W. E. Johns

BIGGLES HLEDÁ ŠAMPIÓNA

RIOPRESS PRAHA

2002

W. E. Johns

BIGGLES HLEDÁ ŠAMPIÓNA

Copyright © 1965 by Captain W. E. Johns

Translation © Jiří Hora, 2001

© Jacket Illustrations Zdeněk Burian a Josef Pinkava

Illustrations © Pavel Andrýsek, 2001

Obsah

I. Policista má problém

II. Vražda

III. Biggles naráží na stopu

IV. Většinou jen podezření

V. Framling Towers

VI. Ginger podává zprávu

VII. Na návštěvu přijíždí Cadillac.

VIII. Biggles vše zvažuje a vyjíždí

IX. Porada v Yardu

X. Otřesná zpráva

XI. Co se přihodilo Bertiemu

XII. Bertie v nebezpečí

Ginger jede do Somersetu

Otázka štěstí

XV. Biggles je zmaten

XVI. Kde je Ginger?

Právě včas

Několik slov nakonec

William Earl Johns

BIGGLES HLEDÁ ŠAMPIÓNA

Z anglického originálu Biggles Scores a Bull přeložil Jiří

Hora

Obálka Josef Pinkava s využitím motivu Zdeňka Buriana

Ilustrace Pavel Andrýsek

Vydalo nakladatelství Riopress Praha v roce 2002 jako

svou 183. publikaci První vydání

Odpovědný redaktor Jaroslav Kalát

KAPITOLA I

POLICISTA MÁ PROBLÉM

„Jistý hlas mi našeptává, že nás čekají problémy,“

prohlásil policejní pilot „Ginger“ Hebblethwaite, když ve

Scotland Yardu vstoupil do hlavního stanu Letecké

policie, zavřel za sebou dveře a klobouk hodil na věšák.

U psacího stolu pracující Biggles energicky zvedl

hlavu. „Co to bylo za hlas – snad nějaký mluvící

papoušek?“

„Jsi úplně vedle. Detektiv, policejní inspektor

Gaskin. Právě vystoupil z výtahu a míří si to k nám. Do

tohoto podlaží přichází zřídkakdy, a když, tak jedině

chce-li navštívit nás.“

Za několik málo okamžiků se otevřely dveře a vešel

statný detektiv. „Máte moc práce?“ zeptal se s pohledem

upřeným na Bigglese.

„Já přece nejsem Cato,“ klidně odpověděl Biggles.

„Kdo to má být?“

„Cato byl poměrně významný Říman, který zemřel

už skoro před dvěma tisíci lety.“

„Co on má společného s tím, na co jsem se vás

ptal?“

„On totiž kdysi při nějaké příležitosti poznamenal,

že nikdy neměl víc práce než ve chvílích, kdy se zdálo,

že nedělá vůbec nic – tak nějak to údajně měl říkat. Tak

co máte na srdci?“

„Kdo tu řekl, že mám něco na srdci?“

„Já. Přece jste se tu tak znenadání neobjevil jenom

proto, abyste nám popřál zářivě krásné dobré ráno. Tak

6

už ze sebe tu tíhu odhoďte a svěřte se nám s tou svou

strastiplnou historií.“

Gaskin si povzdechl, ztěžka se posadil a hmatal po

dýmce. „Nemůžete být aspoň někdy vážný?“ řekl

vyčítavě.

„Jedině když jsem k tomu přinucen. Tak o co jde?“

„O zloděje dobytka,“ zabručel Gaskin.

Biggles smutně zavrtěl hlavou. „O zloděje dobytka?

Tak to jste se jistě díval na westerny v televizi.“

„Kvůli hledání zlodějů dobytka není vůbec nutné

jezdit až do Texasu,“ zasmušile podotkl detektiv. „Máme

je tady. A já přece nejsem žádný kovboj s koltem za

pasem, abych se do nich mohl pustit.“

Biggles se usmál. „To vám rád věřím. A co ti zloději

dobytka vlastně kradou a kde?“

„Vy vůbec nečtete noviny?“

„Jen když mám čas.“

„Vy byste ale měl vědět, co se děje.“

„Teď si vzpomínám, že jsem četl něco o krůtách,

které se ztrácely z venkovských farem, jenže to už bylo

někdy před měsícem – ještě před vánocemi.“

„Pokud jde o dobu, jste, úplně vedle. Ono se to děje

právě v současnosti.“

„Tak to je mi, šéfe, opravdu líto, protože v tomto

ohledu jsem vedle jak ta jedle. Bude proto lepší, když mi

o tom, pro úsporu času, raději řeknete sám.“

„Rozsah zájmů těch zlodějů dobytka je poněkud

širší. V této době je však zajímá hovězí dobytek.“

„Máte na mysli krávy?“

„Proboha, jaké krávy? Co by, k čertu, zloděj dělal s

nějakou krávou?“

„Snad by ji dojil, ne?“

7

„Jenže tady nejde o žádnou legraci.“

„Omlouvám se, mám však dojem, že krávy je nutné

dojit.“

„Dovedete si snad představit partu profesionálních

gaunerů pracujících jako dojičky mléka?“

„Když se mne na to ptáte, tak něco takového si

opravdu představit nedovedu. Máte tedy na mysli

dobytek určený k jídlu? Snad hovězí dobytek? Voly, jak

se říká vykleštěným býkům, pokud jsou naživu? Pro mne

vypadají všichni stejně. Stejně jako ty krůty, ať už s

peřím nebo bez něho. Zloděje volů byste měl být schopen

načapat při činu a sbalit. Vždyť zvíře takové velikosti

nelze zastrčit do kapsy u vesty, jako to jde s

diamantovým prstenem.“

„Já jsem přece o volech neřekl ani jediné slovo.“

„Tak o čem je tady řeč?“

„O býcích.“

Biggles zvedl obočí. „Děláte si ze mne legraci?“

„Ne.“

„Řekl jste o býcích?“

„Řekl.“

Biggles pokrčil rameny. „Tak v tom se nevyznám.

Proč mi o nich vlastně povídáte?“

„Myslel jsem si, že byste mi mohl pomoci.“

„Tak proč s tím přicházíte tak pozdě?“

„Co tím chcete říci?“

„Ti lupiči začali ty krůty krást před několika měsíci,

aby je mohli prodat na předvánočním trhu.“

„Co s tím mají společného vánoce?“

„Mnoho. Uprostřed zimy je venkov vylidněný,

silnice jsou většinou prázdné. Ze vzduchu by je bylo

možné snadno zpozorovat. Vy ale čekáte, až všechno

8

ožije a pokryje se listím, a teprve pak přijdete za mnou.

Pokud vím, hlavní silnice teď jsou…“

„Zadržte a nechte mne domluvit,“ skočil mu do řeči

Gaskin. „A na ty krůty už konečně zapomeňte. Myslíte si

snad, že mi v hlavě leží pár nějakých ptáků. Tady jde o

krádeže dobytka, které nabyly neočekávaného rozsahu a

stal se z toho obrovský kšeft.“

„Co míníte tím obrovským kšeftem?“

„Z farmy v Suffolku před čtrnácti dny zmizel býk.

Nebyl to však žádný obyčejný býk, ale prvotřídní britský

chovný býk fríského druhu.“

„Jakou má cenu?“

„Nejméně deset tisíc liber.“

Biggles sevřel rty. „Tak to je od krůt opravdu velký

skok.“

Gaskin

pokračoval.

„Předevčírem

jiný

býk,

tentokráte herefordského druhu, jehož cenu údajně nelze

penězi vůbec vyjádřit, zmizel z odchovny v Norfolku.

Chápete už, o čem tady s vámi mluvím?“

„Kdo řekl, že to konkrétní zvíře je penězi k

nezaplacení?“

„Muž,

který

ho

vlastní.

Lord

Dubray

z

FramlingTowers. Řekl mi, že by ho nebylo možné koupit

za žádné peníze.“

„Za peníze lze koupit většinu věcí – pokud je jich

dostatečné množství,“ skepticky zareagoval Biggles.

„Tohoto tvora ne. Jeho lordstvo totiž peníze

nepotřebuje.“

„Tak co potřebuje?“

„Svého unikátního býka. Přece víte, jak to je s

některými lidmi. Jakmile se něčím začnou zabývat, i

když jde třeba jenom o cibuli vystavenou na místní

9

výstavě květin, sami se vyhecují k domnění, že

vypěstovali supercibuli. Rodina jeho lordstva se už déle

než jedno století věnuje chovu skotu té nejvyšší kvality: a

skoro stejně dlouho trvalo, než se zrodil Dybrayho

Šampión, což je jméno ukradeného zvířete. Ten býk byl

znám po celém světě a mohu snad říci, že sehrával

významnou úlohu při našem vývozu hovězího dobytka.

Prakticky je opravdu nenahraditelný. Lord Dubray je

následkem toho velice nešťastný. Jeho ztráta ho přivádí

do maximálního rozrušení. Jak byste se cítil vy, kdyby

vám nějaký darebák ukradl věc, které byste si ze všeho

ve svém životě cenil nejvíc, něco, co vyžadovalo sto let

tvrdé práce, než se to podařilo vypěstovat.“

„Zuřil bych.“

„Já také. Na můj dotaz, proč toho býka nikdo

nehlídal, odpověděl, že nikoho vůbec ani nenapadlo, že

by se něco takového mohlo stát. Co ten zloděj má v

úmyslu s tím zvířetem udělat? Myslím, že je ve stejném

postavení jako muž, který z umělecké galerie ukradne

známý obraz, a pak se ani neodváží ho nikomu ukázat.“

„Jenže pro cokoli najdete odbytiště, pokud ovšem

víte kde,“ namítl Biggles. „Chcete-li slyšet můj názor,

řekl bych, že muž, který ty býky ukradl, přesně věděl, co

s nimi udělá. Býk přece nepatří mezi věci, které by někdo

kradl jen tak pro vlastní potěšení.“

„Myslíte, že věděl, kde je může prodat?“

„To považuji za zcela nepochybné – pokud ten

zloděj ovšem nemá v úmyslu si ta zvířata ponechat pro

zlepšení svého vlastního chovu dobytka. Povězte mi,

odkud přesně zmizel ten první býk?“

„Z farmy jménem Stowten Place v Suffolku.

Nejbližším městem je Wickham Market.“

10

„Kdo to zvíře vlastnil?“

„Muž, který tam bydlí. Jmenuje se Thellin, Oswald

Thellin.“

„Předpokládám, že je chovatelem dobytka.“

„Ano. A dělá z toho zatraceně velký poprask. Tvrdí,

že ho to zruinuje.“

„Proč? Neměl toho býka pojištěného?“

„To nevím. Neptal jsem se.“

„Měl byste to zjistit. Chci tím říci, že pokud mu

bude škoda uhrazena, pak nemá důvod nějak moc

vykřikovat. Mám dojem, že farmáři a chovatelé dobytka

budou muset ty své drahocenné kusy dávat za mříže a

opatřit si hlídače, anebo nést následky.“

„Všichni tvrdí, že si to nemohou dovolit, že kdyby k

tomu byli donuceni, zvedlo by to ceny farmářských

produktů. Tak teď raďte, co s tím mám dělat?“

„Když už se tak ptáte. Co si myslíte, že bych v tom

mohl udělat JÁ?“

„Myslel jsem si, že byste mi mohl podat pomocnou

ruku. Nebo by vás třeba mohla napadnout nějaká

vynikající myšlenka. A jakákoli akce bude vyžadovat

přepravu. S letadlem byste byl rychlejší a uviděl toho víc

než já z auta, nebo než nějaký vesnický konstábl pěšky.“

Biggles přikývl. „Takže co?“

„Jste ochoten pomoci mi naznačeným způsobem?

Jak se na to díváte vy?“

„Ach jo, tak si to rozeberme v klidu,“ navrhl

Biggles. „Já přece nejsem jasnovidec věštící z křišťálové

koule. Zatím jsem ani neměl dostatek času o tom

uvažovat. Jedna nebo dvě věci se mi však zdají být

celkem jasné. Za prvé, něco takového nemůže podnikat

jeden nebo dva nějací venkovští strejci či křupani –

11

pokud ovšem dnes ještě někdo takový vůbec existuje. Ta

věc vyžaduje organizační schopnosti, což vyžaduje

mozky. Zapomeňme teď na krůty. Co VY předpokládáte,

že se s těmi urozenými býky děje?“

„S jistotou vám mohu říci, že nejsou určeni k

porážce, aby posloužili k nedělnímu obědu. To by bylo

něco jako pojídat zlato, pokud by takový tuhý býk k

pozření vůbec byl. A také by nic nevynesl, kdyby byl

prodán jako maso pro kočky. Ti zloději dobře vědí, co

dělají. Ti se vůbec nezajímají o ceny vykrmeného

jatečného dobytka. To znamená, že se na scéně vůbec

neobjevuje řezník. Ještě něco vám řeknu. Zvíře velikosti

býka nelze držet v budově, ani ho nelze pustit ven na

pastvu, aniž by ho někdo zahlédl. Z toho důvodu v této

oblasti neexistuje farmář nebo chovatel, který by se třeba

jenom dotkl některého z těch cenných zvířat. Ta zvířata

jsou až příliš známá.“

„Výborně. Tak co se s nimi stane?“

„Budou prodáni, jinak by jejich ukradení ztratilo

jakýkoli smysl.“

„Prodáni kde? V této zemi?“

„To ani náhodou.“

„Já nejsem farmář. Kde jinde existuje trh pro takový

dobytek?“

„Takřka všude v zahraničí. Chovatelé dobytka z

celého světa přicházejí do této země navštívit prodejní

trhy.“

„Vy si tedy myslíte, že ti býci půjdou do zahraničí?“

„Ano.“

„Ještě mi řekněte toto. Jak byste zvíře velikosti býka

přepravil do zahraničí, aniž by si toho někdo všiml?“

12

„Váš dotaz mi přichází vhod. Myslím si totiž, že

jediný způsob, jak by mohl opustit tuto zemi, je

vzduchem, tedy letecky. Nic pozoruhodného by na tom

nebylo, protože dnes se letecky přepravují kdejaká

zvířata, třeba dostihoví koně – dokonce i sloni.“

Biggles se natáhl pro cigaretu. „To je možné,“

připustil.

„Napadá vás nějaký jiný způsob, jakým by to mohlo

být provedeno? Plně vzrostlého býka nelze nijak

zamaskovat nebo ukrýt. Nemluvě o různých formalitách,

které je nutno vyplnit – osvědčení a registraci, záznam o

zdravotním stavu a tak dále. Býk nebo jakýkoli jiný

živočich sebraný v noci někde na poli, by mohl být

během několika hodin na jiném kontinentě jedině

letecky.“

„A když tam dorazí – co pak?“

„Za stávající situace v potravinářství by každá země

na světě byla ráda, že se jí nabízí možnost zlepšit svá

plemena hovězího dobytka.“

„Chcete tím naznačit, že by do toho mohla být

zapletena nějaká cizí vláda?“

„Některý z komunistických států by to mohl být.“

„Na to zapomeňte.“

„Proč?“

„Ty vlády mají dostatek peněz a mohou si dovolit

koupit, co jim napadne. Ty uvažují v miliónech a ne v

tisícovkách. Vzpomínám si, že více než jedna z těchto

zemí, včetně Ruska, poslaly odborné delegace nakoupit

plnokrevné koně.“

„Kam to dospěje, jestli takové pokoutní kšeftování

nepřestane?“ zeptal se rozladěně Gaskin. „Zajímalo by

13

mne, který mozek tohleto vymyslel a co ti darebáci

vymyslí příště?“

Biggles se zašklebil. „Rád bych vás aspoň trochu

povzbudil: může-li být zastaven rychlík a odlehčen o

pytle naplněné bankovkami v hodnotě miliónů liber,

neexistuje žádná hranice pro to, co ti lumpi mohou udělat

příště.“

Gaskin zabručel a znovu si zapálil vyhořelou

dýmku. „Tak co, jste ochoten mi poskytnout nějakou

podporu?“

„Mohu pro vás udělat něco, co neumíte udělat sám?“

„Umíte létat.“

„O.K., to opravdu umím. Jenže, po čem se mám

dívat v mracích – po letícím býkovi?“

„Kdysi se povídal vtip o létajících prasatech, teď už

na tom není nic k smíchu. Dnes už létá všechno. Zeptejte

se cirkusáků. Ti často své zvěřince letecky přepravují z

jednoho místa na druhé.“

„Jakmile,“ ozval se stroze Biggles, „jakmile uvidím

žirafu vystrkující krk z okna kabiny, bude mi jasné, že

nastal čas a s létáním skončím navždy. Kolik si myslíte,

že takový drahocenný býk váží?“

„Něco kolem jedné tuny. Možná i víc.“

Biggles se tvářil mrzutě. „Šéfe, mějte slitování.

Nedovedu si představit žádného pilota se zdravým

rozumem letícího s tunovým býkem, který mu dýchá do

týla. Míněno zcela vážně, já ze vzduchu nejsem schopen

říci, co nějaké jiné letadlo má ve své kabině, a to bez

ohledu na to, o jak velké letadlo jde.“

„Mohl byste pozorovat dění na silnicích.“

„A po čem bych se, podle vás, měl na těch silnicích

dívat?“

14

„Po vozidle, které se chová podezřele na místě, kde

by nemělo být.“

Biggles se zamračil. „Raději to skončeme. Já přece

nejsem schopen sledovat milióny nákladních a

dodávkových vozů, ucpávajících silnice z jednoho konce

země k druhému.“

„Možná byste zahlédl býky.“

„Vy ale máte prapodivnou představu o tom, kolik

toho je schopen pilot ze vzduchu zahlédnout. Mají snad ti

ukradení býci na sobě nějak rozeznatelná charakteristická

znamení, podle nichž je možné je poznat?“

„Něčeho takového nejsme schopni ani vy ani já.

Fríský druh skotu je obvykle černý a bílý, zatímco

herefordský skot bývá, jako všechna ostatní plemena,

hnědý a bílý a s bílou skvrnou na čumáku. Mohu pro vás

opatřit fotky. Asi budete schopen si zapamatovat jejich

charakteristické znaky.“

„Tak dobře, udělejte to. Ty fotky budou možná k

něčemu dobré. Aspoň si budu moci všimnout, bude-li

někdo tak praštěný a pokusí se dobytek štípnout za bílého

dne. Ve tmě nevidím.“

„Má to znamenat, že nemáte chuť pomoci mi to

vyřešit?“

„To jsem neřekl. Udělám však jenom to, čeho jsem

schopen. Chci dát pouze najevo, že existuje hranice, co je

pomocí letadla možné udělat. Kdo jiný by to měl vědět –

“

„– než vy.“

Biggles se zasmál. „Ta slova jste mi vzal z pusy.

Zapomeňme na krůty a vraťme se k býkům. Zdravý

rozum mi napovídá, že existují dva problémy, tím mám

na mysli, že tu pracují dva gangy. Býk je přece jen jiný

15

druh lupičské kořisti, než hejno nějakých ptáků, pokud

jde o přepravu. Pochybuji, že by drahocennému býkovi

bylo umožněno procházet se podle své vlastní vůle.“

„Ti dva, kteří zmizeli, byli drženi v budově

sousedící s venkovní ohradou.“

„To jsem si myslel. Vstoupil byste do chléva nebo

do té ohrady uprostřed noci, kdybyste věděl, že tam

někde je býk?“

„Já určitě ne,“ důrazně řekl Gaskin.

„Ani já ne. Z toho mála, co o býcích vím, vyplývá,

že nebývají nikomu příznivě nakloněni nebo dokonce

přátelští, bývají spíš nespolehliví, i když ne vždy

vyloženě útoční. Nebývá neobvyklé, když na rohy

naberou svého majitele, tedy někoho, koho vídávají

každý den. Tady ale přece jen pravděpodobně existuje

někdo, pro toho býka asi zcela cizí člověk, který je

ochoten se k němu přiblížit a odvést ho pryč. Nemohu se

zbavit dojmu, že v tom musí být něco neobvyklého, něco

podivného. Jak je něco takového možné?“

„Ten zloděj musí být schopen je očarovat. Nebo je

jedním z těch lidí, kteří si dovedou zvířata získat.“

„Musí si velice důvěřovat a musí mít dobré nervy,

když riskuje, že uprostřed noci mu býk zaryje roh mezi

žebra v okamžiku, kdy ho začne odvádět pryč – nebo,

když se to tak vezme, v kterémkoli jiném okamžiku.“

Biggles zamáčkl cigaretu. „V tom celém je něco, co

nedává smysl. Nevadilo by mi rozdat si to s krůtou,

dokonce ani ne se starou krávou, ale býk je přece jen

něco úplně jiného. Jedna věc je dívat se na nebezpečné

zvíře přes mříže, něco zcela jiného je vzít ho do nějakého

vozidla a odvézt ho pryč. Předpokládám, že nikdo by

16

nebyl tak šílený, aby se ho pokusil hnát před sebou po

silnici – tedy pěšky.“

„Ty býky nikdo nehnal před sebou, ti byli určitě

odvezeni.“ Gaskin se tvářil zklamaně. „Je toto to jediné,

co pro mne můžete udělat?“

„Co čekáte, že ještě udělám?“

„Že mi pomůžete pochytat ty zloděje dobytka.“

„Nejsem čtenářem myšlenek,“ namítl Biggles. „Při

tisíci zvířatech v kraji bych se neodvážil hádat, kde se ti

lumpi objeví příště.“

„Žádné zvíře jakéhokoli druhu teď nebude v

bezpečí. Lumpárna bude pokračovat dál.“

„Jistěže bude. Byla-li dosud úspěšná, bylo by

pošetilé čekat, že skončí.“

„Co byste dělal, kdybyste byl v mé kůži?“

„Soustředil bych se na vypátrání způsobu, jak k

tomuto zdánlivému zázraku dochází. Ten fígl s býkem je

pro mne záhadou. V žádná kouzla či magii nevěřím,

takže v něčem tu musí být nějaká finta.“

„To je všechno, co mi k tomu všemu jste ochoten

říci?“

„Abych řekl pravdu, šéfe, pro mne by bylo ztrátou

času a benzínu, kdybych se honil nad krajinou sem a tam

a hledal nějaké dodávkové či nákladní auto s naloženým

býkem. Pro takovou práci máte vy víc možností než já.

Co jste zatím podnikl vy?“

„Když ta lumpárna začala, zajistil jsem vše obvyklé,

to je překontrolování stop a otisků pneumatik na všech

místech, kde došlo ke krádežím. Nepřivedlo mne to

nikam. Dnes je totiž prakticky nemožné nalézt místo, kde

nejsou otisky po pneumatikách. A vy přece jistě dobře

17

víte, jak dovedou zvířata zdevastovat půdu kolem

farmářských budov.“

„A co tak uzavřít silnice a překontrolovat všechna

vozidla jedoucí v noci?“

„Háček je v tom, jak jste už podotkl sám, že máme

co dělat s gangem, který nikdy neudeří dvakrát ve stejné

oblasti. Dnes v noci by se to mohlo stát v Devonu a zítra

ve Skotsku.“

Biggles souhlasně přikývl. „Nicméně je možné, že ti

lumpi zlehkomyslní, až jím to pak jednou nevyjde. Já o

tom ještě vážně popřemýšlím. Vy zatím pokračujte dál a

dejte mi okamžitě vědět, dojde-li k dalšímu přepadení.“

„Když vám o tom řeknu, zaletíte tam a rozhlédnete

se kolem?“

„Samozřejmě.“

Gaskin vstal. „O.K. Zůstaneme při tom.“ Pokynul

Bertiemu a Gingerovi a odešel.

S pohledem upřeným na Gingera a Bertieho řekl

Biggles po jeho odchodu: „Pro vás tady mám k vyřešení

jeden hezký problém. Jak byste uprostřed noci zacházeli

s býkem, aniž byste si párem rohů nechali strhnout

kalhoty?“

Bertie si nasadil monokl a vážně řekl: „Tak vidíš,

starý brachu, jak teď shledáš, právě v něčem takovém

mohu být užitečný.“

Biggles se zatvářil překvapeně. „Jakým způsobem?“

„Ještě nikdy jste mi nedali příležitost, abych se

zmínil o býcích, o nichž toho náhodou vím dost hodně.“

Bigglesův hlas se poněkud zvýšil. „Děláš si z nás

psinu?“

„Ovšemže ne.“

„Jak ses k něčemu takovému dostal?“

18

„No, dřív, než jsme byli zdaněním – mám na mysli

tuhletu ďábelskou dědickou daň – úplně odrovnáni, můj

otec a před ním už jeho otec byli dobře známými

chovateli dobytka. Měli rozsáhlé lány pozemků, takže to

dělali jako jakýsi druh zábavy, jako to teď dělá lord

Dubray.“

„Jak víš, že lord Dubray to dělá jako svou zálibu?“

„Často si o tom přicházel povídat s mým otcem.

Tehdy jsem byl malý kluk, takže si mne asi nepamatuje,

ale o těch čistokrevných plemenech jsem slyšel všechno

co ty. Když můj otec zemřel a skočil na nás výběrčí daní,

musel jsem sebrat svých pět švestek, abych mohl zaplatit

všechny naše dluhy. Pak začala válka a já musel

narukovat. To vám říkám jen tak na úvod. Ti býci, kteří

zmizeli, nebyli štípnuti člověkem, který si je chce

ponechat, aby si zlepšil vlastní chov. Ti býci byli

ukradeni s cílem je prodat, pravděpodobně však ne oba

stejnému muži.“

„Jak jsi na to přišel?“ zeptal se Biggles se zřetelným

zájmem.

„Ti býci totiž nejsou jen každý jiného plemene, ale

jde o zcela jiné druhy skotu.“

„To nechápu.“

„Pak mi dovol, abych tě zasvětil. Skot, jestli pominu

několik dvojúčelových druhů, se dělí do dvou hlavních

skupin, jedné pro produkci mléka a druhé pro produkci

hovězího masa. Většina chovatelů se věnuje jednomu

nebo druhému druhu. Chovy nemíchají, protože kříženci

nezískávají ceny. Velcí farmáři, věnující se produkci

mléka, udržují stádo krav většinou stejného druhu, jak to

lze pozorovat na pastvinách. Producenti hovězího masa

19

chovají vykleštěné býky, tedy voly, abychom měli v

neděli co k obědu.“

„Pokračuj,“ vyzval ho zvědavým hlasem Biggles. „S

ohledem na stávající události to považuji za zajímavé.

Třeba nám to poskytne klíč k jejich řešení, nebo alespoň

nějakou stopu, či záchytný bod.“

Bertie pokračoval. „První ukradený býk byl fríský

druh skotu. To je typ pro produkci mléka. Druhý typ

herefordský se chová kvůli produkci hovězího masa.

Chápeš, co tím sleduji? Býk herefordský by totiž neměl

význam pro chovatele stáda fríských krav. To znamená,

že ti dva ukradení býci skončí nakonec každý v jiném

místě určení. Fríský býk bude tam, kde je stádo fríských

krav a ten herefordský tam, kde je plemeno herefordské.

Oba druhy jsou rozeznatelné ze vzdálenosti jedné míle a

to i z velké výšky nad obzorem. Fríské stádo je černé a

bílé, herefordské hnědé a bílé s bílou lysinou vpředu.

Chápeš konečně, co se ti tady snažím objasnit?“

„To je skvělé,“ blahopřál mu Biggles. „Ta znalost je

k nezaplacení, protože mi dovolí omezit rozsah krajiny,

kterou budeme muset prozkoumat.“

„To určitě. Právě něco takového jsem měl na mysli.

Chci tím říci, že nemusíme mařit čas hledáním býků tam,

kde mají, dejme tomu, jerseyské krávy nebo kupříkladu

plemeno guernseyských dojnic.“

Biggles přikývl. „Teď už chápu, co jsi měl na mysli.

Rád bych věděl, jestli Gaskin má o tom aspoň ponětí.“

„Před ním jsem neříkal nic, protože nerad někoho

přerušuji,“ vysvětloval Bertie.

„Řekls nám něco, nad čím se budeme muset dobře

zamyslet,“ řekl Biggles.

20

KAPITOLA II

VRAŽDA

Bertie se usmál potlačovaným smíchem. „Chudák

Gaskin. Je v tom zatraceně zamotaný.“

Biggles přikývl. „Vymotat se z toho bude vyžadovat

velkou fušku, pokud tomu aspoň trochu rozumím. Kde se

začít dívat po býkovi? A co s ním, bude-li spatřen?

Jednou věcí si však jsem zatraceně jistý: jestli se ti býci

dostali do zahraničí, majitelé se s nimi mohou rozloučit.“

„Nevím,“ řekl pochybovačně Ginger. „Při své

velikosti by přece nějaký býk měl být nalezen snadněji

než třeba šperk nebo svitek bankovek. Ovšem za

předpokladu, že to zvíře je ještě naživu.“

„Souhlasím s Gaskinem,“ ozval se Biggles. „On si

myslí, že oba jsou naživu, protože mrtví býci nemají

žádnou cenu. Ani by z nich nebylo slušné maso do

salámu. Je tu však jedna věc, kterou bychom neměli

přehlížet. Krůty mohou být přemístěny poměrně snadno

během několika hodin, a když jsou snědeny, po jejich

existenci zmizí veškeré stopy. Živý nebo mrtvý býk je

přece jen zcela jiný problém.“

„Jak nám poslouží takové porovnávání?“

„Nu, v porovnání s býky jsou krůty něčím zcela

zanedbatelným. Padesát krůt tajně prodaných nějakému

obchodníkovi by mohlo vynést – řekněme – sto liber. Za

dobrý počin by to považoval pouze nějaký bezvýznamný

podvodníček. Z toho usuzuji, že není moudré přepadávat

drůbežárny, i když by k tomu bylo nutné pouze auto nebo

malá dodávka a tmavá noc. Čistokrevný býk s

21

rodokmenem má skutečně velkou cenu. Na základě toho

se domnívám, že oba gangy stále vyvíjejí činnost, spolu

však nemají nic společného. Myslím, že Gaskin to tak

nevidí. Mám dojem, že on dává všechny ty nájezdy

dohromady. Podle mého názoru k oběma krádežím došlo

nedlouho po sobě vyloženou náhodou. Pokud jde o ty

býky, mám pocit, že tu jde dokonce o mnohem větší

kšeft, než si myslí Gaskin.“

„Poslyš, starý brachu,“ ozval se Bertie, „kam se ti

býci, proboha, mohli dostat?“

„Nemám zdání a nemá ho ani Gaskin. Proto přišel za

námi.“

„Je zřejmě přesvědčen, že by v pátrání mohlo být

velkou pomocí letadlo. Co si o tom myslíš ty?“

Biggles pokrčil rameny. „V tomto ohledu jsem

neustále přístupný každému názoru.“

„Gaskin chce, abychom mu pomohli, jenže co

vlastně můžeme dělat?“

„Čekat na další přepadení farmy, pokud k nějakému

dojde, zaletět tam a prohlédnout si místo shora. Musíme

dát najevo ochotu. Letadlo by se asi dalo použít, ovšem

souvisí to i s náklady. Použití letadla potřebné velikosti

by vyžadovalo velké náklady. Vyhledávání ukradených

zvířat tím bude velmi ztíženo, protože základna zlodějů

nemusí být vůbec v této zemi. Je možné, že lupičské

nájezdy podnikají z ciziny a přistávají někde, řekněme, v

oblasti vyhlédnutého cíle. Je-li tomu tak, mělo by být

možné dovědět se o meh ze stop kol letadla. Velké

letadlo s býkem na palubě by bylo těžké – neodstartuje,

aniž by zanechalo stopy, vezmeme-li v úvahu, že by

startovalo z travnaté plochy, ne z betonové startovací

dráhy. Budeme-li takto uvažovat dál, muselo by to velké

22

rovné pole být blízko cílového prostoru, kde by bylo

možné přistát i v noci. Pokud bych tím pilotem byl já,

předpokládal bych, že na tom poli někdo bude a postará

se o osvětlení ve chvíli přistávání.“

Ozval se Ginger. „To by zmenšilo počet

prvotřídních chovných farem v zemi, do nichž by

loupežný nájezd byl proveditelný.“

„To je pravda. Ale vezmeme-li zemi jako celek,

stále zůstává mnoho povrchu k hlídání. My jsme schopni

dohledem pokrýt pouze jedno místo, v případě použití

dvou letadel nanejvýš místa dvě. Teď však uvažuji o

něčem jiném.“

„O čem?“

„O tom, jak ta akce probíhá. Slyšeli jste, co jsem

řekl Gaskinovi. Za tou lumpárnou jsou nějaké

inteligentní mozky, víc a chytřejších mozků, než by bylo

třeba k ukradení celého nákladu krůt. Z míry mne zcela

vyvádí představa, jak si někdo hraje s býkem a nutí ho

dělat něco, co on sám nechce. Tím chci říci, že ať je k

přepravě býka použit jakýkoli druh dopravy, je nutné ho

do dopravního prostředku naložit. Jak to dělají?“

„To nevím,“ připustil Bertie, leštící si monokl.

„Není to práce, o kterou bych stál, to tedy ne, ani za deset

tisíc liber.“

„To zvíře by muselo být velmi povolné, abych se k

němu přiblížil,“ prohlásil Ginger. „Jak lze nějakého býka

přimět ke spolupráci – bitím nebo laskáním?“

„Z toho mála, co o býcích vím, pochybuji, že bys

došel daleko, kdybys ho třeba líbal,“ suše odpověděl

Biggles.

„Tak jak se to dělá?“

23

Biggles se opřel dozadu a zapálil si další cigaretu.

„Právě to musíme pro začátek vykoumat. Skutečnost, že

se to děje, naznačuje, že to je možné.“

V tom okamžiku se rozletěly dveře a vešel Gaskin.

„Udělali to znovu,“ vybafl.

„Snad ne nějaký další býk?“

„Ano. Prvotřídní jerseyský.“

„Odkud tentokrát?“

„Z místa jménem Bramshot Hall v Herefordshire.“

„Jak jste se o tom dověděl?“

„Telefonicky od policie hrabství.“

„Proč vám to volali?“

„Protože tentokráte nejde jen o zmizelého býka,

tentokráte došlo ještě k něčemu jinému,“ neradostně

sděloval detektiv. „K vraždě.“

„Máte nějaké bližší informace?“

„Nemám jich mnoho. Býk, který v loňském roce na

soutěžních přehlídkách hrabství posbíral nejvyšší

ocenění, byl majetkem muže jménem Harvey, který po

mnoho roků zaměstnával hospodářského správce jménem

Johnson –“

„Okamžik. Kdy k tomu došlo?“

„Včera v noci – nebo dnes brzy ráno. Jedna kráva se

měla otelit. Johnson, který má nedaleko statku domek,

řekl, že zůstane u krávy a bude čekat. Určitě musel něco

zaslechnout, protože když dnes ráno zaměstnanci přijeli

do práce, býk byl pryč, vrata výběhu otevřená a Johnson

tam ležel mrtvý.“

„Jak byl zabit?“

„To nevědí – zatím.“

Biggles se zamračil. „Co tím myslíte – nevědí? Jestli

byl ten muž zavražděný –“

24

„Nemohu vám říci víc, než že když Johnson minulé

noci odcházel z domu, byl podle manželky dokonale

zdravý. Dnes ráno v šest hodin byl mrtvý a býk zmizel.“

„Jistě víte, že lidi postihují infarkty.“

„Ne však Johnsona, pokud vím. Jako jediné viditelné

zranění má modřinu kolem oka, což naznačuje, že došlo

k násilí. Ve spojitosti se zmizelým býkem to svědčí o

vraždě.“

„Co máte v úmyslu s tím dělat?“

„Byl jsem požádán, abych tam zajel. Je to hodina

jízdy. A co hodláte udělat VY?“

„Co chcete, abych udělal?“

„Abyste tam zaletěl. Zde se vám nabízí možnost

poohlédnout se ze vzduchu po stopách transportu na

místě, kde byl právě ukraden býk.“

„Nerad byl letěl někam, kde není místo k přistání.“

„To tam je. The Hall stojí ve vlastním parku, teď to

je farma. Dověděl jsem se to od šéfinspektora. On už je

tam na místě. Přišel jsem za vámi, protože byste mi mohl

pomoci tím, že byste se seshora podíval po jakýchkoli

stopách po letadle, které tam přistálo.“

„All right, udělám to. Chcete tam letět se mnou?“

„Ne, díky. Pojedu po cestě a setkáme se tam.“

„Jak chcete. Kde přesně je to místo? Podle čeho ho

mám vyhledat?“

„Jméno je označeno na mapě. Je to bílý georgiánský

dům na vlastním pozemku asi dvě míle od vesničky

Bramshot.“

Biggles se zadíval na Gingera. „Vytáhni mapu.“

Bertiemu řekl: „Zavolej do hangáru a požádej je, aby

vytáhli vrtulník a zahřáli motor. Dorazíme asi za

25

hodinu.“ Gaskinovi řekl: „All right, šéfe. Sejdeme se na

místě.“

„Díky,“ řekl Gaskin a odešel.

Za něco víc než za hodinu vrtulník Letecké policie

letěl k severu nad zastavěnou periférií roztahující se

metropole. Vpředu se už začínala objevovat otevřená

krajina. Brzy letěli nad zelenými lesy a poli venkovské

Anglie. K této proměně docházelo rychleji severně než

jižně od Londýna. Ve změti vedlejších silnic a úzkých

venkovských cest nebylo obtížné nalézt nápadně bílou

budovu v lesy dobře porostlé romantické krajině. Při

nízkém letu nad budovou bylo možné zahlédnout

policejní auto s Gaskinem a několika jinými osobami,

stojícími poblíž rozsáhlých hospodářských stavení, stájí,

chlévů, nebo co to mohlo být. Jak se zjistilo později, the

Hall byl jedním z malých vznešených domů, jehož

majitel byl za zhoršených poměrů nucen začít farmařit v

místech, kde původně byla sadová úprava. Část pozemku

byla obdělávána, na zbytku rostla tráva a tu a tam jeden

nebo dva keře.

Nedaleko budov farmy byla velká pastviska, jak ale

poznamenal Biggles, ne příliš vhodná k bezrizikovému

přistání těžkého letadla. Přistání v noci by bylo

vyloženým hazardem. Hezký pohled byl na stádo

jerseyských krav. Ty však nebraly na vědomí Bigglesovo

kroužení a přelétávání, když se rozhlížel po možných

stopách pneumatik, než s vrtulníkem dosedl na dobře

zatravněné místo nedaleko policejního vozu.

„Vidíte něco?“ zeptal se Biggles ostatních při

klesání.

„Vůbec nic,“ odpověděl Ginger.

„A co ty, Bertie?“

26

„Na trávě nic, starý brachu, všiml jsem si ale úzké

venkovské cesty vedoucí přes velké pole za námi. Vím,

že nehledáme cesty, ale napadlo mi, že po ní by bylo

možné přijet dodávkou nebo nákladním vozem, kdyby se

někdo chtěl dostat do blízkosti farmy a nechtěl by použít

hlavního příjezdu.“

„Vzpomínám si na ni,“ řekl Biggles. „Možná se tam

podíváme později.“

Mezitím došli k malé skupině mužů, stojících u

hospodářských budov nedaleko domu. Ve skupině byli

Gaskin, jeho uniformovaný řidič, policejní seržant –

pravděpodobně člen místní policie – a tři civilisté. Dva z

nich byli zřejmě zaměstnanci farmy, ten další byl podle

oděvu pravděpodobně pan Harvey, vlastník farmy, což se

potvrdilo, když mu byl Biggles představen. Byl

přesvědčivým typem známým jako „džentlmenský“

farmář.

„Tak co, zahlédli jste něco zajímavého?“ zeptal se

Gaskin s pohledem upřeným na piloty. „Řekl jsem panu

Harveyovi, proč jsem vás požádal, abyste sem přiletěli.“

„Žádné stopy po nějakém letadle,“ odpověděl

Biggles. „Jsem ochoten dát v sázku svou pověst, že na

míli kolem místa, na němž stojíme, nepřistálo žádné

letadlo dostatečně veliké, aby mohlo odvézt těžký náklad.

