W. E. JOHNS

BIGGLES LETÍ DO NEPÁLU

TOUŽIMSKÝ & MORAVEC

© 1966 by W. E. Johns (Publications) Ltd.

Jacket Illustration Petr Barč, Zdeněk Burian

© Petr Barč, 2002

© Zdeněk Burian – dědicové, 2002

Illustrations © Petr Barč, 2002

Translation © Oldřich Vidlák, 2002

Remake © Mikuláš Moravec, 2002

ISBN 80-7264-038-0

PŘEDMLUVA O SLOVU „DŽUNGLE“

Mnohé národy pokládaly za nezbytné či žádoucí

vytvořit slovo, aby jím označily druh území, které je pro

ně příznačné a taková slova si pak obvykle našla cestu do

slovníků jiných národů, jimž přirozeně chyběl název

něčeho, co se u nich nevyskytovalo.

Například tu máme prérii, rozlehlé, trávou porostlé

roviny ve středu Severní Ameriky. Posuneme-li se dále

na jih, zjistíme, že podobným planinám Jižní Ameriky, se

říká savany. V Jižní Africe nazvali první holandští

osadníci svoji otevřenou krajinu veldt. V Evropě máme

na středozemním ostrově Korsice maquis, což označuje

houštiny zakrslých, stále zelených křovin nebo vysokého

bílého vřesu, jež zakrývají značnou část ostrova. Na

neúrodných plošinách arktické a subarktické Sibiře leží

tundra, což je půda po většinu roku zmrzlá, na níž rostou

jen mechy a lišejníky. Nás však zajímá slovo džungle.

Také Indie musela nevyhnutelně mít jméno pro

nekonečné prostory panenské divočiny nebo území, která

se vylidnila a byla ponechána přírodě. Domácí jméno v

hindštině bylo jangal, což si angličtina maličko upravila

na jungle – džungli.

Dokud nedošlo k britské okupaci Indie, neměli jsme

pro takové slovo použití, když jsme je však už jednou

získali, využíváme je daleko za hranicí původního

významu. Pár kopřiv s trochou plevele a ostružiníku je

pro nás džunglí. Moderní velkoměsto se zas nazývá

„betonovou džunglí“, což rozšiřuje význam slova

4

džungle až příliš, pokud tím prostě nechceme naznačit, že

se jedná o nebezpečné místo plné zákeřných bytostí.

Když necháme zneužívání slova stranou, výraz

džungle nám slouží docela dobře, neboť obrovské části

zemského povrchu v rovníkových oblastech, kde se

vyskytuje mnoho dešťových srážek, se dá obecně označit

jako džungle, i když ve většině případů by bylo

správnější používat slovo les, nebo prales. Vegetace

tropické Ameriky, Afriky a Asie totiž sestává převážně z

velkých stromů.

Nebudeme se však dohadovat o přesném významu

slova, kterému všichni rozumíme. Když je někdo použije,

víme jakou představu nám zamýšlí sdělit. Jde o místo s

hustým podrostem, někde řídce rostou i stromy, a člověk

tudy může projít jen s velkými potížemi, pokud si

neproseká cestu vhodným nástrojem. Džungle může nebo

nemusí být doslova neprostupná. Její rozloha s tím má

jenom málo společného. Oblasti, kterým název džungle

může být a bývá přisouzn, nalézáme v každé zemi, až na

ty, kde pro nedostatek vody vznikly pouště. Obvykle se

ovšem pod tím slovem rozumí tropická vegetace,

případně i se svými původními obyvateli – se zvířaty,

hmyzem a plazy.

Na následujících stránkách se toto slovo užívá ve

svém pravém významu, podívejme se tedy na klasický

příklad džungle, jaká se vyskytuje v zemi svého původu a

protože o ní bude zanedlouho řeč, objasněme si, kde se

tam vzala.

Když si otevřete atlas a najdete mapu Indie,

povšimnete si na její nejzazší severovýchodní hranici

oblasti o délce asi pěti set mil, tvarem podobné jakémusi

párku. To je nezávislé království Nepál, se kterým máme

5

po sto padesát let přátelské vztahy. Pomohlo nám lidmi i

materiálem ve dvou světových válkách. Je to vzdálená

země, rozkládající se na třech širokých terasách, z nichž

každá má své zvláštní podnebí a rostlinstvo. Nadmořská

výška stoupá směrem ke stínům mohutného Himaláje.

Původní obyvatelstvo bylo údajně mongolské, ale v

jednom období osmnáctého století se několik bojovných

kmenů rozhodlo odtáhnout ze střední Indie na sever.

Nevíme, proč k tomu došlo, ale již od dávných dob, než

byl svět prozkoumán a stanoveny hranice, nebylo nijak

neobvyklé, že se nějaký národ zvedl se vším svým

majetkem a vyhledal si jinou zemi k novému životu. Je

mnoho příkladů takového stěhování. Možná se vyčerpala

úrodnost půdy, nebo bylo málo zvěře, protože zvířata se

stěhují podobně jako lidé. Příčinou mohlo být i to, že lidé

prchali před nájezdníky či před nakažlivými nemocemi.

Bojovné kmeny ze střední Indie, o nichž je řeč,

rozhodně táhly k severu a nezastavily se, dokud

nedorazily do krásné a příjemné země, kterou nazýváme

Nepál. Složily svůj náklad v městečku jménem Gurkha,

asi čtyřicet mil od legendárního hlavního města

Káthmándú. Nikdo se jim nepostavil. Podle všeho tam

bylo dost a dost místa pro každého. Středoindické kmeny

se usadily, smísily se s místním obyvatelstvem a během

let tu vznikl šťastný a spokojený, naprosto nebojácný

druh nevelkých hnědých lidí, proslulých svým uměním

bojovat. Vyznávají hinduistické náboženství.

Národ zvaný Gurkhové (podle města kde se usídlili)

poskytoval své mimořádně věrné a zdatné oddíly britské

armádě1. Všichni jsou vybaveni typickou zbraní, kterou

1 V roce 1964, kdy vznikl tento příběh, byly v britské armádě

čtyři pěší pluky Gurkhů, každý o dvou praporech. Gurkhové kromě

6

je dvě stopy dlouhý, zakřivený těžký nůž, zvaný kukri. Je

to vlastně více než zbraň, protože se užívá i při domácích

pracích. Začínají jej nosit již odrostlejší chlapci a cvičí se

v jeho používání, aby s ním uměli zacházet, až vyrostou.

S kukri si nejenom snadno prosekají cestu džunglí, ale

stejně dobře poslouží k loupání brambor, nebo ke stětí

hlavy nepřítele.

Člověk by to nečekal, ale takový malý hnědý muž,

jenž v dalekém Nepálu sedí před svým domkem, viděl v

činné službě kus světa a teď si na stará kolena užívá

zasloužené penze od britské armády. Máme v

Káthmándú ministra a Nepálci mají zase ministra na

stejné úrovni v Londýně. Ale k tomu došlo až později.

První Gurkhové chtěli jen to, aby je všichni nechali

na pokoji. Měli dobrý důvod se domnívat, že od severu

se nemají čeho obávat, protože jejich země leží ve stínu

nejmohutnějšího horského systému na světě, obřího

Himaláje. Jeho průměrná výška je 18 000 stop a čtyřicet

vrcholů, oddělených od sebe v jednom pásmu za druhým

strašlivými propastmi, dosahuje výše 24 000 stop. Přes

takovou překážku mohl do Nepálu jen těžko někdo

vpadnout. Zkušená, dobře vybavená skupina by snad

dokázala přejít ten hrůzu budící předěl, ale armáda s

potřebnou výstrojí, by to nikdy nedokázala. Z jižní strany

si již tak jistí nebyli. Nepřítel mohl přijít z indického

území. Aby vyloučili tuto možnost, povolali v roce 1815

na pomoc přírodu, která měla vytvořit nepřekonatelnou

překážku. Stačilo jen ponechat nedotčený a neobdělaný

pruh močálovité země, která se v šíři dvanácti mil táhla

toho měli technický a spojovací oddíl, servisní složku a vojenskou

policii. Jejich základny byly v Singapuru, Malajsku a v Hongkongu a

čtyři nebo pět praporů v té době operovaly na Borneu.

7

podél jejich jižní hranice. To byla Tariyani, více známá

pod jménem Terai. Příroda tam odvedla dobrou práci a

země ponechaná sama sobě, se proměnila v dokonalou

džungli. V ní byste našli to nejlepší i nejhorší, co příroda

umí vytvořit. To nejnádhernější i nejšerednější, to

nejnevinnější i nejvražednější. Žádný vojenský velitel,

který by se řídil zdravým rozumem, by se neodvážil

provést tudy svoje oddíly. O tom, jak by džunglí projel

moderní tank, se dá jen spekulovat. Ale ti, kteří by snad

džunglí prošli a dostali se až do Nepálu, by byli zaručeně

ve zuboženém stavu. Takovým způsobem nechrání

příroda žádnou jinou zemi na světě.

Podívejme se tedy blíže na tu pravou džungli, neboť

zanedlouho bude nezbytné, abychom o ní věděli více.

Udělejme si proto o ní představu.

Pro lovce nebo přírodovědce není bez půvabu. Je to

dokonalé útočiště zvířat a ptáků s oslnivým tropickým

peřím a v určitém ročním období by se návštěvník mohl

domnívat, že se ocitl v ráji. Brzy by však byl rozčarován.

Přičinilo by se o to horko a veliké množství bodajícího a

kousajícího hmyzu. Během období dešťů se o ráji vůbec

nedá mluvit. Bouře se zde projevují s nepředstavitelnou

prudkostí. Ti kdo je zažili tvrdí, že přívaly vody, hromy a

blesky trvají bez přestání.

Jak jsme se již zmínili, terén je většinou bažinatý,

protože tudy protéká několik řek. Po období dešťů

vznikají obrovské plochy močálů, z nichž vyráží hustý

porost až do výšky patnácti stop. Nekonečné shluky

bambusu a rákosu tvoří neproniknutelné houštiny. To

jsou ovšem jedinečné podmínky pro moskyty a tady se

vyskytují obzvlášť útoční jedinci. Terai je samozřejmě

domovem rozmanitých dalších druhů zuřivého hmyzu,

8

které člověku nejenom znepříjemní život, ale udělají mu

z něj nesnesitelné peklo. Džungle skutečně není vhodné

místo pro piknik.

