dál k

mostu. Bylo by užitečné, kdybyste tam postavil hlídku.“

„Pošlu tam dva muže.“ Lin Seng se vzdálil směrem

k domu.

Algy se vrátil k pracujícím mužům a požádal je, aby

se činili seč mohou. Za chvíli se objevil sluha z domu s

balíčkem sendvičů. Algy jedl ve stoje a stále pozoroval

obvod hřiště. Počítal minuty, protože teď už všechno

záleželo na dokončení úkolu. Jestliže Biggles přiletí jak

domluveno – přestože v duchu věděl, že to ,Jestliže‘ je s

velkým otazníkem – bude čekat, že najde všechno

připravené.

Algy obcházel vyznačený prostor a ověřoval

vyčištěný terén, zda v něm nejsou díry. Několik jich

našel, ale byly mělké, a tak mu nedělaly starosti.

Vyklučená půda byla nyní navíc vystavena polednímu

žáru a dobře vysychala. Ve čtyři hodiny začalo slunce

ztrácet na síle. Dvě třetiny přistávací plochy byly již

vyčištěny, když se objevily první známky blížících se

potíží.

Začalo to výstřelem z pušky. Ale nebylo možno

přesně určit odkud se vzal. Ptáci vzlétli z větví stromů

nad velkým kusem džungle. Muži přestali pracovat a s

121

obavami se rozhlíželi. Jeden nebo dva vyhledali nejbližší

možný úkryt, ale většina zůstala stát. Algy si uvědomil,

že je dobrým terčem a přikrčil se. Nemělo smysl

zbytečně riskovat. Spočítal muže. Nikdo nebyl zraněn.

Po střelci však nebylo ani vidu ani slechu. Čekal minutu

a když se nic nedělo, chtěl říci mužům, aby pokračovali v

práci. V tu chvíli však třeskla střela mnohem blíž. Kdo na

koho nebo na co střílí? Jsou terčem oni? Nemysle] si to.

Pokud ten, který střílí, není špatný střelec. Uvědomil si,

že on jediný běloch ve skupině, nápadný svou košilí,

šortkami a helmou proti slunci, by musel být

nejpravděpodobnějším cílem. Sám znal z vlastní

zkušenosti, jak zní kulka letící okolo hlavy nebo jak

tlumeně plácne kulka, která se zaryla do země a byl si

jist, že nic takového se nestalo. Přesto ještě čekal. Muži

se na něho vyčkávavě dívali, co rozkáže, zda odejít nebo

pokračovat, když se objevila odpověď i na tuto otázku.

Od padlého stromu přibíhal muž a něco křičel.

Běloch. Klopýtal a ohlížel se jakoby se bál, že ho někdo

sleduje. Když se blížil, Algy ho poznal. Byl to muž,

kterého společně s Bigglesem zastihli v altánu. Doběhl

téměř bez dechu, rozčilený, zkropen potem buď z

námahy nebo ze strachu.

Algy rozhodně neměl nejmenší chuť se s mužem

bavit, a proto se na něho zadíval s neskrývaným

nepřátelstvím. „Co chcete?“ zeptal se ostře.

„Mohu tady zůstat?“ zaprosil muž a otřel si pot z

čela špinavým kapesníkem.

„Zůstat tady! Vy ale máte drzost! Táhněte k čertu.“

„Nemohu se vrátit do tábora,“ zasípal muž.

„To mi je opravdu srdečně jedno. Ale tady nemáte

co dělat!“ odsekl Algy.

122

„V lese se to hemží divochy.“

„Chcete říci Indonézany?“

„Jsou to možná oni.“

„Pokud vím, varovali jsme vás před nimi.“

„Jeden z nich na mne vystřelil.“

„A vy na něho také, že?“

„Ano.“

„Trefil jste ho?“

„Nečekal jsem, abych to zjistil. Vyrazil jsem.“

„Však vy to víte,“ řekl Algy s kousavým

sarkazmem. „Jestli jste jednoho z nich zabil, rozhodně to

nezlepšilo vaše šance vrátit se zpět do vašeho tábora.“

„Co jiného jsem měl dělat než utíkat?“

„Ale proč sem? Měl jste vyrazit do tábora a vaše

povedené kamarády varovat. Myslel jste jenom na sebe.

Kde jste viděl ty Indonézany?“

„Postupovali po druhé straně potoka jakoby hledali

kudy přejít.“

„Kolik jich bylo?“

„To nevím. Objevili se nečekaně, plížili se džunglí.

Měl jsem co dělat, abych zmizel.“

„A teď máte tu drzost přijít sem a žádat o ochranu.

Předpokládám, že jste sem přešel po spadlém stromě.“

„Ano.“

„Vědí o něm indonéští vojáci?“

„To nevím.“

„Pak se tedy vraťte a zjistěte to.“

„Nejsem blázen!“

„Slyšel jste co jsem řekl. Co tu chcete dělat? Sedět

na zadku? Jestli si myslíte, že sem můžete přilézt jakmile

to vypadá, že by se vám mohlo něco stát, pak se mýlíte.“

„Když se vrátím, zabijí mě.“

123

„To mi je opravdu srdečně jedno.“ Algy si na něco

vzpomněl. „Kde jste byl minulou noc?“

„V táboře, samozřejmě. Proč?“

„Na cestě se střílelo. Co o tom víte?“

„Nevím nic o nějakém střílení.“

„Tak tohle mi nevykládejte. Odtud po cestě odjelo

auto. Co se s ním stalo?“

„Nevím. Neviděl jsem ho.“

Algy se odmlčel. Byl přesvědčen, že muž lže, ale

nemohl z něho dostat pravdu. „Dobrá, jestli je to tak jak

tvrdíte, můžete jít. Nezáleží nám na vás.“

Muž se nehýbal.

Algy se na něho podíval a zamyslel se. Co si počít s

člověkem, který před ním stál, to prostě nevěděl. Nechtěl,

aby s nimi zůstal, ale nemohl ho dost dobře poslat zpátky

do džungle, kde ho čekala skoro určitě smrt. Rozhodně se

mu nezamlouvalo, aby požíval jejich ochrany, aniž by

pro to něco udělal. Myslel i na svou vlastní situaci.

Podíval se na terén, který už byl hotov. Stačilo by to na

riskantní přistání, ale dalších čtyřicet nebo padesát yardů

by vůbec neškodilo. Rozhodl se pokračovat za každou

cenu, dokud nebude nucen odejít.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se ostře, když znovu

obrátil pozornost k čekajícímu muži.

Odpověď přišla bez předešlé nadutosti. „Cortello.“

„Dobrá, Cortelllo. Chcete-li tady zůstat, povím vám,

co můžete udělat. Ale bez řečí. Vrátíte se co nejblíže k

padlému stromu, schováte se a budete ho pozorovat.

Kdyby se ho nějaký Indonézan pokusil přejít, vystřelte,

abyste nás varoval a rychle se sem vraťte. Je to právě tak

ve vašem zájmu jako v našem. Budete-li dobře ukryt,

nehrozí vám žádné nebezpečí.“

124

„Když to udělám, mohu zůstat s vámi?“

„Zatím. Promluvíme si o tom později. Nic vám

neslibuji.“

„Dobře.“ Cortello s revolverem v ruce, ale bez valné

chuti, odcházel pomalu směrem padlému stromu.

Algy dal příkaz, aby se pokračovalo v práci a

uvažoval, zda se správně rozhodl. Muži, jakoby cítili

nebezpečí, zdvojnásobili své úsilí a pruh se postupně

rozšiřoval. „Bude-li nám přát štěstí,“ pomyslel si Algy,

můžeme být do tmy hotovi.

Soumrak se rychle snášel tak, jak je to v tropech

obvyklé a Algy svolal muže, aby se vrátili do domu dříve

než bude úplná tma. Co s Cortellem? Nechat ho na

hlídce? Ne, to nemohl dost dobře udělat. Navíc ho chtěl

mít raději na očích. Byl trochu překvapen, že se k nim s

padajícím soumrakem Cortello nepřipojil.

Rozhodl se, že bude nejlépe, když pro něho dojde.

Řekl tedy mužům, aby šli domu a vykročil ke stromu.

Čím víc se blížil, tím šel opatrněji. Ne snad proto, že by

se obával Indonézanů; kdyby tam nějací byli, Cortello by

je uviděl a vystřelil z revolveru, jak bylo dohodnuto.

Větší nebezpečí čekal od Cortella, který, kdyby se k

němu Algy nečekaně přiblížil, mohl zpanikařit a použít

zbraň proti němu.

Šel velice pomalu ke stromu, napjatý, oči upřené do

tmy. Bylo úplné ticho. Zastavil se a rozhlížel. „Cortello“,

řekl tiše. Zvýšil trochu hlas. „Cortello, jste tu?“

Stále žádná odpověď. Udiven postoupil ještě několik

kroků a v šeru uviděl obrys padlého stromu. Nikdo u

něho nebyl. Žádný pohyb, žádný zvuk. Pátral očima v

okolních keřích a po kraji džungle na druhém břehu. Nic

nespatřil a pomyslel si, že Cortello asi přešel strom a

125

vrátil se ke svým druhům. Nebo využil příležitosti a

skrývá se na této straně, možná dokonce někde poblíž

stromu. To nebylo příjemné pomyšlení.

Chystal se už odejít a ještě se naposled rozhlédl

kolem sebe. Jeho pohled se zastavil na světlém předmětu

u bambusového trsu. Nehýbal se. Algy si nevzpomínal,

že by ho tam byl před tím viděl. Opatrně, pistoli v ruce,

nervy napjaté, v očekávání, že každou chvíli třeskne do

ticha výstřel, postupoval dopředu k neznámému

předmětu.

Došel až ke světlé skvrně. Bylo to, jak začínal tušit,

tělo muže. Sklonil se a podíval se mu do tváře. Cortello.