Předpokládám, že to jste chtěli slyšet.“

„Tím to je vyřízené.“

„Když už tady jsem, mohl bych se tu možná

porozhlédnout z této přízemní úrovně, to pro případ, že

jsem něco shora přehlédl.“

„Jen do toho. Pan Harvey nebude nic namítat.“

27

„Dělejte, co uznáte za vhodné,“ vyzval je farmář.

„Dělejte cokoli, jen aby byli chyceni ti zatracení zloději, i

když svého býka už asi nedostanu zpátky.“

„Kde je tělo?“ zeptal se tiše Biggles.

„Bylo odvezeno do Hertfordu k ohledání a k pitvě.“

„Kde byl Johnson nalezen?“

„Tamhle.“

Harvey

ukázal

na

místo

poblíž

otevřených vrat pevně postaveného chléva, vedle něhož

stáli. Byl dvanáct yardů do čtverce, uvnitř pokrytý

ušlapanou slámou a přiléhal ke zděné budově, jejíž dveře

byly také otevřené dokořán. Jediným kusem nábytku ve

chlévě bylo železné koryto k napájení.

„Předpokládám, že býkovo místo bylo tady,“ řekl

Biggles.

„Ano. Mohl stát uvnitř nebo podle svého přání

vycházet ven. Den obvykle strávil venku v ohradě, na

noc vešel dovnitř.“

„Na pole s krávami neměl dovoleno chodit?“

„Ne. Byl příliš nebezpečný, než aby mohl pobíhat

volně. Jako mnoho jerseyských býků nikdy nepotřeboval

mnoho, aby byl vyveden z klidu. V mé a Johnsonově

společnosti se choval sice dobře, ale přece jen bylo nutné

dávat si pozor. Nikomu nedovolil, aby se ho dotkl.

Nemohu pochopit, jak ho někdo mohl odvést.“

„Kdo našel tělo pana Johnsona?“

„Já, pane,“ ozval se jeden z dělníků farmy.

„Chlév byl otevřený jako teď?“

„Ano.“

„Co jste si myslel, že se stalo?“

„V prvém okamžiku mi napadlo, že si pan Johnson

šel kvůli něčemu do chléva, třeba naplnit koryto vodou, a

býk ho nabral na rohy. Neviděl jsem na něm ale žádné

28

zranění. Když jsem poznal, že je opravdu mrtvý a býk

není nikde v dohledu, běžel jsem do domu za panem

Harveyem.“

„Já jsem vyšel ven,“ rozhovořil se Harvey, „a

podíval se na Johnsona. Pak jsem zatelefonoval lékaři a

policii.“

„Nemohlo se stát, že by nějakou náhodou vrata

zůstala otevřená a býk mohl odejít?“

„Ani náhodou. Před odchodem do postele chodívám

na poslední kontrolu, abych se ujistil, že je všechno v

pořádku. Ven jsem vyšel kolem půl jedenácté. Býk stál u

koryta a pil. Choval se klidně.“

„Jaký je váš názor na to, co se stalo?“ zeptal se

Biggles.

„Myslím si, že to je úplně jasné. Johnson byl ve

chlévě a určitě zaslechl něco, co ho přimělo vyjít ven.

Protože jsme si po přečtení zprávy v novinách o mizení

prvotřídních

býků

o

tom

povídali,

začal

být

podezřívavý.“ Harvey se smutně usmál. „Nenapadlo

nám, že by se to mohlo stát i tady. Řekl bych, že Johnson

viděl někoho dělat něco s býkem, a když se tomu snažil

zabránit, byl sražen k zemi.“

„Neměl náhodou slabé srdce?“

„O tom nemám ponětí. Jestli měl, tak přede mnou se

o tom nikdy nezmínil.“

Biggles se obrátil ke Gaskinovi. „Předpokládám, že

jste se tady dobře podíval po nějakých stopách.“

„Jaké stopy si myslíte, že lze nalézt tady v tom

nepořádku?“ Gaskin ukázal na udusanou slámu uvnitř

chléva a na rozbahněnou půdu kolem něho. Půda byla

měkká od nedávného deště a byla rozjezděna koly

29

traktorů a rozšlapána kopyty krav, procházejících sem a

tam v době dojení mléka.

„Podnikli jste ještě něco jiného?“

„Místní policisté jsou v terénu, snaží se něco

dovědět, hledají někoho, kdo snad v blízkém okolí viděl

dobytčí vagón nebo dodávkové auto. Víc toho nelze dělat

dřív, než dostaneme výsledek pitvy.“

„Celá ta záležitost je pro mne záhadou,“ řekl pan

Harvey. „Nikdy bych nevěřil, že je možné odvést toho

býka bez jediného zvuku. Jediný přístup sem je z hlavní

silnice po mé příjezdové cestě, která vede těsně kolem

domu.“

„Míváte hluboký spánek?“

„Zdaleka ne. Řekl bych, že mám lehké spaní. To činí

tu záležitost nevysvětlitelnou. Dovedu si představit lupiče

jdoucího tiše za lupem, jak ale chcete k něčemu

takovému přinutit býka? Nenapadlo mi, že by se někdo v

noci pokusil vyvést býka z chléva a odvést ho k silnici,

aniž by mu býk udělal peklo na zemi.“

„K nějakému zvuku muselo dojít, jinak by Johnson

nevyšel z chléva.“

„To je pravděpodobné. Já jsem ale žádný zvuk

neslyšel, takže jestli ten býk šel kolem mého domu,

musel jít tiše jako beránek. Musel být odveden. Vozidlo,

blížící se po příjezdové cestě, bych určitě slyšel.“

„Na vzdálené straně velké pastviny je nějaká polní

cesta. Nemohlo to zvíře být zavedeno tam?“

„Je to přece skoro půl míle. I já bych si dvakrát

rozmyslel, než bych se pokusil býka převést na takovou

vzdálenost, zvlášť kdyby to znamenalo míjet nedaleko se

pasoucí krávy. Ten, kdo by se o něco takového pokoušel,

by si hrál s ohněm.“

30

Gaskin se podíval na hodinky. „Nu, mohu se klidně

vzdálit, už tady nemohu nic udělat.“

„Až se tady porozhlédnu, navštívím vás v Yardu,“

řekl Biggles.

„Dělejte, co uznáte za vhodné,“ vyzval Bigglese pan

Harvey. „Najdete mne v domě, budete-li ode mne něco

potřebovat. Teď však musím zajít do Johnsonova domku

a promluvit si s jeho manželkou. Po manželově smrti

utrpěla silný šok,“ dodal a odešel.

Společnost se rozpadla, pracovníci farmy šli po své

práci a místní policejní seržant odjel na motorce.

31

KAPITOLA III

BIGGLES NARÁŽÍ NA STOPU

Zadumaný Biggles s očima upřenýma k zemi si

automaticky zapálil cigaretu a vstoupil do nyní

prázdného chléva.

„Co tady chceš dělat?“ zeptal se Ginger.

„Rozhlédnout se tady.“

„Myslím, že Gaskin měl pravdu. Nedovedu si

představit, že v tomto nepořádku bys mohl něco nalézt.“

„Ani já ne.“

„Tak proč plýtvat časem?“

„Jisté je, že jestli si to tady neprohlédnu, nemohu nic

najít,“ odpověděl Biggles. „Toto je jediné místo, na které

je vhodné se podívat. Máme před sebou záhadu a já

nebudu dřív spát, dokud na ni nebude odpověď na

obzoru. Nějaká odpověď přece musí existovat.“

„Odpověď na co?“

„Na to, jak nějací neznámí lidé byli schopni bez

jediného zvuku odvést odtud velké divoké zvíře, kterému

nedůvěřuje ani sám jeho majitel. Přece jsi slyšel, co řekl

pan Harvey. A navzdory jeho slovům k tomu došlo. Ale

jak se to mohlo stát? V čem spočívá základní myšlenka

přepadávání farem? Dokud nezjistíme, jak k tomu divu

dochází, nedostaneme se k tomu, abychom ten jejich trik

odhalili. A k tomu triku došlo tady, takže je tu přece jen

naděje, i když jsem nucen přiznat, že velice malá naděje,

že ti lumpi tady přece jen něco nechali, něco, co se

chceme dovědět.“

„Co by to tak mohlo být?“

32

„Něco praktického. Věř, že v tom nejsou žádná

kouzla. Slyšel jsem o zhypnotizovaných lidech, ne však o

býku. Dokonce i matadoři, tedy džentlmeni, kteří si na

živobytí vydělávají zápasením s býky, musejí boj ukončit

kordem. Na konci boje jsou totiž mrtví buď oni, nebo

býk. Jenže muži, kteří sem minulou noc přišli, odešli s

býkem živým. Pro úsporu času navrhuji, abyste ty a

Bertie zašli k té vyjeté brázdě, kterou jsi viděl ze

vzduchu. Něco by tam přece jen mohlo být – stopy kol,

otisky nohou, konec cigarety – prostě cokoli, bez ohledu

na to, jak je to malé. Až tady skončím, sejdu se s vámi u

letadla.“

„O.K.“ Ginger a Bertie odešli.

Biggles teď beze spěchu začal systematicky

prohledávat obě strany chléva i prostor kolem něho.

Nejdříve půl hodiny strávil uvnitř chléva bez

sebemenšího úspěchu. Pak vyšel ven a ve stále větších

kruzích obcházel místo, kde bylo nalezeno Johnsonovo

tělo. Po několika minutách se náhle zastavil, sklonil se a

zvedl hroudu bláta, do níž byla nohou zatlačena nějaká

malá ampulka, připomínající miniaturní zkumavku. Byla

prázdná, přestože ji hermeticky uzavírala tenká guma

přetažená přes hrdlo. Na ampulce nebyla žádná nálepka.

Když si ji pozorně prohlédl, zabalil ji do kapesníku,

vložil do kapsy a v průzkumu pokračoval. Teď se

soustředil na roztřepené okraje slámy pod vodorovnými

masivními kládami ohraničujícími prostor chléva.

Postupoval pomalu krok za krokem a s trpělivým

úsilim obzvláště v blízkém prostoru kolem koryta na

vodu. Trpělivost se mu vyplatila, když z roztřepené

slámy zvedl druhou skleněnou ampulku, stejnou jako ta

první. Se spokojeným povzdechem ji uložil k první

33

ampulce, obrátil se a hluboce zamyšlen pomalu vykročil

k letadlu.

Bertie a Ginger už na něho čekali. „Tak si trochu

pospěš,“ netrpělivě ho vítal Ginger. „Nějak dlouho ses

tam zdržel.“

„Máme snad naspěch?“

„Asi jsme na něco přišli.“

„Tak to vyklopte.“

„Na té stezce byl včera v noci nějaký nákladní vůz.

Je tam hodně vyjetých kolejí, přejetých stopami těžkého

nákladního vozu. A ještě něco. To vozidlo přijelo z

hlavní silnice vzdálené asi čtvrt míle. Dojelo k vratům v

plotě, zastavilo, obrátilo se a odjelo nazpět. Chceš se na

to jít podívat?“

Biggles váhal. „Myslím, že to teď není tak nutné.

Zatím mi stačí vaše informace. Podařilo se vám

identifikovat typ pneumatik?“

„To ano. Byla to značka Greystone, o tom není

pochyb.“

„Výborně. Je to důležitá zpráva, protože jak se zdá,

ten býk odešel právě tímto směrem.“

„Pan Harvey ale tvrdil, že právě tímto směrem

nemohl to zvíře nikdo odvést. To údajně proto, že bylo

příliš divoké, než aby se dalo vést přes pole.“

„Teď moc nezáleží na tom, co říkal pan Harvey. On

měl přirozeně na mysli býka v normálním stavu při plné

síle.“

Ginger vykulil oči. „Máš snad nějaký důvod myslet

si, že ten býk nebyl v normálním stavu?“

„Teď už mám, a je to důvod velmi pádný.“

„Tys něco našel?“

„Ano.“

34

„Našels snad to, cos čekal, že najdeš?“

„Tak bych to nemohl říci, protože jsem nic určitého

nehledal.“

„K čemu jsi ve svých úvahách došel?“

„Napadl mi totiž jenom jeden jediný způsob, jak se

mohlo stát, že ten býk byl tak poddajný, nebo v každém

případě natolik netečný, aby s ním mohli zacházet

neznámí lidé bez rizika, že je rohy vyžene ze svého

chléva.“

„Jak k tomu mohlo dojít?“

„V dnešní době se mnoho hovoří o drogách

nazývaných tranquilizery, tedy uklidňující sedativa. Je

pravděpodobné, že ten býk dostal právě něco takového.“

„No, to tedy nevím,“ ozval se Bertie, „jak byste

nezkrocenému zvířeti chtěli dát užít nějaký utišující

prostředek? Že byste mu ho snad prostrčili hrdlem? Z

toho by určitě nekoukalo nic dobrého.“

„Pokud by byl býk na nohou, nerad bych cokoli

prostrkoval jeho hrdlem. Ne, tak to nemohlo být

provedeno – tedy, pokud mám ještě zdravý rozum. Já

jsem ale našel něco, co by mohlo nějak souviset s tím, co

v kanceláři řekl Gaskin.“

„Co řekl?“

„Řekl, že létat mohou i sloni, nebo něco v tom

smyslu. Jestli je možné tak snadno zacházet se slonem,

proč by to nešlo s býkem?“

Když byli uvnitř, Biggles vytáhl z kapsy kapesník a

řekl: „Jistě si pamatujete na dokumentární film, na který

jsme se nedávno dívali v televizi, který jsme považovali

za poměrně zajímavý. Ukazoval nám, jak sloni, tedy

divocí sloni, byli z jedné části Afriky, kde byli

35

přemnožení, převáženi do jiné části, v naději, že tam

pozvednou stav slonů?“

„Ano, vzpomínám si,“ řekl Ginger. „Bílý lovec

použil luk a šíp, při čemž přední část šípu měla šipku

naplněnou nějakou drogou, která zasažené zvíře omámila

tak, že si za krátký čas lehlo na zem. V tomto stavu pak

bylo převezeno do svého nového domova, kde pomocí

jiné drogy bylo přivedeno k plnému vědomí.“

Biggles přikývl. „Vystihls to dobře. Jestli to lze

provést se slonem, tak proč ne s býkem?“

„Hledals v tom chlévě něco takového, nějakou

šipku?“

„To sice ne, ale našel jsem toto.“ Biggles jim ukázal

dvě tenkou gumou pokryté lahvičky.

Ginger přelwapením slabě zapískal. „Myslíš si, že v

tomhle spočívá celý ten jejich trik?“

„Proč ne?“

„Ale proč dvě ampulky?“

„Je to sice jenom dohad, řekl bych ale, že ten býk

byl nejdříve nějak napíchnut a nástroj, z něhož byla

droga vytlačena, byl naplněn znovu, to pro případ, že by

první dávka nestačila. V době, kdy ti lupiči čekali, až

droga začne účinkovat, šel kolem Johnson, který buď

záměrně, nebo náhodou dostal tu druhou dávku. Ta ho

usmrtila, protože dávka potřebná pro vyřazení plně

vzrostlého býka se pro člověka ukázala být osudná.“

„Při pitvě by měl být odhalen vpich po šipce nebo

jehle nebo po něčem, v čem ta droga byla,“ řekl Ginger.

„Pokud to nebude větší než nepatrné píchnutí, jako

například po špendlíku nebo po trnu, dalo by se to snadno

přehlédnout.“

36

„Přehlédnout by se ale neměla samotná ta věc,

pokud tam ovšem zůstala.“

„Je ale nepravděpodobné, že by tam ještě byla. Když

si ti lumpi uvědomili, co udělali, jistě samotnou střelu

odstranili. Je ovšem pravda, že by mohlo záležet na tom,

do kterého místa vnikla a na její velikosti. Jehla k

přenesení narkotika by musela být větší než obyčejná šicí

jehla.“

„Proč jsi si tak jistý, že šlo o jehlu?“

„Ten uspávací prostředek byl v těchto ampulkách. A

ty nebyly otevřeny. Ani v nich není žádný korek nebo

nějaká jiná zátka, kromě tenké gumy. Chce-li něco

takového použít lékař, tak jednoduše jehlou podkožní

injekční stříkačky propíchne gumu a obsah vysaje. Obě

lahvičky jsou prázdné, nebo skoro prázdné. Jak jinak než

injekční jehlou by mohl být vysát jejich obsah? Při

zkoumání ampulek v soudní laboratoři v Yardu v nich

budou takřka určitě nalezeny vpichy. Mělo by být možné

zjistit i obsah ampulek, proto se jich raději nedotýkejte.

Mohou na nich být nějaké otisky, protože někdo se jich

musel dotknout.“

„Tak moment, starý brachu,“ poznamenal Bertie. „V

té tvé teorii nacházím háček.“

„Jaký?“

„V tom filmu, v němž jsme viděli zacházení se

slony, jsme viděli ta zvířata nejprve klopýtat a pak

padnout k zemi. Aby s nimi bylo možné pohnout a

naložit je na nákladní vůz, musel k tomu být použitý

rumpál. Jestli nákladní auto nepřijelo až ke chlévu, jak

byl býk zvednut? Jestli nemohl chodit, musel být nějak

odvezen. Zvednout toho býka by vyžadovalo celou četu

mužů, nemluvě o jeho odnesení na jakoukoli vzdálenost.“

37

„Tvou připomínku beru na vědomí,“ odpověděl

Biggles. „Druh uspávacího prostředku nebo jeho užité

množství mohlo třeba stačit jenom ke zmírnění býkovy

energie, ne k jeho úplnému omámení. Kdyby ale přece

jen omámen klesl k zemi, injekce nějaké jiné látky by ho

mohla postavit na nohy. Něco takového jsme v tom filmu

viděli také, když byl slon pouštěn na svobodu. V každém

případě musíme předpokládat, že ten býk byl stále

schopen chůze. Bylo by ale třeba to ještě nechat posoudit.

Já mám dojem, že až se dostaneme k jádru celé této

záležitosti, že tam nebude figurovat řezník, ale chemik,

pokud dokonce ne lékař. Víc o tom budeme vědět, až

nám odborníci Yardu řeknou, co bylo v těch ampulkách.“

„Schází ti důkaz, že ty ampulky odhodili stejní lidé,

kteří býka odvedli,“ poznamenal Ginger. „V dnešní době

jsou všechny druhy pilulek a tabletek prodávány v

malých skleněných tubách, ať už to jsou povzbuzující

tabletky, či tabletky proti bolení hlavy, prostě všechno,

co ti napadne. Třeba pan Harvey nějaký takový lék užívá,

ať už třeba aspirin, a po vyprázdnění ampulku vyhodil.“

„To si ještě ověříme,“ odpověděl Biggles. „Před

odletem se ho na to zeptáme.“

„Budeme-li považovat za správný tvůj předpoklad,

že ti býci byli nějakou drogou omámeni, co si teď myslíš

o jejich letecké přepravě?“ otázal se Bertie.

„Svůj názor jsem nezměnil. Zvíře, které bylo odsud

ukradeno, nebylo odvezeno letecky, tím si jsem jistý.

Vylučuje to skutečnost, že tu není vhodná přistávací

plocha. Odsud bylo odvezeno po silnici. Dalším problém

je zjistit, kam bylo odvezeno, a to jistě nebude snadné.

Logicky lze předpokládat, že všechny ty nájezdy za

plemennými zvířaty organizuje jedna zločinecká tlupa.

38

To znamená, že ta zvířata jsou umístěna někde, kde

mohou být ukryta, aspoň po nějakou dobu. Nakonec se

dostanou, pokud tam už nejsou teď, k muži, který je

ochoten je koupit. Tvrdí se nám, že v této zemi by se

nikdo neodvážil ponechat si takové zvíře ze strachu, že

ho někdo pozná. Existuje proto možnost, že nakonec

budou zvířata převezena do zahraničí. Vzhledem k

potížím při převozu na lodi by se tam mohla dostat jedině

letecky. To znamená, že ať jsou v tomto okamžiku

kdekoli, musí tam být k dispozici letiště. Je možné, že je

tam už i letadlo k jejich přepravě. Je však také možné, že

to letadlo tam nepřiletí dřív, než přijde doba k odvozu

býků do jejich nového domova. Před odletem budou asi

omámeni, aby se uklidnili. Tak tu záležitost vidím teď,

takže je před námi spousta práce.“

„Co přesně budeme dělat?“ zeptal se Bertie.

„Můžeme se podívat po soukromých přistávacích

plochách a překontrolovat vlastníky letadel vhodných k

přepravě dobytka. Až bude zjištěno, jaká látka byla v

těch lahvičkách, Gaskin může překontrolovat zdroje

zásob a poslední nákupčí zjištěného roztoku.“

„Řekneš mu o svém nálezu?“

„Jistě. Přišel nás přece požádat o pomoc a nevidím

důvod, proč mu o tom neříci. Gingere, zajdi pokud

možno rychle za panem Harveyem domů a zeptej se ho,

jestli u sebe nosívá nějaké léky, lhostejno jakého druhu.

Současně se ho můžeš zeptat, jestli má vůz pro přepravu

dobytka, nebo jestli ví, že by tam venku na těch vyjetých

kolejích bylo nějaké těžkotonážní vozidlo. A ještě něco.

Zjisti, jestli vlastní nějaký nástroj, jako je podkožní

injekční stříkačka. Raději to překontrolujeme, protože na

39

moderně vedených farmách zvířata dostávají z různých

důvodů injekce všech možných druhů.“

„Dobře, zařídím to.“ Ginger odešel na pochůzku.

„Musím říci, starý brachu, že ta záležitost je

prapodivně propletená,“ řekl po Gingerově odchodu

Bertie. „Už jsme se setkali s mnoha věcmi, ale živý

dobytek, to je přece něco nového. Jistě si řekneš, že to je

zase jen další druh překážky.“

„Ano. Moderní zločinec se vždy snaží mít před

policií náskok a vezmeš-li na vědomí stávající typ

zločince, nesmí nás nic překvapit,“ odpověděl Biggles a

nucené se usmál.

Vtom se vrátil Ginger.

„Byl doma?“ zeptal se Biggles.

„Ano. Odpovědi na tvé otázky jsem dostal. Za prvé,

v životě nikdy žádný lék neužíval, tak ho neměl důvod

nosit. Za druhé. Nevlastní těžkotonážní vozidlo pro

dobytek. Když ho potřebuje, tak si ho půjčí. Nic neví o

tom, že by venku tam na těch kolejích bylo nějaké

vozidlo. Jestli tam nějaké bylo, nebylo jeho. Za třetí.

Nikdy nedostal a nikdy nevlastnil nic takového, co by se

podobalo podkožní injekční stříkačce a ani nikdy neměl

důvod něco takového použít. Řekl, že stále používá

takové metody chovu, jaké ho naučil otec.“

„To je zřejmě pro něho dobře,“ uznal Biggles.

„Nuže, tím se ty drobnosti vyjasnily a víme, na čem jsme,

takže se můžeme vrátit do Yardu. Tady už nemůžeme

dělat nic. Jestli dojde ke ztrátě dalšího býka, budeme

vědět po čem se dívat,“ řekl Biggles a sáhl na startér,

když ho zarazil Ginger.

„Zadrž,“ řekl Ginger. „Tamhle ti nám určitě chtějí

něco říci.“

40

Směrem k nim spěchali pan Harvey a policejní

seržant, tak na ně počkali.

„Seržant mi právě přišel říci novinku, která by vás

mohla zajímat,“ řekl pan Harvey. „Policie se něco

dověděla při dotazování u místních občanů. Dnes ráno ve

tři hodiny jeden chlapec viděl nedaleko odtud uzavřenou

dodávku, která mu připomínala auto k převozu nábytku.“

„Kde přesně ji viděl?“

„V místě jménem Tewin. On tam totiž bydlí.“

„Co dělal venku v tak pozdní noční hodině?“

„Hledal psa,“ odpověděl seržant, „který si šel někam

zapytlačit. Ten chlapec se obával, že se snad chytil do

želez nebo do oka. Psa našel a vedl ho domů.“

„Jak to, že si té dodávky všiml?“

„Jela nápadně rychle a málem mu přejela psa. Řekl,

že se mu zdálo zvláštní vidět na úzké polní cestě

poměrně velkou dodávku v tak pozdní noční hodině.“

„Nedivím se mu, je to zřejmě bystrý hoch.“

„Řekl, že je skautem.“

„Tím je jeho zájem vysvětlený. Všiml si na té

dodávce ještě něčeho, třeba nějakého nápisu?“

„Ne, nic víc už nezjistil. Svítil sice měsíc, ale

dodávka jela příliš rychle. Myslí si, že to byla obyčejná

jednobarevná dodávka, ale tvrdit s jistotou to nemůže.

Snažil se přečíst evidenční číslo, jenže světlo bylo tak

slabé, že se mu to nepodařilo.“

„A co barva?“

„Tou si není zcela jistý. Byla tmavá, snad černá.“

„Kterým směrem jela?“

„Do Datchwortu.“

„Kterým směrem to je od Tewinu?“

„K severu. Jenom jednu nebo dvě míle daleko.“

41

„Takže mohla jet k hlavní silnici Great North Road.“

„Snadno, a ani by nemusela jet nijak daleko.“

„Rozumím. Díky seržante. Každá sebemenší

informace může být užitečná. V záležitosti té dodávky

ale teď nemohu udělat nic. Stejně by už mohla být dvě

stě mil daleko a v současné době jsou ulice dokonale

přecpané. Vaši informaci oznámím na příslušném místě,

až přijedu do Scotland Yardu. Když jste se objevili, právě

jsem se chystal k odletu. Tak teď už snad odletíme.“

„Ještě okamžik,“ vykřikl Harvey. „Co znamenal ten

dotaz na léky?“

„Myslím, že vám teď mohu říci, proč váš býk odešel

tak klidně jako jehně. Nechte si to ale pro sebe.“

„Jak –“

„Byl omámený drogou.“

Harvey vytřeštil oči a zaklel. „Jste si tím jistý?“

„Skoro. Přijdete-li na nějaký lepší způsob, jak z

nebezpečného býka vypustit páru, dejte mi vědět. To, co

jsem vám řekl, si nechejte pro sebe. Nechceme, aby se to

objevilo v novinách. Tak na shledanou.“

„Řekl bych, že celá aféra se vyjasňuje,“ poznamenal

Ginger, když si to vrtulník namířil na svou základnu.

„Ještě to neskončilo,“ klidně řekl Biggles. „Změnil

bys názor, kdyby někdo vpíchl jehlu do tebe. Ani na

býcích nezáleží. Máme co dělat s vraždou.“

42

KAPITOLA IV

VĚTŠINOU JEN PODEZŘENÍ

Když Biggles vstoupil do své kanceláře v Yardu,

našel tam Gaskina, který zřejmě čekal na jeho návrat.

„Tak co?“ zeptal se Biggles, zavěšující klobouk.

„Neříkejte, že se nějaký další býk vydal na procházku a

že nemůže najít cestu domů.“

Gaskin vyklepal dýmku. „Pokud vím, tak ještě ne.

Právě jsem od patologa dostal předběžnou zprávu o pitvě

Johnsonova těla. Napadlo mi, že byste ji měl znát.“

„Nuže?“

„Nemá na sobě ani škrábnutí, takže to vypadá, že

přece jen nebyl zavražděn. Zemřel na selhání srdce.“

Biggles přešel k židli a zapálil si cigaretu.

„Následkem čeho dostal ten infarkt?“

Zdálo se, že tato otázka detektiva překvapila. „Jak to

mám vědět? Bude lepší, když se na to zeptáte doktora.

Záleží na tom?“

„Mohlo by na tom záležet. Toho doktora se

nemusím ptát, možná mu to mohu říci sám.“

Gaskin se zatvářil zvědavě. „Vy jste něco objevil?“

Biggles přikývl, vytáhl kapesník a na pijavý papír z

něho nechal lehce vypadnout dvě skleněné lahvičky,

připomínající zkumavky.

Gaskin přistoupil blíž. „Kde jste to vzal?“

„Před chlévem.“

„Nic jsem tam neviděl.“

„Asi jste se nedíval pozorně.“

„Vy jste musel vědět, co tam máte hledat.“

43

„Nic jsem nevěděl. Vědět by to mohl tak jedině

Sherlock Holmes, já ale nemám mozek na takové

úrovni.“

„Tak co jste tam hledal?“

„Přece odpověď, jakoukoli odpověď na záhadu, proč

útočný býk svolil, aby ho někdo odvedl jako krotkého

králíka.“

„Myslíte si, že dostal nějaké narkotikum?“

„To by totiž vysvětlilo způsob provedení krádeže.

Kdybychom se nad tím dřív zamysleli podrobně, mohlo

nám to napadnout. Ta odpověď se přímo nabízela.

Ampulky, které jsem nalezl, nelze vysvětlit jinak.“

„Myslíte, že je nemohl zahodit Harvey?“

„Určitě ne. My jsme se ho totiž na to ptali.“

„Takže si myslíte, že někdo vešel do chléva a do

zvířete píchl injekci?“

„Do toho chléva by vešel jedině nějaký hlupák. Ono

to ale nebylo nutné. Tohleto jsem našel venku. Lze

předpokládat, že narkotikum bylo vystřeleno z nějaké

zbraně, asi ze vzduchové pistole, prostě z něčeho, co dělá

malý hluk. Jenže ho zaslechl Johnson, šel se tam podívat

a dostal druhou dávku toho uspávacího prostředku,

protože první už byla vypálena z prostoru před chlévem

do místa poblíž napájecího koryta, kde býk stál.“

„Co myslíte, že bylo v těch zkumavkách?“

„To nevím. Podle všeho nějaké anestetikum, ne dost

silné, aby zabilo býka, ale dost silné, aby zastavilo tep

Johnsonova srdce. Můžete si to vzít na starost. Ty

zkumavky nechejte zkontrolovat, nejsou-li na nich otisky

prstů, pak je zaneste pracovníkům soudního lékařství,

aby řekli, co obsahovaly. V jedné zůstala kapka tekutiny,

44

jak se můžete přesvědčit. Požádejte je o prozkoumání

gumových uzávěrů, jsou-li v nich vpichy po jehlách.“

„Zařídím to. Víte ještě něco?“

„Mám důvod si myslet, že býk opustil pozemek v

nějakém dodávkovém nebo stěhovacím voze. Nezajel až

na farmu, ale přejel po úzké cestě k farmě. Nechal za

sebou stopy po těžkých pneumatikách Greystone.

Činnost lupičů skončila asi kolem třetí hodiny noční. V

každém případě jeden chlapec z Tewinu, hledající v noci

svého psa, takové vozidlo spatřil. Auto odjelo do

Datchworthu. Tuto informaci jsem získal od místní

policie.“

„Takže těch mužů bylo víc, ne jen jeden.“

„Podle mne nejméně dva, možná tři, nebo i víc.“

„Jsou podle vás všechny ty lupičské nájezdy dílem

jednoho a téhož gangu?“

„Ano, pokud jde o ty býky. Aby totiž dva gangy

dělaly naprosto stejnou lumpárnu, to by byla

pozoruhodná náhoda. Krůty mě nezajímají, ty představují

malou hodnotu. Ovšem býk, to už je něco víc než jenom

peníze. Někdo je chce mít za každou cenu. Podle vašich

slov Lord Dubray řekl, že takového býka, o jakého přišel,

by nebylo možné koupit za žádnou peněžní sumu. Není

pochyby, že muž, který to zvíře teď má, nebo který ho

nakonec bude mít, to dobře ví.“

Gaskin se tvářil ustaraně. „Kdo tím ďábelským

člověkem může být?“

„Někdo, kdo od vidění nebo z doslechu ta

čistokrevná zvířata zná. Neznamená to ale, že by se

osobně těch nájezdů zúčastňoval, možná je však

financuje.“

„A toho muže musíme vypátrat.“

45

„Vypátrejte ho, protože než se ti býci dostanou za

hranice, s největší pravděpodobností zůstávají všichni na

jednom místě.“

Gaskin si mnul bradu. „Jak ale na to jít? Máme snad

čekat na další nájezd a potom –“

„Ztratit dalšího býka? To by vaši reputaci nezlepšilo.

Nepočítal bych s tím, že ti nájezdníci udělají nějakou

hrubou chybu a sami se tak odrovnají. Ta akce byla

připravena velice pečlivě a členové gangu přesně vědí, co

mají dělat. Přece jen jste ale získal něco, na čem můžete

pracovat.“

„Má to znamenat, že vy do toho nepůjdete?“

„Vy máte k takové práci mnohem lepší vybavení než

já. Pokuste se z toho něco vydolovat. Já vám zatím budu

pomáhat usilovným přemýšlením, možná se mi podaří

něco užitečného vymyslet.“

„Co byste dělal na mém místě? Vždy jsem ochoten

nechat si od vás poradit.“

„Pokusil bych se vypátrat dodávku, která v časných

ranních hodinách projížděla Tewinem. Rovněž bych se

poohlédl po muži, který je odborníkem na takový druh

zvířat, jaká byla ukradena. Určitě v tom není nic

nahodilého. Někde v pozadí musí být nějaký takový

člověk. O zvířatech, která zmizela, je určitě dokonale

informován. Je možné, že se pokusí získat ještě nějaké

další.“ Biggles pokrčil rameny. „Já vám ale nemohu

radit, co máte dělat. Sám udělám vše, čeho budu schopen.

Tak, dejte překontrolovat ty lahvičky a pak mi sdělte

výsledek.“

Gaskin vstal. „All right. Dám se do toho. Tady mám

pro vás fotografie býků, o něž jste mne žádal. Na

shledanou později,“ řekl a odešel.

46

Jakmile se dveře zavřely, Bertie zavrtěl hlavou.

„Chudák starý Gaskin. Je z toho celý zmatený.“

„V jeho postavení bys byl také,“ konstatoval

Biggles. „Jeho práce je závislá na výsledcích. Co obnáší

jeho práce, to neví nikdo lépe než on sám. V zemi zná od

vidění všechny profesionální zločince, i jejich zločiny a

způsob jejich práce. I to, jak a kde nejpravděpodobněji

prodávají své lupy. Zná tedy všechno, co lze získat ze

zkušenosti, jinými slovy úskoky, lsti a triky tohoto

řemesla. Když se však objeví případ jako je tento, a

takový tady ještě nikdy nebyl, takže neexistuje

precedens, podle něhož by se mohlo postupovat, začne

ztrácet půdu pod nohama. Ukradené šperky je jedna věc,

jenže býci, to je něco zcela jiného. Kde chceš začít hledat

ztraceného býka? Kdo by takového býka mohl

potřebovat? Jakému člověku by napadlo štípnout

takového býka? Něco takového nemůže napadnout

žádnému normálnímu zloději. Zřejmě za tím vězí nějaký

amatérský mozek, který policii způsobuje bolení hlavy.“

„Je naděje, že si s tím my poradíme lépe?“

„Je to možné,“ odpověděl Biggles. „My jsme přece

jen víceméně volní agenti a nejsme povinní podřizovat se

nějakým zavedeným předpisům či rutině nebo postupům.

Proto jsme už tolikrát mohli být Gaskinovi užiteční. A on

nám to nejednou vrátil. My můžeme postupovat, jak on si

nemůže nikdy dovolit. Všichni malí lumpi ho

samozřejmě od vidění dobře znají. Protože to má jisté

výhody, takoví lumpi se mu rádi podřizují. Je senzační

pozorovat ho, jak chodí kolem řady lidí čekajících na

autobus po zavření divadel. Když odhalí nějakého

kapsáře, poklepe mu po rameně a řekne něco takového:

,Hele, Charlie, běž raději domů a nechtěj, abych tě dnes v

47

noci potkal ještě jednou. Zastav se raději někde v

hospodě na pintu něčeho dobrého’.“

„Co na to Charlie?“

„Řekne jenom ,O.K., šéfe,’ a odejde pokorný a

klidný jako malé dítě. Ví, že byl odhalen a ani se

nepokouší ztrácet dech nějakým řečněním. Proto jsou

lidé jako Gaskin páteří policejního sboru. To oni

roznášejí úřední moc tam, kde na tom nejvíc záleží.

Profesionální kapsáři, to je jistá skutečnost, dojde-li však

k amatérskému kradení býků ze chléva, takový člověk

jako je Gaskin se najednou cítí ztracený.“

„Starý brachu, co s tím hodláš udělat TY?“ otázal se

Bertie. „Napadá ti něco?“

„Jeden nebo dva nápady sice mám, jsou ale dost

nekonkrétní a bude třeba je podrobně promyslet.“

„Co na příklad?“

„Zaběhnuté rutinní postupy necháme Gaskinovi,

jsou tu však jedna nebo dvě záležitosti, u jejichž řešení se

možná osvědčí náš způsob práce. Jsem totiž přesvědčen,

že i když ti scházející býci ještě pořád jsou někde v této

zemi, nakonec budou ze země odvezeni, pravděpodobně

vzduchem. Gaskin tvrdí, že tady u nás by je nikdo neměl

k ničemu z toho jednoduchého důvodu, že kdyby je

někdo uviděl, určitě by je poznal. Jejich hodnota spočívá

v protokolárně zapsaném jménu a v plemenném

rodokmenu. Ukradené klenoty je možné rozebrat, zlato

roztavit a diamanty rozřezat nebo zmenšit. Uloupené

bankovky, přestože jejich čísla jsou známá, lze uplatnit

po nějakém delším či kratším časovém období. Ale živý

býk o váze větší než tuna, to je něco velmi odlišného.

Jeho přemísťování není snadné a nelze doufat, že ho bude

možné přepravovat pravidelnými dopravními spoji.

48

Proto, jestli se počítá s odvozem zvířat do ciziny,

nejpravděpodobnější dopravou bude cesta vzduchem.

Něco takového bylo nutno zvážit a připravit předem.

Nedovedu si představit, že by někdo někomu ukradl zvíře

jako je býk, aniž by předem věděl, co s ním pak má

udělat. Soustřeďme se proto na jádro tohoto problému.

Vyplývají nám z toho dva úkoly. Tím prvním je nalézt

pohřešované býky a tím druhým dohlédnout na to, aby už

nedošlo ke krádeži žádného dalšího býka.“

„Nezapomínej na to, že ještě musíme chytit vraha,“

připomněl Bertie.

„Jestli se nám podaří zatknout muže, kteří mají na

svědomí všechny ty zlodějny, budeme mít i muže, který

zabil Johnsona. Pro vás oba mám následující úkoly. Ty,

Gingere, zajdeš za ministrem zemědělství a obstaráš

seznam nejdrahocennějších býků v zemi. Až ho dostaneš,

asi jich nebude žádný velký počet, podíváme se na farmy,

v nichž ti býci žijí.“

„To myslíš ze vzduchu?“

„Ovšem. Má-li někdo v úmyslu ty býky přepravit

letecky, měl by mít někde nedaleko k dispozici letiště.

Předpokládám, že s ohledem na váhu bude vždycky

přepravován pouze jeden býk. Takže k dnešnímu dni,

pokud se nemýlím, to představuje tři lety. Jsem

přesvědčen, že zatím jsou ti ukradení býci stále

pohromadě na tomtéž místě v tomto státě, a že tam

zůstanou do doby, než budou splněny všechny plánované

krádeže. Takto tomu může být, jistotu však nemáme

žádnou. To se teprve uvidí. Bertie, ty začni zjišťovat

jména lidí nebo firem, vlastnících letadlo schopné vzít na

palubu býka na dlouhou letovou vzdálenost.“

„O.K. Co budeš dělat ty?“

49

„Pokusím se najít muže prahnoucího po unikátních

býcích. O takového býka přece neusiluje kdekdo.“

Biggles se usmál. „Určitě by nemělo význam nabízet ho

obyčejnému překupníkovi či přechovávateli kradeného

zboží. Konec konců, vždyť každé to zvíře musí být

pravidelně krmeno a napájeno. Protože se však takovým

klábosením nikam dál nedostaneme, bude lepší někde

začít. Tak se do toho dejme. Bertie, z tvých slov jsem

pochopil, že znáš lorda Dubreye.“

„Před nějakou dobou jsem ho znal, jenže on si na

mne vzpomene jenom stěží, protože od doby, kdy jsme se

vídávali, jsem poněkud vyrostl. Ale na moje jméno si

vzpomene určitě.“

„Výborně. Zaletíme za ním a pohovoříme si spolu.