Další kletba tropů, pijavice, se tam rovněž

předvádějí v plné síle. Usazené na listu nebo visící z

větve, vypadají jako krátké kousky provázku. Jsou slepé,

ale když se přiblíží nějaký tvor s krví v žilách, svinou se

jako pero, skočí a jen zřídka minou cíl. Jakmile máte

jednou pijavici na sobě, dostane se vám na kůži a při tom

pramálo záleží na dokonalosti vašeho ochranného oděvu.

Když se dosyta naloká krve a odpadne, je z ní obrovský

nafouklý slimák. Pokud se ji pokusíte odstranit dříve než

odpadne sama, zůstane vám její hlava pod kůží a způsobí

vám hnisající ránu. Ta odporná malá bestie souží všechny

teplokrevné živočichy.

Podle očekávání tu jsou, jako téměř ve všech

indických řekách, krokodýli. Co se týče hadů, stačí říct,

že mezi nimi můžete najít některé nejjedovatější druhy na

světě. Na velikosti moc nezáleží. Pyton o délce dvaceti

stop nemusí být tak nebezpečný jako kmit, malý hádek,

po jehož kousnutí zemřete v několika minutách, pokud

není po ruce pomoc. Stejné je to s kobrou, s tou děsivě

vypadající malou hrůzou.

Vládcem toho strašlivého království je samozřejmě

tygr. Kromě člověka nemá v džungli soupeře, ale jsou

známy případy, že zahynul na infikované rány,

způsobené ostny dikobraza nebo trny, kterých se

nedokázal zbavit.

Tato část obrazu džungle vypadá dost strašidelně,

ale všechno není tak zlé. Rostlinstvo bývá čarovné, stejně

jako odpuzující. Rostou tam celé lesy kaštanů, ořechů,

9

třešní, mimóz a jiných stromů, které slouží za útočiště

hejnům opic a kde hřadují pávi a jiní tropičtí ptáci. Je tam

spousta kvetoucích křovin. Ze stromů, na jejichž kůře

žijí, visí vzácné a líbezné orchideje, sklánějící své

voskové korunní plátky k obdivuhodně pestrým květům

rostoucím na zemi, které s oblibou navštěvují nádherní

motýli a můry.

Taková je tedy džungle, ta pravá indická jangal,

džungle známá jako Terai. Není tak nesnadné se do ní

dostat. Lidé, kterým patří, jsou přátelští. Potřebujete

jenom peníze na cestu!

W. E. J.

10

11

KAPITOLA PRVNÍ

KDE JE ALGY?

Detektiv inspektor letecké policie Bigglesworth

vstoupil do kanceláře svého velitele, generála letectva

Raymonda a na jeho vyzvání se posadil. Byla to obvyklá

předehra k jednání, sáhl si tedy pro cigaretu z pouzdra,

které mu generál přistrčil a čekal. Nespěchal a

nevzrušoval se, něco takového prožil už stokrát.

Generál podepsal listinu, kterou četl, položil pero a

pohlédl zpříma na Bigglese. „Kdy jste naposled slyšel o

Laceyovi?“ zeptal se.

„Poslední dopis od Algyho jsem dostal přibližně

před čtrnácti dny,“ řekl Biggles.

„Máte dopis u sebe?“

„Ne, pane. Leží v mé kanceláři. Mám ho donést?

Algy toho ale moc nenapsal. To hlavní si pamatuji.“

„O čem tedy psal?“

„Sděloval, že má případ skoro vyřízen, a že během

asi dvou dnů předá materiály indické celní správě, aby už

sami zařídili, co je třeba udělat dál.“

„To znamená, že se dostal tomu pašování zlata na

kobylku.“

„Tak jsem to pochopil. Píše, že už brzy nebude mít

důvod, aby se v Indii zdržoval a počítá, že se za dva nebo

tři týdny vrátí. Ještě mu prý zbývá doplnit několik

maličkostí, takže se domnívám, že když psal dopis, dosud

mu chyběl nějaký klíčový důkaz.“2

2 Čtenáři, kteří sledují Bigglesova dobrodružství, si možná

vzpomenou, že seržant Algy Lacey byl vzhledem ke svým

12

„Nezmínil se vám v dopise, jak při vyšetřování

postupoval?“ zeptal se Raymond s očima upřenýma na

Bigglese.

„Ne. Ani slovem.“

„To je škoda. Divím se, že to neudělal.“

Biggles pokrčil rameny. „Víte, jak to v Indii chodí.

Algy je starý praktik. Dobře ví, jak je těžké najít tam

někoho, komu se dá bezvýhradně důvěřovat. Asi by

váhal svěřit papíru něco důležitého z obavy, aby jeho

dopis nepadl do nesprávných rukou. Kde jsou v sázce

velké peníze, tam je úplatkářství a prodejnost stejně

běžná jako tady.“

„Tím chcete říci, že ve chvíli kdy to psal, neseznámil

indické úřady s tím co věděl, nebo koho podezíral?“

„Jestli měl rozum, nechal si to do poslední chvíle

pro sebe z obavy, aby to neuniklo ven a darebáci tak

nedostali příležitost vyklouznout ze sítě. Nemusím vám

říkat, jak často se velcí lotři vytratí a nechají v síti malé

ryby, aby to odnesly za ně.“

„Svatá pravda,“ přikývl Raymond a vzdychl.

„Odkud Lacey odeslal poslední dopis?“

zkušenostem odvelen k Indické bezpečnostní službě. Měl pomoci

objasnit záhadu, jak se velká množství zlata nezákonně dostávají do

Indie, přes řadu opatření která měla zastavit zřejmě dobře

organizovanou bandu pašeráků, např. Biggles – Policejní hlídka –

T&M, 1998 nebo Biggles a zmizelé letadlo – Riopress 2000. Kdyby

se čtenář podivoval, proč je pašování zlata do Indie tak výnosné, měl

by vědět, že v jistých vrstvách je mezi Indy zvykem nosit své

bohatství na sobě, k čemuž se zlato výborně hodí. Indové se navíc

příliš nezajímají o umělecké klenoty. Indická žena raději nosí na

zápěstí omotaný kus drátu z ryzího zlata než deset atrap zlatých

náramků.

13

„Z místa, kterému říkají Shara. Nevím kde je, ale

předpokládám, že to je jeho základna.“

„Víte o tom místě něco víc?“

„Velice málo. Nikdy jsem o něm neslyšel. Našel

jsem je na mapě. Je to malá osada v Horním Bengálsku,

nedaleko Patny.“

„Takže jsem znalec,“ nahořkle se usmál Raymond.

„Sehnal jsem si pár informací od kolegy z ministerstva

pro Indii. Letiště původně zřídili pro výcvik vojenských

letců. Když tam s výcvikem skončili, stalo se z něj malé

veřejné letiště pro civilní letadla. Přestože na něm je i

noční provoz, myslím, že to není o moc víc než letecká

stanice, kde se doplňuje palivo. Stará se o ni letištní

personál pro obsluhu a údržbu strojů.“

„První Algyho dopisy přišly z Kalkaty. Divil jsem

se, proč se přesunul tak daleko na sever.“ Biggles se

náhle zamračil, jako by ho právě něco napadlo. „Proč se

o něj tak najednou zajímáte?“

„Je nezvěstný.“

Biggles strnul. „Cože je?“

„Nezvěstný. Takže ho zatím nečekejte, pokud se

vůbec objeví.“

„Co o tom víte?“

„Vím jen málo. Jak řekl svému mechanikovi,

startoval odtamtud, jak doufal, na svůj poslední průzkum.

Zřejmě odletěl, aby závěrem ještě něco prověřil. Nevrátil

se. Od té doby se neukázal.“

„Kdy se to stalo?“

„Před deseti dny.“

„Jak jste se to dověděl?“

„Dostal jsem dopis z ministerstva pro Indii v

Londýně. Myslí si, že bych o tom měl vědět. Dopis si

14

můžete přečíst, ale moc toho v něm není. Nepátrali,

sdělili nám jen to, co přišlo z Indie.“

„Čím letěl?“

„Hunterem.“

Biggles vyvalil oči. „Hunterem? Co k čertu dělal v

hunteru?“

„Mě se neptejte,“ zavrtěl hlavou Raymond. „Odletěl

ale v jednom našem austeru. Kde je to letadlo? Zmínili se

o tom?“

„Parkuje na letišti Shara. Chtějí také vědět, zda si

pro něj přiletíme.“

Biggles si zapálil další cigaretu.

„Ten hunter si musel půjčit od indického letectva,“

pokračoval generál. „Pár jich mají. Byl plně vyzbrojený,

jestli to ovšem něco znamená.“

Biggles zvedl hlavu. „Řekl bych, že to znamená

hodně. V žádném případě nepředpokládám, že by Algy

sám zaútočil na jiné letadlo. Spíše si myslím, že se

obával napadení a chtěl mít jistotu, že se ubrání.“

„To je možné.“

„Neřekl, kam poletí?“

„Ne. Tedy, pokud je známo.“

„Samozřejmě to neprozradil,“ zabručel Biggles.

„Zbývá naděje, že utrousil nějakou poznámku před

mechanikem, který se mu staral o letadlo. Mám za to, že

to bude Ind.“

„Přirozeně. Toho muže vyslýchali. Ví jenom, že

hunter po startu zamířil na sever.“

„Předpokládám, že po něm pátrali.“

„Průzkumná letadla startovala každý den. Proto to

zpoždění. Naši indičtí přátelé nás nechtěli zneklidňovat,

dokud na místě neučinili všechno, co bylo možné. Když

15

došli k závěru, že se Algy již nevrátí, odvolali pátrání.

Znáte Indii lépe než já, tak můžete posoudit, jaká je

naděje najít trosky letadla, zvláště když spadlo někam do

džungle.“

Biggles se na chvilku zamyslel. „V severní Indii je

spousta letišť. Stavěli jsme je, když jsme byli na

vysunutých základnách, abychom zabránili odbojným

kmenům, jako Waziriům a Mahsúdům, dělat nájezdy do

nížiny.“

„Ano, ale ty potíže byly spíše na severozápadní

hranici.“

Biggles

připustil,

že

tomu

tak

bylo.