Na první pohled bylo zřejmé, co způsobilo jeho smrt.

Algy ostatně nehodlal ztrácet čas, aby to zjistil. Přikrčil

se u bambusového keře, u kterého se Cortello skrýval,

když ho potkala smrt. Tam čekal, ztrnulý, s bušícím

srdcem a s pistolí nataženou, připraven vytřelit na

cokoliv. Kdo zabil Cortella? Jedna věc byla jistá:

nemohlo to být střelnou zbraní, to by byli výstřel slyšeli.

Když se Algy konečně uklidnil, začal pomalu

ustupovat. Nebylo mu příjemné nechat tam Cortella ležet,

ale neměl jinou volbu. Snad později.

Vzdálenost mezi ním a tělem se zvětšovala, začal

volněji dýchat a kráčel rychleji. Když procházel mezerou

mezi stromy na východním okraji golfového hřiště,

zastavil ho sotva slyšitelný zvuk. U paty velkého stromu

se něco pohybovalo. Zůstal nehybně stát a zíral. Stín se

pohnul a Algy poznal, že je to muž. Byla už příliš velká

tma, aby ho viděl jasně, ale obrysy postavy mu

připomínaly velmi silně Lin Senga. Co tam dělá? Provádí

nějaký tajný čínský rituál? Algy nechtěl být přistižen, jak

126

třeba jen zdánlivě sleduje svého hostitele, a tak se vzdálil,

našlapuje nehlučně na měkký koberec mechu.

Došel k domu a v hale si nalil drink. Cítil, že ho

potřebuje.

127

NEBEZPEČNÁ PRÁCE ZA SVITU MĚSÍCE

13

O několik minut později přišel pan Lin Seng. O tom,

že byl venku, se nezmínil ani slovem. A Algy se na nic

neptal.

„A tady jste,“ řekl Lin Seng. „Slyšel jsem o nějakém

bílém muži, který přešel na naši stranu. Oč jde? Když se

muži z golfového hřiště vrátili, pověděli mi o tom.

Vyrozuměl jsem, že jste mu dal za úkol hlídat spadlý

strom. Když se setmělo a on se nevracel, šel jste pro

něho. Proč?“

„Nelíbila se mi představa, že by zůstal bez dohledu.“

„A co jste s ním tedy udělal?“

„Nic. Když jsem ho objevil, byl mrtvý.“

„Mrtev? Co se mu stalo?“

„Nemám tušení.“

„Myslíte, že byl zavražděn?“

„Pravděpodobně. Byla už skoro tma, když jsem ho

našel a rozhodně jsem neměl chuť tam zůstat. Nebyl jsem

si přirozeně jistý zda muž, který ho zabil, nejde také po

mně. Bylo by to snadné. Mrtvý muž byl jeden z banditů.

Řekl mi, že se jmenuje Cortello. Měli bychom jeho tělo

pochovat.“

„To co mi říkáte, je opravdu znepokojující.

Pokračujte, prosím.“

Algy pověděl co se stalo na golfovém hřišti od

Cortellova příchodu až do chvíle, kdy nalezl jeho mrtvé

128

tělo poblíž padlého stromu. „Což mi připomíná,“ uzavřel,

„nemáte náhodou trochu dynamitu?“

Lin Seng se zatvářil překvapeně.

„Ten strom je opravdu problém. Je to vyložená

pozvánka, aby kdokoliv přešel na druhou stranu potoka.

Měli jsme se ho zbavit dřív, než jsme začali cokoliv

dělat. Byla by to velká práce ho rozřezat, ale nálož

výbušniny by to rychle vyřídila.“

„Souhlasím. Myslím, že tu zbylo pár náloží

dynamitu. Používali jsme je k likvidaci starých pařezů,

když jsme čistili prostor před domem. Jestli zbyly, tak

budou venku ve skladišti. Kdy je budete potřebovat?“

„Jestli vám to nebude vadit, odstranil bych strom

ještě dnes v noci. Kdyby mě doprovodili vaši dva muži,

mohli by zároveň odnést tělo Cortella sem, abychom ho

pohřbili. Nebyl to náš přítel, ale nechci ho tam nechat

ležet. Vrhla by se na něj dravá zvěř.“

Lin Seng souhlasil. „Přinesu dynamit a všechno co

je k tomu zapotřebí a vyberu dva muže, aby šli s vámi.

Poslužte si zatím u stolu a vyberte si podle chuti.“

Když se vrátil, položil na stůl malou dřevěnou

krabici a svazek dynamitových patron.

„Moc o těchto věcech nevím, takže doufám, že to

bude stačit. Venku jsou dva muži s veškerým potřebným

nářadím. Vědí co je potřeba udělat. Měsíc právě vychází.

Stráže byly upozorněny, že jdete ven.“

„V tom případě nebudu váhat a půjdu,“ řekl Algy.

„Přineseme tělo zpět a pochováme ho ráno. Vzhledem k

tomu, že se nejspíše jedná o vraždu, bylo by správné

informovat policii, ale v naší situaci nemůžeme v tom

směru nic podniknout.“ Vzal krabici a odešel.

129

Venku na něho čekali dva statní Malajci. Algy

nemarnil čas dalšími instrukcemi a vyrazil přes golfové

hřiště k padlému stromu. Měsíc, který byl již téměř v

úplňku,

stoupal

po

obloze

plné

hvězd,

takže

nepotřebovali žádné jiné světlo. Zpomalil a jednou nebo

dvakrát se zastavil a naslouchal. Konečně stanul u

bambusového keře, kde nechal ležet Cortellovo tělo.

Nebylo tam. Rozhlížel se a myslel si, že přišel k

nesprávnému místu. Ale ne, nebyl to omyl. Tělo zmizelo.

Několik vteřin zíral na zem, zmaten, protože to byla

situace, s kterou nepočítal. Cortellovi přátelé se možná

přišli podívat co se s ním stalo a když našli tělo, tak ho

odnesli. Nebo ho odtáhlo nějaké dravé zvíře. Uvědomil

si, že marně hádá a podíval se na své dva pomocníky.

Zřejmě pochopili co se stalo, a soudě podle jejich

upřených očí a vyděšeného výrazu, byli všechno jenom

ne klidní.

Obával se, že by mohli podlehnout panickému

strachu a dát se na útěk a tak se rozhodl, že bude

předstírat lhostejnost a klid. Položil na zem elektrickou

spínací krabici a s dynamitem v kapse postupoval ke

stromu a rozvíjel elektrickou šňůru.

Pak k jeho sluchu dolehly jakési zvuky, slabý,

neobvyklý bzukot. Všiml si ho už předtím, ale nevěnoval

mu pozornost. Myslel si, že to dělá nějaký hmyz.

Rozhodně ho nenapadlo, že by to mohly být lidské

zvuky. Jeden z Malajců ho předešel, ukázal do džungle a

zašeptal: „Indonézani.“ Algy pochopil a zastavil se.

Nervy měl napjaté. Nic se však nepohnulo, jen pár

světlušek tančilo ve vzduchu. Do napjatého ticha

zapraskala větev. Zvuk byl slabý, ale svědčil o jediné

věci. Někdo se pohyboval v lese.

130

Všechno Algymu říkalo, aby se vrátil. Ale bojoval

proti tomuto pocitu a po krátkém váhání se rozhodl

pokračovat a ukončit to, kvůli čemu přišel. Jindy by k

tomu už třeba neměl příležitost. Cítil, že to dluží

Bigglesovi. Dal Malajci stojícímu vedle něho znamení,

aby zůstal stát a vykročil, krok za krokem, sám.

Jak postupoval, rozvinoval elektrickou šňůru; ani na

chvíli nespouštěl oči z konce stromu, který byl jeho

cílem. Nemohl uvěřit tomu, že se nic neděje. Posledních

pár yardů ke stromu už lezl po kolenou. Zašplouchala

voda a ozvalo se zachrčení. Algy měl srdce až v krku, jak

se říká, ale hned na to si uvědomil, že to byl krokodýl.

Potil se napětím a snažil se umístit dynamit na správné

místo před koncem stromu, který měl na dosah. S

poněkud třesoucími se prsty se mu to podařilo. Zbývalo

ještě připnout detonátor a šňůru. Všechno bylo hotovo, a

tak začal ustupovat opět po všech čtyřech zpět. Jestliže se

má přece jen něco stát, bude to teď, uvažoval. Ale nestalo

se nic: vůbec nic. Doplazil se k Malajcům, posadil se a

otřel si pot z čela.

Pak si klekl k detonační krabici a naposled se

podíval na strom. Svraštil čelo. Spatřil tam nějaký pohyb

nebo jeho vyčerpané a napjaté nervy sehrály jakousi hru s

jeho představivostí? Ne. Nemýlil se. Tiše jako ryba

plovoucí v hloubce, se vyloupla postava z černého pozadí

džungle. Blížila se ke stromu. Jiná šla pár kroků za ní.

Algy nevěděl kdo jsou ti lidé a po pravdě řečeno mu

to bylo jedno. Mohli to být pouze nepřátelé. Způsob,

jakým se pohybovali, byl dostatečným důkazem. Déle už

nečekal.

Výsledek překonal veškeré jeho představy. Vyšlehlo

oslepující světlo a exploze byla silná, jakoby vybuchla

131

velká bomba. Tlaková vlna ho spolu s Malajci hodila na

jednu hromadu.

Na chvíli oslepen září nic neviděl. A ani se o to

nepokoušel. Podle ohlušujícího třesku exploze usoudil,

že nejlepší bude zůstat ležet na zemi. Kryl si hlavu před

létajícími kusy dřeva, které dopadaly s takovým hlukem,

jakoby se kácely všechny stromy okolo. Měl dojem, že

uslyšel i křik. Také z potoka se ozývalo divoké

šplouchání, jakoby se krokodýli zbláznili.