Možná ví něco, čím nás nasměruje do správného kurzu.

Není vyloučeno, že se někdo pokoušel jeho býka koupit.

My víme, že by ho neprodal, ale tu nabídku mu mohl

navrhnout muž, odhodlaný býka získat za každou cenu, a

to i za cenu krádeže. Je to jedna z možností. Gingere, ty

se pokusíš od ministra zemědělství sehnat co nejvíce

informací, které jsem právě naznačil. Nebudou-li ti z

nějakých důvodů schopni požadované informace

poskytnout, měli by ti alespoň poradit, kdo by ti je

poskytnout

mohl.

Někdo

určitě

vede

záznamy

čistokrevných zvířat a vše k tomu potřebné.“ Biggles se

opět obrátil k Bertiemu. „V Suffolku bychom se mohli

podívat na Stowten Place, samozřejmě ze vzduchu cestou

do Norfolku. Odtamtud totiž byl první ukradený býk.

Gaskin tvrdil, že to je nedaleko Wickham Marketu, a ten

není z našeho kurzu daleko. Mělo by to být na

šestipalcové mapě. Mohl by ses do ní podívat.“

„Jaký typ letadla chceš použít?“ zeptal se Bertie.

50

„Vrtulník je pro tuto práci zřejmě nejvýhodnější,

protože s ním můžeme kdekoli přistát. Nemáme však

nijak naspěch.“

„Fajn. Zařídím, aby ho připravili,“ řekl Bertie a

zvedl telefonní sluchátko.

„Na shledanou později,“ řekl Ginger s kloboukem na

hlavě od dveří.

„My nebudeme nijak dlouho pryč,“ řekl Biggles.

„Ještě bych ale měl zajít dolů a informovat leteckého

komodora, čím se zabýváme,“ řekl Bertiemu. „Pak rychle

poobědváme a vydáme se na cestu.“

51

KAPITOLA V

FRAMLING TOWERS

Bylo příjemné odpoledne pozdního jara, teplé a

slunečné, viditelnost byla lepší, než jakou si bylo možno

přát, když vrtulník Letecké policie s Bigglesem a Bertiem

na palubě přeletěl Suffolk a mířil ke svému prvnímu cíli,

k farmě nazvané Stowten Place, ležící nedaleko města

Wickham Marketu. Tato farma sice neležela v přímém

kurzu jejich hlavního cíle, kterým bylo sídlo Lorda

Dubraye v Norfolku, poněvadž však jejich poslání nijak

zvlášť nespěchalo, Biggles považoval za vhodné udělat si

povšechný obraz o místě, z něhož byl ukraden první býk.

Bertie s mapou na kolenou neměl potíže s nalezením

venkovského města, a když jim brzy zmizelo pod ocasem

vrtulníku, řekl: „Myslím, že tamhle vpředu poněkud

doleva je Stowten Place.“

Biggles se zahleděl na krajinu pod sebou. „Ten tvůj

zrak musí být mnohem lepší než můj, protože nevidím

nic, co by se podobalo velké farmě, jak jsem si ji

představoval.“

„Farmu samotnou také nevidím, ale v dohledu je

stádo fríského skotu,“ řekl Bertie. „Tu jejich hezkou

černou a bílou barvu kůže si nelze splést. Býk ukradený

ze Stowten Place byl fríský, proto když vidím fríský skot

pasoucí se poblíž místa, které hledáme, říkám si, že dům

pana Thellina nemůže být daleko.“

„Dobrá úvaha,“ pochválil ho Biggles. „Pomalu se z

tebe stává opravdový detektiv. Jsem rád, že jsem si tě

vzal s sebou.“

52

„Takové velké stádo má jistě velkou hodnotu, vždyť

je v něm kolem padesáti zvířat. Jsou-li to všechno jen

krávy, pak chápu, že pan Thellin je ze ztráty svého

nejlepšího býka nemocen. Jestli jiného býka nemá, bude

muset brzy jednoho koupit, aby se mu stádo brzy

nezmenšilo. Tamhle jsou domy,“ dodal najednou, když

se zpoza řady vysokých jilmů vynořily roztroušené

hospodářské budovy velké farmy. Biggles si pečlivě

prohlížel terén pod vrtulníkem. „Nikde v rozumném

dosahu nevidím vhodné místo, na němž by se dalo přistát

s těžkým nákladem,“ poznamenal. „Všude jsou stromy.

Jedinou velkou plochou bez porostu stromů je tamhle to

místo, na němž je zřejmě zasázena zelenina.“

„Nepochybně strava na zimu pro živý inventář.“

„Ti další dva uloupení býci byli herefordský a

jerseyský. Domnívám se, že žádný z nich by nebyl nijak

moc k užitku muži, který vlastní tak početné stádo

fríského skotu.“

„Ti by mu nebyli vůbec k ničemu, starý brachu, tedy

máme-li na mysli chov skotu. Mít některého z těch dvou

býků by ho přinutilo své stádo prodat – ovšem, pokud by

našel nějakého kupce.“

„Takže, víme-li, že tady by jejich využití nebylo

možné, nemusíme jejich hledáním ztrácet čas.“ Biggles

se dlouze zahleděl na zem pod sebou, aniž by s

vrtulníkem klesl. „Nevidím nic, co by nás mohlo k

něčemu přivést, proto odtud raději vypadneme.“

53

54

Nabral nový kurz k dalšímu cíli v Norfolku, kterým

bylo sídlo lorda Dubraye, nazvané Framling Towers.

Podle mapy namířil s vrtulníkem poněkud jižně od tratě,

vedoucí mezi stanicemi King’s Lynn a Dereham do

konečné stanice Norwich.

Po přeletu dráhy u Swaffhamu už netrvalo dlouho k

objevení lordova sídla Framling Towers, bílého velkého

panského sídla, postaveného v georgiánském slohu,

umístěného v parku ve stále skutečně venkovské části

Anglie. A opět to bylo stádo dobytka, které svou

přítomností dokazovalo svou příslušnost k němu.

Poměrně velké množství herefordského skotu s bílou

skvrnou vpředu na hlavě spokojeně přežvykovalo pod

několika starými stromy nedaleko budovy.

Když Biggles pohledem vyhledával nejvhodnější

místo k přistání, usmál se a řekl: „Dnes to je poprvé, kdy

létám nad krajinou a mými hlavními orientačními body

jsou stáda krav.“

„Spoléhat se však na něco takového by nebylo

moudré,“ řekl Bertie. „V Anglii je mnoho dobytka, který

nebývá vždycky na stejném místě, protože se někdy

přemísťuje.“

„Tvou připomínku beru na vědomí,“ odpověděl

Biggles. „Myslím, že jsme zjistili, co jsme chtěli vědět,“

řekl a jemně dosedl s vrtulníkem na část pastviny bez

dobytka, ne příliš blízko od hlavní budovy, ale ve

vzdálenosti přijatelné k jejímu dosažení pěšky.

Sotva vytáhl klíček zapalování a otevřel dveře, v

dohledu se objevil nějaký muž, spěchající dlouhými

kroky k vrtulníku. Byl poněkud starší, vysoký, na sobě

měl jezdecké kalhoty a blůzu. V ruce nesl bičík.

55

„Nevím kdo to je, doufám ale, že nebude mít

námitky

proti

našemu

přistání,“

řekl

poněkud

zneklidněný Biggles.

„Je to osobně lord Dubray,“ poučil Bigglese Bertie,

když za ním sestoupil na trávník. „Od doby, kdy jsem ho

viděl naposled, se nijak moc nezměnil. Pokud si

pamatuji, mívá skon k nevrlosti a neomalenosti. Kdysi

byl plukovníkem v královské gardě. Nenechej se jím

vyvést z klidu. On to je totiž spíše způsob, kterým

projevuje svou noblesu. Ve skutečnosti mnohem více

štěká než kouše. Kdysi mi to dokonce řekl sám.“

Bylo dobře, že byl Biggles varován předem, protože

se mohl připravit na to, k čemu brzy došlo. Ve způsobu,

jakým se lord Dubray blížil k vrtulníku, nebyla nejmenší

známka nejistoty nebo nerozhodnosti. Ani v jeho výrazu

nebyla sebemenší pochybnost, jak pohlíží na vniknutí na

svůj pozemek, protože tvář měl zrudlou zlostí. Jeho

smetáčku podobný bílý knír se zdál být jako naježený.

Pod chundelatým bílým obočím se leskly jasně modré

oči. Pln nedočkavosti promluvil dřív, než se zastavil.

„Jak si, k čertu, dovolujete s tím svým páchnoucím

vynálezem přistát na mém pozemku?“ vyštěkl. „Nechť

vás vezme ďas. Vždyť jste mohl splašit můj dobytek.“

Biggles zachoval klid. „Sire, můžete si být jistý, že k

tomu mám pádný důvod.“

„Tak to tedy musí být důvod zatraceně pádný.“

„Doufám, že bude dostatečně pádný. Dovolte, abych

vám ho vysvětlil.“

„Víte, s kým hovoříte?“

„Věřím, že s lordem Dubrayem.“

„Ale, ale! Takže vy znáte moje jméno. Kdo vám ho

řekl?“

56

„Tady můj přítel. Přijeli jsme za vámi kvůli

záležitosti, která je pro vás mnohem důležitější než pro

nás.“

„To snad ani náhodou.“

Další rozhovor vedený tímto způsobem ukončil

Bertie otázkou: „Sire, vy si na mne nepamatujete?“

Lord Dubray se na Bertieho upřeně zadíval. „Ne.

Proč bych si vás, k čertu, měl pamatovat? Nemohu si

přece pamatovat každého, s kým jsem se kdy setkal.“

„Velmi dobře jste se znal s mým otcem lordem

Lissiem. Jsem jeho syn. Když jste u nás kdysi dávno byl

naposled, byl jsem jenom něčím málo víc než

batoletem.“

„Proboha! Proč jste to neřekl hned? Vy přece

nemůžete být tím škvrnětem s nazrzlými vlasy a s

pihovatým obličejem …“

„Jsem to já, sire,“ přerušil ho usmívající se Bertie.

„Trochu jsem povyrostl.“

„To vidím. No, jak ten čas letí. Bylo mi líto, když

jsem se dověděl o smrti vašeho otce. Byl to dobrý

kamarád. My dva jsme mluvili stejným jazykem.

Dověděl jsem se, že byl zabit při lovu.“

„To je pravda.“

„Takže teď jste lordem Lissiem vy.“

„Bohužel ano,“ s nic neříkajícím úsměvem řekl

Bertie. „Při své nynější práci svůj titul nepoužívám.“

„Při práci? Při jaké práci? Co vlastně děláte v té

oživlé plechovce od sardinek?“ Lord Dubray bičíkem

poklepal na vrtulník.

„Teď pracuji jako policista.“

„POLICISTA?“

57

„S křídly. Jsem totiž pilotem v Letecké policii. Toto

je

můj

nadřízený,

inspektor

Letecké

policie

Bigglesworth.“

Lord Dubray se uklonil směrem k Bigllesovi. „Těší

mne, že vás poznávám. Co se chcete dovědět? Co tady

vlastně děláte? Zjišťujete něco?“

„Právě to je naše hlavní práce, sire,“ odpověděl

Biggles.

„Co tady doufáte vypátrat?“

„Snažíme se vypátrat něco o býkovi, o něhož jste

přišel. Rád bych vám položil několik otázek.“

„Ptejte se na co chcete. Na všechny otázky se vám

vynasnažím odpovědět co nejlépe. Nemusíme se ale bavit

tady vstoje. Dovolte, abych vám projevil svou

pohostinnost. Pojďte do domu, kde si dáme něco k pití.“

„Děkuji, sire.“

Brzy všichni seděli v přátelském ovzduší místnosti,

která podle rozmanitých, všude poházených předmětů

zřejmě byla lordovým doupětem. „Tak co se chcete

dovědět?“ zeptal se, když z ozdobné láhve naléval sherry.

„Jako jeden z předních chovatelů dobytka v zemi

jistě znáte většinu ostatních chovatelů.“

„To ano, snad to mohu potvrdit.“

„Máte nějakou představu, co se s pohřešovaným

býkem mohlo stát?“

„Představu nemám absolutně žádnou. Nevím nic víc,

než že zmizel.“

„Snažil se někdy někdo toho býka koupit?“

„Přirozeně. Na toho býka, kterého jsem nazval

Šampión, jsem obdržel několik poptávek.“

„Vzpomenete si jména lidí, kteří vám nabídky

zaslali, obzvláště jména těch, z nichž bylo možné vycítit

58

nápadně dychtivý zájem toho býka vlastnit? Uvažuji o

možnosti, že někdo po tom zvířeti prahnul do té míry, že

byl odhodlán jít až na tu nejkrajnější mez, aby si ho

zajistil. Vy jistě víte, že váš býk nebyl jediný, který se

ztratil.“

„To je mi známo.“

„Na jedné farmě byl zavražděn hospodářský

správce.“

„Bože, opravdu? To jsem nevěděl. Co v té

záležitosti dělá policie?“

„To, co teď tady dělám já, klade otázky. Ještě jste mi

neodpověděl na mou poslední.“

Lord Dubray se krátce zamyslel. „Většinu poptávek

jsem dostal poštou. Ty dopisy ještě někde mám, kdybyste

si je chtěl prohlédnout. Poslední muž sem přišel asi před

šesti měsíci. Byl příliš neodbytný. Zápornou odpověď

odmítal brát na vědomí. Řekl, že jedná v zastoupení

někoho, kdo si přeje zůstat v anonymitě, že však je

ochoten zaplatit jakoukoli cenu.“

„Vy jste znal muže, který sem přišel?“

„Jenom od vidění. Je to dobytkář. Občas jsem ho

vídával na velkých soutěžních přehlídkách skotu.“

„Jak se jmenuje?“

„Má takové podivné jméno, něco jako Thellin, nebo

tak nějak.“

Bigglesovo obočí se zvedlo. „Ten pan Thellin ze

Stowten Place v Suffolku?“

„Ne, to je Oswald Thellin, který chová fríský skot,

takže herefordský býk ho nezajímá. Sem přišel Walter

Thellin. Myslím, že má farmu někde v Somersetu.“

„Je mezi nimi nějaký příbuzenský vztah?“

59

„Pokud si vzpomínám, někdo mi řekl, že jsou

bratry.“

„Co je přesně hlavním zájmem Waltera Thellina?“

„To vám nejsem schopen zodpovědně říci,

domnívám se však, že herefordský skot, protože jinak by

se nesnažil koupit mého býka.“

„Co všechno víte o těch bratrech?“

„Ne mnoho, přestože od příchodu do této země

odvedli mnoho dobré práce.“

„Má to znamenat, že nejsou britského původu?“

„Oba mluví s nějakým přízvukem, nevím ale, odkud

pocházejí. Poprvé jsem se o nich dověděl brzy po válce,

když se začali objevovat po celém státě při prodejích v

dražbách a na aukcích. Museli mít kapitál, jinak by totiž

nemohli začít s pěstováním dobytka. V podnikání se jim

zřejmě dařilo dobře, protože v posledních letech jejich

dobytek dosáhl vyšší úrovně.“

„Nikde jste se nedověděl něco proti nim?“

„Nikdy. Pokud vím, jejich obchodní jednání byla

vždy otevřená a čestná. Všiml jsem si, že Walter Thellin

ve veřejných dražbách podával nabídky na mé jalovice.“

„Provedl jste ho po své farmě, když za vámi přišel a

snažil se koupit vašeho býka?“

„Přirozeně. Jeho zájem byl profesionální.“

„Předpokládám, že kromě toho nejlepšího býka

jménem Šampión máte ještě jiné býky.“

„Teď mám dva nebo tři, žádný se však Šampiónovi

nevyrovná. Vždycky se snažím odchovat lepšího býka,

pochybuji ale, že se mi to někdy ještě podaří. Ty, které

nepotřebuji, prodávám.“

„O jiné býky se Thellin nezajímal?“

60

„Ne, chtěl jedině Šampióna. Věděl o jeho

mezinárodní pověsti. Ještě něco?“

„Byl Šampión pojištěn?“

„Ano, ale Šampión byl pro mne něčím víc než

finanční hodnotou – pokud ovšem od pojišťovny vůbec

nějaké peníze dostanu.“

„Lze snad o tom pochybovat?“

„Patrně ano. Říkají, že Šampión byl pojištěný pro

případ úmrtí. Jak jim mám dokázat, že to zvíře je mrtvé?

A je opravdu mrtvé?“

„Předpokládám, že toho býka byste poznal, kdekoli

byste ho uviděl.“

„O tom není pochyb. Měl neobvyklé zabarvení kůže

a naprosto bílou hlavu a bílý pruh vpravo podél páteře.“

„Jaké zvíře to bylo? Mám na mysli, jestli bylo

útočné a tvrdohlavé, nebo klidné?“

„Neřekl bych, že byl útočný, vyloženě povolný ale

také nebyl. Se mnou a s mužem, který o něho pečoval, se

choval ukázněně. Jenže, jistě víte, jak to s býky bývá.

Někdy stačí málo, aby ho to vyvedlo z míry. Je proto pro

mne záhadou, jak ho někdo mohl odvést.“

„Nesnášel snad přítomnost neznámé osoby?“

„To rozhodně.“

„Ještě jednu poslední otázku, sire. Užíváte tady to,

co dovedu popsat pouze jako moderní vědecké způsoby,

mám na mysli chemikálie, které je nutné podávat

injekcemi, tedy hormony a jiné podobné věci?“

„Vůbec ne,“ energicky prohlásil lord Dubray. „Nic

takového tady ani nemám. Žádné ty nové nesmysly.

Nebudu-li

schopen

vypěstovat

zdravý

dobytek

přirozeným způsobem, pak se toho vzdám.“

61

„Smíme se podívat na chlév, v němž pobýval

Šampión?“

„Ovšem, pokud o to stojíte, i když si myslím, že se

tam mnoho nedozvíte.“

„Vy jste nenašel nic?“

„Vůbec nic.“

„Hledal jste dobře?“

„Na to můžete vsadit, přestože to nemělo skoro

žádný význam. Vrata byla dokořán a býk byl pryč. To je

tak všechno, pokud jde o ten případ.“

„Co jste udělal pak?“

„Zavolal jsem policii. Přišli, všude se porozhlédli,

položili mi mnoho otázek a odešli. Od té doby jsem o

nich neslyšel. Ani jsem to nepředpokládal. Co by s tím

tak mohli dělat?“

„Nenašel jste žádné stopy, jakéhokoli druhu,

vedoucí ke chlévu nebo od něho?“

„Stop bylo mnoho, žádné však nebyly neobvyklé.“

„Byl ten chlév od té doby použit k něčemu jinému?“

„Ne. Všechno zůstalo tak, jak to bylo.“

Biggles vstal. „Děkuji vám, sire. To je zatím

všechno. Jestli dovolíte, prohlédnu si ten chlév. Chci to

udělat pečlivě, dokud jsem tady, tak se možná trochu

zdržím. Vy však s námi nemusíte zůstávat.“

Lord Dubray je vedl k chlévu, v němž býval býk,

kolem řady jiných chlévů, teď většinou prázdných,

protože dobytek byl na pastvisku. Na tom nebylo nic

zvláštního. „Nechám vás tady,“ řekl. „Vraťte se pak do

domu na šálek čaje,“ vyzval je a obrátil se k odchodu.

Biggles se zadíval na Bertieho. „Doufám, že víš, co

tady doufám najít?“

„Další skleněnou ampulku.“

62

Biggles přikývl. „Ne, že bychom my potřebovali

nějaký důkaz, ale přece jen by to dokázalo, že ty lupičské

nájezdy jsou dílem jednoho a téhož gangu.“

„Proč by ty prázdné ampulky měli pohazovat po

zemi?“

„Třeba to tady neudělali. V Herefordu měli po zabití

toho nešťastného správce naspěch, aby byli co nejdřív

pryč, o tom není pochyb. Nezapomeň, že tu špinavou

práci dělají ve tmě, a v případě, že by jim ta ampulka

upadla, nebyli by schopni ji nalézt, i kdyby se po ní

pečlivě dívali. Nemluvě o tom, že to je přece jen velmi

malá věc, takže i kdyby ji náhodou našel některý

pracovník farmy, těžko by ji spojoval se zločinem.

Myslím, že ti zloději se víc soustředili na býka, s nímž

museli zacházet.“

Hledání začalo.

Byl to Bertie, kdo po deseti minutách ampulku

objevil. Za masivním ohrazením chléva, nedaleko žlabu s

krmivem, najednou lehce vykřikl a prudce se sehnul.

„Mám ji!“ vykřikl.

„Buď opatrný při jejím zvedání,“ varoval ho

energicky Biggles. „Vezmi si na to kapesník. Někdo ji

musel mít v ruce a otisky prstů by mohly odpovídat těm,

které Gaskin nechává prozkoumávat. Zvednu ji sám.“

Hledání ještě pokračovalo další půl hodiny, bylo

však bezvýsledné. Biggles pak řekl, že toho už udělali

dost. „Našli jsme, co jsme hledali. V tomto případě

zřejmě stačil jeden výstřel. Je jasné, že někdo v té

gangsterské organizaci ví, co je třeba, aby zvíře velikosti

býka dostalo dostačující dávku uspávacího prostředku a

ztratilo energii. Kdyby dávka byla malá, látka by

nezabrala. Po příliš velké dávce by zvíře mohlo

63

zkolabovat úplně a s býkem v bezvědomí by byly velké

problémy.“

„Muž, který je za to zodpovědný, to možná nejdřív

vyzkoušel na obyčejných kravách, než s tím začal na tak

unikátních býcích,“ nabídl Bertie k úvaze.

„Pravděpodobně to tak mohlo být. Nic mu v tom

nebránilo. V každém případě, muž, kterého musíme

nalézt, je tím, kdo o dopingových látkách zřejmě ví

všechno a je odhodlaný položit své ruce na cokoli, čeho

se mu zachce. Vraťme se do domu.“

„Máš v úmyslu říci lordu Dubrayovi o tom, co jsme

našli?“

„Ne. Nebylo by to rozumné, ještě by to mohlo

způsobit nějakou škodu. Čím méně lidí o tom ví, tím

lépe. Kdyby se noviny dopátraly toho, co víme my,

udělaly by z toho senzační událost. Ti zloději by se o tom

dověděli a nám by to jenom ztížilo další práci.“

Když došli k domu, zjistili, že majitel musel kvůli

nějaké záležitosti odejít. Vzkázal jim omluvu. Bigglesovi

to vyhovovalo, protože by se určitě nevyhnul svým

vlastním až příliš vyhýbavým odpovědím. Nečekali, šli k

vrtulníku a odletěli domů.

64

KAPITOLA VI

GINGER PODÁVÁ ZPRÁVU

Když se Biggles a Bertie vrátili do kanceláře, našli

tam Gingera, který se vrátil z ministerstva zemědělství.

„Jak jste pořídili?“ přivítal je.

„Našli jsme, co jsme si mysleli, že najdeme,“

odpověděl Biggles.

„Další trubičku, obsahující omamný prostředek?“

„Správně. A co ty? Máš nějaké zprávy?“

„Ani nevím,“ pomalu odpověděl Ginger. „Něco

jsem se sice dověděl, nevím ale, jestli to bude k něčemu

nebo k ničemu.“

„Tak ven s tím,“ povzbudil ho Biggles. „Snad to

budu schopen posoudit.“

Ginger začal vyprávět. „Když jsem se na

ministerstvu konečně dostal k pravému muži a řekl mu co

chci, odpověděl, že náhodou mi tu informaci může

poskytnout okamžitě. K takovému tvrzení měl důvod,

protože před krátkým časem u něho byl muž, který ho

požádal o totéž co já. Chtěl seznam nejdůležitějších býků

v zemi. Sestavení takového seznamu sice nějaký čas

trvalo, ale pak ho tomu muži poslal a mně nabídl opis.“

„Řekl ten muž, k čemu takový seznam potřebuje?“

„Ne. Zřejmě se ho na to nikdo nezeptal. To bylo

zajímavé. Tak jsem se pracovníka ministerstva zeptal,

jestli si vzpomíná jméno muže, který o ten seznam

požádal. Mohl mi ho říci, protože nějakou dobu trvalo,

než mu mohl seznam poslat. Prohlédl korespondenci a

řekl mi nejen jméno, ale i adresu. Tím mužem je nějaký

65

pan Thellin.“ Ginger se s jistým napětím zadíval na

Bigglese. „Tebe to jméno nepřekvapuje?“

„Ne.“

Ginger se tvářil zklamaně. „Nějaký pan Thellin byl

přece jedním z těch, kdo přišli o býka,“ připomněl.

„Nezapomněl jsem na to. Pokračuj.“

Ginger tedy pokračoval. „Když mi to muž na

ministerstvu řekl, přirozeně jsem se domníval, že jde o

pana Oswalda Thellina ze Stowten Place v Suffolku.

Řekl mi ale, že ne, že jde o nějakého pana WALTERA

Thellina, který má odchovnu dobytka v Somersetu. Na

otázku, zda jsou v nějakém příbuzenském vztahu, řekl, že

neví.“

„Na to ti mohu odpovědět sám,“ řekl Biggles. „Jsou

to bratři.“

Ginger se zatvářil překvapeně. „Proboha jak to víš?“

„Na tom teď nezáleží. Řeknu ti to někdy později.

Pokračuj, začíná to být zajímavé.“

Ginger pokračoval. „No, to je víceméně všechno.

Toho muže z ministerstva jsem se ještě zeptal, jestli ví

něco bližšího o panu Thellinovi, který o ten seznam

požádal. Opět mi odpověděl, že o něm nic neví. Nikdy ho

neviděl, pouze ze způsobu řeči usoudil, že je cizinec. Tu

kopii seznamu a adresu v Somersetu máš na psacím

stole.“

„Dobrá práce,“ řekl Biggles. „Je možné, žes to

udělal lépe, než si dovedeš představit.“

„Ještě maličkost. Až se podíváš na ten seznam,

všimni si, že v něm je uvedený nejen býk lorda Dubraye,

ale i ten, který byl ukradený v Herffordshire.“

„To se dalo čekat. Oba býci byli svým rodokmenem

významní. Zeptal ses muže z ministerstva, jestli ví, na

66

jaký druh dobytka se specializuje ten pan Thellin ze

Somersetu?“

„Nenapadlo mi, abych se ho na to zeptal. Stejně o

něm celkem nic jiného nevěděl, jedině to, že je

chovatelem dobytka. Aspoň to tvrdil. Patrně nemá ve

svém chovu nic tak důležitého, aby byl zanesen do

seznamu.“

Biggles pak v krátkosti vylíčil výsledek cesty za

lordem Dubrayem do Norfolku. „Co všechno se z těch

informací dovídáme?“ zadumaně uvažoval Biggles.

„Víme, že existují dva pánové Thellinové, kteří se

zajímají o mimořádně kvalitní býky. Čirou náhodou to

jsou bratři. Možná bychom se měli podivovat, proč žijí

tak daleko od sebe. Z jakého důvodu si pan Walter

Thellin ze Somersetu vyžádal seznam býků té nejvyšší

úrovně?“

„Jeho požadavek se zřejmě zdál být celkem logický,

protože chovatel se přirozeně může zajímat o ostatní

chovatele a jejich dobytek.“

„Připouštím, že to možné je,“ zamumlal Biggles.

„Možná v tom opravdu nic není, ale přece jen mi napadá,

že když se někdo odhodlá krást býky, první, co k tomu

potřebuje, je jejich seznam a místo, kde jsou. Může, ale

také nemusí být náhoda, že pan Walter Thellin v oné

kritické době navštěvuje lorda Dubraye a snaží se ho

přesvědčit, aby mu prodal svého nejlepšího býka. Přece

musel už dřív vědět, že muž, jako je lord Dubray, se

nevzdá zvířete, které je jeho pýchou a potěšením. Lze

proto oprávněně pochybovat o skutečném důvodu dlouhé

cesty ze Somersetu do Norfolku. Vždyť přece to

podstatné, že býk není na prodej, mu lord Dubray mohl

sdělit písemně.“

67

„Mohl mít k návštěvě ještě nějaký jiný důvod?“

„Možná se chtěl seznámit se situačním plánem sídla

jeho lordstva. Lord Dubray ho po něm provedl.“

Ginger udiveně zíral. „Chceš snad Waltera Thellina

podezřívat, že to byl on, kdo šlohnul býka lordu

Dubrayovi?“

„Proč ne? V této fázi jsem ochoten podezřívat

kohokoli. Když jsme s vyšetřováním začali, usoudili

jsme, že za tou zlodějnou musí být někdo, kdo je o

dobytku velice dobře informovaný.“

„Nezapomínáš, že jeho bratr Oswald Thellin o

cenného býka přišel také?“

„Tak nám to bylo řečeno.“

„On z toho dělá velkou aféru.“

„To je přirozené,“ suše odvětil Biggles. „Přece by

vypadalo podivně, kdyby se tak nechoval. Tvrdit, že

mám podezření, by možná v tomto stadiu bylo příliš

silné, ale aspoň máme kam zaměřit své pátrání. Ti

ukradení býci mi teď nedělají nějaké velké starosti,

mnohem závažnější je, že v průběhu té zlodějské akce

byl zavražděn člověk. Já osobně se nechci honit za

mužem, který ho zabil, chci nalézt ty zmizelé býky.

Někde musíme začít. V tom okamžiku mi nenapadá nic

lepšího, než že se budeme muset poptat na ty bratry

Thelliny. Třeba to nebude správná cesta, ale chtěl bych

získat odpověď na jednu nebo na dvě otázky, které mi v

současnosti připadají poněkud nejasné. Někdo je možná

bude považovat za příliš detailní, jenže každý detail může

člověka přivést k něčemu velkému. Tak třeba, Walter

Thellin ze Somersetu se zajímá pouze o prvotřídního

býka lorda Dubraye. Lord Dubray má jiné býky, které je

68

ochoten prodat, všichni jsou stejně čistokrevní, Thellin je

však nechce. Proč?“

„Mohu pouze předpokládat,“ ujal se slova Bertie,

„že zloděj dobytka, který se octne v podobné situaci, se

dostane do takového psychického stavu, že nechce nic

než to nejlepší.“

„Nebo co to říci třeba takhle. Věděl Thellin, že

nakonec stejně dostane co chce, aniž by za to zaplatil?“

Biggles se podíval na seznam, který přinesl Ginger. Byl

poněkud dlouhý, a Biggles to zdůraznil.

„V zemi je spousta, snad stovky, prvotřídních býků.

Jenže ve skutečnosti se tady neustále motáme kolem

možná dvaceti nejlepších býků, býků patřících do

zvláštní třídy. A Thellin se zajímá právě o ně,“ řekl

Ginger.

„Ty přece víš, starý brachu,“ vložil se do řeči Bertie,

„že toto je velmi podivné. Proč tolik druhů býků? Jak už

jsem řekl dřív, normální chovatel nikdy svůj skot

nemíchá. Věnuje se jednomu plemenu. Tady máme

všechny druhy.“

„Ti tři býci, kteří zmizeli, byli každý jiného

plemene, fríský, herefordský a jerseyský.“

„Právě na to myslím. Neustále mi to připadá

podivné. Co, k čertu, ten zloděj s nimi chce dělat? V tom

seznamu vidím také býky ayrskirské, redpolské a

devonské – tak mnoho druhů. Půjde-li ten zloděj i po

těchto, bude mít hezkou sbírku. Jenže, nám to nedává

žádný smysl.“

Biggles pokrčil rameny. „Ty názvy jsou pro mne

zcela nesrozumitelnou hatmatilkou.“

69

„Toto je pouze seznam,“ ozval se Ginger. „To přece

neznamená, že ti zloději mají v úmyslu sebrat všechna

zvířata uvedená v tomto seznamu.“

„Jenže, kdyby všechna chybějící zvířata byla

stejného druhu, dalo by se to pochopit,“ pokračoval

Bertie. „Tím chci říci, že kdyby všichni byli třeba

herefordského druhu, mohli bychom ze seznamu za

nejcennější považovat herefordské a zaměřit se na ně.“

„Je jasné, že nejsme schopni je pohlídat všechny,“

konstatoval Biggles.

„No, a tak co v tom můžeme udělat?“

„Pro začátek bychom mohli zajet do Somersetu,

mrknout se na farmu Waltera Thellina a zjistit, jak to tam

vypadá a jaký druh dobytka chová.“

„Myslíš – zaletět tam, ne?“

„Zaletět tam můžeš sám, protože ty jsi jediný

odborník na dobytek. Omrkneš, co se pase na jeho

pastvinách. Mohl bys tam zaletět zítra brzy po ránu. Já s

Gingerem tam pojedeme po silnici a to místo si

prohlédneme, tak říkajíc, z normální úrovně. Nemělo by

to být nijak náročné a vždycky je naděje, že náhodou na

něco zajímavého narazíme.“

„Ty opravdu toho Thellina podezříváš, že?“

„Zatím nevím nic, pouze to, že býci byli tajně

odvezeni někým, kdo dobytku rozumí. Walter Thellin,

jak jsme se dověděli, je chovatelem dobytka a navíc, on

je tím, kdo se neobvykle zajímá o zvířata té nejvyšší

úrovně, která ovšem patří jiným lidem. Pokud víme, je

jediným, kdo se takto chová. To musí mít nějaký důvod.

Ten důvod bych moc rád zjistil. Berte to tak.“

V tomto okamžiku jejich rozhovoru vešel Gaskin.

70

Biggles vzhlédl. „Tak co? Snad mi nechcete říci, že

nějaký další býk si bez dovolení majitele vyšel na

procházku?“

„Ne, to ne, aspoň pokud jsem informován. Mám ale

to, o co jste požádal. Na těch skleněných ampulkách byly

překontrolovány otisky prstů. Otisků je na nich mnoho,

všechny od jednoho člověka, jenže se neshodují s

žádnými otisky v našem rejstříku.“

„Nečekal jsem, že tam budou“, řekl Biggles, „tady

nejde o gangsterskou práci profesionálů. Ono se to

vymyká z běžné praxe. Co bylo v těch ampulkách?“

„Nějaký druh fenobarbitalu. Domnívají se, že

metylfenobarbital, výborný uspávací prostředek.“

„Někdy nazývaný luminal.“

„To je pravda.“

„Myslel jsem, že se to polyká.“

„Běžně prodávaný druh ano. Lze ho však aplikovat i

podkožní injekcí.“

„Může si to koupit kdokoli?“

„To bych sice neřekl, není ale nijak obtížné ho

sehnat. Pro lékaře je samozřejmostí, předepisují ho proti

nespavosti. Ale pouze lékař může v obvyklých případech

dát injekci.“

Biggles rozložil na stole kapesník a odkryl v něm

ukrytou skleněnou ampulku. „Tady máte ke kontrole

další. S největší pravděpodobnosti bude na ní zjištěno

totéž jako na těch předchozích, nic víc, nic méně. Bude-li

tomu tak, bude to důkaz, že nájezdy jsou dílem jednoho a

téhož gangu. Byl bych překvapen, kdyby tomu tak

nebylo.“

Gaskin přistoupil blíž. „Kde jste to vzal?“

71

„V Norfolku u lorda Dubraye, který přišel o svého

herefordského miláčka. Byl jsem tam dnes odpoledne.“

„Jel jste tam něco hledat?“

Biggles ukázal na skleněnou ampulku. „Jenom toto.

Vezměte si ji s sebou, až půjdete od nás.“

„Má jeho lordstvo nějakou představu, kdo by mu

mohl toho býka ukrást?“

„Ne. Řekl nám všechno co věděl, což nebylo

mnoho.“

„Kam svou činnost zamíříme teď?“ zeptal se

bezradný Gaskin.

„A co vy, dostal jste se někam s tím dodávkovým

vozem, který viděl ten chlapec?“

„Zatím ne. Během několika hodin není možné

zkontrolovat všechny dodávky v zemi. Asi nám nezbude,

než si počkat, až zmizí další býk.“

„To by nám nepomohlo, protože krádež býka by

proběhla naprosto stejně.“

Gaskin si nacpal dýmku a řekl. „Uvedl jsem do

stavu pohotovosti všechny své soukromé zdroje

informací, nebylo to však k ničemu. Ani sebemenší

náznak nějaké zprávy. Kdybych měl nějakou stopu, kde

ti ďábli udeří příště, mohli bychom tam na ně počkat.“

„Jestli počítáte s něčím takovým, budete čekat

dlouho. To přece vědí pouze oni sami a ti nám to

pravděpodobně neřeknou.“

„Co hodláte dělat?“

„Dát se do práce z opačné strany.“

„Co to má znamenat? Nechápu.“

„Pokusit se zjistit, kde jsou býci nebo kam jsou

převáženi. Určitě jsou stále naživu, protože mrtví býci

nejsou k ničemu a nemělo by význam je legitimním

72

vlastníkům brát. Jsem přesvědčen, že jsou stále v tomto

státě, protože, jak jste sám řekl, je obtížné si představit,

jak by se mohli dostat za hranice.“

„Přišel jsem za vámi hlavně proto, abych získal váš

názor na možné použití letadla.“

„Já to nevylučuji, ale řeknu vám toto. K přemístění

žádného z těch býků z jejich domovských farem nebylo

letadlo použito.“

„Proč jste si s tím tak jistý?“

„Celkem z jednoduchého důvodu. U žádné farmy,

kterou jsem navštívil, není nikde místo vhodné k přistání

letadla, a musíme si uvědomit, že by to muselo být velké

letadlo, aby uneslo býka.“

Gaskin zastrčil dýmku do kapsy. „Nu, zvažte co

můžete pro mne udělat, ono totiž stačí zmizení jediného

dalšího býka a budu si muset hledat novou práci.“

„Než zmizí další býk, to může nějakou dobu trvat.“

„Proč?“

„Ta parta teď má ruce poskvrněné vraždou, což

možná způsobí, že chvíli dají pokoj. O Johnsonově smrti

si přečetli v novinách, pokud to nevěděli. Je dokonce

možné, že s tím vším skončí. Je ovšem také možné, že

těch býků už mají tolik, kolik jich potřebují.“

„Doufám, že máte pravdu,“ řekl zaníceně Gaskin,

když vycházel z místnosti.

Po jeho odchodu řekl Ginger: „O tom, že Walter

Thellin si byl na ministerstvu pro seznam nejlepších býků

v zemi, jsi se mu nezmínil ani slovem.“

„V tomto stadiu to není pro něho podstatné, a my

můžeme konat veškerá šetření, která budou mít alespoň

zdánlivou naději, že nás někam zavedou. Mohl by se nám

plést do cesty. On se totiž ve své oficiální funkci nemůže

73

opovážit podstupovat takové riziko, jaké jsem ochoten

podstupovat já. On se obává kritiky, protože nechce přijít

o svou práci a pravděpodobně i o svou penzi. Jestli si

vláda pomyslí, že já nejsem tím pravým mužem pro

takovou práci, nijak mne to nevyvede z rovnováhy, proto

mi také nevadí držet se jen tak tak v dovolených mezích

nebo dokonce ostře plout proti větru, jak jsem to

nejedenkrát udělal. Gaskina budu o všem informovat, až

uzraje čas.“ Biggles se mrkl na hodinky. „Dnes tak

trochu porušíme předpis a půjdeme domů, protože už tu

není nic, co bychom mohli udělat. Bertie, ty si vezmeš

Austera a tak časně, jak se ti bude chtít, odstartuješ a v

Somersetu shora prozkoumáš farmu Waltera Thellina, či

co to vlastně má. Tady je adresa. Lockley Manor, někde

poblíž Lydhurstu. Zjištění, kde to přesně je, už nechám

na tobě. Nenapadá mi žádný důvod, proč bys tam musel

přistávat.“

„Co tak vzít si aparát a něco tam vyfotit?“

„To není špatný nápad. Rozhodně si ho vezmi s

sebou. Snímek situačního rozmístění budov by mohl být

užitečný. Já dopoledne vyjedu s Gingerem po silnici. Ze

země budeme mít bližší pohled než ty. Když se do toho

dáme, tak tu práci uděláme co nejdokonaleji. Chci, abys

na polích překontroloval každé dobytče a také ověřil,

jestli je někde možné přistát. Myslím, že to je všechno.