„O

severovýchodě, kde Algy pátral, toho moc nevím. Pokud

se stará letiště udržovala, mohl by Algy přistát na jednom

z nich.“

„Taková naděje je velmi malá a vy to víte,“

odpověděl Raymond vážně. „To by jistě zjišťovali na

všech letištích, jež jsou ještě v provozu. Přesto se na to

zeptám. Vzpomínám si, že když docházelo ke střetům

mezi Indií a Čínou, četl jsem někde, že v pohraniční

oblasti čistili terén, aby sloužil jako nouzová letiště k

dopravě zásob a odvoz raněných. Domnívám se, že to

bylo blíže k bojišti, víc na západ. Ale jak jsem řekl,

zjistím to. Nevzpomínáte si ještě na něco, o čem se Lacey

v dopise zmiňoval?“

„Psal, že to co hledáme, a měl tím na mysli

samozřejmě zlato, přichází letecky ze severu.“

„To mě překvapuje. Kde by se to tam vzalo?“

„To nevím. Tuším, že počátek všeho je někde v

Číně. Číňané se zmocnili Tibetu. Z Tibetu do Indie to je

letadlem poměrně blízko, pokud je pilot schopný.“

Generál zvedl obočí. „Přes Himálaj?“

16

„Hory nevadí, když máte stroj schopný dosáhnout

potřebné výšky a zůstat nad nimi.“

„Jistě. Ale proč by Čína posílala zlato do Indie?“

„Dalo by se uvažovat o politických důvodech. Číně

by vyhovovalo mít v Indii stálý přísun hotovosti. Tajné

agenty musíte zaplatit a v Asii jsou běžné úplatky, na

které musíte mít.“

„Domníváte se, že v tom může mít prsty čínská

vláda?“

„Je to možné. Za současné situace by mě nic

nepřekvapilo. Zlato však může pašovat soukromý podnik

s tichým souhlasem čínské vlády, nebo i bez něj. Dívám

se na to stále nezaujatě. Jedna věc je však jistá. Po těch

nedávných neshodách mezi Indií a Čínou, musejí mít

Číňané v Indii spoustu agentů. Co jiného je na sever od

Shary?“

„Afghánistán, ale ten teď spadá do sovětské sféry

vlivu.“

„Ten bych vyloučil, je příliš daleko na západ. Algy

by si sotva zvolil za základnu Sharu, kdyby se domníval,

že zboží přichází do Indie přes Chajbarský průsmyk.

Sověti mají mnoho zlata, ale kdyby chtěli pomáhat Indii

tím, že by se rozešli s Čínou, nepotřebovali by do Indie

pašovat zlato.“

„Co takhle Nepál?“

Biggles zavrtěl hlavou. „Nevěřím, že nepálská vláda,

i kdyby mohla své zlato postrádat, by se propůjčila k

takovým čachrům. Ti jsou opatrní, a kdyby někdo byl

takový blázen a něco takového si podloudně zkusil, brzy

by na něho došlápli. Nepál navíc není nijak vhodná země

pro létání. Tam to znamená vsadit život na svůj stroj.

17

Ostatně jsem si zcela jistý, že kdyby Algy přistál v

Nepálu, tak bychom to už věděli.“

„Přesněji

řečeno, kdyby

zjistili,

že

letadlo

havarovalo.“

„Pokud se na věc díváte tak drsně, bylo by ztrátou

času hledat jeho letadlo, ať se už zřítilo k zemi v horách

nebo v tom zeleném pekle, kterému říkají Terai. Jenže to

já odmítám. Něco s tím musím udělat. Jeho hunter by se

měl najít, i kdyby jen proto, abychom se dověděli, proč

byl donucen k přistání. Říkám donucen k přistání,

protože si neumím představit, že by přistál z jiného

důvodu.“

„Myslíte, že bychom ho měli hledat?“

„Rozhodně. V každém případě tam někdo musí letět,

aby dopravil domů jeho auster.“

„Cítil byste se na to?“

„S vaším svolením poletím docela určitě. Jen mi

pomozte zařídit potřebné formality u indické a nepálské

vlády. Obě mají v Londýně zastoupení.“

„Co jim mám povědět?“

„Ne více, než je nezbytně třeba. Nejraději bych jim

neřekl nic, ale to by neprošlo. Důvodem Algyho zmizení

může být prostě nehoda, což je při létání běžné riziko. Na

druhé straně někdo mohl chytit vítr, zjistit čím se zabývá

a pokusit se ho na místě odstranit. Pokud je to tak, pak co

se stalo jemu, může postihnout i mě.“

„Nechte to na mně,“ řekl Raymond. „Je smůla, že

když vám Lacey psal, nenaznačil, kam poletí a co

zamýšlí dělat.“

„Asi by opravdu prozradil příliš mnoho,“ vzdychl

Biggles. „Jeho dopis mohl někdo vidět.“

18

„Ale vždyť jste řekl, že v dopise nebylo nic, na čem

by opravdu záleželo,“ zavrčel Raymond. „Nechápu.“

„To co napsal a skutečnost, že dopis byl adresován

mně, sem do Scotland Yardu, možná stačilo k tomu, aby

to překazilo jeho plány. Zamyslete se nad tím. Algy psal,

že způsob pašování je originálně vymyšlen, a když

rozhodí síť, uvízne v ní jedna opravdu neobvyklá ryba.

Přečtu si dopis znovu, možná najdu něco mezi řádky.

Nemáte tedy nic proti tomu, abych letěl do Indie?“

„Když máte pocit, že byste měl, tak leťte.“

„Dobrá.“

„Naši přátelé v Indii řeknou, že udělali vše co bylo v

lidských silách, aby Laceye našli a já bych o tom

nepochyboval.“

„Já taky ne. Ale kdo má osobní zájem tak jako já,

udělá třeba víc než lidé, kteří takový zájem nemají.“

„Nezdá se vám, že bychom měli trochu počkat, jestli

se Lacey nevrátí?“

„Ne, pane. V případě, že přistál, může být ještě

naživu. Pokud zapadl někam do džungle, je důležitý

každý den. Dalo by se říct, že každá hodina. Může být

zraněný!“

„Dobře, ale vraťte se brzy. Nechám na vás, abyste se

zařídil podle svého. Nemusím vám říkat, co máte dělat.

Vezmete si někoho s sebou?“

„Nejraději bych letěl sám. Když už ale poletím,

protože to je nejrychlejší způsob, jak se tam dostat,

potřebuji někoho, aby mi pomohl. Přinejmenším proto,

že musíme dopravit domů dva letouny, můj a Algyho

auster. Pravděpodobně poletím s Bertiem. Ginger tady

zůstane, aby vyřizoval neodkladné věci. Vezmu si nový

19

auster s nádrží pro dálkové lety. Možná není tak rychlý,

ale pro to, co mě čeká v Indii, bude asi nejlepší.“

„Výborně, jsme domluveni. Připravte mi seznam

všeho, co budete ode mne potřebovat. Doporučující

dopisy a podobně.“

„Hned to udělám, pane,“ řekl Biggles a zvedl se.

V zamyšlení se vrátil do své kanceláře.

„Mám špatné zprávy, pánové,“ oznámil Bertiemu a

Gingerovi, kteří tam seděli.

„Jen s tím ven, starouši,“ vyzval ho Bertie vesele.

„Algy se ztratil.“

Výraz Bertieho tváře se změnil. „Jemináčku!“

vyhrkl.

„Bohužel je to tak.“

„Jak to víš?“

„Velitel dostal právě zprávu z ministerstva pro

Indii.“

„Kdy se to stalo?“ zeptal se Ginger.

„Asi před deseti dny.“

„Co říkají? V posledním dopise přece Algy psal, že

se už chystá k návratu domů.“

„Já vím. Při jeho posledním letu zřejmě něco

nevyšlo. Víme jen to, že startoval ze Shary v hunteru,

který si půjčil od indického letectva. Naposledy ho viděli,

jak míří na sever. Již se nevrátil. Podle zpráv nepřistál na

žádném letišti, které bylo v doletu jeho stroje. Je tedy

více než pravděpodobné, že musel někde nouzově přistát.

Jen pánbůh ale ví, kde. Okamžitě ho letím hledat. To

bude náš první krok.“

„Určitě po něm pátrali?“

20

„Ovšem, ale zatím bezvýsledně. Pátrači prostě

hledali ztracený hunter. Nenapadlo je, že by se mohlo

jednat o zločin.“

„Ty máš takové podezření?“

„Mám pro to důvod. Všichni víme, proč byl v Indii a

vzhledem k tomu, co se přihodilo, se domnívám, že to

věděli i jiní lidé.“

„Ale koukni, starouši, co k čertu dělal Algy v

hunteru?“ zeptal se Bertie se zmateným výrazem a čistil

si svůj monokl. „Chci říct, že mi to nedává smysl.“

„To se možná nikdy nedozvíme. Určitě k tomu měl

vážný důvod.“

„Třeba měl hodně naspěch.“

„Spíše si myslím, že čekal potíže a chtěl mít takové

letadlo, s nímž se mohl bránit, kdyby ho někdo napadl.“

„Kde je jeho auster?“

„Tam kde ho nechal, na letišti Shara.“

„Co teď podnikneš?“

„Velitel souhlasil, abych odletěl a pátral přímo na

místě.“

„A co my dva?“

„Nejraději bych letěl sám, ale někdo musí se mnou,

aby dopravil domů Algyho auster. Kdybychom totiž

Algyho nenašli, nebo kdyby se neobjevil sám, nemohu

letět ve dvou letadlech současně. Rozhodl jsem se, že

poletíš ty, Bertie. Nechci slyšet žádné protesty.“

„Co jsem udělal špatně?“ vyhrkl zklamaný Ginger.

„Nic. Ale někdo tu musí zůstat, aby vyřizoval nutné

případy. Ostatně, kdyby Sharu napadl celý anglický

pátrací policejní oddíl, lidé by se asi divili, co se děje.

Raději hodlám jednat co možná nenápadně.“

„Chápu,“ smutně kývl Ginger.

21

„Vyhrabte všechny dopisy od Algyho za celou dobu

co je pryč,“ pokračoval Biggles. „Už je to dost dlouho a

chtěl bych si osvěžit paměť. Může v nich být nějaká

narážka, jak se mu daří ten případ řešit, která mi dříve

unikla. Teď se situace změnila!“

Ginger přešel ke skříni, vyjmul jeden z pořadačů a

položil jej na stůl před Bigglese. „Tohle je ten správný,“

zabručel.

Biggles si zapálil cigaretu, posadil se a dal se do

čtení.

22

KAPITOLA DRUHÁ

PŘICHÁZÍ BIGGLES

O týden později letadlo typu Auster, nápadné

britskou poznávací značkou, přistálo na prašném,

sluncem rozpáleném letišti Shara, vyhlížejícím podle

moderních měřítek dosti jednoduše. Původně to byla

britská zásobovací a výcviková základna, udržovaná v

chodu nejnutnějším počtem lidí, hlavně jako místo k

doplňování pohonných hmot, protože se náhodou stala

cílem mezipřistání několika menších indických leteckých

linek. Nebyly tam žádné betonové přistávací dráhy, což

řadilo letiště do období, kdy ještě nelétaly proudové

stroje. Na stožáru zplihle visel větrný rukáv. Stály tam

však dva staré vojenské hangáry, nedalo se tedy

pochybovat, že letiště nadále slouží svému účelu.