Chvíli trvalo, než měl Algy možnost se podívat

kolem sebe. Rozhlížel se pomalu a odněkud na protějším

břehu se ozval výstřel. Nepokoušel se hádat proč. Hned

na to následoval další výstřel. Nevěděl co se děje, ale

uvážil, že pokud banditi nestřílejí jeden na druhého, pak

se objevili Indonézané.

Pátral očima v měsíčním světle a viděl, že tam, kde

končil spadlý strom na jeho straně potoka, byl teď velký

kráter. Protější břeh byl plný zlomených větví a

nahnutých stromů. Provizorní přechod zmizel.

To bylo všechno, co potřeboval vědět.

Naznačil Malajcům, aby ho následovali a rychlým

krokem vyrazil k domu.

Pan Lin Seng na něho čekal v hale. „Podařilo se to?“

zeptal se s obavami. „Slyšel jsem výbuch. Musel být

slyšet na míle daleko.“

„Dynamit explodoval až příliš dobře,“ řekl Algy.

„Strom vylétl v mračnu třísek a já skoro s ním. Byl jsem

příliš blízko, a protože nejsem žádný expert na

výbušniny, použil jsem jí možná víc než bylo nutno.

Myslím, že odtamtud už nemusíme čekat žádné potíže.“

„Co jste udělali s tělem toho mrtvého muže?“

132

„Nemohli jsme udělat nic, tělo tam nebylo. A

jestliže bylo, nemohli jsme ho najít. Rozhodně neleželo

nikde blízko místa, kde jsem ho zanechal. Přiznám se, že

jsem nemarnil čas jeho hledáním.“

„Co se s ním mohlo stát?“

Algy potřásl hlavou. „Mohu se pouze domnívat, že

jeho přátelé ho přišli hledat a když našli mrtvé tělo,

odnesli ho.“

„Ale to nedává smysl, jak říkáte vy Angličané.

Jestliže ho zabili, protože přešel na naši stranu, byli by

odnesli jeho tělo hned po vraždě.“

„Nevyznám se v tom,“ řekl Algy a pokrčil rameny.

„Pokud v tom ovšem neměli prsty Indonézané. Než jsem

vyhodil strom do povětří, slyšeli jsme hlasy. A zahlédl

jsem někoho se mihnout těsně před tím, než jsem odpálil

nálož. I po explozi se ozvaly výstřely. Vůbec nemám

představu o co šlo.“

Lin Seng chvíli mlčel a pak řekl: „Netuším, jak si s

touto situací chcete poradit.“

Algy s odpovědí neváhal. „Jestliže se Biggles vrátí,

mohlo by to být už zítra. Musíme být připraveni. To

znamená, že jakmile by se letadlo objevilo, okamžitě a co

nejrychleji postupovat podle našeho plánu.“

„Myslíte si, že přiletí?“

„Nechci předstírat optimismus, ale dokud nebudeme

vědět, že se nevrátí, budu předpokládat, že přiletí. To je

náš přístup k problémům v naší práci. Když je

vypracován nějaký plán, ani jedna ze stran od něho

neustoupí, dokud není naprosto prokázáno, že změna je

nutná. Nevím, co se Bigglesovi přihodilo. Mohl být zajat

nebo zabit. Dokud to však nebudeme vědět s naprostou

jistotou, budu pokračovat, jakoby se nic nestalo. Pokud je

133

Biggles živ, rozhodně na to spoléhá. Proto musíme být

připraveni, a kdyby se letadlo objevilo, jednat rychle a

tak, jak jsme se dohodli.

„Budu připraven,“ řekl Lin Seng. „A nyní, když už

nemůžeme dnes večer nic víc udělat, bylo by rozumné jít

spát, abychom za rozbřesku vstali trochu odpočatí.“ Algy

souhlasil.

134

CO SE PŘIHODILO BIGGLESOVI

14

Když Biggles vyrazil na svou noční cestu do Kuala

Lumpur, bylo by mylné si myslet, že měl optimistické

představy o své šanci projet, přestože s Algym o tom

hovořil jako o něčem, co není tak nebezpečné. Byl ale

přesvědčen, že to musí zkusit, jinak by byl cestu

nepodnikl.

Úspěch nebo nezdar cesty záležely především na

tom, co gangsteři v džungli dělají. Mohli se stáhnout;

nepředpokládali pravděpodobně, že někdo z domu odjede

v noční hodině. Kdyby tomu tak bylo, cesta by byla jako

„dobrý kus dortu“, aby Biggles užil rčení, které platilo v

RAF o jednoduché operaci. Ovšem kdyby byla cesta

zatarasena a hlídána ozbrojenou stráží, vyhlídky na

projetí by byly špatné. Při stavu cesty pouhá vyjetá kolej

by znemožnila obrátit vůz, tím spíš ve tmě.

Nemělo konečně smysl přemýšlet o všech obtížích a

překážkách, které ho mohly potkat. Přesvědčí se o nich

až na ně narazí a na to byl připraven. Doufal, že se zatím

nemusí obávat Indonézanů, kteří pronikli na území.

Jestliže zpráva, kterou shodilo letadlo, byla pravdivá,

sotva se už mohli přiblížit. Na druhé straně, pokud bylo

lze věřit bývalému zaměstnanci Lin Senga, nemohli být

daleko.

Brzy se měl dozvědět co ho čeká.

135

Auto jelo tak rychle, jak jen dovolovala opatrnost –

asi dvacet mil za hodinu – přejelo přes most bez

problémů a pokračovalo asi půl míle. Potom, když světlo

měsíce pronikalo už jen slabě mezi hustými, spletenými

větvemi, rozsvítil světla. Uviděl dva muže uprostřed

cesty držící namířené pušky. Biggles sešlápl plyn až na

podlahu a vůz vyletěl dopředu. Muži uskočili a o zlomek

vteřiny si zachránili život. Biggles věděl co může

očekávat a přikrčil se nad volantem. Ozvalo se několik

výstřelů. Kulka šlehla po Bigglesově rukávu a zaryla se

do palubní desky. Podíval se rychle na svého společníka.

Ayart se zašklebil a ve tmě zasvítily jeho bílé zuby, nebyl

zraněn.

Jestliže si Biggles myslel, že to je konec útoku, byl

brzy zbaven všech iluzí. Ani ne po sto yardech narazil

Land-Rover na překážku. Byl to strašlivý náraz a oba

muži v autě byli hozeni dopředu velikou silou. Biggles se

udeřil hrudníkem o volant. Náraz mu vyrazil dech.

Uviděl překážku v poslední chvíli a zabrzdit a

zastavit už neměl čas. Byl to kmen velikého stromu ležící

napříč cesty. Skutečnost, že některé větve byly ořezány,

svědčila o tom, že se nejednalo o náhodu. Land-Rover je

stavěn do divokých krajů, ale šplhat po stromech neumí.

Biggles neviděl Ayarta opouštět auto, ale zřejmě tak

učinil, protože když se dostatečně vzpamatoval, aby se

rozhlédl, nebyl již na sedadle vedle něho. Dveře na

Ayartově straně visely otevřené.

Stále ještě byl v šoku a cítil bolest. Nemohl jet dál, a

tak pomalu vystoupil. Vzápětí byl obklopen početnou

skupinou ozbrojených mužů. „Co to má všechno

znamenat?“ zeptal se podrážděně.

136

„Jen klid. Berte to s humorem,“ odpověděl hlas,

který mu nebyl neznámý. Neznal Cortella jménem, ale

poznal muže, s kterým si vyměnil pár ostrých slov v

altánu na golfovém hřišti.

„To jste vy?“ zamručel Biggles.

„A tentokrát budu mít slovo já,“ zasyčel Cortello.

Mezi tím byl vůz podroben důkladné prohlídce.

Všechno vybavení bylo vyházeno. Ve světle měsíce se

objevila další tvář, kterou Biggles viděl již dříve. Byl to

onen běloch, kterého spolu s Algym viděli v čajovně u

Zlatých květů na hlavní cestě – Sosbell. Rozřezával

čalounění auta nožem. „Hledáte něco?“ zeptal se Biggles.

„Kde jsou?“ štěkl Sosbell.

„Netuším o co vám jde.“

„Tohle mi nevykládejte. Vy víte co chci. Kde jsou

perly?“

„To snad nemyslíte vážně!“

„Myslím a brzy to zjistíte, jestli nám neřeknete

pravdu.“

„Měl byste se dát vyšetřit,“ odsekl Biggles a

poklepal si na hlavu. „Myslíte vážně, že bych cestoval

tímhle hnízdem zlodějů s balíčkem perel?“

Prohledali ho. Sosbell mu vzal pistoli a dal si ji do

kapsy. Biggles neprotestoval. Neměl v úmyslu pustit se

do boje s šesti ozbrojenými muži.

„Ve voze nejsou,“ řekl Cortello naštvaně.

„Říkal jsem vám to. Ztrácíte čas,“ prohlásil Biggles.

Tmavý černoch, kterého všichni nazývali Sam, se

podíval podezíravě na Bigglese. „V autě byl ještě někdo.

Viděl jsem ho. Kam utekl?“

„To vůbec netuším,“ řekl Biggles.

„Byl váš kámoš ve voze s vámi?“ zeptal se Sosbell.

137

„Nebyl.“

„Tak kdo to byl?“

„Malajský chlapec. Jel se mnou, kdybych potřeboval

pomoci s vozem.“

„Kam šel?“

„Nevím to právě tak jako vy.“ To byla pravda.

Biggles neměl potuchy, kam Ayart zmizel. Byl by to rád

věděl. Doufal, že se mu podařilo vrátit se do domu, aby

tam řekl, co se přihodilo.