Pojďme domů.“

Sotva si nasadili klobouky, otevřely se dveře a

znovu se objevil Gaskin.

„Ale ne,“ zaúpěl Biggles. „Co zase?“

„Napadlo mi, že byste se rád podíval na toto,“

odpověděl detektiv, držící v ruce otevřené noviny. „Je to

na pravé stránce. Tisk z případu býků těží jak může.“

74

„O něčem musejí psát. Veřejnost by byla zklamaná,

kdyby nepsali.“

„K Thellinovi byl poslán reportér, aby s ním natočil

rozhovor, a fotograf, aby pořídil snímky na místě

zločinu.“

„Myslíte k Thellinovi, který bydlí v Suffolku, k

muži, který přišel o býka.“

„Ovšem, ke kterému jinému. Pokud vím, je tu jenom

jeden Thellin.“

Biggles nepromluvil.

Gaskin pokračoval. „Je tam fotka, jak stojí vedle

býkova chléva.“

„Výborně,“ spokojeně řekl Biggles. „Budeme aspoň

vědět, jak vypadá, pokud se s ním setkáme.“ Rozložil

noviny na psací stůl a spolu s ostatními, dívajícími se mu

přes rameno, si pozorně prohlédl obrázek, o němž se

zmínil Gaskin.

U otevřených vrat pevně postaveného chléva stáli na

obrázku dva muži. Jeden, zřejmě reportér, měl městský

oblek.

Druhý,

ukazující

na

něco

napřaženou

vycházkovou holí, byl statný muž středního věku s

hladce vyholenou hranatou tváří, oblečený jako typický

venkovan: tvídový kabátek, keprové jezdecké kalhoty a

kamaše. Na hlavě kulatý tralaláček.

„Tak tohle je pan Oswald Thellin,“ poznamenal

Biggles skládající noviny a podávající je zpátky

Gaskinovi. „Díky.“

„Ani si nepřečtete, co tam píší?“

„Proč se vzrušovat. Stejně nám nemohou říci nic, co

ještě nevíme.“

„Chtějí vědět, co v tom dělá policie.“

75

„To píší vždycky. Je to jejich práce klást otázky a

naše je na ně odpovídat. Až předložíte býky, oni

ztichnou.“

„Kde, k čertu, je mám hledat?“

Biggles se zeširoka usmál. „Až to budu vědět, určitě

vám to řeknu.“

Gaskin zasupěl a odešel.

„Tak vpřed!“ řekl Biggles ostatním. „Jdeme! V

tomto okamžiku mám větší chuť na hovězí maso na talíři

než na živý dobytek.“

„Se smaženými bramborovými hranolky,“ dodal

Bertie.

„A s hezkou kapkou vypečené šťávy z masa,“

přispěl zeširoka se smějící Ginger.

76

KAPITOLA VII

NA NÁVŠTĚVU PŘIJÍŽDÍ CADILLAC

„Tady někde je podle mapy ta silnice,“ prohlásil

Biggles. „Na pravou stranu by měla odbočovat soukromá

příjezdová cesta, vedoucí k domu.“

„Pojedeme až k domu?“ zeptal se Ginger.

„Ne. Neměli bychom to jak zdůvodnit. A kdyby se

ukázalo, že tam pro nás není nic zajímavého, vypadali

bychom jako moulové. V případě, že tam něco je, mohli

bychom nadělat víc škody než užitku. Zatím si chci

jenom prohlédnout to místo, zjistit druh dobytka na

pastvinách, něco takového.“

Bylo skoro jedenáct hodin. V této tiché a klidné

zvlněné části Somersetu byl Lockley Manor domovem

Waltera Thellina, muže, který projevil neobvyklý zájem

o prvotřídní býky, a bratra muže, který o jednoho přišel.

Po časném odjezdu v Bertieho soukromém Jaguáru s

Gingerem u volantu a Bigglesem v roli „stopaře“

poměrně brzy dojeli do oblasti, která je zajímala. Počasí

nebylo tak dobré, jak by mohlo být, obloha byla

pochmurná a zatažená, vrstva mraků však byla vysoko a

nepršelo. Biggles se zmínil, že by podmínky mohly být i

horší. Když to vyslovoval, neměl na mysli ani tak sebe,

jako spíš Bertieho, který se podle domluvy chystal k

leteckému průzkumu této oblasti.

Je třeba říci, že důvodem pro použití Bertieho auta,

červeného a černého Jaguáru, místo policejního vozu,

byla možnost jeho snadného odhalení, jinak řečeno aby

Bertie po příletu v Austeru mohl bez problému zjistit,

77

kde jsou. Nebylo to sice nijak moc důležité, protože

úkoly měli rozdělené nezávisle na sobě, považovali to

však za vhodné pro případ nějaké nepředvídané události.

A navíc, pravděpodobně nikomu nenapadne spojovat

sportovní auto s policií. Austera zatím nezahlédli, proto

nevěděli, jestli už přiletěl a odletěl, nebo se na scéně ještě

neobjevil.

„Zmírni tempo, nechceme to jenom rychle projet,“

řekl Biggles Gingerovi, když jeli po úzké venkovské

cestě, lemované po obou stranách živými ploty. Ty jim

většinou bránily v pohledu na okolní pole, kolem nichž

projížděli. Tento problém bylo možno občas vyřešit

zastavením nebo skoro zastavením u příležitostně se

objevujících vrat na jedné nebo na druhé straně cesty.

Zatím nezahlédli ani dobytek ani nic jiného zajímavého.

Jeli dál, když se za nimi najednou ozvalo ječení

klaksonu, protože řidič vytrvale tlačil na příslušné

tlačítko. V následujícím okamžiku kolem nich proletěl

velký, světle šedý otevřený sportovní vůz s řidičem na ně

zlostně hledícím přes boční okno.

Když malé kamínky od zadních kol rychle

uhánějícího auta dopadaly na přední okno Jaguáru,

Biggles řekl: „Zřejmě jenom proto, že sedí v Cadillacu, si

myslí, že mu ta cesta patří.“

„Je to holomek,“ rozhořčeně zabručel Ginger.

„Není-li ten jeho způsob jízdy nebezpečný, tak nevím,

jaký způsob jím je.“

78

79

„Nevzrušuj se. Jednou dojde i na něho, když si tak o

to žádá.“

„Je ovšem pravděpodobnější, že spíš zabije někoho

jiného. Na takové cestě nelze předvídat, jestli z živého

plotu najednou nevyskočí nějaké dítě nebo zatoulané

zvíře, třeba pes.“

„Jen se uklidni,“ vyzýval ho Biggles. „Chceš-li po

téhle silnici jet sám, nemá význam nechat se vyvádět z

rovnováhy takovou sviní.“

„Všiml sis, kdo v tom autě jel?“

„Myslím, že jenom řidič. V tom letmém pohledu

jsem jiného cestujícího nezahlédl. Ten řidič vypadal jako

nějaký cizinec. Tmavý chlap, snad Ital nebo nějaký jiný

latinský typ. Mohl bys vědět, že právě oni jsou notoricky

známí rychlí řidiči. Ale copak?“ vydechl Biggles, když

teď už poněkud vzdálené auto najednou zabrzdilo, ostře

zahnulo doprava a zmizelo.

„Doufám, že si někde přerazí ten svůj pitomý krk,“

zabručel Ginger.

„Určitě zahnul na cestu vedoucí k Thellinovi,“ řekl

Biggles. „Jiná odbočka tady není. Jeď pomalu,

omrkneme to.“

„Mohlo by to být Thellinovo auto?“

„Myslím, že ne. Angličtí farmáři nejezdí běžně v

Cadillacu. Jsem si velmi jistý, že za volantem nebyl

Walter Thellin. Nikdy jsem ho sice neviděl, viděli jsme

však obrázek jeho bratra a ten je zcela určitě Evropan.“

„Co může takové auto pohledávat na místě, jako je

toto?“

„Jestli jelo do Lockley Manor, tak to by mne také

zajímalo proč.“

80

„Zapamatoval sis jeho poznávací značku?“

„Ne. Při rychlosti, jakou ten muž jel, mi vůbec

nenapadlo, že by nás to auto mohlo zajímat. Tak, tady

odbočil. Zpomal teď úplně.“

Když pak Jaguar pomalinku jel kolem otevřené, bíle

natřené brány, bylo vidět snad sto yardů dlouhou

štěrkovou cestu končící u poměrně velkého domu. Podle

všeho to byla farma podstatně větší než průměrná.

Cadillac stál před průčelím domu, k jehož dveřím se

blížil muž, asi řidič. Jenom tolik bylo možné zahlédnout,

než Jaguar minul průhled bránou, kromě vývěsní tabule,

která jim potvrdila, že se nemýlili. Název domu byl

Lockley Manor.

„Tak to je ono,“ zamyšleně zašeptal Biggles. „Divím

se, co tady dělá ten Cadillac. Začíná to být zajímavé.

Jednu věc ti už mohu říci.“

„Tak ji řekni.“

„Ten Cadillac tu není poprvé. Jeho řidič nic

nehledal, proto mohl jet tak rychle. Věděl naprosto

přesně kam jede. Dokazuje to způsob jeho odbočení na

příjezdovou cestu.“

„Škoda, že jsme si nezapamatovali evidenční značku

auta. Mohli bychom ji nechat překontrolovat.“

„Nedělej si žádnou starost,“ řekl Biggles. „To ještě

můžeme napravit.“

Ginger vyvalil oči. „Snad za ním nechceš jít po té

příjezdové cestě?“

„V žádném případě. K tomu domu se nepřiblížím ani

náhodou – zatím. Tu registrační značku auta zjistíme, až

odtud bude odjíždět.“

„Nevíme, kterým směrem odjede. Mohl by jet na

obě strany.“

81

„Používej mozek. Jsme přece dva, tak obsadíme oba

směry. Ty vystoupíš tady a já zajedu na opačnou stranu.

Posad se někde bokem a až pojede kolem, tak jeho

značku zapíšeš – tedy, pokud pojede tímto směrem. Já

odjedu s autem poněkud dál a budu hlídat druhý směr.

Budu předstírat, že studuji mapu, jako bych ztratil cestu.“

„Ten Cadillac se tu může dlouho zdržet.“

„Nemáme naspěch.“

„Tak jo,“ řekl Ginger a vystoupil.

Biggles přesedl na místo řidiče, zavřel dveře,

vycouval a najel autem do směru, odkud přijeli. „Až

získáme co potřebujeme, tak tě vyzvednu,“ byla jeho

poslední slova.

Po ujetí čtvrt míle se dostal tam, kam chtěl. Tam

auto obrátil čelem k soukromé příjezdové cestě. Od této

chvíle Cadillac nemohl odjet, aniž by projel pod

dohledem jeho nebo Gingera. Gingera neviděl, přibližně

však věděl, kde je. Pro případ, že by ho někdo mohl

pozorovat, se Biggles pohodlně posadil s mapou

rozloženou na kolenou.

Uběhlo několik minut. Pak jeho pohled na oblohu

přitáhl ne příliš velký hukot motoru lehkého letadla a

brzy uviděl Austera, přelétávajícího ve výšce nižší než

tisíc stop. Domyslel si, že to je Bertie, což mu vzápětí

potvrdila registrační písmena na spodní části křídel.

Pozoroval stále přímo letící letadlo, které pak udělalo

širokou zatáčku a v poněkud změněném kurzu letělo

nazpět. Když ho poněkud stranou míjelo a uviděl lehké

zahoupání křídly, slabě se usmál, protože z toho poznal,

že Bertie zjistil polohu svého auta. Letadlo pokračovalo v

letu, až zmizelo ve směru odkud přiletělo a brzy

82

Bigglesovi zmizelo z dohledu. Usoudil, že Bertie získal

co chtěl, a proto letí domů.

Pak uběhlo tolik času, že vykouřil dvě cigarety, než

opět k něčemu došlo. Cadillac vyjel z příjezdové cesty na

silnici a po přidání plynu se rychle blížil. Biggles sklonil

hlavu, jako kdyby studoval mapu na kolenou, ve

skutečnosti však upřeně pozoroval blížící se auto. Při

velké rychlosti projíždějícího auta si nestačil všimnout

ničeho jiného než značky, kterou zapsal na připravený

papír. Na blížícím se autě si však všiml nezvyklé malé

stříbrné sošky, zřejmě talismanu, na uzávěru chladiče.

Nesmírně ho zaujala, protože představovala útočícího

býka. V prvé chvíli to považoval za významné, vzápětí

mu ale napadlo, že to může být jen náhoda či shoda

okolností.

Řidič byl stále ve voze sám. Biggles ho zahlédl,

nestačil si však ničeho jiného všimnout. Muž měl oči

upřené na cestu před sebou a zdálo se, že stojícímu

Jaguáru nevěnoval ani jediný pohled.

Biggles mu poskytl jednu nebo dvě minuty, aby se

dostatečně vzdálil, pak pomalu jel pro Gingera. Při

míjení příjezdové cesty k domu se na ni podíval, neviděl

však nikoho. Ginger se vynořil zpoza živého plotu a

oklepával si znečištěné oblečení.

„Cos dělal?“ zvědavě se zeptal Biggles.

„Vylezl jsem kousek tamhle na ten strom, abych měl

lepší rozhled na všechny strany,“ vysvětloval Ginger a

ukazoval na malý jasan vyrůstající z živého plotu.

„Viděls něco?“

„Nic.“

83

84

„Žádný dobytek?“

„Ani kus. Zahlédls tu značku?“

„Ovšem.“

„Co teď?“

„Asi bychom mohli jet domů. Momentálně tu

nemáme co dělat. Uvidíme, co nám řekne Bertie.“

O zpáteční cestě do kanceláře není nutné nic říkat.

Veškerý rozhovor se omezil na podivný případ, do něhož

se zapletli. Na Gingerův dotaz Biggles odpověděl, že k

celé záležitosti má stále vyhraněný názor. Nic na tom

nezměnilo ani to, co se dověděli na výjezdu do příslušné

oblasti. Připustil však, že příjezd Cadillacu, který řídil

určitě nějaký cizinec, do místa jako je Lockley Manor, je

možné posuzovat jako překvapující. Je to překvapení ale

oprávněné? Zatím k tomu není žádný důkaz. Zahraniční

chovatelé sem jezdí často, aby nakoupili dobytek jednoho

nebo jiného druhu. Tak to chodilo po mnoho roků a

většina stád v zahraničí vznikla tímto způsobem.

Produkce masa a mlékárenských výrobků jsou v mnoha

státech významnými součástmi průmyslu.

„Bylo na tom Cadillacu označení CD.?“, zeptal se

Ginger.

„Nevšiml jsem si. Snad bych ho zahlédl, kdyby tam

bylo. Jestli to auto patří některému zahraničnímu

velvyslanectví v Londýně, budeme muset své kroky

dobře zvažovat. Měli bychom si zjistit, kdy byla naposled

ověřena jeho registrace. Bude-li nám znemožněn bližší

pohled na pozemek a na všechny budovy farmy Waltera

Thellina, tak toho mnoho neuděláme.“

85

Vešli do kanceláře, kde na ně čekal Bertie. Svůj čas

nepromarnil, protože na Bigglesově psacím stole leželo

půl tuctu ještě vlhkých fotografií, které udělal z letadla.

„Něco překvapivého?“ zeptal se Biggles.

„Záleží na tom, co považuješ za překvapivé, starý

brachu.“ odpověděl Bertie. „Jednu nebo dvě věci možná

shledáš zajímavé.“

„Neviděli jsme žádný dobytek.“

„Z míst, kde jste byli, jste ho vidět nemohli. Na

silnici jsem zahlédl svého Jaguára. Rovněž jsem si všiml

nějakého velkého šedého vozidla, které se blížilo k

domu. Viděli jste ho?“

„Nemohli jsme ho nevidět, vždyť projel kolem nás.

Byl to Cadillac.“

„Propánakrále, opravdu? Co tam dělal ten Cadillac?“

„Nemám zdání. Viděls ještě něco?“

„Pěkné stádo fríského skotu – nebo snad to byl

nějaký druh holandského dobytka. Jsou si velmi

podobné. Myslím, že to byly krávy.“

„Hm. To je zvláštní.“

„Proč?“

„No, následkem toho by jako bubliny splaskla

všechna podezření, která jsem měl. První ukradený býk

byl v Británii vyšlechtěný fríský druh a patřil Oswaldu

Thellinovi ze Suffolku, bratru chovatele ze Somersetu.

Walter by stěží sebral bratrovi nejlepšího býka. Kde byla

ta zvířata, která jsi viděl?“

Bertie položil prst na jednu z fotografií. „Tady jsou.

Jistě poznáš KDE jsou. Na travnaté, přibližně šedesát

akrů rozlehlé pastvině, bez překážek a tak ploché, jakou

by si jen mohl přát pilot, který by tam ve spěchu chtěl

přistát.“

86

„Ten dobytek by mi tam překážel.“

„Kdyby tam byl. Ale nemusel by. Všimni si vrat

vedoucích na druhou pastvinu – jsou otevřená. Dobytek

tedy může podle své vůle přecházet z jednoho pole na

druhé, nebo může být nahnán na menší pole, kdyby

někomu překážel.“

Biggles přikývl. „Tvé postřehy beru za své. Prohlédl

sis to důkladně. Jsi si jistý, že na tom velkém poli je

tráva?“

„Ano.“

„Mohly by tam být nějaké kořeny nebo mladé obilí.“

„Cestou domů jsem letěl nízko, abych se o tom

ujistil. V tomto období roku se dobytek většinou pase na

trávě. Ještě něco ti řeknu. K pobytu těch krav na poli

může být ještě jeden důvod. Udržovaly by trávu nízkou.

Kdyby se nechala vyrůst, byla by poměrně vysoká a

hodila by se k posečení a usušení na seno. Ale to by už

bezpečné přistání letadla neumožňovalo.“

„Naprosto správně,“ připustil Biggles. „Poradil sis s

tím lépe, než bych to dokázal já.“

„Měl jsem čas si to promyslet, starý brachu, a nechat

zapracovat šedou kůru mozkovou. Jestli chápeš, co tím

myslím.“

Biggles si stále zvětšovacím sklem podrobně

prohlížel fotografii. „Co je tam ta věc na příjezdové

cestě?“

„To nevím. Je to nějaké živé zvíře. Nejprve jsem ho

viděl pohybovat se před domem. Na psa vypadá příliš

velké, tak mi napadlo, že by to mohlo být zbloudilé tele.“

„Je to podivné místo pro ležící tele.“

„Nenapadá mi, co jiného by to mohlo být. Není to

ani ovce ani prase.“

87

„Třeba to není nijak důležité. Viděls Gaskina?“

„Ne. Od té doby, co jsem přišel, se tu neobjevil.“

Do hovoru se vmísil Ginger. „Takže to vypadá, že si

na procházku nevyšli žádní další býci.“

„Mohlo by to znamenat, že žádní další býci už ani

nikam nepůjdou. Ti zloději už možná mají všechno co

chtěli. To mi něco připomíná. Pro Gaskina mám malou

práci. Brnkni mu a požádej ho, aby sem na minutu

přišel.“

Za chvíli vešel detektiv. „Už jste ty zatracené býky

našli?“ zeptal se unaveně.

„Ještě ne,“ odpověděl Biggles.

„Když budete posedávat tady, tak je nenajdete

nikdy.“

„Taky mi to napadlo, tak jsme si zajeli na venkov.“

„Objevil jste něco zajímavého?“

„Ano, nádherného šedivého Cadillaca. Byl bych rád,

kdybyste zjistil, odkud pochází, kdo ho převezl přes

hranice a kdo je jeho vlastníkem. Tady je jeho poznávací

číslo.“

„To by nemělo být obtížné.“ Gaskin se upřeně

podíval do Bigglesovy tváře. „Proč to chcete vědět?“

Biggles se lehce usmál. „Řekněme, že jsem

zvědavý.“

„Víc mi neřeknete?“

„Až mi přinesete podrobné informace o tom autě,

řeknu vám všechno co vím, i když toho není nijak

mnoho.“

„Zapamatujte si má slova: zatímco se tady

vybavujeme o nějakém automobilu, těm zatraceným

býkům narostou křídla a uletí. Co budete dělat potom?“

„Nic.“

88

„Co myslíte tím nic?“

„Přesně to, co říkám. V tom nemohu udělat opravdu

nic.“ Biggles se pohodlně opřel. „Mám takový dojem,

šéfe, že stále máte jenom matnou představu o tom, co

mohu udělat, když letím v letadle – nebo, řekněme, co se

mohu opovážit udělat. Ujasněme si to. Jestli se ti býci

vznesou k výletu někam do zahraničí, můžeme se s nimi

rozloučit. Já přece nejsem nijak schopen tomu zabránit.

Kdybych způsobil zřícení letadla, tedy, kdybych byl

schopen opravdu něco takového udělat, a někdo by při

tom přišel o život, byl by z toho zatracený bengál.

Protože ti býci by při zřícení zahynuli, nemělo by smysl

to letadlo tlačit k zemi. Válka už dávno skončila a já už

na letadle ani nemám žádné zbraně.“

„O.K., O.K.,“ nespokojeně zareagoval Gaskin.

„Takže ty býky budeme muset objevit dřív, než zmizí

někde v zahraničí.“

„Řečeno po lopatě, jestli je vůbec ještě někdy

chceme vidět.“

„Jak brzy potřebujete ty podrobnosti o Cadillacu?“

„Tak brzy, jak rychle mi je můžete dát.“

„Řekněme, tak zhruba za hodinu.“

„All right. Počkám tady.“ Gaskin odešel.

„Měli bychom ty zatracené býky najít, nebo se

chudák Gaskin brzy začne potácet jako v opici,“ řekl

Bertie.

Čekali. Ve slíbeném čase se Gaskin vrátil. „Nevím

po čem jdete a co si od toho Cadillacu slibujete, ale ať to

je cokoli, určitě se mýlíte,“ odměřeně konstatoval.

„Ae. Proč jste si tím tak jistý?“

„Patří muži jménem Don José Cordino.“

„Kdo to je?“

89

„Pane na nebi! Proč nečtete noviny, abyste byl v

obraze a věděl, co se děje ve světě? Je to nejbohatší muž

v Jižní Americe, mnohonásobný milionář. Ten si může

koupit na celém světě všechno, co mu napadne.“

„Ovšem, pokud to na prodej je.“

„Za dostatek peněz lze koupit cokoli.“

„O tom bych si s vámi rád popovídal, jenže na to

nemám čas. Jak ty peníze vydělal?“

„Je to dobytkářský magnát. Pravděpodobně největší

na světě. Vlastní stovky čtverečních mil země. K nám

přijíždí každý rok, aby si prohlédl náš nejlepší dobytek.

Obvykle se zdrží šest týdnů. Novináři si vždycky myslí,

že je hoden článku v novinách.“

„To je opravdu zajímavé. A kde pobývá, když je

tady?“

„Samozřejmě v Londýně, kde jinde?“

„V kterém hotelu?“

„Jak to, k čertu, mám vědět? Předpokládám, že v

některém z těch přepychových.“

„Jak už je teď tady dlouho?“

„Určitě už déle než měsíc, protože jsem si v

novinách všiml krátké zprávy o jeho příjezdu.“

„Koupil po svém příjezdu nějaký dobytek?“

„Jak to mám vědět? Neřekl mi to.“ Gaskin byl

otevřeně jízlivý. „Proč se ho nezeptáte sám?“

„To je nápad,“ odpověděl z klidu nevyvedený

Biggles. „Můžete mi aspoň říci, jestli to, co tady nakoupí,

posílá do své mateřské země?“

„Domnívám se, že ano. Tady by mu to nebylo k

ničemu.“

„K tomu, podle mého názoru, potřebuje vývozní

povolení.“

90

„O tom nic nevím. Nespadá to do mého oboru.“

„Měl byste to zjistit. Mám dost práce a vy k tomu

máte lepší možnosti.“

Gaskin se netvářil ani trochu šťastně. „Udělám co

budu moci. Nevím sice, k čemu to potřebujete, doufám

však, že nemámíte můj čas zbytečně.“

„To já doufám, že neplýtvám svým vlastním časem,“

zdvořile konstatoval Biggles. „O.K., šéfe, díky

mnohokrát.“

Detektiv kývl na pozdrav a odešel.

„Co si o tom doopravdy myslíš?“ zeptal se Ginger,

když na chodbě ztichly Gaskinovy kroky.

Biggles se natáhl pro cigaretu. „Jednoduše a prostě

toto. Zkušenost mne naučila, že když nějaký milionář

chce něco, co nemůže normálně získat, chce to tím víc,

protože v sázce se ocitla jeho ješitnost. Z toho mála, co o

Don Cordinovi vím, bych řekl, že jí má velmi mnoho.

Proto ten Cadillac. Jemu se totiž líbí, když lidé vědí, že

má tak nezměrné množství prachů. Takoví lidé se

nedovedou nikdy smířit s tím, že je jim něco odmítnuto.“

„Myslíš si, že Don José by mohl být mužem, který

chtěl koupit cenného býka lorda Dubraye, avšak dověděl

se, že ho získat nemůže?“ řekl Bertie, leštící si monokl.

„To mi opravdu proběhlo hlavou,“ přiznal se

Biggles se slabým úsměvem.

„Tak co podnikneme?“ zeptal se Ginger.

„Budeme to muset dobře promyslet,“ odpověděl

Biggles a vstal. „Uvažuji o dvou nebo třech místech,

která by možná stála za prozkoumání, ale o tom si

promluvíme později.“

91

KAPITOLA VIII

BIGGLES VŠE ZVAŽUJE A VYJÍŽDÍ

„Nemohu se zbavit pocitu, že do té záležitosti

mizejících býků se někde nějak zamotal ten frajer

Cordino,“ řekl Biggles onoho dne později doma po

večeři. „Nechci tvrdit, že tím zlodějem je on,“

pokračoval. „Jsem si však dost jistý, že je do toho nějak

zapletený, ať už si toho je či není vědom. Tím myslím, že

ti býci mu byli možná nabídnuti, aniž by věděl, že byli

ukradeni.“

„Jako chovatel dobytka ve velkém se přirozeně

zajímá o dobytek vysoké kvality,“ řekl Bertie.

„Nelze opomenout, že možná on byl v pozadí za

Walterem Thellinem, který odjel do Norfolku pokusit se

koupit prvotřídního býka lorda Dubraye. Když byl prodej

odmítnut, je možné, že se ho Cordino snažil získat

nějakým jiným způsobem,“ přispěl svým názorem

Ginger.

„Rád bych věděl toto,“ pokračoval Biggles. „Koupil

tady nějaký dobytek v době po svém příjezdu, a jestli

ano, jaký? Od koho ho koupil a kde je umístěný teď? Za

druhé, jakým způsobem zakoupená zvířata převeze do

své vlasti? Toto není jeho první návštěva a lze logicky

předpokládat, že to dělá vždycky stejným způsobem.

Obtíž je v tom, že při kladení otázek budeme muset být

velmi opatrní. Donese-li se Cordinovi jediné slovo o naší

práci, a také bratrům Thellinovým, pokud právě oni o

zmizelých býcích vědí něco víc, pak se vyděsí a udělají

všechno možné, aby nám práci ztížili ještě víc.“

92

„Jak získáme potřebné informace, když se nebudeme

moci vyptávat?“ zeptal se Ginger.

„Jsou tu jedna nebo dvě možnosti,“ odpověděl

Biggles s čelem soustředěně svraštělým. „Možná by nám

mohl pomoci lord Dubray. Můžeme mu důvěřovat, že

bude zticha. Jestli Cordinovi někdy prodal nějaký

dobytek, ať přímo nebo přes Thellina, bude možná vědět,

kdo ho odebíral, jak ho sháněl dohromady, kdy a kam byl

odvezen. Logicky se lze domnívat, že všechna zvířata,

která tady Cordino během svého pobytu nakoupí, jsou

shromažďována někde na vhodném místě, kde čekají na

nalodění.“

„Myslíš, že všichni ti ukradení býci by mohli být

někde spolu?“ zeptal se Bertie.

„Zdá se to pravděpodobné, tedy, mně se to zdá.

Mějte na zřeteli, že býk lorda Dubraye nebyl k prodeji za

žádnou cenu. Proto byl zřejmě ukraden. Někdo se

rozhodl získat ho za každou cenu, tedy i za cenu zločinu.

A nezapomeňte, že jeho lordstvo nám řeklo, že Walter

Thellin mu při své návštěvě, na které se snažil koupit

jeho nejlepšího býka, řekl, že jedná v zastoupení někoho

jiného.“

„A ten někdo by mohl být Cordino.“

„Proč ne? Přijel sem nakoupit dobytek a má zájem

jenom o ten nejlepší. Thellin možná doufal vydělat na

zprostředkování prodeje Dubrayova Šampióna. Zítra si

asi zajedu do Norfolku a znovu si promluvím s jeho

lordstvem.“

„Chceš abych jel s tebou?“ zeptal se Bertie.

„Myslím, že to není nutné,“ rozhodl Biggles. „Pro tebe

mám jiný úkol. Několika diskrétními dotazy bys mohl

něco zjistit v Somersetu, kde bydlí Walter Thellin. Je

93

možné, že si někdo něčeho všiml. Snaž se o něm zjistit co

možná nejvíc. Lydhurst je zřejmě městem, v němž se

konají trhy dobytka. Měl by tam být známý. Určitě tam

nakupuje krmivo pro svůj dobytek. Třeba u obchodníka s

obilím. Ale, pro všechno na světě, buď opatrný. Nedovol,

aby někomu napadlo, že se jich vyptává policista.“

Bertie přikývl. „Rozumím. Myslíš, že mám jet

autem?“

„Ovšem. Budeš se muset s tím krajem seznámit.“

Ozval se Ginger. „Nechápu, proč by tam kdekdo měl

vědět o tom, co Cordino od svého příjezdu nakoupil. Jak

to chceš zjišťovat?“

Biggles zamáčkl cigaretu. „Napadá mi pouze jedno

řešení. Poněkud riskantní, ale asi ne tak nebezpečné, jak

by se mohlo na první pohled zdát. Jinou alternativu ale

nevidím.“

„Co navrhuješ?“

„Navštívit toho muže.“

Ginger vyvalil oči. „Cordina?“

„Ano. Mohla by to být práce právě pro tebe.“

„Chceš říci – mám ho navštívit já?“

„Přesně to si myslím.“

„Vždyť ani nevíme, kde je ubytovaný.“

Biggles se nepatrně usmál. „Bude na tobě, abys to

zjistil. Vždyť přece něco takového by pro detektiva

nemělo být žádným problémem. Zkus to v nejlepších

londýnských hotelech. V té luxusní třídě jich zas tak

mnoho není. Jako milionáře ho najdeš v jednom z nich.“

„A co mu řeknu, až ho někde najdu?“

„Kdybych byl o takovou práci požádán já, dal bych

přednost

postavení

reportéra,

který

se

zabývá

zemědělstvím. Bylo by přece přirozené, že právě tvoje

94

noviny chtějí o něm napsat článek, dokud je tady a je

možné s ním pořídit interview. Uveď ho nějak do varu a

pak už ho nechej povídat. Tvými hlavními dotazy budou,

jestli je jeho návštěva úspěšná, co koupil tentokrát.“

„Myslíš, že mne přijme?“ zeptal se skepticky se

tvářící Ginger.

„Řekl bych, že ano. Většina lidí, bez ohledu na to,

kdo to je, má ráda publicitu v novinách, pokud jde o

správný druh novin. Uvidíš, že Cordino nebude

výjimkou. Soudím tak z toho, jak se prohání v prudce

elegantním přepychovém Cadillacu. Jeho ješitnosti by

mělo lichotit pomyšlení, že se o něho a o to, co dělá,

zajímá britský tisk. Za pokus to rozhodně stojí.“

„V kterou denní dobu by to, podle tebe, bylo

nejlepší?“

„Asi tak kolem desáté hodiny. To už bude po

snídani, ale ještě nebude pryč.“

„Zkusím to.“

Biggles se obrátil k Bertiemu. „Ty si čas můžeš

vybrat sám. Nemusíš dělat nic jiného, než klábosit s lidmi

v místě, kde bydlí Walter Thellin a mít oči otevřené, aniž

by bylo zřejmé, co děláš.“

„Nebude vadit, když si vezmu Jaguára?“

„Lepší by možná bylo vzít si některý z obyčejných

služebních vozů. Ten Jaguar je přece jen trochu nápadný,

nemluvě o tom, že v blízkosti Lockley Manoru už jednou

byl.“

„To je rozumné.“

„Tak to je asi tak všechno,“ uzavřel besedu Biggles.

„Zavolám lorda Dubraye, abych se ujistil, jestli bude

doma. Pak si půjdu lehnout. Bylo by hloupé jet do

Norfolku a zjistit, že je někde pryč. Pokud jde o mne, čím

95

dřív tento úkol splníme, tím lépe. Dovedu si představit

mnohem zajímavější práci, než se sem tam prohánět po

venkově a hledat nějaké býky. To opravdu není práce pro

nás. Snad zítřek přinese něco nového. Tak, a teď jdu do

hajan.“

Každý znal svůj úkol, proto příští den časně

dopoledne se dohodnuté plány začaly uskutečňovat.

Ginger přišel v silně obnošených městských šatech s

nápadně viditelnými tužkou, perem a zápisníkem v

kapse. Vypadal opravdu jako skutečný reportér. Bertie se

strohým „Nashle později“ odešel do garáže, protože měl

před sebou dlouhou jízdu. Přiznal, že si nedělá žádné

velké naděje, ale jak už poznamenal Biggles, kdyby nic

nezkusili, určitě by ničeho nedosáhli. Nemělo smysl

sedět doma a čekat, že býci přijdou za nimi.

Poněvadž měl Biggles telefonicky zjištěno, že lord

Dubray bude doma, odešel do hangáru Letecké policie,

kde, jak přikázal, na něho čekal vrtulník. Letěl sám.

Vznesl se a v přímém kurzu letěl ke svému cíli Framling

Towers v Norfolku. Bylo devět hodin, počasí skvělé a

zřejmě stálé.

Usmál se, když nad parkem, zkrášlujícím sídlo

majitele panství, uviděl nezaměnitelnou postavu lorda

Dubraye, čekajícího na něho na travnaté ploše, na níž

přistál posledně. Lord zřejmě nechtěl ztrácet čas.

Vrtulník dosedl v jeho těsné blízkosti. Biggles vypnul

zapalování a po vystoupení byl srdečně přivítán slovy:

„Nu, tak co, už jste našli mého býka?“

Biggles smutně zavrtěl hlavou. „Jak rád bych vám

řekl ano, ale naděje se nevzdávám.“

96

„Nu, aspoň něco. Nikdy se nevzdávat naděje. Jak

říká staré rčení: Dokud žijeme, je naděje. Řekl jste, že mi

chcete položit ještě několik otázek.“

„To je pravda, sire. Myslím, že mi snad budete moci

v něčem pomoci.“

„Výborně. Můžete si být jistý, že udělám vše, co

bude v mých silách. Snad mi poskytnete naději, že

dostanu do rukou toho ďábelského ničemu, který mi vzal

býka, pak vám dokáži, že ještě nejsem tak starý, jak

vypadám. Nemusíme ale stát tady. Pojďme si sednout do

zahrady. Nechal jsem postavit na kávu. Napadlo mi, že

po tom rachocení na obloze v té vaší pekelné

vymyšlenosti se rád něčeho napijete.“

„Je to od vás velice laskavé, sire,“ poděkoval

Biggles.

„Když jsem byl chlapcem, policisté chodili pěšky.“

„Stejně tak i zločinci,“ připomněl mu chladně

Biggles.

„Co dělají nyní?“

„Někteří z nich létají, tak musíme létat také,

abychom s nimi drželi krok.“

„Proboha, kam ten svět spěje? Prosím, posaďte se.“

Lord Dubray energicky přistoupil k lavičce a k

venkovskému stolu na trávníku ve stínu rozložitých větví

starého cedru. Sotva se posadili, vyšla z domu dívka s

podnosem v rukou. Položila ho na stůl a odešla. Jeho

lordstvo zamumlalo „Děkuji, Florence“. Pak se obrátil k

Bigglesovi a řekl: „Prosím, poslužte si. Tak co chcete

vědět? Čím si myslíte, že bych vám mohl pomoci?“

Biggles šel přímo k věci. „Setkal jste se někdy s

mužem jménem Cordino?“

97

„José Cordino – velký jihoamerický statkář a

chovatel dobytka?“

„To je ten muž.“

„Je usazený v Argentině – nebo snad v Uruguayi?

Už jsem to zapomněl. Myslím, že je právě teď tady, četl

jsem to v časopise Farmář a chovatel. Ano, setkal jsem se

s ním.“

„Kde?“

„Tady.“

Bigglesovo obočí se zvedlo, protože něco takového

nečekal. „Co tady dělal?“

„Viděl jsem ho několikrát na různých zemědělských

výstavách. Pokud si vzpomínám, poprvé jsme spolu

hovořili na výstavách v Norfolku a v Norwichi. Řekl. že

by se velmi rád podíval na mé stádo. Přirozeně jsem mu

řekl, že bude vítán. O několik dní později se přihrnul v

obrovském automobilu, vedle něhož můj starý Ford

vypadá, jako bych ho našel v nějakém skladu šrotu. Ten

chlap musí mít mnoho peněz.“

„Je pokládán za milionáře.“

„Podle toho, jak se chová, jím určitě je.“

„Takže jste ho všude provedl?“

„Ovšem. Neřekl bych, že mi byl po všech stránkách

sympatický, ale když přišla řeč na dobytek, věděl o čem

mluví.“

„Jak je to dlouho?“

„Něco kolem šesti měsíců.“

„Navštívil vás během své nynější návštěvy?“

„Ne. Při své návštěvě mne vyzval, abych přijel a

prohlédl si jeho farmu v Jižní Americe. Řekl jsem mu, že

pro muže mého věku je to příliš daleko.“

98

„Když jste ho prováděl, řekl něco o vašem

Šampiónovi?“

„Ne. Pouze ho obdivoval, když jsme šli kolem

něho.“

„Nesnažil se ho koupit?“

„Ne.“

„Nezdálo se vám to zvláštní?“

„Nevím, jestli mi něco takového napadlo. Není totiž

tajemstvím, že bych ho neprodal za žádnou cenu. Ve

skutečnosti ho zřejmě víc zajímaly jalovice dobré rasy,

které jsem tehdy měl. Zeptal se, jestli jsem ochoten

některou prodat. Abych celou historku zkrátil, pár jsem

mu jich prodal. Dobře za ně zaplatil bez smlouvání.“

„Předpokládám, že si je koupil, aby je pak odvezl

domů.“

„Ovšem.“

„Jak byly odsud odvezeny? Chci říci, přišel sem a

odvezl si je sám?“

„Ne, podle smlouvy jsem je měl dodat já, až on k

tomu připraví podmínky. Mám nákladní auto, takže to

nebyl žádný problém.“

„Kam jste je odvezl?“

„Do doku v Liverpoolu. Sdělil mi datum a název

lodě, na níž měly být odvezeny. Musely tam být na čas,

protože měly odplout následující den.“

„Vzpomínáte si na jméno té lodi?“

„Obávám se, že ne. Už je to přece jen dost dlouho.

Možná si vzpomene můj řidič, který je vezl do

Liverpoolu a předával je.“

„Mohl byste se ho zeptat?“

Lord Dubray se přísně zahleděl do Bigglesovy tváře.

„Co ty vaše dotazy mají znamenat? Chcete snad naznačit,

99

že Cordino má něco společného se zmizením mého

býka?“

„Zatím mne zajímá každý, kdo se zajímá o

čistokrevné býky,“ odpověděl vyhýbavě Biggles. „Ale i

lodě na dopravu dobytka a cokoli, co by mohlo být

použito k přepravě býka. Předpokládám, že si

nevzpomenete na jméno přístavu, který měl být

konečným místem určení vašich jalovic?“

„Ne. Můj člověk by to ale mohl vědět. Zajímá ho to.