Bigglese, který se již dříve na zdejší podmínky

informoval, to nepřekvapilo.

Pomalu roloval s austerem k administrativním

budovám. Když k nim dojel, vybral si místo, kde

nepřekážel provozu a vrtule se zastavila. Biggles

vystoupil a Bertie za ním. Krátce se rozhlédli kolem a

vykročili k hlavní budově. Jeden z indických

zaměstnanců jim ukázal, kde je kancelář ředitele. Když

stáli u dveří, Biggles vylovil z kapsy několik dopisů,

jeden u nich si vybral, ostatní zastrčil do kapsy a

zaklepal. Vzápětí ho pozval hlas zevnitř. Otevřel dveře a

oba vstoupili.

V kanceláři našli dva muže, oba samozřejmě Indy.

Jeden, statný chlapík středního věku, oblečený do bílé

23

plátěné uniformy, seděl u velikého stolu pod pomalu se

točícím elektrickým větrákem. Druhý chlapík seděl za

psacím strojem u stolku postaveného u stěny. Byl mladší,

pěkně oblečený a měl velké brýle s kostěnou obrubou.

Buď to byl úředník, nebo zástupce ředitele. Prohlížel si

návštěvníky a ve tváři se mu nehnul ani sval.

„Hledám pana Kamu Akbara,“ oznámil Biggles.

„Mám doporučující dopis.“

Muž ve stejnokroji se s úsměvem zvedl a podal mu

ruku. „Ani ho nebudete potřebovat,“ řekl přívětivě. „Jste

pan Bigglesworth, že ano. Již vás očekávám, dostal jsem

zprávu, že jste na cestě sem. Posaďte se, prosím. Mám

poslat pro nějaké občerstvení?“

„Zatím ne, děkuji. Snad za chvíli. Tohle je můj

přítel, lord Lissie, ačkoli dává přednost oslovení pan

Lissie. Takže vy jste dostal zprávu, že jsme na cestě?“

„Z našeho ředitelství v Kalkatě mě požádali, abych

vám poskytl veškerou pomoc. Kdybych tu náhodou

nebyl, bude vám k dispozici můj osobní tajemník, pan

Bula Din.“

Muž u druhého stolu vstal a lehce se uklonil. „K

vašim službám, pánové,“ řekl zdvořile a znovu se

posadil.

Biggles opětoval pozdrav a opět se ujal slova: „To

znamená, že znáte důvod naší návštěvy?“

„Domnívám se, že jste přiletěli vyzvednout auster,

který nám tu zanechal pan Lacey.“

„To je jeden důvod,“ přikývl Biggles. „Důležitější

však je, že bychom rádi zjistili, co se mu vlastně stalo,

nebo ještě lépe, chtěli bychom ho najít. Jsme jeho dobří

přátelé. Nevadí vám, když si zapálím cigaretu?“

24

„Ani v nejmenším. Rád bych vám nabídl nějakou

naší značku, ale sám nekouřím. Ujišťuji vás, že vám

pomůžeme, jak jen to dokážeme. Udělali jsme co se dalo,

abychom pana Laceye našli, ale máme jen omezený

počet letadel a pátrání nemohlo pokračovat do

nekonečna.“

„Chápu,“ přikývl Biggles.

„Kromě toho, abych byl naprosto upřímný,

nemyslím si, že se pan Lacey ještě najde. Skutečně

nemělo smysl dále pokračovat.“

„Nebudete nám mít za zlé, když dokážeme, že se

mýlíte?“

„Ovšemže ne. Budu jen rád, když se vám to podaří.“

„Budeme ale potřebovat servis. Máme s sebou

britské karnety na benzín a olej, tak můžete být klidný, že

všechno zaplatíme. Nechám je u vás.“

„S tím si nedělejte starosti.“

„Kde tady pan Lacey bydlel?“

„Pro návštěvníky máme na letišti ubytovnu s

obsluhou, která se o všechno stará, třeba i o jídlo, pokud

si někdo přeje.“

„Můžeme se v ní ubytovat?“

„Jistě, od toho tu je. Je tu i bufet, otevřený pro

každého, kdo má na letišti co dělat.“

„Máte tedy hodně návštěvníků?“

„To bych neřekl. Většinou jen náhodné turisty a

jejich přátele, kteří je přijdou vyprovodit. Někteří tady

přestupují na jiný spoj, podle cíle cesty.“

„Ano,“ kývl Biggles a na okamžik zaváhal. „Mohu

se vás na něco zeptat? Věděl jste, co tu pan Lacey dělal?“

„Z úředních zdrojů jsem nedostal zprávu, ale podle

zájmu, jaký o něho projevovala Kalkata, mi bylo jasné,

25

že je nějakým způsobem ve spojení s naší zpravodajskou

službou.“

„To jste odhadl správně. Váš úřad v Londýně žádal,

abychom vám vypomohli někým, kdo má zkušenosti s

únikem celních poplatků. Bylo možné, že do úniku jsou

zapleteny britské pravidelné letecké linky nebo posádky,

které na nich slouží. Pana Laceye poslali, aby věc

prošetřil právě z tohoto hlediska. Nejprve odcestoval do

Kalkaty a později přiletěl sem. Víte proč?“

„Ne, důvod své návštěvy mi pan Lacey neřekl.“

„Jak tu byl dlouho?“

„Pokud si vzpomínám, odhadl bych to přibližně na

tři týdny. Ale dříve než přiletěl, asi dvakrát sem volal.“

„Za tři týdny jste ho musel docela dobře poznat?“

„Skutečně dost dobře. Mně se jevil jako nadmíru

zdvořilý člověk a zábavný společník. Několikrát jsme

spolu povečeřeli. Vím, že byl u všech našich pracovníků

oblíbený. Mě osobně velmi rozrušilo, když se ze svého

posledního letu nevrátil.“

„Měl jste nějaký důvod k domněnce, že se třeba

nevrátí?“

„Ne, něco takového mě nikdy ani nenapadlo. Podle

toho, jak jsem ho viděl létat, mi připadal jako schopný

pilot, který nepodstupuje zbytečné riziko.“

„Zmínil se vám někdy, že hrozí takové nebezpečí?“

„Nevzpomínám si. Co se týká jeho práce, byl spíše

uzavřený a se mnou o ní nikdy nemluvil. Zdálo se však,

že přesně ví, co dělá.“

„To je pravda,“ kývl Biggles. „Je takový typ

člověka. Myslím, že k svému poslednímu letu použil

hunter, jednosedadlový vojenský letoun.“

„Je to tak.“

26

„Bylo to poprvé, co odsud odletěl v hunteru?“

„Ano.“

„Asi vás zarazilo, že ho vidíte v takovém stroji?“

„Velmi mě to překvapilo. Ale on se mi s ničím

nesvěřil a nebylo na mně, abych se vyptával.“

„Jak se to všechno stalo? Jak se sem hunter dostal?“

„Moc vám toho nepovím. Pan Lacey za mnou

jednou přišel a řekl mi, že musí do Kalkaty. Nebylo to

prvně. Odletěl tehdy v austeru a vrátil se v hunteru –

usuzuji, že to byl jeden ze strojů, které po nepokojích na

hranicích s Čínou nechalo v Indii NATO.“

„Nenapadlo vás, proč si vyžádal takové letadlo?“

„Ne. Patrně ho chtěl použít v nějakém mimořádném

případě, ale oč se jedná, mi neřekl. Myslím, že neměl v

úmyslu používat hunter pravidelně, protože s austerem

přiletěl zpátky z Kalkaty jeden náš pilot. Letoun najdete

v hangáru číslo dvě. Člověk, který ho má na starost, je

muž, jenž byl panu Laceyovi k ruce, když tu váš přítel

pobýval. Sám jsem ho vybral.“

„Měl jste k tomu nějaký zvláštní důvod?“

„Hned dva. Za prvé, mluví dobře anglicky. Za

druhé, sloužil tři roky ve vašem letectvu.“

„Opravdu? Jak k tomu došlo?“

„Jmenuje se Ram Singh. Poznal jsem ho jako

chlapce. Jeho otec, který nedávno zemřel, byl zámožný

člověk. Když jeho syn zatoužil stát se letcem, mohl ho

poslat do letecké školy v Anglii. Později, aby si

vyzkoušel skutečné létání, přihlásil se dobrovolně k RAF

a přijali ho. Já pobýval v té době v Oxfordu a často jsme

se vídali. Bohužel vaše podnebí nesvědčilo jeho zdraví.

Vyvinula se u něho chronická plicní choroba a proto ho

museli zprostit služby. Tehdy jsem mu poradil, aby se

27

vrátil do Indie. Později jsem mu zde mohl poskytnout

práci. Je to dobrý chlapík, bystrý a energický.“

„Nebude vám vadit, když si s ním promluvím?“

„Vůbec ne. Chcete, abych pro něho poslal?“

„Ne, děkuji. Tak zase nespěcháme. Nesmím vás

připravovat o čas. Později mi ho představíte.“

„Myslíte, že by vám mohl pomoci?“

„Může si vzpomenout na nějakou poznámku pana

Laceye, která by nám alespoň naznačila směr, jímž letěl s

hunterem.“

„Sám jsem s ním mluvil. Pochybuji, že vám poví

něco víc, než to co už známe. Přesto si s ním promluvte.“

„Díky. Jsem vám velmi zavázán.“

Ředitel se na okamžik zamyslel a pak se zeptal: „Co

jiného u nás za svého pobytu hodláte dělat?“

„Mohu udělat jen jednu věc a to pátrat zhruba

směrem, kam Lacey zamířil. Domnívám se, že letěl k

severu.“

„Celé území jsme pečlivě prohledali.“

„O tom nepochybuji, nechci se ale vzdát naděje,

pokud se sami nepřesvědčíme, zda je náš přítel dosud

živý.“

„Chápu vaše pocity,“ odpověděl s účastí pan Akbar.

„V

jaké

vzdálenosti

končili

vaši

piloti

s

průzkumem?“ zeptal se Biggles.