Prohlídka auta nepřinesla žádné výsledky a oba

běloši ustoupili trochu stranou, zjevně aby prodiskutovali

situaci. Zakrátko se vrátili. Promluvil Cortello: „Proč to

nezabalíte a nepřipojíte se k nám? Perel je dost, abychom

si je mohli rozdělit.“

„Kolikrát vám to mám opakovat? Žádné perly

nemám a ani o ně nestojím,“ odpověděl Biggles

podrážděně.

„Můžete je získat.“

„To je bez šance.“

„Kam jste jel, když jsme vás zastavili?“

„Do Kuala Lumpur.“

„Počítal jste, že na nás narazíte?“

„Myslel jsem, že budete mít dost rozumu a schováte

se.“

„Před čím?“

„Před indonéskými vojáky.“

Sosbell ho prudce přerušil. „Co to vykládáte o

nějakých Indonézanech?“

„Početná skupina se jich vylodila na východním

pobřeží.“

„To je pěkně daleko.“

138

„Nezůstali na místě. Dozvěděli jsme se, že jsou

odtud vzdáleni asi šest mil.“

„A vy si myslíte, že vám to budu věřit?“

„Můžete věřit čemu chcete.“

„Viděl jste je?“

„Ne.“

„Tak jak to můžete vědět?“

„Jeden z nich, bývalý zaměstnanec Lin Senga byl

odveden do armády, ale dezertoval a přišel nás varovat,

že směřují do Taihanu. Museli jste ho vidět nebo slyšet,

přeběhl přes most a stříleli na něho. Rozhodl jsem se, že

vyrazím k nejbližšímu telefonu a uvědomím vládní

vojáky. Nijak jste si neprospěli, když jste mě zastavili.“

Bigglesův hlas zněl zřejmě přesvědčivě, protože

Sosbellovo chování začalo být méně agresivní. „Proč se

ti vojáci chystají na Taihan?“

„Ze stejného důvodu, kvůli kterému jste tu vy. Mají

za úkol zmocnit se Lin Sengových perel. Máte-li dost

rozumu, zmizíte odtud, dokud to ještě jde. Indonéské

komando se bude sotva zatěžovat zajatci. Konečně mně

vůbec nezáleží na tom co se s vámi stane. Ani nevím

proč vám to vykládám.“

Sosbellovy oči se zúžily podezřením. „Jak jste se

dozvěděl, že přistáli na pobřeží? Po cestě nikdo nepřijel.“

„Váš partner to ví. Řekl jsem mu o letadle, které sem

přiletělo a shodilo zprávu. Poslal ho Lin Sengův ředitel z

Kuala Lumpur. Chcete snad tvrdit, že vám to neřekl?“

Sosbell se podíval na svého společníka. „Věděl jsi o

tom, Cortello?“

„Slyšel jsem, že se nějací vojáci vylodili na

východním pobřeží, ale protože to je dost daleko,

nepovažoval jsem to za zvlášť důležité.“

139

„Věděl jsi o letadle, které přineslo zprávu?“

Biggles vpadl do hovoru. „Samozřejmě, že věděl,

řekl jsem mu to.“ Uvažoval, že když vyvolá mezi muži

rozmíšku, bude to v jeho prospěch. A zřejmě tomu tak

bylo.

„Jakou to hraješ hru?“ řekl ostře Sosbell. „Proč jsi

mi to neřekl? O co se to pokoušíš?“

Biggles se snažil využít situaci a vložil se do

rozhovoru. „Protože to vypadá, že budu muset jít pěšky,

snad abych vyrazil.“

„S tím nepočítejte,“ uťal ho Sosbell. „Nepustíme

vás. Můžete se nám hodit.“

„K čemu?“

„Třeba budeme potřebovat rukojmí. Také můžeme

vyjednávat s vašimi přáteli v domě.“

Skupina se vydala na pochod. Biggles samozřejmě

nevěděl kam směřují, ale předpokládal, že jejich cílem

bude tábor hluboko v džungli. Musel jít mezi dvěma

statnými domorodci, jeden šel před ním, druhý za ním.

Po krátké chůzi dolů po cestě odbočili. Pokračovali

dál po něčem, co asi byla zvířecí stezka, ale po obou

stranách byl porost vysekán, takže vznikl širší průsek.

Občas probleskly korunami stromů hvězdy a podle nich

Biggles poznal, že pochodují přibližně souběžně s

krokodýlí stokou, i když v jisté vzdálenosti od ní. Když

došli do tábora, což byl jeden stan a dva palmové

přístřešky, usoudil, že se nacházejí asi půl míle nebo míli

od golfového hřiště. Začínalo svítat.

Oba spiklenci zmizeli ve stanu. Domorodci se

posadili okolo doutnajícího ohně a Biggles udělal totéž.

Zapálil si cigaretu. Neměl tušení, jak to všechno

dopadne. Jeho naděje na osvobození teď závisela jen na

140

Ayartovi. Ze stanu byl slyšet tlumený hovor, hlasy někdy

sílily argumentem nebo zlobou. Bylo mu lhostejné co ti

dva muži dělají, ale doufal, že budou mít dost rozumu,

aby se pohnuli dál, než se objeví Indonézané. Byl

přesvědčen, že těch je třeba se obávat víc.

Zdálo se mu, že čtyři domorodci ze skupiny mají

podobný pocit, stejně jako černoch Sam, který seděl

trochu stranou. Rozhodně nevypadal klidně; hovořili

spolu tiše ve své domorodé řeči.

Unavený Biggles stále ještě cítil nepříjemný tlak v

hrudníku, jak se uhodil o volant, když auto narazilo na

strom. Natáhl se a usnul.

Byl už jasný den, když ho rýpnutím botou do žeber

probudil Sosbell. Nabídl mu misku čaje a sendvič s

plátkem konzervovaného masa. „Lituji, že vám

nemůžeme nabídnout kaviár a šampaňské,“ řekl ironicky.

„Pokusíme se, abyste nám neumřel hlady. Ale budete se

muset spokojit s tím co je.“

Vrátil se ke svým společníkům, kteří se teď

shromáždili před stanem. Biggles neslyšel o čem hovoří,

ale mluvili jakoby byli nervózní a nezdálo se, že by byli

zajedno. To Biggles chápal. Jestliže jeho pozice byla

nejistá, pak jejich také a oni se nemohli rozhodnout co

podniknout. Neměli právě velký výběr, ale mohli se

sbalit a vrátit se odkud přišli.

Biggles zpozorněl. Někde z dálky se občas ozval

zvuk sekery. Algy a jeho muži pracovali na přistávacím

pruhu na golfovém hřišti. Den se vlekl. Sosbell a jeho

společník měli nepochybně rozdílné názory a atmosféra

se stávala čím dál tím napjatější. Muselo už být pozdní

odpoledne, když muž, kterého Biggles potkal poprvé v

altánu, opustil hlouček diskutujících mužů.

141

„Kam jdeš?“ zeptal se Sosbell hlasem, který nebyl

právě přátelský.

„Půjdu a podívám se, co tam dělají,“ zněla stručná

odpověď. „Sedět tu a jen žvanit, to nám nepomůže.“

Sosbell, s podivným výrazem ve tváři, pozoroval

společníka jak mizí v džungli. Jakmile se mu ztratil z

dohledu, kývl na černocha Sama. Biggles neslyšel co si

řekli, ale když se Sam vydal po stopách muže, který

právě odešel, usoudil, že se ho chystá sledovat.

Po nějakém čase se Sam vrátil a bylo vidět, že má

nějakou důležitou zprávu. Ještě než došel k Sosbellovi

pronesl svou novinu tak hlasitě, že ji Biggles slyšel. „Ten

prašivý skunk přešel na druhou stranu.“

Sosbellův výraz neponechal Bigglese na pochybách,

co si o tom myslí. „Napadlo mě, že to hraje tímhle

směrem,“ zavrčel.

„Viděl jsem, jak přešel po stromě a šel k těm

chlapům, co pracují na druhé straně. Brzy se bavili jako

staří kamarádi. Když jsem odcházel, poslali ho hlídat

spadlý strom přes potok, aby nikdo jiný nemohl přejít.“

Bigglesovi se to zdálo těžko uvěřitelné. Ale Sam

neměl konečně žádný důvod vymýšlet si nějakou

báchorku, a tak Biggles musel připustit, že na tom může

být kus pravdy.

„Dobrá, když to chce takhle,“ zavrčel Sosbell. Hlas

měl plný zuřivosti.

„Vsadím se, že jim řekne o všem co máme v plánu,“

pokračoval černoch.

„To se teprve uvidí. Byl sám, když jsi odcházel?“

„Jistě. Zalezl do křoví blízko stromu.“

Sosbell se ohlédl po Bigglesovi; odvedl černocha

stranou. Mluvili spolu příliš tiše, než aby Biggles mohl

142

zaslechnout alespoň nějaké slůvko. Podle toho, jak

černoch přikývl, to vypadalo, že dostal další příkaz. Ještě

s jedním domorodcem pak opět odešli. Sosbell, pistoli v

ruce, se opět posadil před stanem. Podíval se dlouze a

nepřátelsky na Bigglese, ale nepromluvil. Biggles si ho

nevšímal. Byl příliš zaměstnán přemýšlením o tom co

bude dál. Napadlo ho několik možností, ale nakonec bylo

všechno jinak.

Byla již skoro tma, když se Sam a domorodec vrátili.

Černoch se podíval na Sosbella a kývl. „Už mluvit

nebude,“ řekl. Sosbellovy rty se zkřivily v podivném

úsměvu.

„Hádám, že byste rád věděl co se děje,“ obrátil se

znenadání k Bigglesovi.

„Přiznám se, že trochu zvědav jsem,“ připustil

Biggles.