Brzy to zjistíme.“ Lord Dubray zvedl na tácku postavený

mosazný zvonek a hlasitě zazvonil.

Vzápětí se objevila služebná, která přinesla podnos s

kávou.

Lord Dubray na ni zavolal. „Pošlete, prosím, někoho

sehnat Stegglese. Ať ho požádá, aby přišel sem.“

„Je v kuchyni, sire. Jí dopolední svačinu,“

odpověděla dívka. „Pošlu ho sem.“

„Díky, Florence.“

O minutu později přišel Steggles, poměrně mladý

muž v modrých montérkách. „Přejete si něco, sire?“

„Ano. Vzpomínáte si, že přibližně před dvěma

měsíci jste odvážel dvě jalovice do Liverpoolu k

přepravě na lodi do zahraničí?“

„Ano, sire. Pamatuji se na to velmi dobře. Cestou

jsem měl totiž nějaký technický problém a měl jsem

obavu, že k lodi nedorazím před vyplutím včas. Trochu

jsem se zpozdil, ale když jsem se setkal s mužem, který

je měl přepravit, řekl, že všechno je all right.“

100

101

„Pamatujete si jméno té lodi?“

„Pamatuji, protože vypadala spíš jako nějaký

škopek, než loď pro přepravu tak cenných krav.

Jmenovala se Juanita – nebo tak nějak.“

„Kam měla namířeno?“

Steggles se poškrábal na hlavě. „Moment… znělo to

nějak jako Monte a k tomu ještě něco. O takovém místě

jsem ještě nikdy neslyšel.“

„Montevideo,“ napověděl Biggles.

„To je ono, sire,“ rychle řekl Steggles. „Už si na to

vzpomínám.“

Lord Dubray se podíval na Bigglese. „Chcete se ho

ještě na něco zeptat?“

„Myslím že ne, díky. Asi by bylo těžké

předpokládat, že si vzpomene na vlajku, pod jakou ta loď

plula.“

„Montevideo je v Uruguayi.“

„Já vím, to však nemusí znamenat, že loď je v

evidenci vedena právě tam. To ale nevadí, zjistím si to po

návratu do kanceláře. Co jsem chtěl vědět, to jsem se

dověděl.“

Steggles odešel.

„Nevím, co si snažíte objasnit,“ váhavě Bigglesovi

řekl lord Dubray. „Myslíte si snad, že Šampión mohl být

přepraven do Jižní Ameriky?“

„Jestli byl, pak se s ním můžete rozloučit,“

odpověděl Biggles. „V této zemi nejspíš nezůstane, takže

pokud ještě odvezen nebyl, nakonec určitě bude. To

ovšem bude představovat poněkud zvláštní přepravu,

proto prošetřuji všechny možnosti. Nu, myslím si, že

102

zatím to je všechno, sire. Raději už vyrazím na cestu.“

Biggles vstal.

„Ještě okamžik. Právě jsem si vzpomněl něco o

Cordinovi, o něhož se tak zajímáte. Už jsem vám řekl, že

v posledním čísle časopisu Farmář a chovatel o něm byl

článek. To číslo jsem už asi vyhodil, ale pokud mě paměť

neklame, stálo v něm, že po úspěšné cestě se brzy vrací

domů, a že během svého pobytu tady koupil čtyři býky a

několik krav.“

„Druh krav nebyl v tom článku uveden?“

„Ne, náhodou to ale vím. Šlo o dvě herefordské

krávy zakoupené od muže, kterého znám.“

„To je velmi zajímavé,“ zamyšleně řekl Biggles.

„Nu, tak já už půjdu. Omlouvám se, že jsem vás obral o

tolik času.“

„To přece nestojí za řeč. Poskytnu vám tolik času,

kolik budete potřebovat, jestli mi to pomůže získat mého

býka zpátky.“

„Udělám vše, co budu moci, abych vám ho našel,“

slíbil Biggles.

S tím se rozešli. Biggles nasedl do vrtulníku a

namířil domů.

103

KAPITOLA IX

PORADA V YARDU

Biggles se vrátil do kanceláře, kde už byl Ginger.

„Jak jsi pořídil?“ zeptal se, když klesl do křesla a sáhl po

cigaretě.

Ginger se zazubil. „Bylo to skvělé,“ řekl. „Vůbec

žádný problém. Měls dokonalou pravdu. Našel jsem ho v

hotelu Grand Metropolitan. Má v něm apartmá. Poskytl

mi interview bez sebemenšího zaváhání. Určitě rád

mluví. Nebylo třeba ho pobízet, když mluvil o sobě. Ve

skutečnosti jsme se o ničem jiném nebavili. V Jižní

Americe je velkým zvířetem a velice se snaží, aby to o

něm všichni věděli.“

„Není na světě jediný, kdo se takto chová,“ řekl

Biggles. „Pokračuj.“

„Tak poslouchej. Neshledal jsem na něm vůbec nic

nepříjemného, či dokonce odporného. Choval se tak

vlídně a pohostinně, že jsem se začal cítit jako

nevychovanec, který za ním přišel jako nechutný slídil.“

„K novinářům lidé obvykle bývají přívětiví, ať je

rádi mají nebo nemají,“ řekl Biggles. „Tvé pocity ale

nejsou důležité. Jestli je opravdu čestným mužem, nijak

jsi mu neublížil. Jestli jím není, byls oprávněn ho vodit

za nos.“

„Nebuď tak cynický,“ ohradil se Ginger. „Náhodou

se se mi jevil jako slušný člověk.“

„Mnoho lidí se takto projevuje, ovšem jenom pokud

se vše vyvíjí podle jejich představ nebo dokud nejsou při

něčem přistiženi. Co ti řekl?“

104

„Překypoval chválou na Anglii. Má radost z

příjemného pobytu, nerad odjíždí a podobné řeči.“

„Jenže nezáleží na tom, co cítí k Anglii. Pojďme k

věci.“

„Je tu jedna skutečnost, která tě bude zajímat. Když

Bertie říkal, že se velcí chovatelé dobytka specializují

buď na chov kvůli hovězímu masu, nebo na skot

poskytující mléko, a tvrdil, že jen zřídkakdy se někdo

věnuje oběma druhům skotu, neměl pravdu. Cordino

pěstuje oba druhy. Tvrdí, že má na světě nejlepší stáda

produkující jak hovězí maso, tak mléko. Majetek má

nejen v Uruguayi, kde produkuje ohromné množství

hovězího masa pro vývoz do Evropy, ale v Paraguayi má

dvě stáda produkující mléko. Na maso má herefordský

skot, na mléko…“

„Fríský skot.“

„Jak jsi to uhádl?“

„První ukradený býk byl fríský.“

„S ohledem na některé zvláštní smlouvy má také

stádo jerseyského skotu.“

„Fajn, činil ses dobře. Zmínil se kdy odjíždí?“

„Domů odlétá v sobotu.“

„Do Montevidea?“

Ginger vytřeštil oči. „Proboha, jak to víš?“

„Pracoval jsem stejně jako ty. A co dobytek, který

tady nakoupil? Dověděl ses, kdy z Anglie odjel a jak

odjel?“

„Neřekl mi jak odjel, ani jsem se ho na to neptal.

Mohlo by to vypadat příliš dotěrně. Ten skot ale

odplouvá v den jeho odletu, nebo o den později. Nevěděl

to přesně.“

105

Biggles mrkl na nástěnný kalendář. „Tak to nám

zbývá pět dní.“

„K čemu?“

„Zjistit přesně, co tady koupil.“

Ginger nevěřícně kroutil hlavou. „Nechce se mi

věřit, že mezi tím skotem najdeš některé z postrádaných

zvířat. Konstatoval, že dostal vše, pro co přijel. Koupil

čtyři býky, kteří sice nejsou nejkvalitnější, v současné

době však vyhovují jeho potřebám. Tvářil se velmi

spokojeně.“

„Ještě něco?“

„Ne. Myslím, že to je všechno. Většinou mluvil o

svých farmách, chovných stanicích a tak dále.“

V tom okamžiku se otevřely dveře a vešel Gaskin.

„Doslechl jsem se, že už jste zpátky,“ řekl. „Jak to

vypadá s těmi býky?“

„Jsem-li na dobré stopě, tak další býk zmizí dřív, než

skončí týden.“

Gaskin se zamračil. „Co vás k tomu tvrzení vede?“

„Ještě něco vám řeknu. Mám předtuchu, že jestli ty

býky nenajdeme do soboty, budeme se s nimi muset

rozloučit. Právě jsem vám chtěl zavolat, když jste vešel.

Mám tu pro vás něco, čím byste mi mohl ušetřit čas.

Mám před sebou mnoho práce.“

„O co jde?“

„Potřeboval bych zjistit, jestli v Liverpoolu kotví

loď jménem Juanita. Nebo pokud tam není, jestli je

očekávaná, a kdy. V Lloydově pojišťovací společnosti to

budou vědět. A když už v tom budete, mohl byste ještě

zjistit, kde je zaregistrovaná. Možná se dovíte, že jezdí

pod nějakou levnou vlajkou, tedy třeba pod Panamou,

Liberií a podobně.“

106

„To by nemělo trvat dlouho.“ Gaskin se hluboce

přemýšlivým pohledem pozorně zadíval na Bigglese.

„Nechtěl byste mi aspoň naznačit, co to všechno

znamená?“

„Myslím, že v této fázi bude pro vás lepší, když ještě

budete mimo.“

„Proč? Přece mi můžete věřit. Dobře to víte.“ V tónu

jeho hlasu zazněla dotčenost.

„Šéfe, to není věcí důvěry. Nechci, abyste se cítil

dotčen. Za jeden nebo dva roky odejdete do důchodu. V

tom období by přece bylo nemilé, kdybyste se zapletl do

nějakého skandálu.“

Gaskin stále váhal. „Řekněte mi aspoň toto. Máte v

záležitosti těch býků aspoň nějaké podezření?“

„Můžete to tak brát, jenže já se mohu mýlit. Je

možné, že muž, kterého mám na mysli, o tom neví nic.

Nebo do toho může být zapleten, ale jenom jako nevinný

účastník chytrého podvodu. Nevím. Právě to musím

teprve zjistit, a to nebude nijak snadné, budu-li své

šetření muset vést v mezích zákona. Jsem připraven

podstoupit riziko, neexistuje ale žádný důvod, abyste ho

podstupoval vy – alespoň zatím rozhodně ne. Až dojde k

rozhodujícímu odkrývám karet, určitě vás budu

potřebovat. Jak už jsem jednou řekl, tohleto pokoutní

čachrování nemůže řídit jediný člověk.“

Gaskin stále váhal. „Nemohl byste mi něco aspoň

naznačit? Co vás vede k domněnce, že má zmizet další

býk?“

„Mám důvod si myslet, že až ukradení býci budou

opouštět tuto zemi, tak budou čtyři. Do dneška zmizeli

jenom tři. Je-li má úvaha správná, znamená to, že k nim

přibude ještě jeden.“

107

„Nemůžeme tomu zabránit? Odkud má nejspíš

zmizet?“

Biggles bezmocně pokrčil rameny. „To nikdo neví.

Ten příští býk může být jedním z tisíce. Nejsme schopni

uhlídat tisíc odchoven.“

„V tom máte zatracenou pravdu,“ neradostně

konstatoval Gaskin.

„Během dvou nebo tří následujících dnů se chci za

každou cenu dovědět jisté skutečnosti. Až se je dovím,

dám vám vědět a vyložím před vámi všechny karty,

abyste si je prohlédl,“ slíbil Biggles. „Pak bude záležet na

vás. Budete-li chtít, pak mi budete moci celou záležitost

vzít z rukou. Jsem si jistý, že teď už letadla nebude nutné

použít. Já jsem je použil k jistému průzkumu. Buďte

opatrný při kladení otázek, týkajících se lodi Juanita.

Kdybychom se v tomto stadiu dopustili sebemenší chyby,

celá záležitost by nám vybouchla před nosem.“

„Sám dám na to pozor,“ prohlásil Gaskin. „Nemělo

by to trvat dlouho. Zůstanete ještě tady?“

„Ano. Čekám na Bertieho. Možná bude mít nějakou

novinku.“

„Dobře. Vrátím se.“ Gaskin odešel.

„Je už čas, aby se ukázal Bertie,“ poznamenal

Ginger.

„Řekl jsem mu, že nemusí spěchat. Poskytneme mu

víc času, teprve pak se začneme divit, co ho mohlo

zdržet.“

„Proč jsi Gaskina do všeho nezasvětil?“

„Slyšels co jsem řekl. Zatím jsme veškerá šetření

dělali rutinním způsobem a narazili jsme do zdi. Jenže

my se musíme podívat za tu zeď, ale od okamžiku, kdy

se o to pokusíme, začneme hrát nebezpečnou hru.

108

Budeme-li při ní chyceni a ukáže se, že celou dobu od

úplného začátku jsem na špatné stopě, vznikne

nepříjemný bengál. My pak budeme nazváni bandou

nemotorných packalů.

Mou chuť ke spánku to sice neovlivní, ale bude mi

líto Gaskina, až dostane těsně před odchodem do

důchodu černou kaňku do svého spisu. Víš jak to chodí.

Má-li policie pravdu, nikdo ji moc nepochválí, když ale

udělá chybu, tak to někdo pěkně schytá.“

Ginger nenápadně přikývl. „Mám tomu rozumět tak,

že stávající situace má původ v tom, co ti dnes dopoledne

řekl lord Dubray?“

„Víceméně ano. To, co mi řekl, jistým způsobem

potvrzuje mé podezření.“

„Není už načase, abys mi o tom pověděl?“

„Právě jsem se k tomu chystal, když vešel Gaskin.

Měli jsme dlouhý pohovor, a toto je jeho souhrn.“

Biggles pak vylíčil obsah rozhovoru, který měl s lordem

Dubrayem.

„Takže máš podezření, že mužem za tou organizací

kradoucí dobytek je Cordino,“ řekl Ginger, když Biggles

domluvil.

„Ne, tak daleko bych nešel, i když by to tak opravdu

mohlo být,“ řekl Biggles. „Právě v tom je zakopaný pes.

On je určitě mužem, který ty býky chce, ale klíčovou

otázkou je, jestli ví, jak je získává? Otevřeně řečeno, ví,

že ti býci jsou kradení? Třeba si myslí, že jeho agent je

koupil zcela legitimně.“

„Například Walter Thellin.“

„Zcela správně. Naším úkolem teď bude to zjistit,

což nebude snadné. Kdybychom dali sebeméně najevo

podezření, že Cordino byl vzat na hůl, a pak by se

109

ukázalo, že to není pravda, dostali bychom zatraceně

vynadáno. Ani si nemůžeme být jistí, že Walter Thellin je

mužem, který ty býky ukradl.“

„Nezapomínáš na to, že jeho bratr Oswald také

přišel o býka?“

„Ne, nezapomínám. Rád bych věděl, jak byli

domluveni. A dál, mohl to být promyšlený úskok, aby

Walter neupadl do podezření. V tak složitě zamotaném

případě člověk musí brát v úvahu všechny možnosti,

pravděpodobné i nepravděpodobné. Je samozřejmé, že za

tou lumpárnou je možná někdo, kdo nám zatím vůbec

nepřišel na mysl.“

„Jak to vidíš ty ve stávající situaci?“

„Jsem přesvědčen, že býci jsou stále v tomto státě.

Jsem přesvědčen, že jsou v Somersetu u Waltera

Thellina, kde čekají na odvoz do Liverpoolu a na

přeplavbu do Jižní Ameriky, ovšem až nastane k odjezdu

příhodný čas.“

„Lodí?“

„Ano, lodí Juanita.“

„Tam je přece někdo určitě pozná.“

„To si myslíme. Ovšem hádankou pro mne zůstává,

zda se přece jen odváží k takovému dobrodružství.“

Otevřely se dveře a vešel Gaskin. „Mám informace,

o něž jste žádal,“ oznámil. „Myslím, že už tu situaci

začínám chápat.“

„Jen mluvte dál.“

Gaskin si osvěžil paměť nahlédnutím na kousek

papíru, který vytáhl z kapsy. „Juanita je v prvé řadě loď

pro přepravu dobytka, i když někdy bere i jiný náklad.

Zítra má být v doku. Nejvíc vás ale bude zajímat toto.

Komu myslíte, že patří?“

110

„Neztrácejme čas hádáním. Komu?“

„Nějaké společnosti, v jejímž čele je Seňor José

Cordino.“

Jestli to Bigglese překvapilo, nedal to na sobě znát.

„To je velmi zajímavé,“ zamumlal.

„Vy jste něco takového nepředpokládal?“

„Upřímně řečeno, ne, přestože se mi to teď zdá být

dost logické. Ostatně, Cordino se dovozem a vývozem

zabývá ve velkém měřítku.“

„Juanita přepravuje zmrazené a nasolené hovězí

maso, tedy jeho vlastní produkty, předpokládám, i když

jsem neměl čas to prověřit.“

„Kde je zanesena do rejstříku?“

„V Panamě.“

„Takže na ní zřejmě vlaje vlajka státu s nízkými

rejdařskými poplatky. Proč si těžkou hlavu s finančními

náklady dělá muž, jako je Cordino?“

„On není jediným bohatým mužem, který této

výhody využívá,“ informoval Gaskin. „Ale řekněte mi,

zapadá to nějak do vašeho podezření?“

„Do jisté míry, předpokládám. To však ještě nemusí

nic znamenat. Kdyby Cordino chtěl dobytek odeslat lodí,

mohl by to v každém případě udělat. Mohl by považovat

za výhodné jezdit pod panamskou vlajkou. Proč to tak je,

se mne neptejte. Snad nějaké technické důvody. V

námořních pravidlech nejsem dostatečně zběhlý, abych

se vůbec do toho pouštěl.“

„Nu, udělal jsem pro vás všechno, co bylo v mých

silách. Co kdybyste mi teď pověděl všechno co víte,“

prosil detektiv.

„Já toho ve skutečnosti vím velice málo,“ odpověděl

Biggles. „Něco jiného je, jaké mám podezření. Stále

111

narážím na nějaké překážky, které mi brání v získání

důkazů. Možná vám bude moci více říci Bertie, až se

vrátí. Měl by tu být každou chvilku.“

Když viděl Gaskinovu zklamanou tvář, pokračoval.

„Tak dobře, ať je po vašem, ale berte na vědomí, že

důsledky padnou na vaši hlavu. To, co vím, vám řeknu v

hlavních rysech a vy si pak uděláte vlastní úsudek. Ten

milionář Cordino sem přijel koupit dobytek. To víme

určitě. Má zájem jenom o ten nejlepší. Atlantický oceán

nepřekročil, aby si tady pořídil něco druhořadého. Před

nedávnem měl říci, že jeho cesta byla úspěšná, což může

znamenat, že dostal to, pro co sem přijel. Také určitě

víme, že v tomto státě se ztratili někteří nejlepší býci.

Stále opřen o fakta vám mohu říci, že nějaký agent,

vystupující jménem neznámého kupce, se obrátil na lorda

Dubraye se záměrem koupit jeho nejlepšího býka –

pravděpodobně nejlepšího v celém státě.“

„Jak to víte?“

„Řekl mi to sám lord Dubray.“

„Vy jste ho navštívil?“

„Co si myslíte, že jsem v několika uplynulých dnech

dělal? Ten agent mohl jednat v zastoupení Cordina. Lord

Dubray však odmítl býka prodat. Pak se stane to, že býk

zmizí. Po svém ukradení musel být převezen na nějaké

klidné místo, aby byl mimo dohled až do dne, kdy bude

lodí přepraven do zahraničí. Cordino je v osobním styku

s farmářem v jihozápadní Anglii jménem Walter Thellin

– ne s Thellinem v Suffolku, který tvrdí, že také přišel o

býka, ale s jeho bratrem. Walter Thellin byl tím agentem,

který se snažil koupit býka lorda Dubraye. Vidíte tu

spojitost?“

„Tím vším si jste naprosto jistý?“

112

„Viděli jsme Cordina v Somersetu na farmě Waltera

Thellina, takže nějaké spojení mezi nimi musí existovat.“

„A jak se do toho zamotala ta loď Juanita? Jak jste

se o ní dověděl?“

„Cordino byl před šesti měsíci v Norfolku na farmě

lorda Dubraye. Koupil nějaký hovězí dobytek. Jeho

lordstvo mělo za úkol prodaná zvířata odvézt do

Liverpoolu, kde měla být naloděna na loď jménem

Juanita. Před chvílí jste řekl, že patří Cordinovi. Ta loď

má brzy připlout do Liverpoolu. Vcelku je jasné, že

ukradení býci budou dřív nebo později odvezeni do

ciziny na lodi. Je možné, že poplují na Juanitě.“

Gaskin přikývl. „Začíná to dávat smysl.“

„Ještě něco vám řeknu,“ pokračoval Biggles. „Od

svého příjezdu sem Cordino údajně koupil čtyři býky.“

„Jak si s tím můžete být jistý?“

„Řekl to Gingerovi.“

„Řekl… chcete říci, že Ginger osobně mluvil s

Cordinem?“

Biggles se usmál. „Měli spolu poměrně dlouhý

rozhovor. S tím si ale nemusíte dělat starosti. Ústředním

bodem je skutečnost, že byli ukradeni tři býci – dosud.

Jak já to vidím, přibude k nim ještě jeden. Nemám v

úmyslu utrácet čas snahou odhadovat, který by to mohl

být. V blízké budoucnosti bychom se to měli dovědět.

Pokud nejsem na falešné stopě, tak až Juanita vypluje,

bude mít na palubě čtyři postrádané býky. Cordino, který

získal to, pro co sem přijel, bude také na cestě domů.“

„Vy z něho děláte zloděje.“

„Nic takového jsem neřekl. On si možná myslí, že ty

býky koupil legitimně. Je možné, že si Walter Thellin

pospíšil získat nějakou výhodu pro sebe. Je také možné,

113

že na tom pracovali společně. Je nepravděpodobné, že

Cordino sám osobně ukradl ty býky. Takové riziko by

určitě nepodstupoval. Nemluvě o tom, že by potřeboval

dobytčí vůz s řidičem, a nedovedu si představit, že by

jezdil s ním.“

„Má Walter Thellin dobytčí vůz?“

„Nevím. Neměl jsem čas to zjišťovat. Asi ano. Jako

chovatel dobytka ho potřebuje k převážení zvířat na trh.“

Gaskin chvíli cucal prázdnou dýmku. „Tím se to

zjednodušuje. Máte za to, že postrádaní býci jsou v

Somersetu na farmě toho Thellina?“

„Ano.“

„Jak chcete zjistit, jestli tam opravdu jsou?“

„Pravděpdobně v temné noci rozhlédnutím se po

jeho farmě, pozemcích i budovách. Teď víte, proč jsem

nechtěl, abyste se na tom osobně podílel. Vzniknou-li

nějaké problémy, nebude mi příliš vadit, když mne

klepnou přes prsty. Nevidím ale žádný důvod, abyste

svůj krk nastavoval i vy.“

„Možná by se mi podařilo získat příkaz k domovní

prohlídce a tak tu práci udělat oficiálně.“

„Stále byste nastavoval svůj krk. Co kdybychom se

mýlili. Pak celá bublina splaskne a asi by se ozvaly

otázky na chování policie i v poslanecké sněmovně.“

Gaskin se ušklíbl. „Ano, je mi to jasné. Kdekdo je

vždy ochoten napadnout policii. Čemu ale stále

nerozumím, je toto. Jak mohou ti býci být naloženi a

odvezeni ze země, aniž by na to někdo přišel?“

„To je něco, co nechápu sám,“ přiznal se Biggles.

„Tento detail se ještě budeme muset pokusit vyřešit.“

114

V tom okamžiku zazvonil telefon vedle Bigglesova

lokte. Zvedl sluchátko. „Je to Bertie,“ rychle řekl bokem

ostatním. Pak do sluchátka. „Ano, tady Biggles. Mluv.“

Během následujícího hovoru jenom řekl jednu nebo

dvě poznámky, většinou jen poslouchal. Pak řekl:

„Chceš, abych tam zajel? Dobře… jak si přeješ. Dávej

ale pozor, do čeho strkáš prsty.“ Zavěsil.

„Bertie je pořád v Lydhurstu,“ informoval přítomné.

„Volal, protože zatím se nevrátí. Zřejmě si myslí, že je na

horké stopě, nepovažoval však za rozumné vybavovat se

o tom v telefonu z obavy, že by ho někdo mohl

poslouchat, třeba telefonní operátor. Jak jste slyšeli, ptal

jsem se ho, jestli chce nějakou pomoc. Myslí si, jak řekl,

že to zvládne sám.“

„Takže ti neřekl na čem pracuje?“ zeptal se Ginger.

„Neřekl nic, co by stálo za řeč. Jenom to, že si všiml

něčeho zajímavého a že to bude pozorně sledovat. Vrátí

se tak brzy, jak to bude možné. Nemyslím si, že se v

Somersetu může dostat do větších potíží.“ Biggles vstal.

„Nuže, zdá se, že to je zatím všechno, co můžeme

udělat.“

Ani mnohem později v bytě, když Biggles ohlásil, že

jde do postele, se Bertie stále nevracel a nedošla od něj

žádná další zpráva.

115

KAPITOLA X

OTŘESNÁ ZPRÁVA

Když se při snídani následujícího rána Ginger

připojil k Bigglesovi, pozdravil ho slovy: „Bertie se ještě

nevrátil?“

Biggles míchal kávu. „Ještě ne.“

„Žádná zpráva?“

„Ani slovo.“

Ginger se posadil. „Přestává se mi to líbit.“

Biggles neodpověděl.

„Co s tím chceš udělat?“ zeptal se Ginger.

„Abych řekl pravdu, nevím. Sedím tady a

přemýšlím. Je těžké jen zvažovat, co můžeme udělat,

když ve skutečnosti bychom měli něco dělat. Zatím by

však bylo předčasné podléhat panice. Bertie řekl, že

přijde domů možná později, přiznám se ale, že jsem

nečekal, že bude pryč tak dlouho. Z jeho nenuceného

hovoru jsem měl pocit, že něco takového nečekal ani on.“

„Určitě se stalo něco nepříjemného, jinak bychom se

už o něm určitě dověděli dřív.“

„Naopak, kdyby se svým plánem pohořel, tak by se

vrátil domů, nebo by se aspoň ohlásil telefonicky,

abychom věděli, co se stalo.“

„Nezdá se, že by sis dělal velkou starost.“

„Nedovedu si představit, že by se mu v tak klidném

místě, jako je Lydhurst mohlo něco vážného stát.

Myslím,

že

bychom

se

kvůli

tomu

nemuseli

znervózňovat.

116

On se určitě ozve. Raději dojez snídani. Je už víc

než devět hodin. To by mohl být Bertie.“ Rychle vstal,

když zazvonil telefon.

Zvedl sluchátko, chvíli poslouchal, pak ho odložil.

„Byl to Gaskin,“ řekl.

„Co zase chce?“

„Chce, abychom si pospíšili do Yardu. Podle jeho

hlasu se zřejmě něco stalo. Neřekl ale co. Jen to, že nám

to poví, až tam přijdeme. Do telefonu by to prý bylo

příliš dlouhé.“

„Fajn. Já jsem připraven.“

„Tak jdeme.“

Když vešli do kanceláře, našli tam netrpělivě

čekajícího detektiva. „Tak pojďte, pohyb,“ zabručel.

„Proč nevstáváte trochu dřív?“

„Vy máte starosti,“ protestoval Biggles cestou k

psacímu stolu. „Někdy se přece musím vyspat. Co vás

naštvalo tak zrána?“

„Se zmizením čtvrtého býka jste měl pravdu. Další

se ztratil minulou noc.“

Biggles se podíval na Gingera. „Tak, a je to tady,“

řekl rozvážně. „Teď víme, proč se Bertie nevrátil

minulou noc. Právě toto měl určitě na mysli, když včera

volal z Lydhurstu.“ Pak směrem ke Gaskinovi. „Kde k

tomu došlo?“

„Ve Wiltshire.“

„Tak Wiltshire? To měl Bertie určitě moc práce.“

„V místě zvaném Redburns, nedaleko Warminsteru.

Býk byl majetkem důstojníka v důchodu kapitána Crofta.

Chová herefordský skot. V noci ho opustil jeho nejlepší

čistokrevný býk.“

„Jak to, že to víte tak brzy?“

117

„Telefonoval mi oblastní policejní inspektor. O

mizení býků je dobře informován. Také ví, že se tím

případem zabýváme. Tentokráte ale jde o něco víc, nejen

o býka. Proto nečekal a zavolal mi.“ Gaskin svraštil čelo.

„Když vám včera volal Bertie, naznačil, kam má

namířeno?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Je možné, že to sám nevěděl. Proč se ptáte?“

„Protože pokud se ti zloději mezi sebou nepohádali,

což bych považoval za možné, zřejmě někdo jiný musel

být poblíž místa, kde byl ten býk nakládán. Napadlo mi,

že by to mohl být Bertie.“

„Z čeho usuzujete, že tam byl ještě někdo jiný?“

„Jeden dělník z farmy si cestou do práce na úzké

venkovské cestě nedaleko farmy všiml stop kol dvou

vozidel. Protože ta cesta jsou víceméně jen upravené

vyježděné koleje, které nevedou nikam jinam jenom na

farmu Redbarns, divil se, co se tam mohlo dít. To ještě

nic nevěděl o ukradeném býkovi. Bylo mu to podivné,

proto se zastavil, aby se na to podíval lépe. Těsně vedle

stop kol našel loužičku krve. Ještě byla vlhká, přestože se

už začala srážet. Z toho usoudil, že tam není nijak

dlouho. Když se po příchodu na farmu dověděl o

ukradeném býkovi, šel podat informaci o stopách i o krvi

farmáři. Kapitán Croft to ohlásil policii, jejíž členové tam

bez meškání přijeli. Našli stopy býka vedoucí k místu,

kde zastavila auta – myslí si, že jedním z nich byl těžký

nákladní vůz. Pak ještě prohledali okolí ve snaze nalézt

další stopy.“

„Našli nějaké?“

118

„Snad. Našli osobní automobil. Stál na poli nedaleko

polní cesty. Někdo otevřel vrata na pole, vyjel s autem a

nechal ho tam.“

„A značka auta?“

„Triumph Herald.“

Biggles si zhluboka oddechl. „Tak to nemohl být

Bertie, kdo ho tam dal.“

„Proč ne?“

„Odsud odjel v Austinu.“

Gaskin se zatvářil pochybovačně. „Nedělejte

ukvapené závěry. Podle registračního čísla ten Triumph

patří do garáže v Lydhurstu. Když vám Bertie volal, tak

byl v Lydhurstu, ne?“

„Ano.“

„Lydhurst není nijak moc velký. Mohla by to být

náhoda?“

Biggles se na chvíli zamyslel. „To musí být určitě

náhoda. Nenapadá mi žádný důvod, proč by měl Bertie

přesednout z Austina do Triumphu.“

„Pokud ovšem neměl nějaký problém s Austinem,“

podotkl Ginger.

„Myslím, že to možné je,“ připustil Biggles. Pak se

zeptal Gaskina: „Už někdo ten Triumph zkontroloval?“

„Jen do určité míry. Když jsem zavolal do garáže,

nebyl tam ještě ani vedoucí, ani mechanik. Bylo ještě

moc brzy. Mluvil jsem jen s dívkou z kanceláře, se

sekretářkou nebo tak něco. Dal jsem jí číslo Triumphu a

řekla mi, že to je jeden z jejich vozů, ten, který je určený

k půjčování. Nic víc o tom nevěděla. Při odebírání vozu

nebyla přítomná, protože měla půl dne volno. Požádal

jsem ji, ať vyřídí šéfovi jménem Smith, aby pokud

možno ihned po příchodu do práce zavolal do Yardu a

119

vyžádal si mne osobně. Snad se brzy ozve a řekne nám

něco víc.“

„Kde je ten Triumph teď?“

„Stále na poli, kde byl nalezen. Smith byl požádán,

aby ho neodvážel dřív než dnes odpoledne.“

„Proč?“

„Aby se mohlo zjistit, jestli nejsou na volantu otisky

prstů, které možná patří nalezenému tělu.“

„Jakému tělu? O žádném tělu jste se nezmínil.“

„Právě se k tomu chystám. Snažím se vám to

vypovědět tak, jak to v časovém sledu probíhalo. Zatím

je nepravděpodobné, že by místo, kde bylo tělo nalezeno,

mělo nějakou spojitost s Triumphem, i když to zcela

vyloučit nelze.“

„Kde bylo tělo nalezeno?“

„Několik mil od farmy Redburns. Zahlédl ho nějaký

cyklista. Leželo v kapradí blízko silnice. Jak jsem už ale

řekl, to místo je dobré dvě míle od farmy Redburns.

Cyklista nález těla nahlásil konstáblovi ve vedlejší

vesnici. Brzy na místo vyjelo policejní auto a sanitka.

Podle první úvahy byl ten muž obětí nějakého motoristy,

který po jeho sražení ujel. Tak se to jevilo. Schytal to do

hlavy a ztratil trochu krve. Souvislost se zloději býka by

se snad dala hledat v krvi, kterou objevil pracovník farmy

na venkovské cestě, kde zastavilo auto i nákladní vůz.

Některé z těch vozidel mohlo muže snad srazit. Byl-li to

ale řidič Triumphu, co dělal několik mil od svého auta?“

„Někdo ho mohl vyhodit z nějakého jiného auta.

Než půjdeme dál, objasněte mi ještě toto. Když hovoříte

o těle, máte na mysli mrtvé tělo?“

„Nu, v tom trvá určitý nesoulad. Cyklista, který

muže našel, ho považoval za mrtvého, proto nahlásil

120

mrtvé tělo. Muži ze sanitky však zjistili něco jiného. Muž

byl v bezvědomí a ve špatném stavu.“

„Co udělali?“

„Tam s ním nemohli dělat nic, tak ho odvezli do

nemocnice Cottage Hospital v Lectonu.“

„Je pořád tam?“

„Pokud vím ano. Mohl ovšem mezitím zemřít.“

„Vědí policisté, kdo to je?“

„Nevědí, protože se objevil jistý problém. Ten muž

totiž neměl v kapsách nic, takže zjištění jeho totožnosti

může nějakou dobu trvat. Snad lidé z garáže v Lydhurstu

by mohli poznat, jestli to byl tento muž, kdo si Triumpha

půjčil.“

„To nemohl být Bertie,“ prohlásil přesvědčivě

Ginger. „Měl by u sebe aspoň řidičský průkaz, když nic

jiného.“

„Pokud mu ho někdo nevzal i s ostatními doklady, z

nichž by se dala totožnost snadno zjistit,“ řekl Gaskin.

„To by vylučovalo teorii o motoristovi, který po

bouračce ujel,“ řekl Biggles. „Motorista, který někoho

nabourá, nemá důvod snažit se utajovat totožnost oběti.“

„To je pravda, ovšem za normálních okolností,“

ozval se Gaskin. „V tomto případě někdo ten důvod

zřejmě měl.“ Vytáhl dýmku. „Nu, myslím, že to je zatím

všechno, aspoň podle toho, jak se jeví situace v

současnosti. Myslel jsem si, že byste se o tom měli

dovědět co nejdřív.“

„Díky,“ ocenil to Biggles.

„Co teď hodláte dělat?“

„Dřív, než se do něčeho pustím, mám v úmyslu

zjistit, kdo je ten muž, který byl nalezen vedle silnice.“

„Jak to chcete zjistit?“

121

„V prvé řadě zavolám do nemocnice, abych zjistil,

jestli je ještě živý.“

„Když jsem o něm slyšel naposled, seděl vedle jeho

postele policista připravený zapsat jeho výpověď, tedy,

až bude schopen řeči.“

Dřív, než mohl Biggles něco říci, zařinčel telefon na

stole. Uchopil sluchátko, vzápětí ho však podal

Gaskinovi. „Pro vás,“ řekl.

Detektiv ho převzal a chvíli poslouchal. Pouze občas

řekl: „Ano… Ano… chápu.“ A nakonec: „Díky, Uslyšíte

o nás později.“ Zavěsil a na Bigglese upřel pohled, který

nevěstil nic dobrého.

„Tak ven s tím,“ stručně ho vyzval Biggles. „Kdo to

byl? Nemocnice?“

„Ne. Smith, majitel garáže v Lydhurstu.“

„Tak co řekl? Ven s tím.“

„Řekl, že včera odpoledne tam přišel nějaký muž a

stěžoval si na špatný chod motoru svého auta. Ze prý

naléhavě potřebuje auto, tak tam to své nechal, aby prý se

mu podívali na motor, a odjel v Triumphu Heraldu.“

„Jaké auto tam přivezl?“

Gaskin promluvil velmi pomalu. „Austina. Řekl mi i

číslo.“

„Jeden z našich?“

„Ano.“

Tvář, kterou Biggles obrátil ke Gingerovi, ztratila

barvu. „Tak teď to konečně víme,“ řekl tiše. „To musel

být určitě Bertie.“

Ginger přikývl. „Sledoval ty zloděje na farmu

Redburns.“

„To dává smysl. Když zastavili, odstavil Triumpha

mimo dohled na pole a šel zjišťovat, co dělají.“

122

„Přistihl je při činu a sám dostal obuškem,“ doplnil

Gaskin.

„Jeví se mi to naprosto stejně,“ řekl Biggles a vstal.

„Mně také. Smiřme se s tím. Jiné vysvětlení není.“

„Proč si, proboha, vyměňoval ta auta –“

„Ted už na tom nezáleží,“ přerušil ho Biggles.

„Vyměnil si ho, takže určitě k tomu měl nějaký důvod. Je

ale také možné, že mluvil pravdu, když si stěžoval na

problémy s motorem.“

„Ne, to tím důvodem nemohlo být,“ řekl Gaskin.

„Zapomněl jsem se zmínit, že ten Smith, podle vlastních

slov, na tom Austinu nebyl schopen najít cokoliv v

nepořádku.“

„Nezáleží na tom, proč to udělal,“ mumlal Biggles.

„A k dohadům teď určitě není vhodná doba.“

„Co máte v úmyslu podniknout? Navštívit toho

Waltera Thellina?“

„Ne, zatím ne.“

„Bertie určitě ty zloděje začal stopovat odtamtud.

Nikde jinde to být nemohlo. Jel do Somersetu dávat

pozor na Thellinovu farmu. Musí existovat nějaká

souvislost mezi ní a ukradenými býky.“

„Souhlasím, ale Thellin může počkat. Stejně i býci.

Jestli býk ukradený minulé noci v Redburnsu je teď na

Thellinově farmě, zítra tam bude také. A je-li tam tento

býk, pak tam asi jsou i ti ostatní. Tedy, pokud mají v

úmyslu poslat je do ciziny na lodi Juanita. Ta tu ale ještě

není. Můžeme zjistit, kdy má zakotvit v doku. Je-li mé

tušení správné, ti býci nebudou přemístěni dřív, než

budou moci být naloděni na palubu lodě. Dřív, než se do

něčeho pustím, zajedu za Bertiem a doufám, že uslyším

jeho verzi toho, co se minulé noci stalo.“

123

„Chceš, abych jel s tebou?“ zeptal se Ginger.

„Ne, ty raději jed do Somersetu a dohlédni na

Thellinovu farmu, jestli se tam zase něco neděje. Po tom,

co se stalo minulou noc, by se tam něco dít mohlo.

Myslím teď na dobytčí nákladní vozy a možná i na

Cordinova Cadillaca. Buď opatrný, aby nebylo poznat, co

tam děláš. Dávej pozor. Nezapomeň, tento gang je

nebezpečný. Už zabili jednoho muže a mohli by zabít

dalšího. Před odjezdem zavolám do nemocnice a zjistím

Bertieho zdravotní stav.“

„Jak se dostanu do styku s tebou, jestli to bude

spěchat?“

„To teď bude poněkud složité. Zkus nemocnici v

Lectonu, pravděpodobně se tam zdržím nějakou dobu.