„Létali až k hranici Nepálu, což není od nás příliš

daleko. Ze zřejmých důvodů jsme nepřekročili hranici s

východním Pákistánem. Jak jistě víte, naše vzájemné

vztahy jsou hodně napjaté a nechceme je zhoršovat

narušováním jejich vzdušného prostoru.“

28

„Přirozeně. Říkal jste, že jste pátrali až k hranici

Nepálu. Má to znamenat, že se vaši piloti dostali až nad

Nepál?“

„Těžko říci. Znáte Indii, pane Bigglesworthe?“

„Docela dobře. Já jsem se v Indii narodil.“

„To je opravdu zajímavé. Potom jste možná slyšel o

Terai, pásu džungle, který mnozí považují za jakousi

zemi nikoho mezi Indií a Nepálem?“

„Ano, slyšel jsem o Terai, ale nikdy jsem tam

nebyl.“

„O moc jste nepřišel,“ řekl ředitel trochu zamračeně.

„Jak vím, letadla pátrala až k Terai. Protože nejbližší

výběžek té džungle leží asi sto mil odsud, piloti

propátrali řádný kus země. Zda pak létali i nad Terai, to

nevím. Piloti mi hlásili, že doletěli až k Terai a já od nich

nechtěl další podrobnosti. Jestliže má letecký průzkum

dospět k nějakému výsledku, musí pilot létat nízko a to se

odváží jen málokterý. Nouzové přistání by znamenalo

katastrofu. Je vyloučeno přistát v džungli s letadlem.“

„Je ale možné, že se Lacey zřítil právě v Terai.“

„Ovšemže to je možné, ale jestli se něco takového

stalo, nemělo by žádný smysl letadlo hledat. Nikdy by se

nenašlo.“

„Nepál nikdy nepokládal za vhodné vyčistit v

džungli pruh země pro nouzová přistání?“

„Pokud vím, tak ne. Proč by to měli dělat?“

„Copak letadla nepřelétají džungli?“

„Neřekl bych. Příležitostně se snad létá z Indie do

Káthmándú, ale domnívám se, že stroje létají ve velké

výšce, aby se vyloučilo nouzové přistání v Terai.“

„Kdo byli piloti pověření pátráním?“

29

„Neznal jsem je. Poslali je z Kalkaty po mém

hlášení, že pan Lacey je pohřešován. My pro takové

úkoly nemáme piloty.“

„Když skončili, vrátili se do Kalkaty?“

„Ano. Jestli se s nimi chcete setkat, musíte si zaletět

za nimi až tam. Ještě něco?“

„Nic jiného mě nenapadá. Možná později. Jsem vám

velice vděčen za pomoc.“

„Zůstanete tu nějakou dobu?“

„Ano.“

„Máte nějaká zavazadla?“

„V letadle máme dvě malé tašky.“

„Dám je odnést do ubytovny.“ Pan Akbar povstal.

„Bylo by pro mě ctí, kdybyste se mnou poobědvali. Jistě

byste rádi něco pojedli. Potom vás zavedu k Ramu

Singhovi.“

„Děkuji, jste velmi laskav.“

„Tak tedy pojďme.“

Po příjemném obědě v bungalovu ředitele se umytí a

osvěžení vydali k hangáru. Ředitel přivolal Ram Singha,

a představil ho. Byl to dobře vyhlížející mladý Ind s

aristokratickými rysy. Neměl tmavší pleť než Evropan,

který pobývá často na slunci. Byl štíhlý jako mladý

stromek, snad až příliš štíhlý, což je známkou slabší

tělesné konstrukce. Měl na sobě starou khaki kombinézu

britského střihu a na hlavě obvyklý bílý turban. Oči pod

ním byly jasné a bystré.

„Když dovolíte, opustím vás,“ řekl pan Akbar.

„Mám ještě dost práce. Až tady skončíte, pane

Bigglesworthe, a budete si přát dále pokračovat v

rozmluvě, najdete mě v kanceláři.“

Mávli mu na pozdrav.

30

KAPITOLA TŘETÍ

RAM SINGH

Protože lidé z letištního personálu neustále

přecházeli kolem, Biggles s mladým Indem přešli na

klidnější místo do stínu hangáru. Posadili se tam na

jakési bedny a Ram Singh s očekáváním hleděl na

Bigglese a nepochybně si lámal hlavu, co se děje.

„Přišli jsme sem, abychom našli našeho přítele, pana

Laceye, či alespoň rozřešili záhadu jeho zmizení,“ začal

Biggles. „Dozvěděli jsme se, že jste se tehdy staral o jeho

letadlo.“

Ram Sing to potvrdil.

31

„Vím, že jste po několik roků sloužil u britského

královského letectva a proto mluvíte dobře anglicky,“

pokračoval Biggles.

„Snažím se, pane.“

„Dobrá. Doufáme, že nám pomůžete. Jak jste

vycházel s panem Laceyem?“

„Mimořádně dobře. Měl jsem ho rád. Byl laskavý a

ohleduplný, skutečný džentlmen. Myslím, že i on si mě

oblíbil.“

„To je skvělé. Věřím, že budete stejně dobře

vycházet i s námi. Povězte mi: když se pan Lacey vrátil z

Kalkaty, nenaznačil vám nějak, proč si vyžádal hunter?

Muselo vás to překvapit!“

Rám Singh na to nic neřekl a jeho oči těkaly po

betonové ploše před hangáry. Biggles si toho povšiml.

Hleděl do tváře mladého Inda před sebou a hovořil

dále: „Máte něco proti tomu, abyste odpověděl na mé

otázky a možná nám tím pomohl najít pana Laceye?

Pokud vám v tom něco brání, řekněte to rovnou, protože

si tím všichni ušetříme čas.“

„Udělám vše co je v mých silách, abych vám

pomohl,“ řekl Ram Singh prostě. „Pan Lacey se

zmiňoval jen velmi málo o sobě nebo o tom, co dělá na

letišti. Vzpomínám si, že když se vrátil z Kalkaty v

hunteru, žertem řekl něco v tom smyslu, že jestliže mu

teď někdo zkříží cestu, měl by se mít na pozoru.“

„Vy jste to ale nebral vážně?“

„Ne. Pan Lacey měl rád takové žertíky.“

„Neřekl vám, proč potřebuje právě hunter?“

„Ne.“

„Ani vám nepověděl, co vůbec hledá v Indii?“

32

„Ne. Nikdy se mi o žádném důvodu nezmínil.“ Zrak

mladého Inda znovu zatěkal po betonové ploše.

„Jste si jistý, že mi říkáte pravdu?“ ztišil Biggles

hlas.

„Já vždycky mluvím pravdu.“

„Dobrá. Tak čeho se potom bojíte?“

„Nebojím se, ale…“

„Ale co? Ven s tím. Můžete nám důvěřovat. Ať

řeknete cokoli, budeme to považovat za přísně důvěrné.“

Ram Singh opět zaváhal a pak tiše řekl: „Jednou za

mnou přišel nějaký člověk a vyptával se na pana Laceye.

Naznačil, že když mu nepovím co chce vědět, bude se

mnou zle.“

„Chápu,“ řekl Biggles tiše. „Vyhrožoval, co?“

„Ano.“

„Řekl jste mu něco?“

„Řekl jsem mu pravdu, že totiž o panu Laceyovi nic

nevím. Měl jsem na starosti jen jeho letadlo. Co s ním

dělal, nebyla má věc.“

„Kdo byl ten člověk?“

„Nevím. Nikdy předtím jsem ho nepotkal.“

„Viděl jste ho od té doby?“

„Jednou nebo dvakrát, ale jen z dálky.“

„Byl to Evropan nebo Ind?“

„Nevím. Vypadal jako Ind, ale měl evropské šaty.“

„Jakou řečí mluvil?“

„Se mnou hovořil hindsky, ale uměl i anglicky.“

„Jak to víte?“

„Protože když jsem jednou bezděky promluvil

anglicky, odpověděl mi také anglicky. Mohl být i

Američan.“

„Poznal byste ho, kdybyste ho zase viděl?“

33

„Myslím, že ano. Kdyby byl ovšem stejně oblečený.

Měl na sobě podobné šaty jako vy.“

Biggles pohlédl na svůj bílý plátěný oblek, zapálil si

cigaretu a pokračoval: „Teď poslouchejte, Rame Singhu,

protože to je velmi důležité. Vraťte se v duchu zpátky a

pokuste si vzpomenout na to, co vám pan Lacey řekl

zvláštního. Třeba i když žertoval. Mohlo by nám to dost

pomoci.“

Ram Singh se na chvíli zamyslel. „Vzpomínám si,

že asi před dvěma nebo třemi týdny se mě ptal, jestli

jsem si tady na letišti nevšiml člověka s dřevěnou

nohou,“ řekl pak. „A domnívám se, že to myslel vážně,“

dodal.

„S dřevěnou nohou?“ udiveně opakoval Biggles a

zvedl obočí.

„Ano.“

„Viděl jste někoho takového?“

„O nikom nevím. Jak bych asi poznal, že někdo má

dřevěnou nohu? Snad kdyby to byla opravdu dřevěná

noha, jakou mívají lidé, kteří si nemohou dovolit

skutečnou protézu. Takové bych si možná všiml, ačkoli

podobných je v Indii spousta. Ale jestliže to byla dřevěná

noha schovaná v kalhotech, tu bych nepoznal.“

„Rozumím,“ připustil Biggles. „Ale vraťme se k

hunteru. Byl vyzbrojený kulomety?“

„Ano. Myslím, že to je běžná vojenská stíhačka toho

typu.“

„Byly kulomety nabité?“

„Ano.“

„Jak to víte?“

„Podíval jsem se.“

„Proč?“

34

„Ze zvědavosti. Nedokázal jsem si představit, k

čemu pan Lacey potřebuje v Indii takové letadlo.“

„Také bych byl zvědav,“ usmál se Biggles. „Když

na to přijde, ani mně to není jasné. Předpokládám, že do

té doby létal pouze v austeru?“

„Ano. Létal s ním často a někdy byl ve vzduchu

hodně dlouho.“

„A nemáte tušení, kde se toulal?“

„Ne. Neříkal mi, kde byl, kromě dvou případů, kdy

mi oznámil, že poletí do Kalkaty.“

„Jak často létal?“

„Téměř každý den.“

„Když pak odletěl v hunteru, zamířil na sever?“

„Ano.“

„Tím směrem odlétal i v austeru?“

„Obvykle ano. Řekl bych, že vždycky, pokud jsem

ho viděl.“

„Nezmínil se někdy před vámi o Terai?“

„Teď jste mi připomněl, že ano. Ovšem, mluvil o ní.