„Ta krysa Cortello se rozhodl hrát vysokou hru a dát

se dohromady s vaším parťákem na druhé straně

strouhy.“

„Cortello?“

„Jistě.“

„Pochybuji, že by se s ním bavili.“

„Budete se divit, ale dokonce ho přijali a dostal za

úkol hlídat přechod přes potok.“

„Je tam ještě?“

„Ne.“

„Kde je tedy?“

„Tam kde byste byl vy, kdybyste se snažil zmizet –

v příkopu.“ Biggles se zamračil. „Nechápu to.“

„Copak nemluvím dost jasně?“

„Cortello spadl do příkopu?“

143

Sosbell se nepříjemně usmál. „No, že spadl není

docela přesné.“

A Biggles pochopil. Oči se mu rozšířily. „Dobrý

Bože! Co jste to za ďábelského člověka?“

„Vsadím se, že ta krokodýlí havěť už dohlédne, aby

nemluvil.“

Bigglesovi se udělalo nevolno. „Setkal jsem se už v

životě s pěknou řadou chladnokrevných zabijáků, ale vy

budete na seznamu první.“

„Chtěl mě podrazit, nebo ne?“ postěžoval si Sosbell.

„O tom nevím, ale ať už spáchal cokoliv, neomlouvá

vás to co jste s ním provedl.“

„Byl to Samův nápad. Má smysl pro humor.“

Biggles zíral němě na Sosbella. Neměl slov.

„Nemyslete na to.“ řekl Sosbell a pokrčil rameny

jakoby se nic nestalo. „Půjdu se sám podívat na druhou

stranu až vyjde měsíc.“

„Proč?“

„Chci se podívat, co se tam děje. Můžete jít se

mnou. ale kdyby vás napadly nějaké úhybné myšlenky,

vzpomeňte si, co se stalo Cortellovi.“

„Na to určitě nezapomenu,“ opáčil Biggles ponuře.

Čas ubíhal. Korunami stromů problesklo měsíční

světlo. „Můžeme jít,“ řekl Sosbell. Podíval se na

Bigglese a řekl: „Nedělejte hlouposti a buďte zticha.“

Celá skupina nastoupila a vydala se na pochod, s

černochem v čele. Biggles, střežený dvěma domorodci,

kteří oba měli v rukou nože vytažené z pochvy, šel

vzadu. Bylo vidět, že úzká cestička, vysekaná v džungli,

byla používaná již před tím. Po delší chůzi se tempo

zmírnilo. Byli nedaleko cíle.

144

Biggles zaslechl šumění potoka. Skupina se

zastavila. Černoch pokračoval sám. Byl pryč jen několik

minut. „Je to dobrý,“ řekl a skupina se pohnula dopředu,

černoch stále první a Sosbell hned za ním. Další

zastavení, tentokrát na pokraji koryta potoku. Padlý

strom ležel nad ním od břehu ke břehu.

Biggles si uvědomoval ironii situace. Byl tak blízko

svých přátel a přitom tak daleko. Litoval také, že strom

nezničil dokud měl možnost. Neměl ale čas o tom dlouho

přemýšlet, skupina se dala znovu na pochod zřejmě s

úmyslem přejít na druhou stranu. Narazí na nějaký

odpor? Biggles netušil, co chce Sosbell podniknout na

druhé straně, ale zřejmě měl nějaký plán.

Sosbell, který se nyní ujal vedení, se zastavil u paty

stromu. Pak udělal první krok, svět vylétl v ohňostroji

plamenů a následoval ohlušující výbuch. Vlna detonace

porazila všechny na zem. Několik desítek vteřin zůstal

Biggles naprosto ohromen nečekaným šokem, stejně jako

ostatní. Všechno co vyhodila a rozprášila exploze –

rozštíplé kusy dřeva, větve a hroudy hlíny – létalo

vysoko do vzduchu a dopadalo s hřmotem na zem.

Biggles veden přirozeným pudem sebezáchovy si přikryl

hlavu pažemi a čekal až vše skončí. Potom zdvihl opatrně

hlavu. Vykašlával nadýchaný prach a snažil se v

rozptylujícím se kouři něco vidět. Spadlý strom tam již

nebyl. Zjistil také, že polovinou těla leží napříč přes

Sosbella, který se nijak nepokoušel vstát. Biggles se

nesnažil zjistit proč. Začaly se mu vracet smysly, a

přestože byl ještě omámený, sáhl Sosbellovi do kapsy a

vzal si svůj revolver. Stále ještě napůl oslepený ostrým

světlem výbuchu se potácivě postavil, a jeho okamžitá

145

další myšlenka byla dostat se na golfové hřiště. Málem

spadl do stoky než si uvědomil, že lávka je pryč.

Otočil se dozadu rozhodnut zmizet v tom zmatku co

nejdále a vyrazil ke stezce, po které přišli. Vysoká

postava černocha Sama s dýkou v ruce vyrazila za ním.

Bez dlouhého rozvažování Biggles vystřelil a černoch se

svalil jako podťatý.

Biggles se snažil jít co nejrychleji. Po padesáti

yardech se otočil a vypálil bez míření několik ran jen aby

odradil kohokoliv, kdo by ho pronásledoval. Utíkal a

nevěděl kam. Byl rád. že se vzdaluje někam, kde si bude

moci všechno rozmyslet.

146

KONEČNĚ DEN D

15

Algy prožil neklidnou noc. Neustále myslel na

následující den, který bude pravděpodobně rozhodující.

Ráno hned před rozbřeskem vstal a oblékl se. Přestože

byl tak časný, zastihl již dole Lin Senga v plné činnosti,

sloužící se činili, chystali jídlo na celý den.

Algy si prohlédl malou armádu, která měla hlídat

přistávací plochu. Nebyl nijak nadšen. Byla to dosti

nesourodá skupina. Šest Číňanů s jejich neprostupným

výrazem, pět Malajců. čtyři Indové (včetně vousatého

Sikha, který se pravděpodobně narodil ve Východním

Pákistánu) a další, jejichž národnost bylo obtížné

uhádnout. Byli tam tři, kteří soudě podle světlé pleti a

částečně evropských rysů, byli pravděpodobně Arabové.

Byli tam dokonce i dva domorodci s obrovskou hustou

hřívou, kteří pocházeli nepochybně z některého z

tichomořských ostrovů. Algyho napadlo, že to byli

původně dva z Lin Sengových lovců perel.

Ostatně takovou podivnou směs bylo možno

očekávat právě ve službách muže jako byl Lin Seng,

jehož obchodní aktivity pokrývaly celý Dálný Východ.

Algy předpokládal, že před tím, než začaly potíže na

Taihanu, tito muži byli zaměstnáni jako tajemníci,

úředníci, kuchaři, zahradníci a sloužící s celou řadou

úkolů. Některé z nich předtím viděl. Byli v jeho pracovní

skupině na golfovém hřišti. Nepochyboval o jejich

147

odvaze a loajálnosti. Museli to být dobře vybraní muži,

jinak by nebyli na Taihanu.

Byli teď ozbrojeni různými zbraněmi, od pušek

různých kalibrů až po sportovní zbraně, které se možná

dostaly na Taihan původně jako zbraně pro lov velké i

malé zvěře. Povšiml si jednoho muže, který nesl

staromódní pušku na lov slonů a která by mu při výstřelu

čtyřuncové kulky pošramotila rameno. Malajci měli také

u sebe svou národní zbraň, dýku kris.

Se střelnými zbraněmi se nakládalo s naprostou

nedbalostí, která by jistě šokovala cvičeného vojáka, ale

zde se dala očekávat. Algy to pozoroval s pochopením,

byť ne bez obav a vzpomněl si na poznámku vévody z

Wellingtonu při inspekci jednoho z jeho bataliónů

veteránů před bitvou u Waterloo. Jeden z jeho důstojníků

řekl: „Co si myslíte, že tihle chlapíci udělají z

Napoleona?“ Vévoda odpověděl: „Nevím, ale přísahám,

jde z nich strach.“

Algy se rozhodl, že si dá pozor a zůstane za svými

bojovníky, až budou nabíjet své zbraně.

Lin Seng se k němu otočil. „Myslím, že byste se měl

ujmout velení,“ řekl. „Jaké chcete, aby zaujali pozice?“

„Především bychom měli nechat několik mužů

hlídat dům. Kdyby byli napadeni Indonézany, musí

vydržet jak nejdéle to půjde. V případě, že by odpor byl

beznadějný, museli by utéci do džungle, skrýt se tam a

čekat, až by dorazila pomoc z Kuala Lumpur. Žádáme

toho od nich hodně, je to nebezpečné, ale řekl jste, že

učiní všechno, co bude v jejich silách.“

„Nechal jsem v domě šest mužů; staré muže, ale

schopné postavit se útočníkovi. Udělají o co je

požádám,“ prohlásil Lin Seng.

148

„Dobrá. Ostatní půjdou se mnou na golfové hřiště a

zaujmou pozice kolem přistávací dráhy. Jestliže se nic

nestane, o to lépe; ale kdyby se tam nepřítel pokusil

proniknout, budeme se snažit ho zadržet, aby Biggles

mohl přistát. Všechno samozřejmě záleží na tom, jaké

letadlo přiletí a kdy přiletí. Perly máte připravené. Až

letadlo dosedne, jediné co musíte udělat je běžet k němu.

Ukryji vás na místě, kam by mělo letadlo nejspíš

dorolovat.“

„A co vy?“

„To záleží na tom, co se bude v tu chvíli dít. Budu

vás možná krýt střelbou, abych vám pomohl dostat se k

letadlu. Letadlo může vzít na palubu čtyři osoby, ale na

tak nerovné půdě jako je tato raději jen tři. Ti, kteří zde

zůstanou, se budou muset zachránit v džungli. Nemělo by

to být na dlouho. Dostaneme-li se do Kuala Lumpur,

podáme okamžitě zprávu o tom, co se tu děje a vládní

vojáci na sebe nenechají dlouho čekat. Mrzí mě. že je to

všechno tak nejisté, ale nevíme, co se stane v příštích

několika hodinách, a tak nemůžeme nic víc dělat.“

„Jak dlouho zůstaneme na golfovém hřišti?“

„Bude-li to potřeba celý den. Budu postupovat tak,

jakoby mělo letadlo přiletět. Mimochodem, vidím, že ti

muži jsou ozbrojeni, ale jak jsou na tom s municí?“

„Je jí opravdu dost pro pušky, které jsem nedávno

nakoupil, ale máme málo střeliva pro starší zbraně. S

něčím takovým jsem nepočítal. Když jsem si plně

uvědomil co se děje, bylo už pozdě.“

„Dobrá, poradíme si jak nejlépe umíme s tím málem,

které máme,“ navázal Algy. Podíval se na oblohu, na

které se objevily první parsky vycházejícího slunce.