Kdybys zavolal po mém odchodu, nechám ti tam vzkaz,

kam jsem šel. Kdyby to selhalo a tys měl něco

naléhavého, mohl bys zavolat policejní stanici v

Lydhurstu. Já jim občas zavolám. To je asi všechno, co

můžeme dělat. Máte ještě někdo něco?“

„Nemáš nic proti tomu, když si vezmu Bertieho

fotku Thellinovy farmy?“

„K čemu ji chceš?“

„Abych si osvěžil paměť na situační plán farmy,

kdybych viděl, že se tam něco děje. Mohla by mi být

užitečná k orientaci.“

„Tak dobře. Můžeš si ji vzít. A vezmi si raději

obyčejné auto z garáže. Bertieho Jaguar je příliš nápadný.

Teď už raději jdi.“

„Na shledanou,“ rozloučil se Ginger.

„A co já?“ dožadoval se Gaskin. „Čemu bych se teď,

podle vás, měl věnovat já?“

124

„Šéfe, o tom se musíte rozhodnout sám. Jestli

chcete, můžete jet se mnou. Jestli je Bertie schopen

mluvit, mohlo by být pro vás dobré poslechnout si, co

řekne. Vždycky je dobré mít úředního svědka, nemluvě o

tom, že tento případ je víc váš než můj.“

„Výborně, to mi vyhovuje. Bude lepší, když se budu

držet ve vaší blízkosti. Jak budete cestovat?“

Biggles zvažoval jeho dotaz. „Měli bychom raději

jet po silnici. Vrtulníkem bychom tam sice byli dřív, ale

vždycky vzniká potíž, kde s ním přistát. Kromě toho

nemáme představu, co budeme muset dělat, proto bude

rozumné, mít po ruce auto.“

„Skvělé. Připravím se. Na shledanou za pět minut v

Yardu,“ domluvil detektiv cestou ke dveřím.

125

KAPITOLA XI

CO SE PŘIHODILO BERTIEMU

Bertie měl při svém průzkumu v Somersetu štěstí.

Vcelku si důvěřoval, možná i proto, že doopravdy

nečekal, že by mohl narazit na něco opravdu důležitého.

Štěstí bývá vrtkavé a bývá nejvítanější, když je

neočekávané.

Cesta do Somersetu byla dlouhá, proto ve vesnické

hospodě pojedl a trochu si odpočinul. Když se blížil ke

svému cílovému městu Lydhurstu, rozhodl se svou

činnost zahájit tím, že se podívá, samozřejmě jenom ze

silnice, na farmu Lockley Manor. Vyžadovalo to pouze

krátkou zajížďku.

Při míjení dokořán otevřených vstupních vrat na

soukromou příjezdovou cestu přes zahradu se mu

vyjasnila záhada, kterou spolu s Bigglesem nebyli

schopni objasnit při průzkumu letecké fotografie farmy.

Šlo o poněkud záhadné zvíře na cestě v zahradě. Při

pomalé jízdě uviděl největšího psa, jakého kdy v životě

spatřil, mastiffa. Seděl v polovině cesty k domu, neměl

asi co dělat a upřeně hleděl na hlavní silnici. Nehýbal se.

Bertie nezastavil. Jel dál znepokojen tím, co viděl,

protože přítomnost takového zvířete by ztížila a

pravděpodobně i hrozila nebezpečím při neoprávněném

přístupu k domu. Takové psy lidé chovají pro hlídání,

proto se Bertie divil, proč Thellin považoval za nutné si

takového psa opatřit. V duchu se ptal, jestli se ten pes

může volně pohybovat po celou noc, ale protože

neexistoval způsob, jak si to ověřit, pustil ten problém z

126

hlavy. Uložil ho ale do paměti, aby o něm po návratu

domů řekl Bigglesovi.

Štěstí mu začalo přát, když se o několik mil dále

opět octl na hlavní silnici. Na samotě stojící garáž s

benzínovou pumpou poskytovaly příležitost nakoupit

benzín a olej, jejichž zásoba se mu po dlouhé jízdě

citelně zmenšila. Zpomalil.

Teprve když dojel až ke stojanu pumpy si všiml, že

na parkovací ploše před otevřenými dveřmi garáže stojí

nákladní vůz s dlouhou karosérií, celý uzavřený,

pomalovaný tmavě šedou barvou bitevních lodí. Vypadal

jako dopravní prostředek pro dobytek. O taková vozidla

se Bertie normálně nezajímal, v tomto okamžiku však

ano. Obzvláště v tak blízkém sousedství farmy Lockley

Manor.

Před nákladním vozem stáli dva muži ve vážném

rozhovoru. Jeden bez klobouku a pouze v košili,

pravděpodobně majitel nebo vedoucí čerpací stanice.

Druhý byl těžko popsatelné individuum v hrubých

pracovních šatech. Mluvili hlasitě a Bertieho auto jejich

pozornost nevzbudilo. Nebylo pochyb, že něco takového

je běžné u každé benzínové pumpy.

Dívce, která ho vyšla obsloužit, Bertie jednoduše

řekl: „Šest galonů toho nejlepšího a pintu oleje.“ Vzápětí

uvažoval, jak by se mohl dostat blíž k nákladnímu vozu,

aniž by vzbudil pozornost. Vyřešila to vývěska,

nabízející všestranné použití toalety v garáži. Vedle ní

byla nasměrovaná šipka. Začal se protahovat, jak se to

dělá po delším řízení a kolem pump vykročil k toaletám.

Z místa, kde stál, zatím neviděl na nákladním voze nápis

označující majitele vozu. Na karosérii žádný nápis nebyl.

Z obou mužů o něho žádný nezavadil ani pohledem, když

127

kolem nich procházel. Neměli k tomu žádný důvod.

Jejich rozhovor proto Bertie mohl sledovat bez

sebemenší námahy.

Ten, který měl zřejmě nákladní vůz na starosti, řekl:

„Jacku, ne abys to bral na lehkou váhu. Kromě té spojky

se vůz obejde bez jakékoli podrobné prohlídky, ale

musím ho mít připravený večer do devíti hodin. Mám

před sebou důležitý džob. Přijdu před devátou, tak se čiň,

aby byl O.K. Také mu můžeš doplnit šťávu.“

„Neměj obavy, Bobe. Bude na tebe čekat

připravený,“ zněla odpověď.

Řidič se zahleděl na silnici. „Co, k čertu, ten George

dělá? Už tu měl být. Měl mě vyzvednout. Přece ví, že šéf

na to čeká.“

Z tónu, jakým to bylo řečeno, Bertie usoudil, že ti

dva muži si jsou velmi blízcí a pochopil proč, když

pohledem našel to, co hledal. Totožnost vozidla. Jméno

majitele. Malými bílými písmeny bylo podél spodní

hrany karosérie napsáno: W. Thellin, Lockley Manor

Farm, Lydhurst. Jelikož farma nebyla daleko, oba museli

být prakticky sousedy. Lze si domyslet, co toto zjištění

znamenalo pro Bertieho. Tak Thellin má nákladní vůz a

navíc, brzy má být použitý k nějaké důležité práci.

Napadlo mu, že i kdyby se už nedověděl nic víc, tato

informace za ten výlet stála.

Dívka mu podala účtenku za olej a benzín. Zaplatil

bankovkami. Zatím co dívka odešla pro drobné, oba muži

loudavě přešli od nákladního vozu na silnici, kde zůstali

stát a upřeně hleděli na vozovku, jako kdyby na někoho

nebo na něco čekali. Potvrdil to řidič, který podrážděným

hlasem prakticky zopakoval to, co už řekl: „Kde, k čertu,

je George s tím Roverem? Vždyť v Lydhurstu neměl moc

128

práce, pouze měl zajít za chemikem a vyzvednout něco,

co bylo objednáno u obchodníka s železným zbožím

Sharpese.“

Muži si stále nevšímali Bertieho, který už tam neměl

co pohledávat, a proto šel pomalu ke dveřím svého auta,

jako by už chtěl odjet. Rád by sice ještě chvíli počkal,

aby viděl „George“, nenapadl ho však důvod, proč by

měl odjezd ještě odkládat. Když už měl ruku na klice

dveří, dostal nápad. Otočil hlavu a přes rameno se zeptal:

„Promiňte, smím vám nabídnout své služby?“

Muži se na něho podívali. Nastala chvíle ticha. Pak

řekl řidič: „Proč?“

Bertie odpověděl: „Z vašeho rozhovoru jsem

vyrozuměl, že na někoho čekáte. Jedu do Lydhurstu, tak

mi napadlo se vás zeptat, jestli byste se nechtěli svézt

nebo někomu poslat zprávu. Toť vše.“

„Ne, díky,“ byla stručná odpověď.

„O.K.“ Bertie nastoupil do auta a odjel, velmi

spokojen s krátkou zastávkou. Dověděl se víc, než

předpokládal. Nebylo to sice mnoho, ale přece jen dost,

aby měl o čem přemýšlet. Bigglese to určitě bude

zajímat.

Po ujeti méně než půl míle potkal muže, kráčejícího

po silnici proti němu. Zdálo se, že má naspěch. Byl to

obyčejně vyhlížející mladší muž v montérkách a s černou

rádiovkou na hlavě. Když se míjeli, Bertie si ho vůbec

nevšímal. Teprve když za zatáčkou o několik set yardů

dále uviděl vedle silnice zaparkovaného Land-Rovera,

došlo mu, že by ten muž mohl být „Georgem“, o němž

padla zmínka u benzínové pumpy. Nepojízdný Rover

vysvětloval, proč se opozdil a proč jde tak rychle. Bertie

zpomalil a oči upřel na Rovera. Místo řidiče bylo

129

prázdné. Nikoho jiného ve voze neviděl. Zastavil a

zacouval za něj těsně k okraji silnice. Vystoupil, motor

nechal běžet a rozhlédl se po silnici na obě strany. V

dohledu nebyla ani živá duše.

Po několika krocích stál před Roverem. Na předním

ochranném skle se z kruhového úředního záznamu

dověděl jméno majitele, kterým byl W. Thellin. Nebyl

překvapen. Výborně. Je to stále lepší a lepší, napadlo mu,

když se rozhlížel po vozidle. Důvod k zastavení byl

okamžitě patrný. Jedna přední pneumatika byla prázdná.

Síť, která by měla držet náhradní kolo, byla prázdná.

Přešel k zadní části vozu a nahlédl dovnitř. Nebylo tam

nic kromě několika plechovek s barvou, což bylo asi to,

co měl George vyzvednout u obchodníka se železným

zbožím. Šéf na ty barvy spěchal, jak tvrdil řidič

nákladního vozu. Proč? Proč takový spěch kvůli několika

plechovkám barvy? Podíval se na ně blíž. Nálepky

objasnily, že obsahem není běžná barva, ale značková,

vodu nepropouštějící temperová barva, jaká se používá v

kuchyních a v koupelnách nebo tam, kde by mohlo dojít

ke zvlhnutí.

Spokojen, že už tam není nic zajímavého, se obrátil

ke svému autu. Když odstoupil od Rovera, málem ho

srazilo auto, které s kvílejícími brzdami ve smyku

zastavilo. Oboje dveře se rozletěly a vyskočili dva muži.

Jedním byl řidič nákladního vozu, kterého viděl u

benzínové pumpy, druhým byl muž, kterého potkal na

silnici.

„Co si, k čertu, myslíte, že tady děláte?“ hrubě řekl

řidič nákladního vozu.

Bertie zamrkal, nasadil si monokl a odzbrojujícím

způsobem se zasmál. „Ale, co tak zhurta, dědo. Nemusíte

130

se tak rozčilovat. Když jsem uviděl opuštěné auto, hledal

jsem tělo.“

„Tělo? Jaké tělo?“

„Jakékoli tělo. Napadlo mi, že došlo k bouračce a že

by někdo mohl být zraněn – jestli chápete, co tím

myslím.“

„Nemohl jste si všimnout, že to auto má jednu

pneumatiku prázdnou?“

„Teď už to vidím. Dokud jsem nezastavil, tak jsem

to nemohl vidět. Když vidím někoho, kdo má potíže,

vždycky zastavím, vy ne? To by měl udělat každý.

Jednoho dne budete možná potřebovat pomoc vy sám.

Člověk nikdy neví.“

Muž v montérkách vpadl do řeči. „Zapomeň na to.

Je to cvok. Nastupme.“

„Opravdu nepotřebujete pomoc?“ nabízel se Bertie.

„Ne,“ odsekl řidič nákladního auta.

„Jestli se každý bude chovat jako vy, hrubiáne,

dvakrát si rozmyslím, než…“

„Zmizte.“

Bertie pokrčil rameny a bez dalšího slova odešel.

Tady už se stejně nic víc dovědět nemůže. Během jízdy

autem si v duchu řekl, že si počínal dobře. Cítil však jisté

rozpaky nad tím, co dělat dál. Rozhodně by nechtěl

Rovera ztratit z dohledu, bylo však těžké rozhodnout, co

pro to udělat, aniž by vzbudil podezření těch mužů.

Předpokládal, že nákladní vůz i Land-Rover se nakonec

vrátí na farmu Lockley Manor, musel se však

rozhodnout, co dělat dále. V návštěvě Lydhurstu neviděl

smysl. Co se tam může dovědět, co ještě neví? Zřejmě

víc následkem šťastné náhody než vlastního úsudku se

131

mu podařilo získat informace, jaké by mu město

rozhodně poskytnout nemohlo.

Nechal auto dojet na klidné místo, přemýšlel o

situaci a zvažoval nejdůležitější skutečnosti, které se

dověděl.

Tou první bylo zjištění, že Thellin vlastní vozidlo

pro přepravu dobytka. Na tom nic pozoruhodného

nebylo. Dalo se to předpokládat, teď však to bylo

potvrzeno. Další skutečností bylo, že nákladní vůz je

opravován, aby byl připraven k naléhavé a důležité práci.

Tak to řekl řidič. Nemělo význam snažit se hádat, o jakou

práci půjde, zdálo se však zřejmé, bude mít něco

společného s přesunem dobytka nebo nějakého zvířete.

Vůz pro přepravu dobytka se běžně nepoužívá k přepravě

něčeho jiného.

Je vhodné připomenout, že Bertie nic nevěděl o

Bigglesově přesvědčení, že se chystá krádež dalšího

býka, protože se na to přišlo až po Bertieho odjezdu do

Somersetu. Proto uvažoval jen o možné přepravě už

ukradených býků.

Bertieho mysl teď zatěžovala otázka, jak zjistí, kam

ten nákladní vůz pojede a za jakým účelem. Zřejmě k

tomu má dojít v následující noci, protože řidič by jinak

netrval na tom, aby vůz byl připraven do devíti hodin

večer, kdy si ho přijde vyzvednout. Zdálo se být proto

jednoduché zajet k benzínové pumpě, počkat na jeho

vyzvednutí a pak ho sledovat. Po zvážení však Bertie

usoudil, že to asi nebude tak snadné, jak se na první

pohled zdá. Nákladní auto svůj úkol zřejmě začne

odjezdem na farmu. Problém vznikne, až vyjede za svým

skutečným cílem, protože při příjezdu k hlavní silnici, ať

už z garáže nebo z farmy, bude muset odbočit doprava

132

nebo doleva. To nebude možné zjistit jinak, než hlídáním

křižovatky. V tu dobu asi bude ještě denní světlo, a

kdyby někdo uviděl Bertieho auto, skoro určitě by ho

poznal jako auto, které zastavilo u benzínové pumpy a

později u Land-Rovera za účelem jeho prohlídky. Za

normálních okolností by to nehrálo roli, ale jestli se ten

nákladní vůz bude chystat k nějaké kriminální činností,

řidič bude určitě ve střehu a v případě, že by se kolem

něho motalo Bertieho auto, určitě by vzbudilo jeho

podezření. Ne, pomyslel si Bertie, to by nebylo dobré.

Bez auta ale nebyl schopen dělat vůbec nic. Byl to složitý

problém.

Ještě tu bylo několik jiných, rovněž zajímavých

problémů. Kromě nákladního auta Thellin vlastní Land-

Rover a zaměstnává nejméně dva muže, Boba a George,

k nimž musí mít neskonalou důvěru, jestli je zlodějem

dobytka. Biggles byl přesvědčen, že k vyvedení býka ze

chléva a k jeho odvozu je zapotřebí víc než jeden muž.

Bylo proto logické předpokládat, že jestli Thellin je

zlodějem, tito dva muži jsou jeho spolupachateli.

Bertie nechápavě uvažoval o barvě, kterou viděl v

Rovem, ale nijak přehnaně se s tím nezdržoval. Řidič

nákladního vozu řekl muži v garáži, že šéf na ty barvy

nedočkavě čeká. K čemu je může potřebovat? Dalo se

obtížně posoudit, jestli to má nějaké spojení s býky.

Bertie pokračoval v jízdě a převaloval to v hlavě.

Bylo mu jasné, že ať udělá cokoli, domů přijede hodně

pozdě. Usoudil, že bude asi lepší o tom informovat

Bigglese, pro případ, že se rozhodl na něho čekat. To

nebude problém. Bylo teprve pět hodin, takže zatím měl

k dispozici dostatek času. Zavolá z Lydhurstu. Než tam

133

dojede, tak si definitivně promyslí nejlepší způsob, jak

zůstat v dohledu dobytčího nákladního vozu.

Při projíždění malebnou venkovskou krajinou mu

napadla jistá možnost. Jakmile nákladní vůz vyjede za

„důležitou prací“ a oba muži, které viděl, a také Thellin v

něm odjedou, mohla by to být dobrá příležitost blíže se

podívat na farmu. Snad tam nebude nikdo držet stráž.

Usoudil, že za zvážení to rozhodně stojí.

134

KAPITOLA XII

BERTIE V NEBEZPEČÍ

Bertie jel do Lydhurstu, vyhledal malou kavárnu a

nad šálkem čaje soustředěně přemýšlel o svém úkolu.

Zvažoval, že se vrátí do Londýna, řekne Bigglesovi, co

zjistil a další postup nechá na jeho rozhodnutí. Tento

nápad ale brzy pustil z hlavy, protože tím by promarnil

příliš mnoho drahocenného času. Nakonec si rozvážil

plán svého dalšího postupu. Prvním krokem měla být

návštěva pošty a telefonní rozhovor s Bigglesem. Jak

víme, neřekl toho příliš mnoho z obavy, že by ho mohl

někdo vyslechnout. Nezapomínal, že je na anglickém

venkově v malém městě, jehož obyvatelé se většinou

přinejmenším od vidění znají a každá zpráva se šíří

rychlostí blesku. Dokonce dvakrát zvažoval, než řekl

telefonní číslo Scotland Yardu z obavy, že telefonista,

zlákán zvědavostí – i když možná omluvitelnou – by si

jeho rozhovor mohl úmyslně vyslechnout. Svůj postup

založil na skutečnosti, že lidé, které chce sledovat, by

mohli snadněji poznat jeho auto než jeho samotného,

protože s nimi nepřišel do blízkého styku. Proto nemusel

dělat nic jiného, než své auto vyměnit za jiné, což by,

podle něho, nemělo být nijak obtížné. A ani nebylo. V

městě zašel do větší garáže a muži ve službě řekl, že mu

motor dělá nějaké problémy. Podíval by se na to? Protože

však vůz nutně potřebuje, rád by si půjčil auto bez řidiče.

Jeho žádosti bylo vyhověno a odjel v autě Triumph

Herald. Jeho auto samozřejmě zůstalo v garáži. Jel

pomalu směrem k farmě Lockley Manor v naději, že by

135

náhodou mohl zahlédnout něco zajímavého. Nakonec

chtěl zaparkovat někde na okraji silnice tak, aby měl

výhled na benzínovou pumpu. Aby měl k parkování na

silnici důvod, chtěl nechat otevřenou kapotu a nahlížením

pod ni dávat najevo problémy s motorem. K tomu však

mělo dojít mnohem později, až k deváté hodině, kdy si

řidič nákladního auta má přijet vyzvednout opravený vůz.

Slušnou rychlostí projížděl kolem benzínové pumpy, aby

se ujistil, že nákladní vůz tam stále je. Byl. Jel dál kolem

soukromé příjezdové cesty k Thellinovu domu. Měl

dobrý výhled, nezastavil však. Nezahlédl nic a nikoho,

dokonce ani ne psa. Ujel ještě jednu nebo dvě míle a na

zatravněném okraji silnice zastavil, aby přečkal čas. Na

mapě byla tato silnice označena jako silnice druhé třídy,

na níž byl v této denní době velmi slabý provoz. Do čtvrt

na devět, kdy se rozhodl začít se svou akcí, se to zdálo

být nekonečné čekání. Proto obrátil auto a jel zpět do

Lydhurstu, znovu kolem farmy, kde neviděl jedinou

známku života, a pak k benzínové pumpě. Nákladní vůz

stál na betonovém parkovišti, kde čekal na své převzetí.

Asi o sto yardů dál zastavil, obrátil auto a zajel s ním

těsně na okraj silnice. Stálo čelem k pumpě, proto aniž by

Bertie musel opouštět své sedadlo, měl na ni dobrý

výhled. Nezbývalo nic než čekat. Nemusel čekat dlouho.

Ze směru od farmy se několik minut po deváté objevil

Land-Rover. Nepřekvapilo ho, když zajel do garáže.

Vzápětí vyjel nákladní vůz, sledovaný Roverem. Bylo

zřejmé, jak k tomu došlo. Řidič Roveru jednoduše přivezl

svého společníka do garáže, aby vyzvedl nákladní auto.

Obě vozidla pak jela směrem na farmu. Bertie

předpokládal, že se stane právě to. Zatím všechno

probíhalo podle plánu. Nastartoval motor a ve slušné

136

vzdálenosti vyjel za nimi. Na měkkém povrchu silnice

poznal otisk pneumatik Greystone, které po sobě

nechávalo nákladní auto. Byl poněkud překvapen, když

poblíž farmy oba vozy, nákladní auto i Rover, odbočily

na příjezdovou cestu parkem. Myslel si, že vozidla už

vyjela na „důležitou práci“, jak to řekl řidič nákladního

vozu v garáži. Zřejmě byl nějaký důvod k zastavení u

domu. Napadlo mu, že to je vlastně logické, že ho to

mělo napadnout. Při projíždění kolem otevřené brány

viděl, že obě vozidla zastavila před domem. Protože tak

blízko nemohl zastavit, jel sníženou rychlostí dál.

Zastavil po dvou stech yardech, opřel se o volant a

zadním oknem se podíval dozadu. Co teď? zvažoval.

Nezbývalo než čekat a čekat, až se nákladní vůz objeví

znovu. Došel k názoru, že k tomu mohlo dojít následkem

změny plánu. Land-Rover, který se k přepravě býků dal

jen stěží použít, ho nezajímal. Býci se v jeho hlavě stali

utkvělou představou, lidé ho nezajímali. Čas běžel. Půl

hodiny – hodina – stále ani nejmenší známka po

nákladním autě. Bertie netrpělivý z nečinnosti se vrtěl na

sedadle. Začalo se stmívat. S něčím takovým nepočítal.

Zvažoval, jestli tu neplýtvá časem. Co se děje? Po

uplynutí další hodiny nevěděl, co si má o tom myslet.

Takový postup nepředpokládal. Už byla tma, takže jet

zpátky kolem soukromé příjezdové cesty a přesvědčit se,

jestli nákladní vůz stále stojí na místě, kde ho viděl

naposled, nemělo smysl. Neviděl by ho. Rovněž se

neodvažoval opustit auto a zjistit to pěšky. Unaven

čekáním s chmurnými myšlenkami vystoupil, aby si

protáhl ztuhlé údy. Pociťoval starost, protože i kdyby se

nákladní vůz objevil, byl by toho schopen rozpoznat jen

velmi málo. Ve tmě by nemuselo být snadné držet se

137

vozu, obzvláště ne v dopravním provozu. Použití

dálkových světel by se rád vyhnul. Prozatím měl

rozsvícená parkovací světla ze strachu, že by mohl

zavinit dopravní nehodu. S ne příliš dobrým pocitem

pokračoval v čekání. Kužel světla na soukromé

příjezdové cestě mu za několik okamžiků dal najevo, že

jeho noční hlídka je u konce. Přijížděl dobytčí nákladní

vůz těsně sledovaný Land-Roverem. Odbočili do jeho

směru. Když jeli kolem, nahnul se přes kapotu motoru,

jako kdyby něco kontroloval. V následujícím okamžiku

seděl za volantem a pronásledování začalo. Je

samozřejmé, že nešlo doslova o pronásledování. Nemusel

dělat nic jiného, než obě vozidla udržovat v dohledu, ale

jak brzy zjistil, ve tmě to nebylo nic snadného. Hlavní

problém spočíval v tom, že krajina, kterou projížděli,

byla pro něho velkou neznámou. Zakrátko měl jen

mlhavou představu o tom, kde jsou, a neměl nejmenšího

tušení, kam jedou. Zběžné pohledy na míjené informační

tabule mu neříkaly nic. Názvy byly pro něho zcela cizí.

Stále se mu však dařilo udržovat vozy v dohledu.

Odhadoval Jak dlouho potrvá, než si řidiči uvědomí, že je

někdo sleduje. Obával se, že ho prozradí dálková světla,

neměl však odvahu je zhasnout. Pomalu se blížila půlnoc.

Bertiemu velmi vadilo v rozhodování, že neznal cíl

ani úkol mužů před sebou. Jede nákladní vůz vyzvednout

nějaké zvíře nebo ho už někam převáží? Je jeden ze

zmizelých býků teď ve voze a je převážen z jedné farmy

na druhou? Nevěděl a neměl ani naději to zjistit před

koncem jízdy – kdo ví, jestli vůbec.

Kdyby už věděl to, co Biggles nebo to aspoň tušil,

možná by se dopídil pravdy. Určitě by byl připraven na

to, co mělo přijít. Jenže nic nevěděl o lodi Juanita, plující

138

do Liverpoolu, ani o ničem jiném, co Biggles a Ginger

zjistili po jeho odjezdu do Somersetu.

Vozidla jela už dlouho, většinou, jak si všiml,

východním směrem. Udiveně začal zvažovat, jak daleko

ještě pojedou. Před odjezdem si nechal načerpat plnou

nádrž, takže nedostatku benzínu se nemusel obávat.

Projeli několika vesnicemi a jedním nebo dvěma malými

městy, jejichž názvy nebyly nikde k vidění, a ulice byly v

této noční hodině zcela opuštěné. Věděl pouze, že jsou ve

Wiltshire, nebo si to aspoň myslel z informace na boudě

cestáře v místě opravovaného úseku silnice. Viděl tam

písmena W.C.C., což si vysvětlil jako Wiltshire County

Council – rada hrabství Wiltshire. Nedovedl si v této

oblasti představit žádné jiné hrabství, začínající

písmenem W.

Pomyslel si, že už se snad blíží konec jízdy, když

sledovaná vozidla zpomalila, jako by řidič stále vpředu

jedoucího nákladního vozu hledal nějaký orientační bod

označující cíl jeho cesty. Bertie, který teď s vědomím

rizika jel jenom s parkovacími světly, také sundal nohu z

plynu a zpomalil. Zjistil, že jsou v otevřené krajině s

několika málo od sebe dost vzdálenými domky.

Vzhledem k částečně mraky pokryté obloze se viditelnost

čas od času měnila. Pokud jasně svítil měsíc, byla dobrá,

když byl ukryt za mraky, byla přirozeně špatná.

Když si najednou uvědomil, že vozy před ním

zůstaly stát, sešlápl brzdu, vypnul všechna světla a zajel s

autem co nejblíž ke krajnici. Na to, aby věděl, co se tam

děje, byl příliš daleko. Věděl jen, že někdo vystoupil,

protože viděl pohybující se světlo, jako by někdo

používal elektrickou svítilnu. K uším mu nedolehl žádný

zvuk. Sám mezitím vystoupil a ušel několik kroků, aby

139

zjistil, co se děje. Nákladní vůz i Land-Rover měly

zhasnutá světla, stejně jako on sám. Co ti muži dělají? Je

zde jejich místo určení nebo mají nějakou mechanickou

závadu? Místo, kde řidiči zastavili, neodpovídalo jeho

představě, protože nikde v dohledu neviděl žádnou

budovu.

Pomohl mu záblesk měsíčního světla. Poznal, že

nákladní vůz jede dál, zahýbá doleva a mizí z dohledu,

jako kdyby projel živým plotem podél silnice. Těsně za

ním jel Land-Rover. Napjatě poslouchal, slyšel však jen

zvuk běžícího motoru. Kam ty vozy jedou? Co by tam

mohly dělat?

Vylezl na násep na příslušné straně silnice a podíval

se přes živý plot. Dověděl se však málo, protože viděl jen

travnaté pole, další živé ploty a tu a tam siluetu stromu

proti obloze. Neviděl daleko, protože půda jakoby se

ztrácela v nějakém propadlišti.

Napadlo mu, že udělat lze jedno jediné a to jít na

průzkum pěšky. Po ujití několika yardů došel k bráně.

Vedla na louku. Zjistil, že ji lze otevřít. Po krátké úvaze

se rozhodl toho využít. Uvědomil si, že opuštěním

neosvětleného auta na veřejné silnici se dopouští

nebezpečného přestupku. A způsobit nehodu bylo to

poslední, co by v této kritické situaci chtěl zapříčinit.

Provoz na silnici nebyl a ani se v tak pozdní noční hodině

žádný nedal čekat. Člověk však nikdy neví, kdy by někdo

mohl jet kolem, třeba někdo na motorce, a mohl by

spěchat.

Vrata nechal dokořán otevřená, vrátil se k autu,

pomalu projel branou a hned za ní vypnul motor.

Vystoupil, ale dveře nechal otevřené pro případ, že by se

musel rychle rozjet. Vrátil se na silnici a také vrata

140

nechal otevřená. Měl lepší pocit, když auto bylo na

bezpečném místě mimo dohled každého, kdo by šel po

silnici – třeba policisty na obchůzce. Pak se hned vydal

ve směru, kterým zmizely vozy. Aby jeho kroky nebylo

slyšet, šlapal po travnatém okraji vozovky.

To vše nějakou dobu trvalo a uběhlo asi čtvrt hodiny

od okamžiku, kdy auta zastavila. Blížil se opatrně v

obavě, že by je mohl ztratit. Cítil velké zadostiučinění,

když proti obloze uviděl se rýsovat vysokou karosérii

nákladního vozu. Mnohem pomaleji šel dál, po několika

krocích vždy zastavil a naslouchal. Nedolehl k němu

však ani jediný zvuk. Připadalo mu to podezřelé a jeho

zvědavost rostla. Co tam, proboha, ti chlapi dělají?

probíhalo mu hlavou.

Ještě několik kroků, a tam stál nákladní vůz,

zaparkovaný na vyježděné cestě, vedoucí mezi

přerostlými živými ploty k farmě. Náklaďák stál mezi

ploty, ze silnice ho nebylo vidět, v poloze připravené k

odjezdu. Zadní dveře byly otevřené a sklopené tak, že

tvořily mírně skloněnou nástupní rampu. Stručně řečeno,

byly v poloze připravené k nakládání skotu. Land-Rover

nebyl k vidění, zřejmě byl na cestě někde dál. Neviděl

ho, přestože na cestu dohlédl poměrně daleko.

Teprve teď Bertiemu došlo matné tušení, co se tady

děje. Byl si jistý, že nákladní auto nic nepřivezlo. Proč by

sem měl někdo něco dodávat v tak nezvyklou noční

hodinu? dumal. Ne. Ten vůz tady je proto, aby odtud

něco odvezl. A zase, proč to dělat ve tři hodiny ráno, kdy

většina poctivých lidí je v posteli a spí? Odpověď nebylo

těžké najít. Dnes v noci má zřejmě zmizet další býk nebo

snad nějaké jiné zvíře.

141

Bertie váhal, protože situace se stala vážnou a

problematickou. Může v tom něco udělat? Má nechat

dojít k loupeži, a pak sledovat, kam nákladní vůz toho

býka odváží? To by ho mohlo přivést na místo, kde by

mohli být i ostatní ukradení býci. Nebo, zvažoval, bylo

by přece jen lepší zločinu zabránit, tedy projít kolem

nákladního vozu až k farmě, odkud má být zvíře

odvedeno, a tam vzbudit poplach?

Rozhodl se nedělat nic unáhleně. Raději si počká a

zjistí, co se bude dít. Konec konců, zatím se stejně

nemůže opřít o nic jiného, než o domněnky. O svém

podezření nemá zatím žádný důkaz a bylo by hloupé,

kdyby nákladní auto jelo za nějakou legitimní záležitostí

na základě nějaké zvláštní dohody. Došel k názoru, že se

ve skutečnosti dověděl všechno, co chtěl vědět, proto

uvažoval, že se po ničem dalším nebude pídit a z

nejbližší telefonní budky zavolá Bigglese. Čím dřív mu

to řekne, tím lépe.

Svými závěry si byl velmi jistý. Thellin je zloděj

dobytka. Býci byli ukradeni pro jeho farmu. Ale

opravdu? Nebyl si tím jistý. Vypadal by jako hlupák,

kdyby ti býci měli být odvezeni někam jinam. Jenže to

může být definitivně vyřešeno jedině dalším čekáním a

sledováním nákladního vozu, až odjede. Jedině toto bude

bezpečný způsob, myslel si. Nezdálo se to být nijak

obtížné, proto se k tomu odhodlal. Vrátí se ke svému

vozu a bude čekat.

Naneštěstí v tom okamžiku přitáhl podivný zvuk

jeho zrak k nákladnímu vozu a na rozhodnutí odejít

okamžitě zapomněl. Ve slabém světle nejasně viděl něco

velmi podivného, i když to nebylo nic neočekávaného. K

142

nákladnímu vozu se vrávoravě blížilo obrovské zvíře. To

je důkaz, který potřebuje. Je čas se ztratit.

Jeho úmysl ale zhatil nějaký zvuk za ním. Otočil se a

zahlédl rychle se k němu blížící postavu se zvednutou

paží. Pak měl dojem, že svět vybuchl a změnil se ve

změť plamenů, měnících barvu od rudé přes nachovou až

po černou.

Když se pod ním podlomila kolena, už jen jako by z

velké dálky slyšel hlas: „To je ten chlap, který byl dnes

ráno u garáže. Co ten tady, k čertu…“ Hlas se mu vytratil

v mlčící ticho.

143

KAPITOLA XIII

GINGER JEDE DO SOMERSETU

Cestou do Somersetu měl Ginger dost času

promyslet si svůj postup. Pro tak složitě zamotané

okolnosti mu Biggles nedal podrobné pokyny. Veškeré

rozhodování bylo ponecháno na něm. Ovšem záviselo to

na tom, jestli se bude něco dít – tedy, jestli se stane něco,

co si vynutí jeho rychlé rozhodnutí. Navštívit garáž v

Lydhurstu, kde si Bertie vypůjčil Triumpha, Ginger

nepovažoval za nutné, protože vlastník garáže Smith už

jim řekl všechno, co věděl. A v městě samotném nebylo

kde si nějaké nové informace opatřit.

Biggles jen povšechně poznamenal, že ve svém

zorném poli by měl mít hlavně Thellinovu farmu Lockley

Manor, kterou spolu s Bigglesem viděli na své první

návštěvě v tomto kraji. Bylo to tehdy, když se na scéně

objevil Cadillac. Při letmém zvážení situace se zdálo být

jednoduché hlídat farmu ze silnice a kontrolovat

přicházející a odcházející návštěvníky, pokud se nějací

vyskytnou, avšak při hlubším zamyšlení, které netrvalo

nijak dlouho, mu došlo, že to nemusí být nijak snadné.

Při uvažování o stejném úkolu, jaký stál před

Bertiem, mu nenapadlo, že bude mít stejný problém jako

on. Tedy, co udělat s autem. Bez něho by byl neschopný

pohybu a asi bude nutné, aby mohl sledovat všechno, co

se bude hýbat – na příklad nákladní vůz pro převoz

dobytka. Auto, které někde stojí, se stává podezřelým,

obzvláště na venkovské silnici, kde nebývá velký

dopravní ruch a normálně neexistuje žádný důvod k

144

zastavení. A pokud by auto mělo posloužit něčemu

užitečnému, pak by mělo aspoň nějakou dobu stát

zaparkované někde na dohled od farmy Lockley Manor, a

tam by jen stěží uniklo pozornosti. Možná by tomu tak

nebylo za všedních okolností, jenže stávající okolnosti

byly daleko od všedních. A jestli muži na farmě jsou

těmi, za něž je považuje, budou ve střehu a vše

neobvyklé pro ně bude podezřelé, obzvláště po

událostech během minulé noci. Ukradení zvířete je

jednou věcí. Ovšem vražda a způsobení vážného zranění

je něčím vážnějším, tady jde o zločin.

Stručně řečeno, otázka, co udělat s autem, byla pro

Gingera větším problémem než pro Bertieho, přestože

měli před sebou stejný úkol.

Najednou mu napadlo východisko. Došel k názoru,

že to je jediná cesta. Měl výhodu, že oblast předtím viděl

ze vzduchu. Snažil se vybavit si silnici v blízkém okolí

farmy. Protože nevěděl, bude-li mít možnost později

něco pojíst, zašel si na pár sendvičů do restaurace u

silnice. Během jídla vyndal z kapsy Bertieho leteckou

fotografii, začal ji studovat a připomínat si pohled z

letadla.

Postup, k němuž dospěl, byl ve skutečnosti

kompromisem a nebyl zcela uspokojivý, byl však tím

nejlepším, co mu napadlo. Lydhurstem se nebude

zabývat vůbec a vydá se přímo za svým cílem, tedy na

farmu. Tam nebo někde poblíž silnice zaparkuje auto,

pokud možno v dostupné vzdálenosti pro případ, že ho

bude potřebovat. Dál půjde pěšky a zaujme někde

polohu, z níž bude moci pozorovat dění na cestě vedoucí

na farmu nebo dokonce na farmě samotné. To ovšem

bude záležet na vyhledání vhodného místa, kde by auto

145

nebylo vidět. Myslel si, že to nebude nijak velký

problém, konečné rozhodnutí ale bude muset počkat, až

dojede na místo.

Pohledem na ukazatel benzínu zjistil, že po tak

dlouhé jízdě už ho má málo. Protože nevěděl, kolik mil

bude muset najezdit před ukončením dne, rozhodl se

nechat si doplnit nádrž, než se do svého úkolu pustí.

Byl nyní v oblasti svého úkolu. Vzpomněl si, že

během své dřívější návštěvy viděl benzínovou pumpu,

tak k ní zajel a zastavil vedle čerpadel. Totéž udělal i

Bertie. Byla to tatáž čerpací stanice. Nebylo na tom nic

nápadného ani záměrného, protože v těch končinách to

byla jediná čerpací stanice. Vyšla ho obsloužit i stejná

dívka, Ginger o tom však nic nevěděl. Pro klid jeho duše

bylo možná dobře, že nevěděl nic o rozhovoru, který měl

u čerpací stanice Bertie. Ani mu nenapadlo, že by tam

Bertie mohl být.

Zatímco dívka obsluhovala čerpadlo, Ginger vytáhl

z kapsy peníze, aby mohl zaplatit za benzín. Nenapadlo

ho dívat se kolem. Přemýšlel o farmě, která nebyla příliš

vzdálená. Zaplatil dívce a chystal se nastoupit do auta,

když se směrem od Lydhurstu objevil nákladní vůz pro

přepravu dobytka. Na venkově je vozidlo pro přepravu

dobytka poměrně běžným zjevem, ale v tomto okamžiku

a v takovém místě měl Ginger pádný důvod zajímat se o

všechno, co by mohlo být použito k přepravě

hospodářských zvířat. Nákladní vůz zpomalil a zastavil

po pravé straně jeho auta. Přirozeně mu napadlo, že šofér

přijel pro benzín, ten však jen stáhl okno, vyklonil se a

zeptal se: „Jedu dobře na farmu Lockley Manor?“

Dívka

pohotově

odpověděla:

„Stále

rovně.