Jednou když jsme spolu hovořili, se zeptal, zda jsem

někdy byl v Terai. Chtěl vědět, jestli je džungle opravdu

tak zlá, jak se o ní říká.“

„Co jste mu odpověděl?“

„Musel jsem mu říct, že nevím, protože jsem ji

nikdy neviděl. Znal jsem ji jen z vyprávění a to nestačí.“

„Nikdy jste přes ni neletěl?“

„Ne. Co jsem tady, letěl jsem jen několikrát do

Kalkaty, když zbylo v letadle volné místo.“

„Letěl jste někdy s panem Laceym v austeru?“

„Ne, nikdy mě nepozval.“

„Kdyby to udělal, letěl byste s ním?“

35

„Samozřejmě. Miluji létání. Jednou se chystal k

odletu a já se ho zeptal, zda by mě nevzal s sebou…“

„Co na to řekl?“

„Zasmál se a řekl mi, že bude pro mě bezpečnější,

když zůstanu na zemi.“

„Jak jste si to vyložil?“

„Nijak. Myslel jsem, že to je jeden z jeho žertíků.“

„Staral se někdo kromě vás o auster, když byl na

letišti?“

„Ne, to byla moje práce. Přikázali mi, abych se o něj

staral co nejlíp.“

„Kdo to nařídil?“

„Pan Akbar.“

„Nepožádal vás někdo, abyste s letadlem něco

udělal… myslím tím něco, co by donutilo pilota k

nouzovému přistání?“

„Ne!“ zhrozil se Ram Singh.

„Bral si pan Lacey do austeru nějakou zbraň? Třeba

pušku?“

„Nikdy. Kdyby si nějakou bral, určitě bych si jí

všiml.“

„Děkuji vám, Ramo Singhu. Teď bych se rád

podíval na auster.“

„Jistě. Pojďte, prosím, se mnou.“

„Neprojevil ještě někdo přání se na něj podívat?“

„Ne.“

Když se blížili k otevřeným vratům hangáru, vyšel z

nich muž, podle oblečení Ind a odcházel. Mířil směrem

od příchozích, takže mu neviděli do tváře. Trochu kulhal

a při chůzi se opíral o hůl.

Biggles se zarazil a položil Ramu Singhovi ruku na

rameno. „Znáte toho člověka?“ zeptal se stroze.

36

„Ne.“

„Nemůže to být chlapík, který se vyptával na pana

Laceye?“

„Nemyslím, ale nemohu to říct určitě, když ho

nevidím zpředu.“

Biggles se zamračil. „Jestli stál uvnitř hangáru, mohl

slyšet, co jsme si povídali.“

„To je možné.“

Biggles se obrátil k Bertiemu. „Dávej pozor, kam

jde. Třeba ho trápí revma. Mohl by ale taky mít dřevěnou

nohu.“ Bertie přikývl a vydal se za ním.

Biggles a Ram Singh vstoupili do hangáru, kde na

vzdálenějším konci stál Algyho auster, tak aby

nepřekážel. Ram Singh přihlížel, jak ho Biggles zevnitř i

zvnějšku pečlivě prohlíží. „Zdá se, že je v naprostém

pořádku,“ prohodil, když vystoupil z pilotní kabiny, kde

marně hledal nějaké poznámky od Algyho.

Objevil se Bertie.

„Co jsi zjistil?“ zeptal se Biggles.

„Za hlavní budovou měl zaparkovaný vůz. Odjel v

něm tak rychle, že jsem se mu ani nestačil podívat do

tváře. Víc se nedalo dělat, bez auta jsem ho nemohl

sledovat.“

„Jakou značku měl jeho vůz?“

„Nevím, byl moc daleko. Byla to nějaká velká

limuzína.“

„Nezjistil jsi její číslo?“

„Ne, nerozeznal jsem ho. Jak vypadá Algyho auster?

Nenašel jsi na něm nějakou závadu?“

„Závadu ne. Tím říkám, že jsem nenašel nic, co by

mu bránilo v letu. Jeden objev mě ale překvapil. Pojď se

mnou.“

37

Odvedl Bertieho k druhé straně letadla a beze slova

ukázal na malý otvor v podlaze blízko sedačky pilota.

Byl tak malý, že si ho mohlo všimnout jen oko

zkušeného letce.

„Jemináčku,“ vydechl Bertie a našpulil ústa. „Otvor

po kulce!“

„Správně, tudy prolétla střela,“ kývl Biggles. „Jestli

byl Algy v kabině, a musíme předpokládat, že byl, mohla

ho zasáhnout. Teď už tedy víme, proč si letěl do Kalkaty

vypůjčit hunter. Asi čekal další útok a nechtěl jen

nečinně sedět. Když řekl Ramu Singhovi, že by se někdo

měl mít na pozoru, nežertoval. Je to jasné. Někdo věděl,

co tu Algy dělá a střelil po něm. Podruhé se mu to zdařilo

líp a Algyho sestřelil. Alespoň tak se mi to nyní jeví.“

„Jestli se nemýlíš, museli ho nachytat na švestkách,“

vážně řekl Bertie.

„Algyho to patrně překvapilo, asi pozoroval jinou

část země. Po něčem pátral, ale přesně nevíme, co to

bylo.“

„Řekl jsi to Ramu Singhovi?“

„Ne. Zřejmě si otvoru po kulce nevšiml. Ani bych to

nečekal. My jsme už náhodou pár proděravělých letadel

viděli.“

„Podáš o tom zprávu?“

„Zatím ještě ne, ničemu by to neprospělo. Ti, kdož

stojí proti nám, by se o tom dověděli. Bude lépe nedat

jim znát, co již víme. Necháme si to pro sebe. No,

myslím, že to je všechno, co se tu dá zjistit.“

„Jaký bude náš další postup?“

„Je na čase, abychom si trochu zalétali. Dnes už je

na to pozdě. Počkáme si na východ slunce, ale chci být

ve vzduchu dřív, než zase začne horko.“

38

Připojili se k mladému Indovi, který pomalu

přecházel před vraty hangáru.

„Díky, to je pro dnešek všechno,“ řekl mu Biggles.

„Jestliže si zítra přivstanete, uvidíme se ráno. Budeme tu

za svítání. Kdybyste mezitím náhodou zahlédl muže s

dřevěnou nohou, dejte nám vědět.“

„To myslíte vážně?“ užasl mladík.

„Zcela vážně.“

„Domníváte se, že bych ho tu mohl potkat?“

„Vůbec by mě to nepřekvapilo.“

„V Indii je hodně lidí s dřevěnou nohou.“

„Mě zajímají jen ti, kteří zabloudí na letiště.

Rozhodně však takovému člověku nedovolte přiblížit se

k letadlu pana Laceye nebo k našemu.“

Mávl mladíkovi na pozdrav a zamířil k ubytovně.

„Co si o něm myslíš, starouši?“ zeptal se Bertie. „Řekl

bych, že je v pořádku, ačkoli v téhle chvíli tady příliš

nevěřím nikomu. Kdybych se v něm mýlil, brzy se to

dozvíme.“

„A jak se ti líbí ředitel Akbar?“

„Udělal na mě dobrý dojem. Buď mu budeme

důvěřovat, nebo to tu můžeme sbalit a vydat se domů.

Kdyby měl zájem, mohl by nám zdejší pobyt znemožnit.“

Kráčeli dál, aby se uložili ke spánku.

39

KAPITOLA ČTVRTÁ

CIZINEC NABÍZÍ SLUŽBY

Přestože vládl večer, horko bylo stále úmorné,

Biggles a Bertie zjistili, že dostali čisté a pohodlné

pokoje v ubytovně, kde o jejich potřeby pečovalo několik

tichých „hochů“, tedy sloužících. Všichni měli bílé

obleky bez poskvrnky. Název ubytovna nebyl pro

bungalov přesný, ve skutečnosti to byl malý, překvapivě

moderní hotel, vybavený pěknými pokoji pro vládní

úředníky. Někdo zřejmě rozhodl, že mezi ně patří i oba

letci, protože dostali malé, ale vyhovující pokoje vedle

sebe. Dokonce se zdálo, že budou mít pro sebe celý hotel.

V hale ani v baru totiž jiného hosta neviděli. V baru si

pak dali lehké a chutné jídlo.

Než šli spát, posadili se ještě do lehátek pod velikým

indickým měsícem. Donesli jim kávu. Oba si chtěli

trochu pohovořit o věci, jež je přivedla do Indie a o

prvním dni na letišti Shara. Cítili se tu být z doslechu

případných slídilů.

„Snad není hloupé, když necháme oba stroje bez

dozoru?“ začal Bertie s mírnou obavou ve hlase.

„Co můžeme dělat jiného?“ pokrčil rameny Biggles.

„Odmítám po řadu nocí trčet ve stínu vrtulí a už vůbec

nevím, jak bych žádal pana Akbara, aby tam místo nás

postavil stráž. Znamenalo by to, že nedůvěřujeme jeho

bezpečnostním opatřením. Musíme mu prostě věřit, jinak

to nejde.“

„Co říkáš zprávě o muži s dřevěnou nohou?“

40

„Asi totéž co ty. Dá se z toho usoudit, že někdo z

mužů, které Algy podezíral, měl protézu. Algy si podle

všeho myslel, že by se tu mohl objevit, jinak by o tom

Ramu Singhovi neříkal. Kdybychom takového člověka

uviděli, pořádně si ho prohlédneme. Mladík ovšem

správně poznamenal, že u muže v dlouhých kalhotách

nepoznáš, zda má nohy rovné, křivé nebo dřevěné.

Nemůžeme se ptát každého kdo kulhá: ,Promiňte pane,

nemáte náhodou dřevěnou nohu?’“

„Je zajímavé, že jediný chlapík, kterého jsme viděli

u hangárů kromě mechaniků, zrovna kulhal.“

„Proto jsem chtěl, aby ses na něj podíval.“

„Myslíš, že měl protézu?“

„Bylo to možné, dokonce pravděpodobné.“

„Nevypadal na zaměstnance, který tady pracuje.

Spíš bych řekl, že bloumal po letišti od ničeho k

ničemu.“

„A co má být? Tohle není londýnské letiště. Jsi v

Indii, život je tu jiný. Když potkáš na chodníku krávu,

vyhni se jí.“

„Ještě štěstí, že se nepasou na letišti,“ ušklíbl se

Bertie. „Jaký máš plán na zítřek?“

„Je jasné, že když tu budeme posedávat, nic víc

nezjistíme. Už jsem se vyptal na všechno, nač jsem si

dokázal vzpomenout. Teď nám zbývá zaletět na sever a

podívat se na oblast, kterou prozkoumával Algy.