149

„Půjdeme raději zaujmout pozice,“ pokračoval. „A co vy

pane? Nemáte ani pušku.“

„Nejsem na pušku zvyklý, ale mám pistoli. To by mi

mělo stačit,“odpověděl Lin Seng. „Myslel jsem, že dobré

místo, kde bych se mohl skrýt, by bylo v mezeře mezi

stromy, které oddělují prostor před domem od golfového

hřiště. Odtamtud bych mohl sledovat jak most tak

otevřený prostor u domu a viděl bych i na hřiště.“

„Myslím, že to je dobrý nápad,“ souhlasil Algy. „A

co perly? Jsou někde, kde se k nim můžete rychle dostat?

Kdyby došlo k útoku ve chvíli, kdy by přiletělo letadlo,

potřebovali bychom každou vteřinu.“

„O to jsem se už postaral,“ odpověděl Lin Seng

klidně.

„Možná, že by bylo vhodné dát mi náhradní klíč od

trezoru. Ovšem pokud jste je přemístil, měl byste mi říci

kam, pro případ, že byste byl zraněn.“ navrhl Algy.

„Kdybych byl zabit, nikdo by už nikdy perly

nenašel.“

„Nemyslím zabití, ale mohl byste být raněn a

nemohl se k úkrytu dostat.“

„S tím bych raději počkal, až by k tomu došlo,“

odpověděl Lin Seng.

„Vy mi nevěříte?“ zeptal se Algy lehce podrážděn.

„To není proto, že bych vám nevěřil, pane Lacey, ale

vím čeho jsou někteří Indonézané schopni. Jsou to divoši,

a kdyby vás chytili, neváhali by vás mučit, abyste jim

řekl všechno, co by chtěli vědět. Když nevíte kde perly

jsou, nemohl byste jim nic říci. Myslíte si, že jste silný,

ale nemylte se, na mučení člověk promluví.“

„A co vy?“

150

„Jsem Číňan. To je něco jiného. Nic by ze mne

nedostali.“

„Dobrá, jak chcete.“ řekl Algy. „Perly jsou vaše, a

tak je na vás, abyste s nimi nakládal, jak sám uznáte za

nejlepší. Stále ještě si myslíte, že stojí za to, abyste kvůli

nim riskoval život?“

„Riskoval jsem život víc než jednou, když jsem je

shromažďoval a budu se chovat i nadále stejně.“

„Pak už nemám co říci,“ uzavřel Algy. „Pojďme na

naše stanoviště. Letadlo může každou chvíli přiletět.“

„Byl bych překvapen, kdyby přiletělo.“

„To proto, že neznáte Bigglesworthe,“ zněla Algyho

odpověď. „Řekněte mužům, aby mě následovali a řídili

se mými rozkazy.“

Skupina vykročila s Algym v čele.

Když došli k mezeře mezi stromy, Lin Seng se

zastavil a řekl: „Já zůstanu tady.“ Algy a ostatní

pokračovali. Na konci stezky vedoucí ke konci golfového

hřiště dal Algy pokyn své malé jednotce, aby zastavila a

šel sám dál na průzkum. Očima prohlížel kraj džungle,

ale všude byl klid a ticho. Nebyl si jist, zda to je dobré

nebo naopak špatné znamení. Nezapomínal, že vojáci

jsou vycvičení pro válku v džungli, a tak se dalo čekat, že

se pohybují tiše.

Rozestavěl své muže ve vzdálenosti asi dvaceti

yardů podél hranice stromů proti golfovému hřišti; kryli

tak přístup k domu z této strany. Nařídil jim, aby

nemluvili a dobře se kryli. Sám zůstal u mezery poblíž

Lin Senga. Uvažoval, kdo přijde první. Biggles nebo

indonéští vojáci. Podíval se nahoru. Lehká ranní mlha se

zvedla a nebe bylo průsvitně modré. Bylo naprosté

bezvětří. Biggles by neměl mít s přistáním problémy.

151

Nemusel by přistát v nějakém daném směru. To bylo

důležité. Přistání proti větru by bylo další riziko, zejména

na terénu, který je všelijaký jenom ne rovný. Doufal, že

připravená přistávací dráha bude dost dlouhá.

V té době si už byl skoro jist, že Biggles dorazí; jen

chvílemi, když si vybavil všechny okolnosti, zmocnila se

ho na chvíli pochybnost. Ale zahnal ji. Myslet na nejhorší

by znamenalo koledovat si od samého začátku o

neúspěch. Udělal všechno co měl.

Slunce stoupalo výš a výš a modř oblohy byla

výraznější. Čekal a poslouchal, zda se ozve zvuk, který

očekával stále netrpělivěji. Čas ubíhal. Stále častěji se

díval na hodinky. Kde je Biggles? Začaly ho zachvacovat

pochybnosti. Všechna ta práce na Taihanu byla nakonec

marnění času a sil?

Dal si dlaně k uším, aby lépe zachytil jakýkoliv

zvuk. Jediné co uslyšel bylo krátké zatroubení slona.

Přišlo z dálky, ale byl si téměř jist, že zvíře bylo

vyplašeno člověkem. Algy se potil netrpělivostí a

obavami i stále stoupajícím vedrem. Kdyby měl Biggles

přiletět, už by tu mohl být, uvažoval.

A tu se všechno dalo do pohybu. Nejprve se objevily

dvě postavy pohybující se plíživě podél kraje džungle,

tam kde původně ležel spadlý strom. Nebylo pochyb, že

to jsou Indonézané.

Výstřel z brokovnice svědčil o tom, že jeden z jeho

mužů vetřelce zpozoroval. Oba muži okamžitě zalehli a

zdálo se, že se nehýbají. Pokud se ovšem neplížili. Tráva

v těchto místech byla dost vysoká.

A pak Algy zaslechl zvuk, na který čekal: vzdálené

vrčení lehkého letadla. Sílící hukot svědčil jasně o tom,

že se stroj blíží. Doufal, že to Lin Seng uslyšel a že se k

152

němu připojí. Chvíli čekal nervy napjaté, ale pak vyběhl

ze svého stanoviště směrem k úkrytu Lin Senga. Hledal

ho mezi stromy, když ho vyděsila střelba přicházející od

domu.

Algy zneklidněl. Má se jít podívat co se děje nebo se

vrátit na golfové hřiště zjistit, zda se k dvěma mužům

přidali ještě další? Další výstřel na golfovém hřišti

ukončil jeho váhání. Rozběhl se zpátky a doufal, že se

Lin Seng někde objeví. Když doběhl po stezce na konec

průseku, přehlédl rychle golfové hřiště. Nezahlédl žádný

pohyb. Letadlo se stále blížilo, vidět ho však zatím

nemohl, bránily tomu vysoké stromy. Teď přišla chvíle

vyslat kouřový signál, jak domluveno, na znamení, že je

všechno připraveno.

Doběhl rychle k připravené hromadě suché trávy a

starých větví a přiložil k ní sirku. Slabý pruh modrého

dýmu stoupal do nehybného vzduchu. Od domu se

ozvaly další výstřely. Kde je Lin Seng? Proč mu nepřišel

říci, co se děje? pomyslel si podrážděně.

Konečně se letadlo objevilo. Byl to Auster. Algy si

oddechl. Ale co dělá? Letělo ve výši přibližně pěti set

stop a bylo tedy jasné, že Biggles nemá v úmyslu přistát.

Z této výšky přistát nemohl. Neponechal si dost místa,

aby mohl jít dolů. Algy neváhal, vyběhl do otevřeného

prostoru a mával oběma rukama. Auster odlétal a on za

ním bezmocně hleděl. Přihodil na oheň trávu.

Letadlo letělo nad konec přistávací dráhy, otočilo se

a stále aniž by ztrácelo výšku se vracelo. Zakroužilo,

jakoby si chtěl pilot dobře prohlédnout terén a pak

zmizelo za stromy směrem k domu, odkud se stále

ozývala střelba. Vzápětí se znovu objevilo, trochu níže,

ale pořád příliš vysoko na to, aby mohlo přistát. Co to

153

proboha Biggles dělá? Proč nepřistál? A kde je Lin Seng?

Algy si nevěděl rady. Vypadalo to, že se jejich plán

hroutí. Byl by chtěl vědět, co se děje v domě, ale

neodvažoval se opustit přistávací dráhu z obavy, že by se

Biggles mohl dostat pod křížovou palbu Indonézanů a

jeho mužů, která nyní značně zesílila. Chvíli mu trvalo

než zjistil na co střílejí. Spatřil tři muže běžící podél

stoky. Byli daleko z dosahu jeho pistole a dřív, než se

dostal k jednomu ze svých mužů, aby si vzal pušku,

zmizeli v pásu stromů.

Zdálo se, že se celá věc vymkla z rukou a rozhodl se,

že ať už se stane cokoliv, musí vědět, co se děje v domě.

Je možné, že Biggles nepřistál právě kvůli tomu co se

odehrává tam? Cítil také povinnost zjistit co je s Lin

Sengem. Asi se přihodilo něco vážného co mu zabránilo

přijít na přistávací plochu s perlami, jak bylo domluveno.

Musel přece letadlo slyšet.