Nemůžete ji minout. První vrata doprava.“

146

„Díky.“ Řidič stáhl okno a vůz se rozjel.

Během krátké zastávky vozu si Ginger všiml dvou

věcí. Přes ventilační otvor viděl, že ve voze není žádné

zvíře. Druhou věcí, které si všiml, bylo jméno vlastníka

vozu. Nemusel po něm pátrat, protože bylo výrazným

písmem napsáno na boční straně vozu.

Enoch Clay and Co., četl. A pod tím menšími

písmeny PŘEVOZ DOBYTKA. Dále pak telefonní číslo:

Foxmore 281.

Ginger, který od příjezdu nákladního auta rychle

přemýšlel, se zeptal ještě tam stojící dívky: „Kde je

Foxmore? Nikdy jsem o něm neslyšel.“

„Asi dvě míle na druhou stranu od Lydhurstu,“ zněla

odpověd.

„Jezdívají sem ti Clayovi lidé často?“ byla další

Gingerova otázka.

„Poměrně často. To oni tady v okolí obstarávají

většinu téhle práce.“

Ginger s úsměvem přikývl, nastoupil do auta a jel za

nákladním vozem. Neměl důvod ke spěchu, protože

věděl kam jede. Že uvidí nějaký nákladní vůz jedoucí na

farmu Lockley Manor bylo něco, co rozhodně nečekal.

Může to znamenat, že mají být někam přemístěna nějaká

hospodářská zvířata? Je na tom něco pozoruhodného?

Vždyť přece Thellin je chovatel dobytka, je proto

přirozené, že občas potřebuje některé kusy přepravit.

Ginger nepřehlédl významnou skutečnost, že vůz je

prázdný. To mohlo znamenat, že vůz byl objednán, aby

něco odvezl z farmy. Rovněž mu neušlo, že řidič

nákladního vozu neznal cestu na farmu. To mohlo

znamenat, že bud je na tuto práci nový, nebo na této

farmě ještě nikdy nebyl.

147

Tato událost rozhodně Gingerovi poskytla látku k

přemýšlení. Zpovzdáli viděl vůz zahýbat na příjezdovou

cestu na farmu. Ginger projel kolem odbočky, aniž by

zpomalil, což mu ale nezabránilo v rozhledu na

soukromou příjezdovou cestu. Zaujaly ho dva předměty.

Jednak teď už poměrně vzdálený nákladní vůz, za nímž

jel, jednak velké šedé auto parkující před domem. Nebylo

pochyb, že to je Cadillac.

Tak Cordino je tady, pomyslel si Ginger. Co tady

dělá? divil se.

Jel ještě kousek dál, pak zpomalil, protože se od

farmy nechtěl příliš vzdálit. Jakmile si myslel, že ho z

domu už nemůže nikdo zahlédnout, zajel na okraj silnice

a zastavil, aby si všechno promyslel. Vše se událo tak

rychle, že měl v hlavě zmatek.

Odkdy tam Cordino je? Co tam dělá? Jak dlouho

tam míní zůstat? Co jeho přítomnost naznačuje?

Zúčastnil se osobně posledního přepadení? Když už má

čtvrtého býka, vyrovnává se s Thellinem před odjezdem

ze země? Měl by se to okamžitě dovědět Biggles? To by

ovšem znamenalo zajet k telefonu do Lydhurstu. Měl

pocit, že situace je kritická. Je to ale tak naléhavé a

důležité, aby to ospravedlnilo ztratit farmu z dohledu?

Vždyť by to znamenalo ztratit přehled o vývoji událostí.

Bylo těžké rozhodnout, co je lepší. Jisté bylo jedno

jediné. Nebylo by dobré, kdyby ho viděl Cordino,

protože by ho poznal jako novináře, který ho navštívil v

hotelu. Kdyby byl spatřen tady, určitě by to vzbudilo

podezření.

O tom, jak se má zachovat, se musel Ginger

rozhodnout bez dalšího zdržování. Rozhodování nebylo z

velmi dobrého důvodu lehké. Se zoufalou dychtivostí se

148

především chtěl spojit s Bigglesem nebo s nemocnicí v

Lectonu, aby se dověděl o zdravotním stavu Bertieho.

Nevěděl o něm nic, jen to, že mohl i zemřít. Z této

možnosti se mu svíralo hrdlo.

Nakonec se však přece jen rozhodl zůstat u svého

původního plánu, což znamenalo uklidit auto někam ne

příliš daleko, kde by se k němu v případě nutnosti mohl

rychle dostat, a ve sledování farmy pokračovat pěšky.

První věcí proto bylo vyhledat k zaparkování auta to

nejvhodnější místo.

Nebylo tak snadné, jak se mu zprvu zdálo, najít na

silnici druhé třídy vhodné místo. Po pomalém přejíždění

našel pouze jedno poměrně snadno dosažitelné místo, i

když jeho představě zdaleka nevyhovovalo.

Byl to kousek zarostlé neobdělané půdy, který

navazoval na silnici asi dvě stě yardů od odbočky na

příjezdovou cestu na farmu. Místo bylo džunglí

kapradinového porostu s kousky půdy s podrostem, z

něhož

vyrůstalo

několik

stromů,

většinou

bříz

bradavičných. Když po vystoupení místo blíže prohlédl,

uvědomil si, že aby auto dobře ukryl, musel by s ním

zajet kousek dál. Ovšem kdyby potřeboval odjet ve

spěchu, výjezd odtud by trval několik minut. Jinou

možností bylo nejet s autem tak daleko, ale s možným

rizikem, že by ho někdo mohl spatřit ze silnice. Ovšem

řidič rychle jedoucího auta má, nebo by měl mít pohled

upřený na silnici, takže to riziko bylo zanedbatelné.

Bylo to jediné jakž takž vhodné místo, proto se s

ním musel spokojit. Všude jinde byly v nevelké

vzdálenosti od silnice trávou porostlé příkopy, živé ploty

nebo dokonce plot z ostnatého drátu.

149

S malou dušičkou najel autem do nízkého porostu.

Protože půda byla měkká, měl oprávněnou obavu, že by

se kola mohla zabořit nebo uvíznout v divoce rostoucím

křoví. Za autem zůstávaly stopy, musel proto několik

minut sbírat kapradiny, aby je překryl. Když byl hotov,

prodíral se džunglí porostu k živému plotu vpravo od

silnice. Nebylo by moudré ukazovat se na silnici, protože

by se mohl střetnout s Cadillacem odjíždějícím z farmy.

Šel rychle po poli s mladým obilím, až došel k odbočce

na farmu. Tam se usadil tak, aby viděl na budovu farmy

vedle příjezdové cesty. Cadillac tam stále byl.

Několik dešťových kapek ho přimělo podívat se na

oblohu. Byl tak zaujatý svou činností, že si na počasí ani

nevzpomněl. Teď s nechutí zjistil, že se počasí změnilo.

Obloha byla úplně zatažená hrozivou vrstvou dešťových

mraků. Plášť do deště neměl, musel se proto smířit s tím,

že promokne. Přijal to s filozofickým nadhledem. Měl

však obavu, že by následkem silného deště mohlo dojít

ke značnému snížení viditelnosti. Zvedl si límec saka a v

už promoklé trávě se posadil do podřepu tak pohodlně,

jak to okolnosti dovolily.

Nemusel dlouho čekat, než se něco začalo dít. Po

příjezdové cestě v parku se blížil Land-Rover. Když dojel

k silnici, opatrně zahnul ve směru do Lydhurstu.

Průhledem přes živý plot Ginger zřetelně viděl dva

cestující. Řidiče za volantem ještě nikdy neviděl, druhým

byl řidič dobytčího nákladního vozu, ten, který se u

benzínové pumpy dotazoval na cestu na farmu Lockley

Manor.

Ginger pohledem sledoval Rovera, až mu zmizel z

dohledu. Zatím neměl v úmyslu jet za ním. Jenom

udiveně zvažoval, co to má znamenat. Po chvilce

150

přemýšlení došel k něčemu, co se zdálo být

pochopitelným vysvětlením. Řidič nákladního vozu

dopravil své vozidlo na farmu a nechal ho tam. Pokud by

ho někdo nesvezl, musel by jít domů pěšky. Ginger

usoudil, že v Roveru se ten muž dostane když ne domů,

tak aspoň do Lydhurstu, odkud se možná autobusem

dostane do ne příliš vzdáleného Foxmore, kde je jednak

sídlo jeho zaměstnavatele, společnosti pro přepravu

dobytka a kde snad bydlí i on.

Nákladní auto zůstalo na farmě, přemítal Ginger.

Proč? K jakému účelu? Určitě bude použito k účelu,

jemuž slouží – k převozu dobytka. Kdy? Kam? Odpovědi

na tyto otázky se ani neodvážil zvažovat. Stále vytrvale

pršelo a zdálo se, že tak brzy nepřestane, proto se pod

živým plotem schoulil do sebe ještě víc.

Půl hodiny se nedělo nic. Aspoň Ginger nic

zajímavého neviděl. Na silnici nebyl velký provoz.

Projelo jen několik soukromých aut a občas firemní

dodávka. Před dveřmi domu se objevili dva muži. V dešti

a na tak velkou vzdálenost by je Ginger nepoznal, i

kdyby je dobře znal. Potřásli si rukama. Jeden pak

nastoupil do Cadillacu, rozjel se a sjel na příjezdovou

cestu. Když zatáčel na silnici, Ginger viděl, že je ve voze

pouze jedna osoba. Řidič. Byl to Cordino. Auto zmizelo

z dohledu a za ním zůstal Ginger přemítající o tom, jestli

má o tom zavolat Bigglesovi do nemocnice nebo, kdyby

už tam nebyl, nechat pro něho zprávu na policejní stanici

v Lydhurstu, jak se domluvili. Když si uvědomil, kde teď

je a v jakém stavu, začal si lámat hlavu, jestli teď slouží

opravdu nějakému dobrému účelu. Co ještě může

předpokládat, že se tady stane? Představa, že zbytek dne

stráví skrčený v živém plotě za vytrvalého deště, ho

151

nenaplňovala žádným nadšením. Dokonce mu napadlo,

že to tady sbalí a odjede domů. Tuto úvahu však velmi

rychle pustil z hlavy. Byl sem přece poslán, aby splnil

nějaký úkol a je na něm, aby se nevzdával a dovedl ho do

konce.

Stále se díval na příjezdovou cestu a na budovy na

jejím

konci.

Muž,

který

vyprovodil

Cordina,

pravděpodobně Thellin osobně, je přece majitelem

farmy, se do domu nevrátil. Obešel ho a zmizel mezi

provozními budovami vzadu, mezi stodolami, chlévy,

stájemi, kravíny nebo čemu všemu ty budovy sloužily.

Ginger jejich situační rozmístění znal z Bertieho

fotografie, která je ovšem ukazovala pouze zvenku. O

tom, co je uvnitř budov, neměl zdání.

Pořád tiše mrholilo, když se najednou vrátil Rover.

Seděla v něm už jen jedna osoba. Řidič. Ginger usoudil,

že jeho dohad o odvezení druhého muže domů byl

správný.

Pravděpodobně následkem nudy a vytrvalého deště

se v Gingerově hlavě zrodil nápad. Každý by mu asi řekl,

že je příliš nebezpečný, po chvilce přemýšlení však

usoudil, že to nebezpečí není nijak přehnané. Mezi

zemědělskými budovami se zřejmě něco děje, nebyl

schopen však na tu dálku poznat co. Co kdyby šel

poněkud blíž a zjistil to? To byla otázka, kterou si

položil. Není přece nijak neobvyklé, když cizí člověk

přejde přes pozemek farmy. Když je teď Cordino pryč,

bude neznámým pro každého, s nímž se náhodou potká.

Konec konců, uvažoval dál, co by mu mohli udělat i

kdyby ho viděli? Mohli by ho jedině vykázat pryč.

Hruběji by se mohli chovat, kdyby způsobil nějakou

škodu, to však nepřicházelo v úvahu.

152

Tak běžely Gingerovy myšlenky, a protože chtěl

něco dělat, v duchu svůj úmysl obhajoval a důvody proti

němu bagatelizoval. To je běžná lidská slabost.

Má zajet do Lydhurstu a telefonicky říci Bigglesovi

co má v úmyslu, nebo není-li v nemocnici, nechat mu

vzkaz na policejní stanici? Ne, rozhodl se. Zabralo by to

příliš mnoho času. Navíc by to znamenalo vyjet s autem z

porostu, kde ho s takovými problémy ukryl. Musel také

brát v úvahu, že Biggles by mu určitě ten jeho vychytralý

nápad vyhnal z hlavy. Jak to řekl: „Buď opatrný, když se

do něčeho pouštíš.“ Vydat se na podrobný průzkum

farmy nebylo možné považovat za něco opatrného.

Ještě chvíli váhal. Uvědomoval si, že to, co má v

úmyslu udělat, možná nemá právo dělat, protože to je

příliš riskantní. Jenže ani dříve se riziku nevyhýbal,

někdy dost velkému. V tu dobu už byl promočený na

kůži, z křečovitého sezení v podřepu celý ztuhlý a cítil

nepříjemné chladno. V tom okamžiku se definitivně

rozhodl. Ještě se podíval na Bertieho fotografii a když

sám sebe přesvědčil o nejlepším postupu, vstal, procvičil

si údy, aby obnovil krevní oběh a vydal se na průzkum

farmy. Správnější by snad bylo říci na průzkum

hospodářských budov. O obytný dům neměl zájem,

protože to, co doufal nalézt, v obytném domě určitě není.

Jsou-li ukradení býci někde na pozemku této farmy, pak

jedině v některém hospodářském stavení.

Bylo šest hodin. Déšť skoro ustal.

153

KAPITOLA XIV

OTÁZKA ŠTĚSTÍ

Ginger věděl přesně, co chce udělat, protože situace

byla ideální pro to, co vymyslel. Terén se od silnice k

farmě mírně zvedal, takže ji bude moci mít stále v

dohledu.

Na opačné straně silnice, než odkud se díval – tedy

na straně farmy – poněkud vlevo od příjezdové cesty a

rovnoběžně s ní, byl živý plot, který pokračoval až na

úroveň obytného domu. Na konci od něho v pravém úhlu

odbočoval druhý živý plot, který končil až u

hospodářských budov nebo poblíž dvora, kolem něhož

budovy stály. Takže nebylo třeba dělat nic jiného, než

přejít silnici, na vzdáleném konci projít živým plotem a

pak za ním jít za živým plotem souběžným s příjezdovou

cestou k obytné budově farmy. Na konci, kde na něj v

pravém úhlu navazuje další živý plot, musí k němu projít

a podél něho jít až do cíle. Z místa, které tam po příchodu

zaujme, bude mít celkový rozhled na chlévy, kravín a

podobně. Vypadalo to velmi jednoduché a takové se to

ukázalo být, pokud se týkalo samotné cesty.

Pohled v obou směrech silnice ukázal, že v dohledu

není nikdo, ani žádné vozidlo. Protlačil se živým plotem,

za ním se přikrčil, rychle přešel silnici, v živém plotě

vyhledal slabé místo a protlačil se na pole za ním. Šel

podél živého plotu, pokračujícího podél příjezdové cesty

po mírně se zvedající půdě. S myšlenkou na omluvu,

kdyby ho někdo viděl a zastavil, došel na konec. Znovu

se protlačil plotem a šel podle toho, který podle

154

fotografie, i podle pohledu ze silnice, měl končit na dvoře

farmy.

Nekončil. To, co našel, mu však vyhovovalo lépe.

Octl se v džungli vysoké plevele a bujně rostoucího

křoví, kopřiv žahavek, hlohových keřů, do všech stran se

plazících ostružiníků a podobně. Bylo to místo, jaké lze

obvykle nalézt poblíž hospodářských budov farem.

Doufal, že odtud bude mít celkový pohled na dvůr a

nezklamal se. S mimořádnou opatrností se prodral až na

samý okraj přerostlého plevele. Opatrnost byla nutná,

protože odněkud zpředu bylo slyšet hlasy. Slyšel hovořit

dva nebo tři hlasy, nebyl však schopen porozumět, co

říkají.

Dával pozor, kam klade nohy, aby nezpůsobil ani

ten nejslabší hluk, s nepříjemným pocitem se vyhýbal

trnům a kopřivám, šel dál k místu, odkud průhledem přes

divoce rostoucí křoví mohl pozorovat, co se děje. První,

čeho si všiml, nebyl jeden, ale dva vozy pro přepravu

dobytka, stojící vedle velkého dřevěného chléva. Ginger

se však na ně nedíval dlouho, raději svůj pohled upřel k

místu, odkud přicházel zvuk hlasů.

Z toho, co viděl, dostal šok, nebo k němu došlo v

okamžiku následujícím, kdy si uvědomil, co se tam

vlastně děje. Dosud neměl nejmenší potuchy, co ho čeká

a v žádném případě si nedovedl představit tak

překvapující efektní podívanou, kterou viděl tak zblízka,

že tam mohl hodit kamínek.

Na dvoře se octl v zákrytu dlouhé kůlny. Dveře byly

otevřené, což umožňovalo přístup ke kotci z pevných

vodorovných klád. V kotci byli tři muži a býk. Býk byl

za kruh v nose nakrátko přivázán ke sloupu, aby se

nemohl hýbat. On se o to ani nesnažil, jen ochable stál a

155

podřizoval se všemu, co s ním prováděli. Pracovali na

něm dva z mužů. Měli v rukou štětce a u nohou kbelíky.

Nutno přiznat, že Gingerovi chvíli trvalo, než pochopil,

co dělají.

Býk byl herefordského druhu. Jeho zabarvením byla

obvyklá směs hnědé a bílé. Jenže obrazce na jeho těle se

rychle měnily používáním nějakého barevného roztoku.

A to právě muži dělali pomocí štětců. Za poměrně

krátkou dobu se Ginger nevěřícně díval na zvíře, jehož

vzhled se tak změnil, že vypadal jako nějaké úplně jiné

zvíře. Jeden muž používal bílou, druhý hnědou barvu.

Nevyžadovalo nijak velký stupeň inteligence

pochopit smysl této práce. To zvíře bylo jedním z

ukradených býků a bylo teď změněno tak, že by ho i při

pohledu zblízka nepoznal ani jeho pravoplatný majitel.

Ginger se zhluboka nadechl. Tak to je tedy ono,

pomyslel si a žasl nad jednoduchostí této intrikánské

pletichy. Toto je odpověď na otázku, která byla záhadná

pro ně pro všechny, včetně Bigglese. Toto je způsob, jak

ta zvířata vyvézt ze státu, aniž by se někdo pozastavoval

nad jejich totožností. Proč to nikoho nenapadlo?

Třetí muž na dvoře stál poněkud stranou a pozoroval

muže při práci. Byl to pomenší, podsaditý muž ve

venkovských šatech. Ginger nepochyboval, kdo to je.

Mohl to být jedině majitel farmy Walter Thellin. V pravé

ruce něco držel. Vypadalo to jako pistole, ale s hodně

velikou hlavní. Vypadalo to podivně, Ginger však nad

tím dlouho nedumal. Měl k tomu velmi dobrý důvod.

156

157

Najednou se na scéně objevil největší pes, jakého

kdy Ginger viděl.

Bylo si možné představit, jak jeho příchod zapůsobil

na Gingera, jemuž se v mžiku z hlavy vytratily myšlenky

na všechno ostatní. Před muži byl sice dobře skrytý, a to i

kdyby se podívali směrem k němu, ale pes, ten nemusí

vždycky používat jen oči. Má nos, kterým je schopen

snadno odhalit přítomnost někoho cizího.

Ginger došel k názoru, že je nejvyšší čas se vzdálit.

Viděl všechno, dokonce víc, než mohl předvídat. Bez

ohledu na riziko, že bude pokousán psem nebo zadržen

při činu chycenými muži, byl čas, aby se o tom dověděl

Biggles. Už nebylo možné ztrácet čas. Vozy na přepravu

dobytka také mnoho napovídaly. Jejich přítomnost mohla

znamenat jedině to, že ukradená zvířata mají být

odvezena brzy. Možná už tuto noc.

Pohyboval

se

skoro

nepostřehnutelně,

aby

nezpůsobil ani ten nejslabší zvuk, protože pes se více než

jednou upřeně zadíval směrem na něho. Pomalu se začal

vzdalovat.

Ukázalo se však, že se přece jen s odchodem

opozdil. Byla to záležitost jen několika vteřin, ale i to

stačilo. Do příchodu psa Gingera nic nenutilo ke spěchu a

muži byli příliš zaneprázdněni prací, než aby se

rozhlíželi. Dalo by se říci, že za katastrofu, k níž mělo

velmi brzy dojít, byl svým způsobem odpovědný pes.

Kdyby se tady totiž neukázal, Ginger by pravděpodobně

neopustil své původní místo. Muži byli ještě stále

zaměstnáni svým úkolem. Thellin stál a pozoroval je.

Býk byl stále nehybný, jakoby otrávený takovým

zacházením. Zdaleka se nechoval jako normální býk,

158

tedy vzpurně a tvrdohlavě. V čem to má svůj původ,

Gingerovi došlo, když jeden z mužů promluvil.

„Tu zbraň už můžete odložit, šéfe,“ řekl. „Dal jste

mu dost. Nechceme, aby si nám tady lehl na zem. Už

budeme končit.“

„Tak fajn,“ odpověděl Thellin. „Když myslíte, že už

má dost, nemusím to ani vybíjet. Už to nebudeme

potřebovat.“ Zvedl zbraň, nenuceně zamířil do živého

plotu a vypálil nepotřebnou střelu.

Je třeba říci, že to pro Gingera byla neuvěřitelná

smůla. Nebylo jeho chybou, že se to stalo. A Thellin

nevěděl, že někdo je za živým plotem. Zbraň namířil

naslepo a vystřelil bez míření, jen aby se zbavil náboje,

protože se mu ho nechtělo vyndávat. Pes ho

nevyčenichal.

Všechno se stalo v okamžiku, kdy vykročil k

návratu. Za méně než minutu by už byl daleko odtud.

Aby bylo jasno, několik kroků ušel. Současně s

podivným zvukem, jakýmsi krátkým zlostným pufnutím,

jako když někdo vystřelí ze vzduchovky, pocítil v levé

ruce ostré bodnutí. Na rty se mu dral výkřik, podařilo se

mu ho udusit. Podíval se na ruku. Ke svém zděšení

uviděl věc podobnou tenké šipce, asi čtyři palce dlouhé,

která mu vyčnívala z ruky. Poznal, co to je.

Panický strach mu sevřel hrdlo. V záchvatu vzteku

sevřel šipku v pravé ruce a bez ohledu na bolest ji vytrhl.

Chirurg by to takto neudělal. Ginger totiž nevěděl, že

jako jehla ostrá šipka má v sobě malinký ozubec, aby

vstřelená šipka nemohla sama vypadnout. Výsledkem

brutálního vytržení proto byla ošklivá, hojně krvácející,

roztřepená rána. I když si to neuvědomoval, protože

159

nebyl ve stavu, aby myslel jasně, udělal to nejlepší, co

mohl. Zajistilo to volný odtok krve.

Nezastavil se, aby ránu prohlédl a něco s ní udělal.

Při

vzpomínce

na

hospodářského

správce

na

herefordshirské farmě se v naprostém zděšení dal do

běhu ve vlastních stopách podél živého plotu s jedinou

myšlenkou, dojít ke svému autu nebo alespoň na silnici,

kde přece jen byla naděje, že ho nějaký kolemjdoucí

najde dřív, než narkotikum začne účinkovat.

Bolest nepociťoval. Snad ji umrtvil šok z toho, co se

stalo, nebo samotné narkotikum. Nepřemýšlel o tom a

naslepo utíkal. Za pár minut si uvědomil, že ho začíná

obestírat zvláštní tupý pocit. Pokračoval v běhu, přestal

však cítit své údy. Pohyboval jimi automaticky. Bez

ohledu na drápance a trhající se oděv se vrhl přes další

živý plot, lapal po dechu, ale utíkal dál k silnici. Dostat

se kamkoli na silnici se stalo jeho utkvělou myšlenkou.

Měl hrůzu, že se zhroutí někde na poli. Jeho jedinou

nadějí byla silnice.

Po překonám poslední překážky se krajina kolem

něho začala rozmazávat do neskutečna, jako by ji viděl

přes mlhu. Stromy se mu zdály být obrovské. Zakopl o

živý plot a spadl do příkopu do poloviny naplněného

vodou. Vydrápal se ven, funěl jako vyčerpaný pes a

poznal, že na silnici narazil někde v polovině cesty mezi

odbočkou na farmu a porostem, v němž nechal auto.

Násilím povzbudil svaly a vlastního ducha a vrávoravě

klopýtal k porostu. Nevěděl, jestli to má nějaký význam,

věděl jen, že tam musí dojít. Podařilo se mu to, ale to se

už potácel jako opilec. Když došel ke kapradinovému

porostu, vrhl se do něho, protože to byla nejkratší cesta k

autu. Jenže mu v něčem uvázla noha, zakopl a upadl.

160

Marně se snažil vstát. Bylý schopen jen ležet a rukou se

opírat o zem. Ztratil už vůli pokusit se vstát. Cítil, že ho

opouštějí smysly. Padla na něho smrtelná únava. Chtělo

se mu spát a nesnažil se tomu vzpírat.

Pomalu, velmi pomalu, jako vyčerpané dítě, se

hroutil níž a níž, až mu čelo spočinulo na pravé paži.

Jeho poslední myšlenkou bylo, že umírá. Nedbal na to.

Bylo mu teplo a cítil se báječně pohodlně.

To bylo vše, co si uvědomoval.

161

KAPITOLA XV

BIGGLES JE ZMATEN

Biggles, vezoucí detektivního inspektora Gaskina,

neztrácel čas cestou do Lectonu ve Wiltshire. Vyveden z

duševního klidu tím, co se stalo Bertiemu a znepokojen

tím, že nezná jeho momentální zdravotní stav, neměl

nejmenší náladu k nenucenému hovoru. Cestou

nezastavil nikde, ani na občerstvení. Zastavovala ho

jedině dopravní světla.

Po příjezdu do tichého venkovského města, které

bylo jeho cílem, šel přímo do nemocnice, rychle vešel do

recepce a přítomné sekretářce řekl, kdo jsou.

„Okamžik, prosím,“ řekla mladá žena a odešla.

Vzápětí přišla vrchní sestra.

Biggles předložil svůj policejní průkaz a položil tu

nejdůležitější otázku, jak se vede Bertiemu. Dověděl se,

že je na tom stále stejně, tělesnou sílu neztratil. Vědomí

nenabyl, ale podle náznaků jeho bezvědomí už nebude

dlouho trvat. U jeho postele stále sedí policista.

„Smíme ho vidět?“ zeptal se Biggles. „Kromě

služebního vztahu je to můj blízký kamarád.“

„Na to se budu muset zeptat lékaře,“ byla odpověď.

„Nebo si s ním raději promluvte sám. Pojďte do čekárny,

než ho seženu,“ Vrchní sestra odešla.

Lékař přišel, představil se a řekl: „Pokud vím, jste

členy bezpečnostního sboru Scotland Yardu.“

„To souhlasí,“ potvrdil Biggles. „Pracujeme na

stejném případu jako policista, který sem byl přivezen se

zraněním hlavy. Řekněte nám, prosím, jak to s ním podle

162

momentální situace vypadá. Mohlo by to být pro nás

velmi důležité.“

„Jeho stav se zlepšuje,“ byla první dobrá zpráva.

„Jednou nebo dvakrát něco mumlal. Mohlo by to být

znamením, že se jeho probrání z bezvědomí blíží.“

„Smíme ho vidět?“

„Ano, ale nemuseli byste tak spěchat, dokud je ve

stávajícím stavu. Jakmile nabude vědomí, okamžitě se to

dovím.“

„Doktore, je podle vašeho názoru naděje, že se

uzdraví?“

„Pokud nenastanou nepředstavitelné komplikace, tak

by se uzdravit měl. Zdá se, že jeho tělesný stav je dobrý a

právě to by mu mělo pomoci, aby se z toho dobře dostal.

Naštěstí má pevnou lebku, jinak by ho rána, kterou do ní

dostal, mohla okamžitě usmrtit. Lebku zlomenou nemá,

je však po velmi těžkém otřesu.“

„K tomu stačila jedna rána do hlavy?“

„Ano.

Určitě

byl

udeřen

nějakým

těžkým

předmětem.“

„Myslíte si, že ho snad srazilo auto?“

„Ne. Jeho zranění neodpovídá bouračce s autem. V

případě sražení autem by totiž měl těžké pohmožděniny a

snad i několik zlomených kostí. Na těle nemá ani jedinou

oděrku. Řekl bych, že byl značnou sílou záměrně udeřen

do hlavy někým, kdo ho přepadl zezadu. K jeho

odrovnání stačil jediný úder. Muselo k tomu dojít

neočekávaně, protože kdyby kladl odpor, svědčily by o

tom známky na jeho těle.“

„Předpokládáme-li, že se z toho dostane, jak dlouho,

podle vašeho názoru, bude muset zůstat tady?“

163

„Nejméně týden, spíš dva. Může nějakou dobu trvat,

než bude opravdu v plné síle. A určitě nějaký čas bude

muset všechno dělat s rozumem.“

„Nebude mít trvalé následky?“

„Ne, pokud půjde všechno dobře.“

„Smíme teď za ním zajít?“

„Nevidím důvod, proč byste nemohli, když o to tak

stojíte. Ovšem, dokud je v tomto stavu, asi to moc velký

význam pro vás mít nebude.“

„Napadlo mi, že by možná mohl říci aspoň několik

slov, která by nám poskytla klíč…“

„Bude ještě asi chvíli trvat, než nabude vědomí a

bude schopen mluvit souvisle, aby vám mohl vylíčit, co

se stalo. Myslím, že právě o to vám jde.“

„Ano. Vyšetřovaný případ je příliš naléhavý a třeba

jediné slovo…“

„Tak dobře. Zavedu vás k němu, musím vás ale

varovat, abyste ho nevzrušovali, jestli nabude vědomí.“

„Rozumím, doktore.“

Všichni se chodbou vydali do soukromého pokoje.

Tiše vešli. Bertie s obvázanou hlavou a s tváří bledou

jako křída nehybně ležel na posteli. Vedle něho s

notesem na kolenou seděl policista. Rovněž byla

přítomná ošetřovatelka.

Lékař slabým hlasem oslovil policistu: „Už

promluvil?“

„Ano, pane. Právě před chvíli se trochu pohnul a

dvakrát nebo třikrát opakoval stejné slovo. Znělo jako

tiggles nebo biggles nebo tak nějak.“

Biggles přikývl. „Určitě volal mne. Říká se mi totiž

Biggles.“ Dál hovořil k lékaři: „Znamená to, že by se

mohl brzy probrat z bezvědomí?“

164

„Je to možné.“

„V tom případě myslím, že policistu uvolníme.

Inspektor Gaskin a já to tady převezmeme za něho,

vystřídáme se, abychom si mohli zajít někam se najíst.

Pane, nejde o znevažování vaší práce. Navrhuji to z toho

důvodu, že jestli pacient zase promluví nebo se bude

snažit něco říci, my budeme pravděpodobně lépe vědět, o

čem mluví. Pracujeme totiž na stejném případě, v němž

jde o vraždu. Je velmi důležité, abychom věděli, co

řekne.“

Policista vstal. „To je v pořádku, pane. O vašem

příjezdu budu informovat svého představeného.“

„Kvůli jídlu nemusíte nikam chodit,“ ozval se lékař.

„Raději byste měli zůstat tady. My vám něco

připravíme.“

„To je od vás velice laskavé,“ uznal Biggles. „Váš

návrh přijímám velice rád. Budu raději stále někde poblíž

po ruce pro případ, že se probere z bezvědomí.

Mimochodem, jak bych mohl zjistit, jestli mi tady někdo

nenechal nějaký vzkaz?“

„To bude vědět sekretářka, protože přebírá všechny

hovory.“

Biggles se podíval na Gaskina. „Půjdu to zjistit

okamžitě, protože by tu už měla být zpráva od Gingera.

Vy počkejte tady.“

Od Gingera však nedošlo ani jediné slovo. Biggles

ještě požádal sekretářku, aby mu dala vědět, kdyby mu

přišel nějaký hovor. Očekává ho a měl by být velmi

důležitý.

Rychle snědl nemocnicí nabídnutý oběd a pak

vystřídal Gaskina, aby se i on mohl najíst. Bertie se zatím

165

ani nepohnul, ani nepromluvil. Lékař odešel za jinými

pacienty.

Odpoledne ubíhalo pomalu. Navzdory všem

viditelným známkám se Bertieho stav neměnil. Biggles a

Gaskin si střídavě chodili ven protáhnout tělo a zakouřit

si. Do pokoje občas nakoukla zdravotní sestra. Od

Gingera stále nepřicházela žádná zpráva. V době

podávání čaje se vrátil lékař. Prohlédl Bertieho a při

kontrole tepu povzbudivě pokýval hlavou. „Už asi

nebudete muset čekat dlouho. Pamatujte ale, jakmile

přijde k sobě, žádné dlouhé řeči. Možná zítra, teď ale

určitě ne.“

Biggles přikývl, že rozumí. Po odchodu lékaře

popíjeli čaj, který jim přinesla sestra, pak Biggles řekl

Gaskinovi: „Jsem překvapen, že nemám od Gingera

žádnou zprávu. Myslel jsem, že mi zavolá, třeba jen aby

se zeptal, jak to vypadá s Bertiem.“

„Buď je něčím zaneprázdněn nebo čeká na nás, až

přijedeme do Lydhurstu.“

„Mohlo by být. Nečekal jsem, že se tady zdržím tak

dlouho a on si to zřejmě myslel také. Máte ještě chuť se

tady jen tak potloukat a ztrácet čas? Kdybyste se chtěl

vrátit do Yardu, jsem schopen to zařídit.“

„Když už jsem tady, tak tady zůstanu až do konce,“

rozhodl se Gaskin. „Doufám, že nám Bertie bude

schopen říci dost, abychom tu zatracenou býčí záležitost

mohli definitivně dotáhnout do konce a splnit úkol.“

Biggles přikývl. „V totéž doufám i já.“

Netrvalo dlouho a Bertieho víčka se zachvěla. Pak

ještě několikrát. Biggles šel tiše ke dveřím a sestře, která

něco ukládala do skřínky, řekl: „Myslím, že přichází k

sobě. Měla byste to říci doktorovi.“

166

Spěšně odešla. Vzápětí se do pokoje vrátila. „Řekla

jsem to doktorovi,“ řekla, postavila se těsně vedle postele

a dívala se.

Bertie otevřel oči. Dvě nebo tři minuty se upřeně,

jako duchem nepřítomný, díval na strop. Pak, jako by se

mu oči pročistily, pohnuly se a ulpěly na Bigglesovi.

Unaveně se usmál. „Ahoj, starý brachu,“ vydechl. A za

okamžik. „Kde jsme?“

„Jsi v nemocnici,“ řekl Biggles. „Někdo tě pořádně

praštil do hlavy. Jen klid. Nepokoušej se mluvit. Času

máme dost.“

Bertieho oči si vyhledaly Gaskina. „Starý dobrák

Gaskin?“ řekl s úsměvem. „Vždy v pravou chvíli na

pravém místě.“

„Ještě jsme s tím neskončili,“ zabručel detektiv.

Uběhlo několik minut. Bertie se svraštělým čelem

ležel v hlubokém soustředění. Když promluvil, jeho hlas

byl poněkud silnější a srozumitelnější. „Teď už si

pamatuji na všechno.“

„Výborně,“ řekl Biggles. „Pokud se na to cítíš, tak

nám o tom řekni, ale nijak se nepřemáhej.“

Další odmlčení. Pak Bertie pokračoval: „O tom

Thellinovi jsi měl pravdu. Je to on. Měl s sebou dva

muže. Jeden řídí dobytčí nákladní auto, druhý Land-

Rovera. Vyjeli po setmění. Zahnuli na tu úzkou

venkovskou cestu a zastavili. Své auto jsem zaparkoval

na poli a šel se podívat, co se tam děje. Po cestě jsem

viděl přivádět zvíře a tím to pro mne skončilo.“

„Viděls muže, který tě udeřil?“

„Ne. Určitě zůstal u nákladního auta a ke mně přišel

zezadu. Zaslechl jsem ho, ale to už bylo pozdě. Jen letmo

jsem ho zahlédl, když udeřil, jenže byla tma.“

167

„Proč sis vyměnil auto?“

„Aby mě nepoznali. Oni mě totiž viděli v Austinu.

Jak jsem se dostal sem?“

„Když jeli domů, tak tě vyklopili vedle silnice.“

Teď zasáhl lékař, který mezitím přišel. „Tak to by

zatím stačilo,“ řekl.

„Ještě jeden poslední dotaz,“ řekl Biggles s

pohledem upřeným na Bertieho. „Vzpomínáš si ještě na

něco jiného?“

Bertie se chvíli zamyslel. „U garáže jsem viděl

nákladní auto s Thellinovým jménem, když ho šofér

předával k prohlídce. Ten řidič řekl, že auto nutně

potřebuje k provedení důležité práce. Jestli půjdeš na

farmu, buď opatrný. Je tam obrovský hlídací pes.“

Biggles vstal. „Skvělé. Tohle jsme potřebovali

vědět. Teď už vypadneme.“

„Kam jdete?“

„Na Thellinovu farmu. Ginger už je tam a dává na ni

pozor. Vrátíme se zítra. Měj se dobře.“

„Vy také.“

„Tak to stačí,“ ozval se lékař. „Raději už jděte.“

Biggles zamával na rozloučenou a s Gaskinem v

patách vyšel z pokoje.

„Je nejvyšší čas promluvit si s tím chlapem

Thellinem a s jeho muži,“ zabručel Gaskin, když se

blížili k autu. „Asi bude obtížné zjistit, který z nich

Bertieho praštil zabijákem a mnoho důkazů nemáme, ale

jestli na jeho farmě najdeme ty ukradené býky, bude to

těžko vysvětlovat.“

„Takže chcete jet do Lydhurstu?“

„Ovšem. Kam jinam? Vy snad ne?“

168

„Ale ano. Je stejně nejvyšší čas, abychom se

dověděli, čím se zabývá Ginger. Nechápu, proč nezavolal

do nemocnice. Nu, nevadí. Předpokládám, že nějaký

vzkaz od něho bude na policejní stanici v Lydhurstu.

Takže nejdřív zajdeme tam. Pak bychom se měli spojit s

Gingerem, jistě bude mít pro nás nějaké novinky.

Pochybuji, že by odjel, aniž by mi o tom dal vědět.“

„Já na tu policejní stanici rozhodně musím jít,“ řekl

Gaskin. „Nemohu jenom s vaším vědomím vrazit do

služebního obvodu jiných lidí. Možná i zdejší inspektor

bude chtít přiložit ruku k dílu a přidá se k nám, když

půjdeme k Thellinovi. Mě by to nevadilo. Podle toho, jak

zacházeli s Bertiem, je to sebranka, která dovede člověka

rozčílit.“

„Co máte v úmyslu říci Thellinovi?“

„Obviním ho z účasti na krádeži býka během minulé

noci. Máme Bertieho svědectví. Pro začátek by mělo

stačit.“

„A z vraždy Johnsona, hospodářského správce v

Hertfordshire ho nechcete obvinit?“

„To ještě může počkat. Mnoho bude záležet, co

najdeme v Thellinově sídle. Při troše štěstí bychom mohli

objevit zbraň, kterou byl zabit Johnson. Kdybychom tam

ale našli jednoho, nebo ještě lépe všechny ukradené

býky, bylo by všechno mnohem jednodušší. Thellin by

ztratil půdu pod nohama.“

„Nu, už brzy bychom měli být chytřejší,“ řekl

Biggles, když překročili hranici hrabství Somerset.

Když dojeli do Lydhurstu, byl už pozdní večer. Šli

bezodkladně na policejní stanici. Biggles si byl jistý, že

tam na něho bude čekat zpráva od Gingera, z níž se doví,

kam šel a proč tam šel. Po představení se seržantovi ve

169

službě se Biggles zeptal na zprávu od jednoho ze svých

spolupracovníků.