Připouštím, že severní směr není zcela jednoznačný, ale

je to alespoň přibližné vodítko. Jsme na tom pořád líp,

než kdybychom neměli ani ponětí, kterou čárku na

kompasu si Algy vyvolil, když nastavoval kurz letu.

Můžeme předpokládat, že stopa pašeráků vedla někam na

sever od místa, kde sedíme. Proč by sem jinak přesouval

41

svou operační základnu z Kalkaty? Už měl celou věc

skoro v kapse. V posledním dopise nám to naznačil a

chystal se k odletu domů. Pak se však něco zvrtlo a

protože se nevrátil, mohl by se teď prodírat houštím

někde mezi Sharou a Himálajem. Nemyslím, že by byl

takový pitomec a přeletěl hory až do Tibetu, kde dnes

vládne Čína. Kdyby to ale udělal, bylo by to možná k

něčemu dobré. Po jeho nouzovém přistání v Tibetu by

čínská vláda spustila povyk o porušení svého vzdušného

prostoru.“

„Škoda, že nikomu neřekl co věděl,“ poznamenal

Bertie.

„Neodvažoval se. Copak mohl někomu důvěřovat?

Zlato představuje velké pokušení, jemuž podlehne skoro

každý. Kdo má toho proklatého kovu dost, koupí si čtyři

z pěti lidí. Jak řekl jeden cynik, každý člověk má cenu, za

kterou se dá koupit. Proto jsou výzvědné služby

kdejakého státu tak úspěšné.“ Biggles zamáčkl cigaretu.

„Jdu si už lehnout, ráno musíme odstartovat brzy. Zítra

bude zase vedro.“

„Myslíš, že počasí bude příznivé?“

„Jiné tu není. To je jedna z věcí, na kterou se můžeš

v Indii spolehnout. Nemusíš být odborník ani prorok. V

tomto ročním období neměj ani stín pochyby o tom, že

zítra bude stejné počasí, jaké bylo dnes. Zářící slunce

vystoupí na oblohu a až doputuje k západu nenarazí na

jediný mráček. Tak to bude příští den a řadu dalších, než

nastane čas monzunu se džbery deště, který dá žíznivé

zemi víc vody, než dokáže vypít. Pak nebude počasí na

létání, to mi věř. V Bengálsku přicházejí deště od

severovýchodu a pršet začíná obvykle koncem května

nebo začátkem června.“

42

„Takže nám zbývá necelý měsíc, abychom Algyho

našli?“

„Spíš méně. Monzun si s námi může zahrát a objevit

se tu dříve než má. Něco ti řeknu. Pokud Algyho

nenajdeme do doby, než vypukne monzun, pak ho již

nenajdeme nikdy. Do tak lehkého stroje jakým je auster,

nadělá dešť a krupobití díry a pak ho zatluče do země.“

„Tohle snad Algy věděl?“

„Upřímně doufám, že ano. Proto, myslím, tak

spěchal, aby celou věc ukončil. Musíme se do toho obout

po vojensku, i když po vojně už zrovna netoužím.“

Bertie se naklonil a dotkl se Bigglesova kolena.

„Počkej ještě, starouši,“ zašeptal a znovu mrkl Bigglesovi

přes rameno. „Zdá se, že máme návštěvu. Tuším, že

tenhle chlápek jde k nám.“

Chvíli bylo ticho, Biggles se neohlédl. Potom k nim

pomalu přikročil štíhlý muž. „Dobrý večer, pánové,“ řekl

tlumeným hlasem.

„Dovolíte mi, prosím, abych si k vám přisedl?

Číšník mi přinese kávu.“3 Mluvil anglicky beze stop

cizího přízvuku.

„Posaďte se,“ vyzval ho Biggles. „Stůl ani lehátka

mi nepatří.“

„Velmi vám děkuji,“ řekl muž a posadil se mezi ně.

Nepromluvil, dokud mu chlapec nepostavil kávu na stůl a

3 Pokud by čtenář považoval za zvláštní, že tolik lidí mluví v

Indii anglicky, je třeba říci, že většina vzdělaných Indů a také

Pakistánců hovoří tímto jazykem. I prostí lidé se obvykle anglicky

domluví. Pouze v odlehlých venkovských oblastech převažují lidé,

kteří mluví jen místním jazykem. Je nutno připomenout, že i když

národním jazykem je hindština (Biggles se v této zemi narodil a

hindsky hovoří), je v zemi čtrnáct významnějších jazyků a více než

sto dialektů, užívaných rodáky z určitých území.

43

s úklonou neodešel. Pak poznamenal: „Dnes je veliké

horko, jistě to také pociťujete.“

„Nezdá se nám to tak zlé,“ odpověděl Biggles a

trochu posunul lehátko. „Anglickému podnebí, jak

možná víte, chybí hodně k tomu, aby bylo příjemné a

také proto se již dlouho touláme po jiných zemích.“

„Jako například po Indii.“

„Vždycky jsme měli Indii rádi.“

Všichni se odmlčeli a nově příchozí usrkával kávu.

Posadil se zády k měsíci, takže mu nebylo dobře vidět do

obličeje. Dalo se ovšem rozeznat, že má na sobě

společenský oblek, černé kalhoty, bílé sako a tmavou

vázanku. Podobně se oblékala velká část Indů z vyšších

vrstev. Na ruce, kterou sahal po kávě, se třpytil prsten s

diamantem. Byla to krásná ruka, jako by ruka umělce.

Dlouhé štíhlé prsty zřejmě nikdy nepoznaly tvrdou práci.

„Domnívám se, pánové, že jste přijeli na lov,“ dal se

nezvaný host znovu do řeči.

„Ano,“ odpověděl Biggles po pravdě, aniž by

prozradil, jakou kořist sledují. „Vy se také věnujete této

zálibě?“ otázal se.

„Ne, já ne. Lov si mně nezískal. Je to příliš

namáhavá zábava. Jsem obchodník, který je shodou

okolností nucen strávit noc na tomto nevlídném místě.

Včera jsem zmeškal spojení do Kalkaty. Obávám se, že v

tomto směru by se naše místní letecké linky měly

zásadně zlepšit. Mýlím se snad, když jsem vás viděl

přistávat v letadle? V malém soukromém letadle?“

„To jste mohl vidět, protože jsme v letadle přiletěli,“

usmál se Biggles a zapálil si další cigaretu. Nabídl

hostovi otevřené pouzdro.

44

„Ne, děkuji vám,“ odmítl muž. „Nekouřím.

Promiňte mi, prosím, zvědavost, ale jak chcete lovit z

letadla, pokud to není neomalená otázka?“

„Nehodláme střílet tygry z letadla, pokud máte na

mysli tohle. Letadlo nám poslouží k průzkumu země, než

tam vyrazíme pěšky. Při lovu využijeme služeb shikari,

zkušeného lovce.“

„Ach! V tom vám mohu pomoci. Vím o takovém

člověku.“

„To je od vás velmi laskavé, ale my jsme si už vše

zařídili,“ odpověděl Biggles.

„Napadá mě, že bych vám mohl ušetřit i starosti s

výbavou. Mohu obstarat levné pistole, pušky, táborovou

výstroj a podobné věci. Zabývá se s tím jedna z mých

společností.“

„Přivezli jsme si s sebou všechno, co budeme

potřebovat,“

řekl

Biggles

už

trochu

chladněji.

„Nicméně,“ dodal, „kdybyste nám dal svou navštívenku,

můžeme se s vámi spojit, kdybychom se dostali do

potíží.“

Cizinec si prohledal kapsy a pak smutným hlasem

prohlásil, že nechal navštívenky v jiném saku.

„Nevadí,“ řekl Biggles zdvořile. „Mohu se na vaše

jméno kdykoli zeptat v kanceláři. Určitě vás znají.“

„Ovšem, správně,“ řekl muž nejistě a zdálo se, že

chce odvést řeč jinam. „Mohu vám ještě objednat kávu?“

„Děkuji, pro mě ne,“ odmítl Biggles. „Když jste

přišel, chystal jsem se jít spát, ale zdálo se mi nezdvořilé,

odejít a nechat vás tu samotného.“

„Jak si přejete. Jistě se zase ráno potkáme.“

45

„O tom nepochybuji,“ řekl Biggles. „Pro cestovatele

jakými jsme my, je svět malý.“ Zvedl se a následován

Bertiem šel k hotelu.

Oba mlčeli, dokud se nedostali dost daleko z

doslechu cizince. „Co mu říkáš?“ řekl pak tiše Bertie.

„Nebyl trochu moc zvědavý?“

„Přirozeně.“

„Proč přirozeně?“

„Pokud se nemýlím, přišel vyzvídat.“

„Proč si to myslíš?“

„Především se mi zdá, že má protézu.“

Bertie se zarazil a ostře pohlédl na Bigglese. „Jak to

ale, pro všechno na světě můžeš vědět?“

„Připadal mi podezřelý hned, jak si k nám přisedl.

Žádný slušný Ind by se bez vážného důvodu takhle

nevnucoval. Navíc důvod, který uvedl, byl víceméně

nesmyslný. Všiml sis ale, jak jsem si přisunul lehátko

blíže k němu. Neuhádneš proč?“

„To tedy ne, člověče. Nejsem věštec, nejsem

Pythie.“

„Ani nemusíš. Měl jsem celkem dobrý odhad, že

když tu zůstaneme dostatečně dlouho, potkáme člověka s

dřevěnou nohou. Musím uznat, že k tomu došlo dřív, než

jsem čekal. Někdo nás podezírá a opravdu si pospíšil.

Posunul jsem se k němu tak blízko, abych se ho mohl

dotknout. Klepl jsem mu do nohy špičkou střevíce a on to

nevnímal. Kdyby to ucítil, pohnul by se, nebo by se na

mě podíval. Vyplývá z toho jediný závěr a nemohu říct,

že by mě zvlášť překvapil. Je možné, že muž, který nás

viděl hovořit u hangáru s Ramem Singhem, uvědomil

svého šéfa o našem příchodu. Ten si nás přišel

okouknout. Takhle si to aspoň vysvětluji. To co breptal o

46

zmeškání letadla, je nesmysl. Právě teď sem přijel.

Vsadil bych sto liber, že přijel vozem z nějakého dost

blízkého místa. Jdeme k parkovišti a ověříme se, zda

mám pravdu.“

Došli k parkujícím vozům. Stály tam jen dva a o to

byl průzkum jednodušší. Jeden z nich, jak Biggles

poznamenal, patřil řediteli

Akbarovi. Biggles položil ruku na chladič vedle

stojícího daimleru a hned ji odtáhl. „Je ještě teplý,“ řekl.