S pistolí v ruce běžel stezkou mezi stromy, aby se

podíval na otevřené prostranství před domem, když

koutkem oka zahlédl po své pravé straně pohyb. Otočil

prudce hlavu a to co spatřil ho přimělo naráz se zastavit.

Dvacet yardů od něho ležel na zemi muž. Podle oblečení

vypadal jako Lin Seng. Nad ním stál domorodec s nožem

ve zdvižené ruce.

Algy vykřikl, aby zabránil ráně a zároveň vyrazil

dopředu. Muž se otočil, ruku s nožem stále zdviženou.

Algy, nyní na půl cesty k němu, vystřelil bez míření.

Netrefil se, muž vyskočil a dal se na útěk. Algy v něm

ještě stihnul poznat dezertéra z řad indonéských vojáků,

který tak snadno získal důvěru Lin Senga. V levé ruce

měl cosi co vypadalo jako příruční kufřík.

154

Algy se za ním rozběhl, ale když viděl, že mu uniká,

znovu vystřelil. Opět minul. Přidal na rychlosti a doufal,

že ho dohoní dřív, než vletí do bambusového houští, kde

by se mu určitě ztratil. Uvědomil si však, že to nedokáže,

zastavil se, opatrně zacílil a vystřelil. Ale opět minul.

Jeho cíl kličkoval jako zajíc. Ale při dalším výstřelu

klopýtl a upadl obličejem na zem, nůž a balíček mu

vylítly z rukou.

155

156

Algy doběhl k ležícímu muži a zjistil, že je mrtev.

Krev mezi lopatkama ukazovala kam vlétla kulka, která

ho zabila. Algy už neměl nejmenší chuť riskovat vlastní

život a zdržovat se u padoucha, který se dostal do domu

podvodem. Podíval se jen co to muž upustil. Malý

příruční kufřík ze safiánové kůže.

Rozčilen spěchal Algy zpět k Lin Sengovi. Hodil

kufřík stranou a klesl na kolena vedle něho. Prohlížel ho

a nahmatal vlhké místo na temeni hlavy, jakoby ho někdo

zezadu uhodil. Opatrně Lin Senga otočil a spatřil

ošklivou otevřenou ránu. Rychlá prohlídka ukázala, že

jiná zranění už nemá.

Po celou tu dobu Algy podvědomě vnímal občasnou

střelbu. A pak se ozvalo svištění vzduchu na křídlech

klouzajícího letadla a Algy viděl, že Auster klesá. Musel

rychle dostat Lin Senga na přistávací plochu. Rozhlédl se

kolem sebe. Vzal kufřík, dal si pistoli do kapsy a pokusil

se odtáhnout bezvládné tělo. Brzy zjistil, že to nedokáže.

Pustil kufřík s úmyslem ho tam nechat. Pak ho napadlo,

co by Lin Seng řekl, kdyby se probral a zjistil by, že

nakonec o své vzácné perly přišel.

Uvažoval horečně, jak jen v té chvíli mohl. Lin Seng

zřejmě vyzvedával perly z místa kde je ukryl, aby je měl

po ruce jakmile letadlo dorazí a v tu chvíli byl omráčen.

Algy vzal kufřík a pokoušel se ho otevřít. Byl

zamčený. Vyňal pistoli a zámek odstřelil. Kulka nejen

odtrhla celý zámek, ale také roztrhla kůži. Oběma

rukama otevřel kufřík, z kterého vypadla pouzdra s

perlami.

Zarazil se a pochopil, že nadělal víc škody než

užitku, protože teď bude mnohem obtížnější nést všechna

157

pouzdra, než když byla složená v kufříku. Jedno nebo

dvě si mohl dát do kapes, ale všechny ne. Nabízelo se

jediné možné a okamžité řešení. Otevřel první pouzdro,

vysypal zářící obsah a dal si ho do kapsy kabátu jako hrst

kuliček. A tak to udělal s dalšími až byla všechna

pouzdra prázdná a jeho kapsy chřestily perlami. Jednu

nechal v pouzdře. Modrý měsíc.

158

VŠECHNO BYLO VYŘEŠENO

16

Algy nechal pouzdra tak, jak je naházel jedno na

druhé a zdvihl jejich majitele. Přehodil si ho přes rameno

způsobem, jak to dělají hasiči a vyklopýtal na

proklestěnou stezku. Tam musel položit své břemeno na

zem, aby nabral dech. Využil té chvilky a popošel pár

kroků na místo, odkud mohl vidět mezi stromy na dům a

otevřené prostranství před ním. Ani nebyl příliš

překvapen, že po střelbě, kterou slyšel, tam viděl pobíhat

cizí muže v maskovacích uniformách.

Algy viděl všechno co vidět potřeboval a stále

zadýchaný z předcházející námahy se vrátil k Lin

Sengovi. Celá situace nabírala nereálné zdání jakéhosi

zlého snu. Pokusil se znovu bezvědomého Lin Senga vzít

na záda a uvědomil si, že bude trvat dlouho, než ho

dopraví na přistávací plochu. Bylo by rychlejší sehnat

pomoc.

Zanechal tělo na zemi, vzal si do ruky pistoli a

rozběhl se na golfové hřiště. První co viděl byl Auster,

který právě přistál a dorolovával. Algy se nezastavil, ale

běžel podél řady stromů k muži, který byl druhý vedle

něho v řadě, když čekali na letadlo. Byl to velký Sikh.

„Pojď,“ vyrazil udýchaný Algy a s Indem v patách

se vracel k místu, kde zanechal Lin Senga. Sikh pochopil

okamžitě situaci. Beze slova si hodil bezvládné tělo přes

rameno a spěchal za Algym na golfové hřiště.

159

Když došli na dohled přistávací dráhy, Algy ztuhl.

Letadlo stálo na konci dráhy a vedle něho stál Biggles a

pokuřoval cigaretu. Malajec Ayart tam byl také. Biggles

spatřil Algyho a šel k němu.

„Zbláznil ses?“ křičel Algy. „Hemží se tu plno

Indonézanů.“

„Jestli tu jsou, budou se muset někde schovat,“

odpověděl Biggles klidně.

„O čem to mluvíš?“

„Neviděl jsi vojáky?“

„Vojáky! Jaké vojáky?“

„Vládní vojáky, jaké jiné? Plné čtyři nákladní vozy.

Proto jsem nepřistál, když jsem přiletěl. Sledoval jsem je

a myslel jsem si, že bude lepší, když dorazí dřív než

dosednu. Propána, co tohle všechno znamená?“ skončil

Biggles náhle, když k nim došel Ind a složil opatrně na

zem své břemeno.

„Lin Seng byl na cestě sem s perlami, když byl

přepaden,“ vysvětloval Algy. „Objevil jsem se právě

včas. Byl to ten prokletý dezertér. Zastřelil jsem ho.“

Biggles prohlížel Lin Senga. „Jak vážně je zraněn?“

„Má na hlavě ošklivou ránu.“

„Ještě něco?“

„Pokud jsem mohl zjistit tak ne.“

„Přines lékárničku. Ošetříme ho a vezmeme do

nemocnice v Kuala Lumpur.“

Biggles se obrátil k Ayartovi: „Běž se podívat co se

děje okolo domu. Měj oči otevřené. Nestojíme o to, aby

nás přepadli ještě banditi.“

Zřejmě nic takového nehrozilo. Lin Sengovi muži,

kteří chtěli nepochybně vědět co se děje, se začali

vzdalovat ze svých stanovišť a hovořili spolu.

160

Algy přinesl lékárničku z letadla.

Biggles vydezinfikoval Lin Sengovu ránu, a když ji

převazoval, začal pacient přicházet k vědomí. Jednou

nebo dvakrát zamručel a pak otevřel oči. Když se

vyjasnily, jeho první slova byla v takové situaci obvyklá:

„Kde jsem? Co se děje?“ A když pak přišel úplně k sobě

pokusil se vstát. „Moje perly!“ vykřikl. „Kde jsou moje

perly?“

„Nedělejte si starost,“ řekl Algy. „Jsou v bezpečí.“

„Kde?“

„Tady.“ Algy rozprostřel kapesník na zem a začal do

něho vyprazdňovat obsah svých kapes. „Omlouvám se,

ale pouzdra jsem nepobral,“ řekl Lin Sengovi, který se

pozdvihl a opřel o loket a zíral, jakoby nechtěl věřit svým

očím. „Nemám dost velké kapsy, a tak jsem musel

pouzdra nechat pod stromy. Jistě tam ještě jsou.“ Vzal do

ruky malé pouzdro, ve kterém byl Modrý měsíc, otevřel

ho a ukázal ho Lin Sengovi.

Lin Seng vykřikl radostí. „Nechápu to. Jak jste k

nim přišel? Vzpomínám si, že jsem slyšel letadlo…“

„Šel jste do lesa pro perly.“

„Ano. Jak víte, že tam byly?“

Algy svázal pevně rohy kapesníku. „Viděl jsem vás,

když jste je tam schovával, ovšem tehdy jsem nechápal

co tam děláte,“ odpověděl Algy. „Když jste pro ně šel,

váš bývalý zaměstnanec, který vám řekl, že dezertoval od

Indonézanů, se zřejmě dovtípil co podnikáte. Sledoval

vás a úderem do týla omráčil. Přišel jsem právě včas,

abych mu zabránil vás probodnout.“

„Děkuji vám. Ten padouch! Kam zmizel?“

„Neměl šanci, pane. Zastřelil jsem ho.“

161

„Měli bychom si pospíšit,“ ukončil rozhovor

Biggles, protože se nedaleko opět střílelo. „Bude

rozumější odtud vypadnout dřív, než nám někdo prostřelí

nádrž. Povíme si to později.“

Ayart přiběhl zpátky. Hlásil, že zuří boj mezi

vládními vojáky a Indonézany, kteří se rozptýlili a

skrývají se v džungli.