„Není tu pro vás žádná zpráva,“ řekl seržant. „Jaké

to je jméno?“

„Hebblethwaite. Podpis ale bude asi jen Ginger.“

Seržant prohlédl záznamní knihu a zavrtěl hlavou. „To

jméno se tady nevyskytuje.“

„A co telefonní vzkaz.“

„Žádný.“

„Mohl by volat, když jste tady nebyl?“

„Jsem tady od poledne a nikde jinde jsem nebyl.“

Biggles se zmateně podíval na Gaskina. „Toto je

něco mimořádného. Co s ním, proboha, může být?“

Gaskin pokrčil rameny. „Nemá význam ptát se mne.

Řekl bych, že odjel domů.“

„Něco takového by neudělal, aniž by mi o tom dal

vědět. Měl zatelefonovat buď do nemocnice, nebo sem.“

„Vyřešíme to brzy,“ řekl Gaskin. „Zavolám do své

kanceláře a oni okamžitě zjistí, jestli se už vrátil do

Yardu.“ Pak k seržantovi: „Nebude vadit, když použiji

váš telefon?“

Přístroj byl postrčen dopředu, Gaskin vytočil číslo a

položil otázku. Nastala odmlka, nakonec jen řekl „Díky“

a zavěsil. „Ginger se do Yardu nevrátil,“ řekl Bigglesovi.

„Mohu vám ale říci něco jiného. Juanita zakotvila v

Liverpoolu. Podle Bertieho slov o nákladním voze, který

má před sebou naléhavou práci, nám asi moc času

nezbývá.“

Biggles si zapálil cigaretu. „Nejde mi to na rozum,“

řekl bezradně. „Začíná mi napadat, jestli se nedostal do

nějakých potíží.“

„O čem to hovoříte?“ chtěl se dovědět seržant.

170

Gaskin ho informoval o případu ukradených býků.

„A vy si myslíte, že jsou někde tady?“

„Máme pádný důvod si to myslet. Možná byste měl

svému šéfovi říci, co se děje,“ odpověděl Gaskin.

„Já mám v tomto okamžiku větší zájem najít svého

spolupracovníka,“ řekl Biggles. „Možná má nějaké

problémy. Brzy se sem vrátíme.“

Odešli.

„Kam jdeme?“ zeptal se Gaskin, když byli venku.

„Existuje pouze jedno jediné, co můžeme dělat,“

odpověděl Biggles, „a to obhlédnout Thellinovu farmu.

Jestli je Ginger stále ještě tady, nemůže být daleko ani

jeho auto. Měl za úkol hlídat farmu, bez časového

omezení. Někde v blízkosti té silnice musí být. Musím

přiznat, že mne to vyvádí z míry – dokonce začínám mít

jisté obavy. Takové chování není totiž pro Gingera

typické. Tak jdeme. Doufejme, že se nám ho podaří

najít.“

171

KAPITOLA XVI

KDE JE GINGER?

Biggles a detektiv inspektor Gaskin se vrátili k autu

a odjeli z města. Jeli po silnici vedoucí kolem farmy

Lockley Manor. Když dojeli k benzínové pumpě, Biggles

zajel pro benzín a olej. Během plnění nádrže řekl dívce

obsluhující čerpadlo: „Předpokládám, že se u vás během

dne zastaví mnoho aut.“

„Ne víc, než stačíme obsloužit,“ řekla stručně.

Zatímco benzín tekl do nádrže, Biggles pokračoval:

„Vzpomenete si, jestli jste dnes viděla jet kolem černý

vůz Humber? Hledám jednoho svého kamaráda.“

„Jeden se tady zastavil pro benzín.“

„V kolik hodin to tak asi bylo?“

Dívka s hadicí v ruce se zamyslela. „To vám mohu

říci přesně. Bylo to brzy po dvanácté.“

„Jak si při tolika autech, které musíte obsloužit,

můžete pamatovat právě toto?“ zvědavě se zeptal

Biggles.

„Protože k tomu došlo, když se tady právě zastavil

jeden z Clayových dobytčích nákladních vozů a řidič se

vyptával, jak dojede na farmu Lockley Manor.“

„Chápu.“ Biggles mrkl na Gaskina, který stále seděl

na sedadle, měl však stažené okno. Pak znovu oslovil

dívku: „Kterým směrem ten Humber pak odjel?“

Dívka ukázala. „Toto je cesta na farmu a Humber

odjel hned za nákladním autem.“

„Díky. A blahopřeji vám k tak dobré paměti,“ řekl

Biggles, když platil. Pak nastoupil do auta a odjel.

172

„Co si o tom myslíte?“ zeptal se Gaskin.

„Slyšel jste, co ta dívka řekla o dobytčím nákladním

voze. To odpovídá tomu, co nám řekl Bertie. Když jsem

zastavoval u těch čerpadel, myslel jsem jen na benzín,

nákladní auto pro převoz dobytka mi ani nenapadlo.

Považuji za jisté, že Ginger jel za tím autem, co tu

zastavilo a jehož řidič se vyptával, jak se dostane na

farmu Lockley Manor. Považuji za logické, že se Ginger

tak zachoval.“

„Přece ho nesledoval až na farmu.“

„To určitě ne. Jak by to mohl zdůvodnit? Ono to ale

nebylo nutné. Stačilo mu vědomí, že ten vůz opravdu na

farmu odjel. Je vhodné si uvědomit, že musel jet právě

tudy, to znamená, že tady někde musí být. Možná chtěl

odněkud pozorováním zjistit, jestli a kdy ten vůz z farmy

odjede.“

Biggles jel pomalu. Minuli soukromou cestu,

vedoucí na farmu. Podívali se na ni, ale nezastavili. Nic

zajímavého však neuviděli. Když pak jeli dál, Biggles

řekl: „Ginger by nebyl tak hloupý, aby zaparkoval někde

tady, kde by ho z farmy bylo vidět. To by mohl zrovna

zajet přímo na farmu. Zajímalo by mne, jak asi daleko

mohl odjet.“

„To můžete odhadnout stejně dobře jako já,“

odpověděl Gaskin. „Jestli chtěl tu farmu sledovat,

nemohl odjet příliš daleko.“

Biggles nechal auto pomalu dojet ještě asi dvě stě

yardů, pak zahnul k okraji silnice a zastavil. „Nezdá se

mi, že by mohl být někde tady,“ poznamenal. „Myslím,

že dál už nemá smysl jet. Jestli tudy jen projel, může už

být o míle dál – pokud se ovšem nevrátil. I to se mohlo

173

stát. V případě, že se ten nákladní vůz objevil znovu, jel

zřejmě za ním.“

„Moment!“ přerušil ho najednou Gaskin, upřeně se

dívající ze staženého okna. „Tady to vypadá, jako kdyby

tam vjelo nějaké auto nebo něco podobného.“ Ukazoval

na širokou stopu stlačeného kapradinového porostu,

pokračující do nízkého křoví, blízko něhož zůstali stát.

Vystoupil a podíval se bedlivěji. „Ano, na mou duši!“

vykřikl. „Tamhle je nějaké auto. Černé auto. Vidím jeho

střechu.“

Biggles bleskově vystoupil. „Kde?“

„Tamhle.“

Biggles začal utíkat. „Vždyť to je jedno z našich,“

vykřikl.

„Tak tady zaparkoval,“ zabručel Gaskin, když došel

k autu. „Není tady?“

„Ne,“ řekl Biggles. rychle prohlížející auto. „Motor

je ledově chladný. Kam, k čertu, mohl jít?“

Gaskin si nacpal dýmku. „To vypadá na pěknou, ale

zdlouhavou hru,“ bylo vše, co k tomu řekl.

Biggles se rozhlížel nízko nad zemi v blízkém okolí

auta. „Gingere!“ zvolal.

Žádná odpověď.

Biggles znovu vykřikl jméno.

Stále žádná odpověď.

„Nemá význam tady pokřikovat,“ podotkl Gaskin.

„Ginger tady není. Kdyby tu byl, slyšel by nás přicházet.

Co hodláte udělat s tím autem?“

„Myslím, že by bylo rozumné nechat ho tam, kde

je,“ odpověděl Biggles s nádechem bezmocnosti v hlase.

„Chcete snad čekat, až si pro něj přijde?“

174

„Jsem z toho úplně vedle a nenapadá mi nic

rozumného, co by se dalo udělat.“

„On si nakonec pro to auto dřív nebo později stejně

přijde.“

„Ano, ale kdy bude to později? Může být pryč ještě

několik hodin. My se tady nemůžeme potulovat celou

noc. Proč mi ten rošťák nenechal žádnou zprávu –“

„Nu, nenechal, tak na to zapomeňte,“ klidně

konstatoval Gaskin.

Pomalu se vraceli k silnici. Zůstali tam stát a Biggles

se rozhlížel všude kolem sebe. Zapálil si cigaretu. Gaskin

si rovněž zapálil vyhaslou dýmku a odhozenou zápalku

přišlápl nohou. Vzápětí se s vytřeštěnýma očima díval na

zem a ztuhl.

„Pojďte sem,“ řekl podivným hlasem.

Biggles k němu přistoupil. „Co je?“

Gaskin ukázal. „Jestli toto není krvavá skvrna, sním

svůj klobouk. Hleďte! Tady je další.“ Pohledem došel až

ke kapradinovému porostu. Pomalu šel k úzké stopě, kde

byl porost pošlapán. „Připadá mi to, jako kdyby sem

přišel někdo – někdo kdo krvácel.“

Biggles se nezastavil, aby k tomu něco řekl. Šel dál

po zřetelné stopě s občasnými krvavými místy. Najednou

se vrhl dopředu a vykřikl: „Ach, Bože! Tady je. Určitě je

mrtvý.“

Přiběhl Gaskin. Oba poklekli vedle těla s tváří k

zemi, čelem spočívající na ruce. Obrátili ho.

„Není mrtvý, ještě dýchá,“ tvrdil Gaskin.

„Odkud je ta krev?“ Bigglesův hlas byl plný napětí.

„Tady z té ruky. Podívejte se na ni. Máji zatnutou v

pěst.“ Gaskin zvedl krví poskvrněnou ruku. „Zřejmě mu

175

skrz ni proletěla kulka, ale už to muselo být před nějakou

dobou. Krev je sražená a rána už nekrvácí.“

„Co je toto?“ Biggles s popelavou tváří zvedl druhou

Gingerovu ruku. Rozevřel prsty a vyndal z nich štíhlou

trubičku s ostrou špičkou. Pak ji zvedl. „Vždyť to je

střela,“ řekl pochmurně. „Byl postřelen stejným nábojem,

jaký zabil Johnsona. Jen až budu moci toto lumpa chytit

pod krk –“

„Jen klid,“ přerušil ho Gaskin. „Teď momentálně

nezáleží na tom, co jim uděláte. Je tu něco mnohem

důležitějšího, tak se to snažme vyřešit.“

„Měli bychom ho odvézt k lékaři.“

„Tak okamžik. Nejprve se podívejme na tu jeho

ruku, abychom mohli posoudit, jak je to špatné. Nic tady

nevidím, protože to má zalepené blátem a krví. Zajdu pro

trochu vody tamhle do příkopu.“ Gaskin rychle odešel a

hned byl zpátky s namočeným kapesníkem, kterým

Gingerovu ruku očistil. „Ono to nevypadá nijak zle,“

poznamenal. „Mám dojem, že tu zatracenou věc vytrhl

brzy po svém zasažení. Podívejte se, na konci má ozubec

jako na rybářském háčku. O něm sice nevěděl, velice

dobře však poznal, co to je, a proto bez rozmýšlení tu

střelu vytrhl, aby mu do těla nepronikla plná dávka toho

svinstva.“

„Ta stačila k usmrcení Johnsona,“ drsně připomenul

Biggles.

„Ten dostal plnou dávku. Protože nevěděl, co ho

zasáhlo, nic s tím neudělal. Ginger to věděl. Barbituráty

vás uspí, aniž by vás usmrtily – ovšem, pokud si jich

nevezmete nadměrnou dávku. Řekl bych, že toho do těla

dostal dost, aby ho to uspalo.“

176

„Vaše úvaha je opravdu potěšující,“ připustil

Biggles. „Proč si to myslíte?“

„Vůbec nechápu, jak mohl být zasažen právě sem.

Zřejmě byl někde dál od auta, když k tomu došlo. Snažil

se sice k autu dojít, ale k tomu už neměl dostatek síly.

Dokazuje to krev na silnici.“

„Rozumím vám.“

„Kdyby do něho vnikla ta látka všechna, určitě by

tak daleko nedošel.“

„To je pravda. Stejně ale bude lepší, když ho

odvezeme do Lydhurstu. Nějaký doktor by snad mohl pro

něho něco udělat.“

„Ovšem, jestli některého v tuto dobu najdeme

doma.“

Biggles neodpověděl. Šel k příkopu, vrátil se s

vlastním namočeným kapesníkem a začal z Gingerovy

tváře odstraňovat špínu a kousky kapradin, přilepených k

pleú.

Ginger najednou překvapivě promluvil, nebo spíš

nedůtklivě zamumlal. „Nech mě být.“

„To jsem já – Biggles,“ rychle řekl Biggles. A

bokem. „Už zřejmě brzy přijde k sobě. Šéfe, přineste

trochu vody.“

Zatímco Gaskin šel pro vodu, Biggles pohnul

Gingerem do pohodlnější polohy. Sundal mu sako,

smotal ho a zasunul mu ho pod hlavu. Ginger, aniž by

otevřel oči, se ho snažil odstrčit. „Nech mě být,“ opět

řekl ospale. „Chce se mi spát.“

Gaskin se vrátil a postříkal Gingera po tváři. „Ta

rána na ruce není nic moc,“ řekl. „Trochu krve sice

ztratil, ne však tolik, aby to mělo na něho nějaký vliv.

Zatím je pod vlivem vstřeleného narkotika, po němž sice

177

bude nějakou dobu spát, ale zřejmě není dost silné, aby

mu vážně ublížilo. Trochu té látky z něho také vyteklo

spolu s krví.“

„Je mokrý skrz naskrz,“ poznamenal Biggles. „V

době deště určitě nebyl v autě. Zajímalo by mne, kde byl

a co tam dělal. Tady už s ním víc asi nejsme schopni

udělat. Odvezeme ho do Lydhurstu.“

Ginger otevřel oči. „Co to bylo?“ zamumlal.

„To jsem já – Biggles,“ hlasitě řekl Biggles.

„Promiň,“ ospalým hlasem řekl Ginger.

„Snaž se probrat.“

„Nejde to.“ Ginger zavřel oči a svěsil hlavu.

„Odvezme ho k lékaři,“ řekl Gaskin. „Možná mu

bude moci něco dát, aby se dřív probudil.“

Ginger opět otevřel oči. „Co se stalo?“ zeptal se

poněkud normálnějším hlasem.

„To my čekáme, že nám to řekneš,“ odpověděl

Biggles. „Tak jen do toho. Vzpamatuj se. Když to zkusíš,

určitě to dokážeš.“

„Nejsem schopen – se probudit,“ řekl Ginger. „Chce

se mi – spát.“

Biggles vstal a Gaskinovi řekl: „Řeknu vám, šéfe, co

uděláme. Vy zajeďte s jeho vozem na silnici, já zatím

zůstanu s ním. Pak ho spolu nějak dovlečeme k autu a

naložíme. Tady už leží příliš dlouho.“

„Navrhnu vám něco jiného. Nezapomínejte, že jsme

sem přijeli zajistit toho mizeru Thellina, jinak bychom o

ty zatracené býky mohli přijít. Já rychle zajedu do

Lydhurstu, policii oznámím, co se děje a doktora přivezu

sem.“

„Jaký to má smysl?“

178

„Jestli ti býci opustí farmu a budou odváženi po této

cestě, uvidíte projíždět nákladní vozy. Pokud vím,

Juanita je už zakotvena, proto nebude dlouho trvat a býci

budou odváženi do Liverpoolu. Thellin už je tady déle

nechce mít. Někoho jiného určím, aby sledoval druhou

cestu pro případ, že vozy nepojedou tady tímto směrem.

Myslím, že Gingerův stav není vážný. Zdá se mi, že už se

probírá. Je to jen otázka času.“

„Tak dobře,“ uznal Biggles. „Měl byste se sem ale

vrátit dřív, než půjdete na farmu, pro případ, že mi

Ginger bude schopen říci něco významného.“

„Dobře. Nejdřív odvezu jeho auto na silnici. Možná

ho budete potřebovat a já odjedu v tom našem.“

„Fajn. Udělejte to tak. Dejte se do toho. Už bude

brzy tma.“

Gaskin odešel ke Gingerovu autu. Biggles dělal

přípravy k odvedení Gingera, až bude vůz na silnici.

Gaskin se vrátil za několik minut a řekl: „Všechno je

připraveno. Pomohu vám s ním. Posadíme ho raději na

zadní sedadlo. Bude tam mít víc místa než na předním

sedadle a nebude vám překážet v řízení.“

„Okamžik. Snaží se něco říci. Můžete si ho

poslechnout.“

Ginger se ve skutečnosti snažil posadit. Oči měl

otevřené, s mluvením však měl stále potíže, nebyl

schopen zformulovat slova. Dvakrát nebo třikrát řekl:

„Býci.“

„Co je s býky?“ napovídal mu Biggles.

„Vy je – nepoznáte.“

„Proč ne?“

„Jsou – přemalováni.“

„Cože jsou?“

179

„Přemalováni.“

„Jak to víš?“

„Viděl jsem muže – malovat.“

„Sakra!“ vyhrkl Gaskin.

„Tys byl na farmě?“ zeptal se Biggles.

„Ano.“

„Takže postřelen jsi byl tam?“

„Ano. Ale – oni – mě neviděli. Byl jsem – za živým

plotem. Byla to – náhoda.“ Ginger zmlkl, vysílen tak

dlouhým hovorem.

„Výborně,“ řekl Biggles Gaskinovi. „To nám teď

stačí. Dovedeme ho teď do auta. Vy pak sebou budete

muset hodit.“

Ginger, zčásti podpírán, někdy nesen, se dostal ke

svému autu, stojícímu na kraji silnice směrem k

Lydhurstu. S jistou potíží ho usadili v opřené poloze na

zadní sedadlo. Ukázalo se, že tělesným pohybem nabyl

větší síly, protože stále něco mluvil, i když většinou

nesouvisle.

„Tak teď se do toho vrhněte, šéfe,“ naléhavě řekl

Biggles Gaskinovi. „Asi už nám nezbývá příliš mnoho

času, jestli chceme překazit odjezd nákladních vozů s

býky. O Gingera se postarám. Vraťte se, jakmile to bude

možné.“

„Výborně,“ odpověděl Gaskin a odjel v autě, v němž

tam přijeli.

180

KAPITOLA XVII

PRÁVĚ VČAS

Chvíli po Gaskinově odchodu Ginger ležel klidně,

jako by si dával dohromady paměť. Biggles seděl před

ním a pozoroval silnici ve směru k farmě Lockley Manor.

Byl už pozdní večer a světla začínalo ubývat, i když ještě

nebylo takové šero, aby bylo nutné rozsvítit světla aut.

Když Ginger zase promluvil, bylo očividné, že se

zotavuje rychle. Z očí mu zmizel náznak omámenosti.

Hlas byl prakticky normální a ani už nepolykal hlásky.

Od jeho nešťastné příhody uplynuly víc než tři hodiny.

„Je mi to líto,“ řekl zkroušeně. „Nechci se omlouvat,

jsem však nucen říci, že to byla krutá osudová náhoda,

která mne do té šlamastyky zahnala.“

„Proč jsi na tu farmu šel?“

„Nu, musím přiznat, že jsem z promočení při čekání

v tom živém plotě začínal být otrávený. Auto jsem přece

nemohl zaparkovat tam, kde by na něho bylo z farmy

vidět.“

„To chápu.“

„Něco se tam dělo a přijížděla nějaká vozidla, tak

jsem se rozhodl odvážit se rizika a pokusit se z větší

blízkosti zjistit, co se tam děje. Měl jsem za to, že i když

mne někdo uvidí, nezjistí, co tam dělám. Podle Bertieho

fotografie se to zdálo být snadné a živé ploty se nabízely

jako dobrý úkryt. A fungovalo to báječně.“

„Jdi k věci. Co jsi viděl?“

„Tak si podrž klobouk, protože to s tebou zamává

stejně, jako to zamávalo se mnou, když jsem zjistil, co se

181

tam děje. V chlévě byl za nos přivázaný býk a dva muži

ho natírali barvou. Třetí muž, kterého jsem považoval za

Thellina, tam jen stál a dohlížel. Něco měl v ruce, ale

nepoznal jsem, co to je. Podle toho, jak klidně ten býk

stál, si myslím, že dostal uklidňující prostředek pomocí

střely. Jsem si skoro jistý, co řekl jeden z mužů

Thellinovi. A sice, že podle něho ten býk už další dávku

nepotřebuje. Z toho mohu jen usuzovat, že Thellin tam

stál připraven dát býkovi další dávku, kdyby začal zlobit.

Thellin pak řekl, že náboj zlikviduje a namířil do živého

plotu. Výstřel jsem slyšel. Právě jsem odcházel. Znělo to

jako vzduchová pistole.“

„Kdes byl?“

„Za živým plotem.“

„Jsi si jistý, že tě neviděl?“

„Naprosto. Podle jeho nenuceného chování jsem

usoudil, že o přítomnosti někoho nepojal ani to nejslabší

podezření. Něco mne udeřilo do ruky. Když jsem viděl

co to je, dovedeš si představit, jak mi zatrnulo. Vytrhl

jsem tu věc a utíkal pryč, nejdříve z farmy a pak dál v

naději, že doběhnu až k autu. Pak jsem ale poznal, že mi

to nevyjde. Ještě si pamatuji, že se mi začaly motat nohy

– a to je všechno.“

„Takže není pochyb, že ti býci jsou na Thellinově

farmě?“

„Není. Určitě je tam jeden. Nemohu říci, že jsem ho

poznal, ale proč by malovali zvíře, když to je tak špinavá

práce?“

Biggles souhlasil. „A co ta vozidla, která jsi viděl?“

„Na farmě byly dva dobytčí nákladní vozy.

Vypadaly připravené k odjezdu, takže jestli je chceš

zastavit, měl by sis plivnout do dlaní. Jeden z nich patří

182

muži jménem Clay. Je to ten vůz, na němž je napsáno

jeho jméno. Viděl jsem ho přijet. Byl jsem u benzínové

stanice, když tam řidič zastavil a vyptával se na cestu na

farmu Lockley. Zřejmě tam ještě nikdy nebyl. Myslím, že

se v tom zlodějském kšeftu neveze, protože jsem ho pak

viděl odjíždět v Land-Roveru.“ Ginger se odmlčel.

„Nákladní auto nechal na farmě,“ pokračoval.

„Podle toho si myslím, že ti býci už brzy budou někam

cestovat. Cítím se už poměrně dobře, jen se trochu

chvěji.“ Ginger se zvedl do polohy v sedě a zatvářil se,

jako kdyby si najednou na něco vzpomněl. „Jak to

vypadá s Bertiem? Viděls ho?“

„Ano. Daří se mu dobře,“ odpověděl Biggles. „Je

ještě v nemocnici a asi tam ještě chvíli zůstane.“

„Co se mu stalo?“

„Teď nemám čas, abych ti to podrobně pověděl.

Sledoval dobytčí nákladní vůz a dostal obuškem po

hlavě.“

Ginger chtěl vědět víc podrobností, ale přece jen se

zeptal: „Kde je Gaskin? Viděl jsem ho nebo jsem si ho

jen představoval?“

„Viděls ho. Odjel do Lydhurstu informovat místní

policisty. Možná přiveze doktora, aby tě prohlédl. Měl by

se už brzy vrátit.“

„Já přece žádného doktora nepotřebuju. Je to jen

ztráta času. Už jsem O.K.. V ruce cítím tepání, ale to není

nic hrozného. Zavinil jsem si to sám, protože jsem nebyl

dost rychlý, abych si tu zatracenou šipku z ruky vytrhl

rychleji. Nu, já vím, zdržel jsem se představou, co se

stalo Johnsonovi na farmě v Hertfordshire.“

„To ti rád věřím,“ soucitně řekl Biggles. „Ale stejně,

okamžité vytržení šipky bylo tím nejlepším, cos mohl

183

udělat. Dostals zřejmě jen malou dávku toho narkotika.

Jestli, jak si myslíš, byl ten býk už uklidněný, Thellin by

mu asi nedal plnou dávku ze strachu, že by ho tím mohl

zabít.“

„Měl jsem si tu šipku vzít.“

„Vždyť sis ji vzal. Když jsme tě našli, svírals ji v

druhé ruce.“

„Co teď chceš podniknout? Vtrhnout na farmu?“

„Asi ano, bude to ale záležet na Gaskinovi a na jeho

domluvě s místní policií. Jestli do toho budu moci mluvit,

tak půjdeme na farmu. Musíme najít ty býky, nebo se

nám náš případ rozpadne pod rukama. Vidím přijíždět

nějaká auta. Jsou tři. Myslím, že z Lydhurstu přijíždí

Gaskin s několika policisty. Je to výborné. Jestli se

budeme chtít vypořádat s těmi lidmi na farmě, asi

budeme potřebovat každou ruku navíc.“ Biggles

vystoupil z auta a čekal.

Tři auta zastavila a silnice najednou ožila muži. Z

prvního auta vystoupili Gaskin a superintendant policie,

což, jak se ukázalo, byl vedoucí superintendant detektivů

Roberts z policie hrabství. Z druhého auta vystoupil

seržant a tři konstáblové. Ze třetího lékař, který občas

spolupracoval s policií. Přijel ve vlastním voze a šel

přímo ke Gingerovi. Biggles je nechal spolu a dal se do

hovoru s Gaskinem.

„Jaký je další postup?“ zeptal se.

„Jde se na farmu. Superintendant přebírá velení.

Podrobně jsem ho informoval. Říká, že Thellin je

svobodný mládenec, tak by měl být doma sám. Mysleli

jsme si, že byste měl zájem jít s námi. Co chcete udělat s

Gingerem?“

„Promluvím si s lékařem.“

184

Biggles šel k autu, kde našel Gingera s odborně

zavázanou rukou. Doktor nu také dal nějaké léky.

„Bude v pořádku,“ řekl lékař. „Mne už potřebovat

asi nebude, ale měl by se v práci nějakou dobu šetřit a

úplně nejlepší by asi bylo, kdyby byl někdo stále v jeho

blízkosti.“

Ginger to slyšel a řekl: „Jen se do toho dej. Mně

tady bude dobře.“

Biggles se obrátil ke Gaskinovi. „Doktor říká, že je v

pořádku,“ informoval ho. „Měl by ale zůstat tady, pokud

možno s někým. Já na tu farmu půjdu s vámi rád. Mohl

by s ním zůstat jeden z těch místních mládenců?“

Gaskin promluvil se superintendantem a bylo to

zařízeno.

„Tak jdeme,“ řekl.

Gingerovo auto zůstalo na místě a v něm konstábl,

ostatní auta jela za sebou na farmu. Vpředu jeli

superintendant se seržantem a se dvěma konstábly. Ten

třetí zůstal s Gingerem. Ve druhém autě byli Biggles s

Gaskinem. Za nimi ve vlastním voze jel lékař. V těchto

okamžicích pravděpodobně nikomu nenapadlo, co se

může přihodit a co se opravdu pak stalo. Vše proběhlo

tak rychle, že za několik minut bylo po všem.

Vedoucí auto už přijíždělo k soukromé cestě na

farmu, když z ní pomalu, ve shodě s dopravními

předpisy, vyjížděl dobytčí nákladní vůz. V závěsu za ním

jel druhý. Oba vjely na silnici a pokračovaly do

Lydhurstu.

Řidič vozu místní policie zareagoval s chvályhodnou

duchaplností, když přidal plyn a zapnul houkačku. Oba

nákladní vozy reagovaly správně, sjely blíž k travnatému

kraji

silnice,

aby

udělaly

místo

k

předjetí.

185

Superintendantovo auto okamžitě zrychlilo a předjelo je

asi o sto yardů. Pak řidič náhle zabrzdil, auto natočil

napříč silnice a zablokoval ji.

Řidiči nákladních vozů v těch chvílích jen stěží tušili

pravdu a asi se jen divili, co to má znamenat. Aby se

vyhnuli srážce, museli zastavit. Vedoucí auto zabrzdilo

tak náhle, že mu kolega málem najel do zadní části vozu.

Jakmile však ze všech dveří auta blokujícího silnici

vyskočili

uniformovaní

policisté,

nemohli

řidiči

nákladních vozů pochybovat o důvodu zablokování

silnice. Řidič ze zadního vozu dal najevo, že situaci

pochopil tím, že vyskočil a začal utíkat zpátky na farmu.

Ale to už byli na silnici také Biggles a Gaskin, kteří ho

zastavili a po krátkém přetahování přemohli.

„Hra skončila,“ řekl vážně Gaskin.

„Co to má znamenat?“ durdil se muž.

„Měl byste to vědět,“ řekl Gaskin. „Chceme si

prohlédnout, co máte ve svých vozech. Je možné, že z

toho vyjdete bez poskvrny. Kam jste měli namířeno? Do

Liverpoolu?“

Muž se zatvářil ohromeně. „Vy o tom víte?“

„Víme toho mnohem víc.“

Muž pokrčil rameny, „Tak jo. Vezeme nějaký

dobytek do Liverpoolu. A co má být?“

„Tím dobytkem máte na mysli býky?“

„Ano.“

„K tomu dobytku je tu ovšem ještě něco navíc,“

energicky dodal Gaskin. „Taková drobná maličkost –

vražda.“

V tom okamžiku se k Bigglesovi a Gaskinovi

připojili superintendant a jeho muži se svým vězněm,

186

který Gaskinova slova musel slyšet, protože řekl: „O jaké

vraždě to tady mluvíte?“

„Nemusíte se tvářit jako nemluvně,“ řekl Biggles.

„Dobře o ní víte.“

„Vím jenom to, co jsem si o ní přečetl v novinách.“

„Chcete tím říci, že s vraždou pracovníka farmy v

Hertfordshire nemáte nic společného?“ vložil se

superintendent.

„Samozřejmě.“

„Tak kdo ji provedl?“

Žádný muž nezapíral. Teprve teď si zřejmě

uvědomili vážnost svého postavení. „Thellin,“ řekl jeden.

„To je pravda,“ řekl druhý. „Udělal to Thellin. Ten

nedovolil nikomu ani sáhnout na tu podivnou pistoli.“

„Kde je Thellin?“

„Před pěti minutami byl v domě.“

„A co Cordino?“ opět se ozval Biggles. „Je tam

také?“

„Ne, ten už je na cestě do Jižní Ameriky.“

„Tak si půjdeme poslechnout, co nám řekne

Thellin,“ rozhodl superintendant.

Oba zajatci byli spoutáni pouty dohromady a

konstáblem odvedeni. „Chovejte se slušně,“ zazněla

varovná slova na jejich adresu.

Nákladní vozy s rozsvícenými světly, protože už

byla skoro tma, byly ponechány na místě. Ostatní auta se

obrátila a po příjezdové cestě jela k domu farmy.

Zastavila před dveřmi. V předsíni bylo světlo, rovněž v

přilehlém pokoji v přízemí. Všichni vystoupili z aut.

Superintendant, seržant a konstábl šli ke dveřím. Seržant

hlasitě zaklepal.

187

Tento postup byl podle Bigglesova názoru špatný,

jak později řekl Gaskinovi.

Dveře zakrátko otevřel muž, kterého přišli

vyslechnout. Dříve, než mohlo být proneseno jediné

slovo, muž po ostrém pohledu na příchozí jim praštil

dveřmi před nosem. Uvědomil si zřejmě, že ty uniformy

mohou znamenat jenom jedno jediné. V zámku zaskřípal

klíč. Závora byla zašoupnuta.

„Judkinsi,

zajděte

k

zadním

dveřím,“

řekl

superintendant policistovi, „a dohlédněte, aby neutekl

tamtudy.“ Počkal, až muž zaujme své postavení, pak

zaklepal znovu a řekl: „Tak vyjděte! Otevřete!“

Odpověď žádná.

Příkaz byl zopakován.

Policisté stáli a čekali na odpověď, když najednou

bylo ticho přerušeno výstřelem někde v domě. Světlo v

přízemí se pohnulo. Všem určitě napadlo, co se stalo.

Superintendant jednal okamžitě. „Vyrazte ty dveře,“

vyštěkl.

Po několika nárazech rameny se dveře rozletěly.

Superintendant věšel dovnitř první. Dveře osvětleného

pokoje byly pootevřené. Superintendant do nich strčil,

otevřel je dokořán, pak udělal jeden krok dopředu a v

mlhavém kouři se zastavil.

Pokoj byl zařízen jako kancelář. Thellin ležel na

podlaze se zbraní vedle sebe. Krev svědčila o konci

příběhu.

„Doktore,“ zvolal superintendant. „Pojďte sem.“

Doktor, čekající za dveřmi, vstoupil. Na okamžik se

zastavil nad mužem na podlaze, ale pak si narovnal záda.

„Tady už není pro mne žádná práce, tady už nemůže

188

nikdo nic udělat,“ konstatoval stroze. „Ustřelil si

polovinu hlavy.“

Superintendant zavrčel. „Hm. Nedovedl se s tím

smířit. Nu, aspoň tím všem ušetřil mnoho starostí.

Seržante, zůstaňte tady, já zatím zařídím nezbytná

opatření. Vrátím se co možná nejrychleji.“

Všichni odešli.

„Myslím, že zbytek už mohu nechat vám,“ řekl

Gaskin superintendantovi.

„Já si s tím poradím.“

„Co uděláte s těmi býky?“

„Něco najdeme, aby měli kde být přes noc.“

„V tom případě se vrátím do Londýna.“ Gaskin se

obrátil k Biglesovi a pokračoval. „A co vy?“

„Gingera odvezu domů v autě, v němž sedí. Vy si

vezmete to, ve kterém jsme sem přijeli. Navštívím vás

zítra dopoledne. Přijdu brzy, protože musím zajet do

Lectonu. Slíbil jsem se podívat na Bertieho pokroky.“

„Dobře,“ souhlasil Gaskin. „Zůstaneme při tom.“

Pak se se superintendantem rozloučil slovy o příští

spolupráci. Načež se všichni rozešli.

189

KAPITOLA XVIII

NĚKOLIK SLOV NA KONEC

Detektiv superintendant Roberts ze somersetské

policie měl možná pravdu, když poznamenal, že

sebevražda Waltera Thellina možná mnoha lidem ušetří

mnoho starostí. Nepochybně myslel na nahromaděné

důkazy a na dlouhé soudní řízení. Několik otázek však

přece jen zůstalo nezodpovězeno.

Nelze pochybovat, že Walter Thelin byl mozkem

operace kradení býků. On tím určitě plnil nějakou

objednávku, protože zbraň, která to darebáctví umožnila,

pro tento účel upravená pistole na stlačený vzduch, byla

při prohlídce pokoje nalezena v jeho psacím stole. Na

ampulkách, které našel Biggles, byly otisky jeho prstů.

On sám se však už dostal mimo jakýkoli dosah policie,

takže něco takového nemohl ani uznat ani odmítnout.

Proč se dal na cestu zločinu by ovšem mohl

zodpovědět jenom on sám. Záznam měl čistý. Finanční

problémy neměl. Mohla ho k tomu vést jedině hrabivost

podporovaná přesvědčením, že nebude přistižen. Věděl,

že trh na býky je otevřený, takže s jejich zužitkováním by

nenastaly potíže. Navíc, ta zvířata by stejně byla

dopravena do zahraničí, kde by je nikdo nemohl

vystopovat. Tak nějak si to určitě představoval, jenže

vývoj událostí postupoval poněkud jinak.

Cordino, který je mimo dosah v Jižní Americe,

nemohl být vyslechnut, proto nemohlo být zjištěno, v

jakém rozsahu byl do toho zapleten. Věděl vůbec, co

190

Thellin dělá? Ale ať byl vinen nebo nevinen, jistě by

jakoukoli povědomost o krádežích odmítl.

Dva muži, kteří byli přistiženi při odvozu býků do

Liverpoolu, pravděpodobně řekli všechno, co věděli.

Přiznali svou vinu na odvážení býků, ne však za vraždu,

ani za způsobené „bolestivé ublížení na těle“ udeřením

Bertieho do hlavy. Ovšem jeden z nich to přece jen musel

být.

Jako

spoluviníci

na

zavraždění

Johnsona,

hospodářského správce farmy, byli odsouzeni na mnoho

let do vězení. Nezachránilo je ani jejich tvrzení, že

Thellin neměl v úmyslu zabít muže, který je přistihl při

odvádění býka, že ho chtěl jenom umlčet – což mohla být

pravda. Kapitán Juanity, lodě pro převoz dobytka, byl

vyslechnut před vyplutím z Liverpoolu – ovšem bez

nákladu, pro který přijel. Přísahal, že nic neví o žádných

ukradených býcích. Dostal příkaz odplout do Liverpoolu

a vyzvednout nějaký dobytek, a to udělal. Je možné, že

mluvil pravdu. Protože scházel důkaz, který by jeho

výpověď vyvrátil, muselo být jeho tvrzení přijato.

Pracovníci firmy Enocha Claye, vlastníka jednoho z

dobytčích nákladních vozů, použitých k přepravě býků

do Liverpoolu, neměli ponětí, co se ve skutečnosti dělo.

Dobytčí vůz pronajali Walteru Thellinovi za běžných

obchodních podmínek. Vlastník benzínové stanice, která

v tomto případě sehrála významnou úlohu, uspokojil

policii prohlášením, že o tom, co dělal Walter Thellin,

neměl ani ponětí.

Všechna ukradená zvířata byla samozřejmě vrácena

vlastníkům. Vyslechnut byl i Oswald Thellin, bratr

mrtvého muže, který přišel o býka jako první farmář.

Policie přijala jeho výpověď. Řekl, že se se svým bratrem

už před dávnou dobou pohádal a rozešel se s ním a že od

191

té doby u něho nebyl. Takže proč Walter Thellin udělal

první nájezd na bratrovu farmu, je další otázka, kterou

nelze s jistotou zodpovědět. Oswald sám si myslí, že k

tomu došlo následkem záštiplné zloby. Biggles měl však

pocit, že mnohem pravděpodobnějším důvodem byla

Walterova úvaha, že když to provede, vyhne se tomu,

aby na něho padlo jakékoli podezření.

Biggles a Gaskin nakonec dospěli k následujícímu

názoru. Cordino přijel do Anglie, stejně jako minulá léta,

nakoupit nějaká prvotřídní zvířata. Peníze pro něho

nebyly problémem. Když ale vlastníci určitých býků, o

něž Cordino tak stál, je odmítli prodat, je možné, že se se

svým zklamáním svěřil Walteru Thellinovi. Co se mezi

nimi odehrálo, to se nikdy nikdo nedoví, je však možné,

že když Walter Thellin ucítil vhodnou příležitost

nahrabat si snadno vydělané peníze, nabídl se, že zjistí,

jestli se v tom nedá něco dělat.

Co udělal, to víme. S vědomím, že býky není možné

koupit, vymyslel způsob, jak k nim přijít jinak. Plán mu

vycházel, jenže pak udělal chybu, kterou velmi často

dělávají zločinci po prvním povzbudivém úspěchu, a

sice, že si zopakují to, co se zdálo být tak snadnou cestou

k penězům.

Lord Dubray, rozradostněný návratem svého

slavného býka, telegraficky poblahopřál Letecké policii.

Jako drobnost lze uvést, že Bertie přijal pozvánku strávit

dobu rekonvalescence na farmě Framling Towers. Za tři

týdny se dokonale zotavený vrátil do práce.

Ginger netrpěl ničím, když ho přešlo nachlazení z

promočení. Během týdne byl v normálním stavu, ale do

konce života bude mít na levé ruce jizvu, která mu bude

připomínat Případ mizejících býků.

192

K dalším krádežím už nedošlo.

193