„Vojákům to bude možná chvíli trvat než je

pochytají,“ řekl Biggles. „Odstartujeme.“

Algy se podíval na Lin Senga. který opět upadl do

bezvědomí. „Opravdu potřebuje lékaře.“

Opatrně ho zdvihli do letadla a usadili do jednoho ze

zadních sedadel. Algy uložil uzlíček perel do schránky.

Ayart pak zaujal místo vedle Lin Senga, aby ho podpíral.

Stroj zajel tak, aby měl před sebou celou délku startovací

dráhy. Během několika minut byl ve vzduchu.

„Teď mi snad řekneš, co se ti přihodilo,“ požádal

Algy Bigglese, když nabral kurs na Kuala Lumpur.

„Přiznám se ti, že když jsme uslyšeli to střílení, nevěřili

jsme, že projedeš.“

„Byly chvíle, kdy jsem o tom také pochyboval,“

odpověděl Biggles. „Cesta byla zatarasená. Nemohl jsem

nic dělat. Musel jsem zastavit. Ayartovi se podařilo

vyklouznout, ale mne chytili a chvíli to vypadalo, že se z

toho nedostanu. Celý den jsem byl střežen. Byli by mě

nakonec asi zlikvidovali, ale měl jsem štěstí.“

Algy napjatě poslouchal a Biggles pokračoval.

„Situace se začala měnit, když se ti zlotřilci začali

hádat mezi sebou. Cortello, tak se jmenoval ten muž,

kterého jsme viděli v altánu, se rozhodl, že odejde.

Sosbell, jeho partner, to byl ten chlapík z čajovny na

hlavní silnici, si zřejmě řekl, že ho chce podrazit a přejít

162

k nám. Když Cortello zmizel v džungli, poslal za ním

černocha, aby ho zabil. To jsem pochopil z toho, co se

seběhlo pak.“

„To souhlasí,“ řekl Algy. „Cortello byl zavražděn na

naší straně stoky. Našel jsem jeho tělo. Když jsem se

vrátil se dvěma muži, abychom ho pochovali, tělo bylo

pryč. To mě zmátlo. Víš o tom něco?“

„Všechno. Sosbell ho tam nechtěl nechat ležet, a tak

poslal černocha, aby se o něho znovu postaral.“

„Jak?“

„Aby ho hodil krokodýlům.“

Algy byl zděšen. „To je strašný! Co to je za zrůdu ta

krysa Sosbell.“

Biggles přikývl a pokračoval: „K večeru se ten gang

hnul dál a mne vzal s sebou. Došli jsme k spadlému

stromu a chystali se přejít, když před námi vybuchl svět.

Sosbell byl vpředu a musel schytat tu největší sílu

výbuchu. Nečekal jsem, abych se o tom přesvědčil.

Chopil jsem se příležitosti a zmizel. Přes stoku jsem

nemohl, strom byl pryč. Můžeš mi prozradit co se vlastně

stalo?“

„Odstranil jsem strom několika patronami dynamitu,

které mi dal Lin Seng,“ odpověděl Algy. „Už tam byl

nebezpečně dlouho. Každý si po něm mohl chodit jak

chtěl. Obával jsem se hlavně indonéských vojáků.“

„Když jsem pak o tom měl čas přemýšlet, napadlo

mě, že to bude nějak takhle.“

„A podařilo se ti vyváznout?“ byl zvědav Algy.

„Chvíli jsem bloudil až jsem se dostal na soukromou

cestu. Přesně tam, kde mě zastavili. Asi minutu jsem

uvažoval mám-li se vrátit na Taihan nebo se pokusit

projít na hlavní silnici, kde bych snad našel možnost

163

spojit se s Kuala Lumpur. Rozhodl jsem se pokračovat.

Bylo to správné rozhodnutí, protože jak se později

ukázalo, nemusel jsem jít daleko. Objevilo se několik

mužů a v první chvíli jsem myslel, že je se mnou konec.

Ale ukázalo se, že to je Ayart, dva opraváři od telefonní

společnosti a dva policisté, ti, které jsme potkali v

čajovně.

„Co tam dělali?“

„To Ayart zařídil. Když zmizel u zátarasu na cestě,

utíkal seč mohl celou cestu na hlavní silnici. Šel za

policejním náčelníkem v městečku a řekl mu, co se stalo.

Z policejní stanice se pak policisté spojili s Kuala

Lumpur a uvědomili správu oblasti o nebezpečí, které

hrozí Taihanu. To dalo věci do pohybu. Vládní vojáci

byli brzy na cestě. Pro mne bylo důležité, že pro mne

poslali vůz, aby mě odvezl do Kuala Lumpur. Když jsem

tam dorazil, neztrácel jsem čas a jel jsem na letiště. To

všechno samozřejmě chvíli trvalo a než jsem byl ve

vzduchu na cestě do Taihanu, začalo už svítat. To je asi

tak všechno. Když jsem přeletěl nad vojáky v obrněných

vozech, byli už na soukromé cestě. Z bezpečnostních

důvodů jsem se rozhodl nechat je dorazit před mým

přistáním. Nezapomeň, že jsem vůbec nevěděl, co se po

mém odjezdu na Taihanu stalo. V domě mohli být

nakonec Indonézané. Podíval jsem se na přistávací dráhu.

Zdála se mi dobrá, a tak jsem si řekl, že jsi to zvládl, ať

už se po mém odjezdu stalo cokoliv.“

„Dal jsem ti kouřové znamení,“ řekl Algy.

„Viděl jsem ho. Ale jak už jsem říkal, čekal jsem, až

vojáci dorazí.“

164

„To víš, já jsem o vojácích nevěděl, ty jsi

nepřistával, a tak jsem měl nervy napjaté. Ale teď už je to

dobré.“

„Lin Seng je ze všeho venku a má svoje perly.

Přistávat budeme na pořádném letišti. Odvezeme našeho

milovníka perel do nemocnice a půjdeme na dobrou

večeři. Už si ani nepamatuji, kdy jsem naposled jedl.“

O několik minut později, když dostali z kontrolní

věže povolení k přistání, Biggles šel lehce dolů.

*

Tak se skončila operace Speciální letecké policie v

Malajsku. Operace rozhodně neobvyklá. Ovšem většina

Bigglesových úkolů jsou neobvyklé. Proto je jimi také

pověřován.

Žádné další obtíže se již nevyskytly a čtenář si jistě

dovede představit další chod událostí. Lin Senga odvezli

sanitním vozem do nemocnice. Na jeho žádost byly

perly, stále ještě v Algyho špinavém kapesníku, předány

okamžitě panu Tongovi v Lin Sengově kanceláři, aby

byly bezpečně uloženy. Jak řekl Biggles Algymu, byl

opravdu rád, že se jich zbavili. Později, po horké sprše a

důkladném jídle se vrátili do nemocnice. Tam se

dozvěděli, že Lin Seng má četné zhmožděniny i tržné

rány, ale jeho život není ohrožen.

Zbývalo, aby se Biggles spojil s kapitánem

Raymondem. Kapitánův rozkaz zněl zcela prostě a

jednoduše: „Úkol splněn. Vraťte se domů.“ Bylo však

165

třeba zůstat ještě tři dny a pomoci místním úřadům s

vyšetřováním. Celá zpráva o všem co se událo vyžádala

hodně času. Ještě v Kuala Lumpur je zastihla zpráva, že

vládní vojsko má situaci v Taihanu plně pod kontrolou.

Ti z indonéského komanda, kteří přežili, prchli do

džungle, ale pátrání po nich pokračovalo.

Je s podivem, že bandité se jakoby vypařili, nebylo

po nich ani vidu ani slechu, takže co se s nimi stalo

zůstalo předmětem dohadů. Na místě výbuchu, který

zničil spadlý strom nebyla nalezena žádná těla. Jak řekl

Biggles Algymu, Sosbell byl příliš blízko stromu, když

došlo k výbuchu, než aby mohl přežít. A černocha Sama

zastřelil Biggles. Asi se o jejich těla postarali krokodýli.

Tato možnost jistě nepřivodila Algymu, který strom

odpálil, ani jednu bezesnou noc.

Pana Lin Senga viděli ještě jednou, a to když se s

ním před odjezdem přišli rozloučit. Poděkoval jim a

snažil se je přesvědčit, aby nastoupili u jeho firmy jako

jeho osobní piloti. Biggles a Algy samozřejmě s díky

odmítli. Stejně tak jako policejní důstojníci nemohli

přijmout odměnu, kterou jim za jejich služby nabízel.

Přijali ale pozvání na Taihan, kde by mohli strávit

dovolenou, kdykoliv by měli čas nebo chuť.

Jedinečná sbírka perel je teď v Londýně. Pan Ling

Seng ji přivezl osobně. Vzhledem k neklidné

jihovýchodní Asii považoval Londýn pro své perly za

nejbezpečnější místo. Řekl to také Bigglesovi, když se

nečekaně objevil, aby znovu poděkoval za jejich námahu.

Když odcházel, položil na krbovou římsu krásně

vyřezanou rybu z jantaru. Řekl, že v jeho zemi je to

talisman, který přináší štěstí.

166

„Budeme-li ještě někdy mít práci, jako byla ta

poslední, budeme ho potřebovat,“ poznamenal Algy,

když pan Lin Seng za sebou zavřel dveře.

167

William Earl Johns

BIGGLES A MODRÝ MĚSÍC

Z anglického originálu Biggles and the Blue moon

přeložila Jana Šimková

První vydání

Obálku s využitím motivu Zdeňka Buriana zpracoval

Josef Pinkava

Ilustroval Pavel Andrýsek

Vydalo nakladatelství Riopress Praha v roce 2002

jako svou 200. publikaci

Odpovědný redaktor Jaroslav Kalát

Doporučená prodejní cena 139,– Kč

ISBN 80-86221-64-4

168