„Přijel během poslední hodiny. V tomhle počasí se motor

ochlazuje pomalu. Zdá se, že náš přítel má spoustu

peněz, takže mě udivuje, že nemá šoféra. Třeba však

nějakého má, ale ten nechtěl ve voze čekat, jestli se tu

jeho pán nerozhodne přenocovat.“

„Co z toho pro nás vyplývá – jestli víš, co tím chci

říct?“

„Především si musíme dávat dobrý pozor na

všechno, co uděláme nebo řekneme. Chlapíka, který nás

oslovil, nevedla k návštěvě jeho dobrota a touha nám

pomoci. Přišel, aby si nás prohlédl a pokusil se vyzvědět,

co tu děláme. Možná to ví, nebo to uhodl. Někdo si

pospíšil, aby mu ohlásil, že jsme přijeli.“

„Byl ochotný nám poskytnout pomoc.“

„Až příliš, lorde. Člověk, který si sedne k cizincům a

zoufale jim chce pomáhat, je mi divný. Tobě ne? Zamysli

se nad tím, proč by se měl kvůli nám vystavovat potížím?

Přehnal to. Nabídl se, že nám najde dobrého shikari.

Možná mu křivdím, ale patrně bych brzy litoval, kdybych

měl chodil po džungli s někým, koho mi doporučil.

Neodvažuji se hádat, jaké místo zaujímá v gangu, který

připravil Algyho zmizení. Na tom nezáleží. Cítím v

kostech, že máme proti sobě bandu gangsterů, která se

47

nezastaví před ničím. Právě proto Algy nechtěl nic

svěřovat papíru a přece ho dostali. Jakmile teď zjistí, že

jsme jeho přátelé, kteří přišli vypátrat, co se stalo, udělají

všechno možné, aby nás dostali taky. Snad to není přímý

důvod k poplachu, ale byli bychom hlupáci, kdybychom

si s tím mužem něco začali. Ráno než se probudí,

budeme pryč. Pokud nemá po ruce vlastní letadlo,

nebude nás schopen sledovat.“

Během hovoru pomalu kráčeli k pokojům.

Nespěchali, stále bylo horko. Asi osmnáctiletý hoch,

který nosil kávu, měl ještě službu a seděl pohodlně na

lehátku. Když vstoupili, vstal.

„Mluvili jsme s tím pánem venku,“ oslovil ho

Biggles, „jenomže jsme se ho zapomněli zeptat na jméno.

Nevíte, jak se jmenuje?“

Hochova tvář zůstala bez výrazu. „Ne, pane. Nikdy

dřív jsem ho tu neviděl.“

„Nenocoval tady včera?“

Hoch se zatvářil udiveně. „Nevím, pane, neměl jsem

službu.“

„Nevadí,“ odpověděl Biggles lhostejně. „Určitě se s

ním uvidíme ráno. V kolik hodin si přál vzbudit?“

„Nemám žádný příkaz, pane. Přejete si, abychom

vás vzbudili?“

„Ne, děkuji. Asi si přispíme. Až budeme chtít ranní

čaj, dáme vám vědět.“

„Ano, pane.“

„Naše klíče, prosím.“

Hoch sáhl po klíčích a předal je Bigglesovi.

Kráčeli pak chodbou k pokojům, které byly až na

opačném konci. „Pojď sem na chvíli,“ řekl Biggles a

otevřel dveře. „Ten chlapec mohl mluvit pravdu, ale

48

nemusel. Spíš se však domnívám, že nelhal. O ničem

neví. Řekli mu jenom, aby moc nemluvil. Nemyslím, že

tady náš nový přítel dnes přenocuje. Jeho klíč, pokud ho

nemá v kapse, by visel na háčku. Byly tam jen naše klíče,

takže se zdá, že jsme jediní, kdo tu bude spát.“

„Co si myslíš o tom chlápkovi?“

„Kosmopolitní typ, který se mohl narodit kdekoli na

světě. Snad ani nezná své předky. S podobnými lidmi

jsem již jednal mnohokrát a byli mezi nimi dobří i špatní.

Někteří jsou tak šikovní, že žijí v přepychu a přitom se

zdá, že nic nedělají. Najdeš je všude, kde jsou peníze. O

nic jiného nemají zájem. Patří jim svět. Londýn i Paříž,

New York, Monte Carlo, Švýcarsko, Káhira i Střední

východ, jsou doma všude. Z těch špatných se stávají

mezinárodní darebáci a špioni. Nikomu neslíbili věrnost

a tak je netrápí svědomí. Hádám, že jeho cestovní pas by

bylo zajímavé čtení.“

Za řeči Biggles otevřel svou cestovní brašnu a

nahlédl dovnitř. „Zatím se nikdo mých věcí nedotkl,“

poznamenal a vytáhl pyžamo.

Podíval se na Bertieho. „Uvědomuješ si vůbec, že

máme před sebou problém?“

„Jaký problém, starouši? Oč jde?“

„Tohle je bungalov. Pokud budeme spát za

zavřenými okny, asi se tu udusíme. V pokoji bude jako v

parní lázni. Když ale necháme okna otevřená, nic

nezabrání lotrovi, aby vlezl dovnitř a podřízl nám krk.“

„Opravdu si myslíš, že něco takového hrozí?“

„Nevím. Říkám jen, co by se mohlo stát. Jistí lidé už

vědí, že jsme tady a proč jsme sem přiletěli. Tomu jsme

se nemohli vyhnout. Možná jsem přecitlivělý, ale

49

nehodlám si je pouštět k tělu. Můžeme zamknout dveře,

ale při otevřeném okně klidně neusnu.“

„Tak co s tím? Potřebuji se alespoň trochu vyspat,

nebo nebudu stát ráno za nic.“

Biggles se na chvilku zamyslel. „Počkej, něco mě

napadlo,“ řekl pak a vyšel na chodbu.

50

KAPITOLA PÁTÁ

NOČNÍ PŘEPADENÍ

Biggles se vrátil do pokoje za několik minut.

„Prohlédl jsem si několik pokojů vedle našeho,“

řekl. „Nikdo v nich není. Lůžka nejsou připravená, v

pokojích chybí zavazadla, což znamená, že nejsou

obsazené. Zařiď se podle svého, ale já mám sto chutí se

do jednoho přesunout. Pořád myslím na to, že ochotný

pán, co nám nutil další kávu, ví, jaké pokoje nám

přidělili.“

„Jak by to mohl vědět? Zeptal se chlapce?“

„Uvažuj, Bertie! Když jsme jediní, kdo tu přespí,

stačilo mu, aby se podíval na klíče a přečetl si čísla.“

„Jasně. Na to jsem nepomyslel.“

„Přejdu do druhého nejbližšího pokoje. Je

dvojlůžkový. Jestli chceš, pojď se mnou.“

„To není hloupý nápad,“ kývl Bertie. „Tak pojďme.

Kdyby mělo k něčemu dojít, aspoň jeden z nás se vzbudí.

Nejsem zrovna posedlý čerstvým vzduchem, ale přiznám

se, že se nechci celou noc dusit za zavřeným oknem ve

vlastní šťávě.“

„Nemáš právě vkusná přirovnání,“ řekl Biggles.

Přešel ke svému lůžku, stáhl prostěradlo, položil

podhlavník a polštář po délce a zakryl je prostěradlem,

aby vznikl dojem, že v posteli někdo leží. „To oklame

každého, kdo by sem nahlédl,“ poznamenal. „Udělej to

podobně s tou druhou postelí.“

„Jdu na to, starouši.“

51

Upravili druhé lůžko stejným způsobem. „Spi

sladce, příteli,“ pravil Bertie a poplácal látkového spáče

na rozloučenou. Potom si vzali pyžama a šli do

dvojlůžkového pokoje, o němž Biggles mluvil.

„Nebudeme svítit, zvenku by to bylo vidět,“ řekl. Dovnitř

ostatně zářilo jasné světlo měsíce poskytující dost světla.

Když se začali převlékat, přilákal je k oknu zvuk

startujícího auta.

Okno vedlo na volnou plochu, užívanou k parkování

vozů. Ve stříbřitém světle měsíce viděli u volantu

daimleru sedět řidiče v bílém saku. Vůz odjížděl a brzy

zmizel na silnici k letišti. „Zdá se, že náš zvědavý přítel

tady nakonec nocovat nebude,“ poznamenal Biggles.

„Mám dojem, že to neměl v úmyslu od začátku. Když

není ničím horším, je pohotový lhář, ale mě nepřesvědčil.

Je to dobré aspoň k tomu, že nás nebude otravovat. Teď

raději zalehneme, ráno musíme brzy vstávat.“

Oba ulehli na svá lůžka.

Bertie byl dost unavený a čekal, že bez potíží hned

usne, jenže nešlo to. Dlouho ležel se zavřenýma očima,

ale spánek nepřicházel. Jak se to někdy stává, dostal se

nakonec do nepříjemného stavu, kdy si uvědomoval, že

čím více se snaží přivolat spánek, tím je bdělejší. Mohlo

to být i horkem, neboť ačkoli okno bylo otevřené, v

pokoji bylo jako v peci a přestože Bertie ležel bez hnutí,

měl pyžamo navlhlé potem. Ať už ale za to mohlo cokoli,

Bertieho mozek čile pracoval a přemílal události

uplynulého dne. Noční klid rušil jen jeden zvuk. Bylo to

pravidelné oddechování Bigglese, který zjevně ani

netušil, co je nespavost.

Nakonec se Bertie rozhodl, že mu nezbývá než

udělat přestávku a pak začít znovu. Někdy to zabere. Bez

52

hluku, v obavě aby nevyrušil Bigglese, který měl lehké

spaní, vstal z lůžka a tiše se doplížil k oknu. Před ním

stála rákosová židle, a když do ní sedal, trochu zavrzala.

Bigglese to nevzbudilo. U otevřeného okna nebylo ani o

trochu chladněji, ale aspoň mohl pozorovat okolí.

Noc byla nádherná. Panovalo naprosté ticho bez

jediného zvuku, nic se nehýbalo, jako kdyby celý svět

zemřel. Velebné ticho viselo nad obrazem zalitým

namodralým světlem, v němž každý předmět vrhal stín

černý jako smola. Na bezmračné obloze svítil jenom

měsíc jako obrovská stříbrná zářící koule, a v jeho záři

hvězdy bledly, až se téměř nedaly rozeznat. Živý plot v

dohledu tvořily aloe a jejich tuhé špičaté listy se tmavě

rýsovaly na obzoru jako řada bajonetů. Do dusného

ovzduší občas pronikaly závany zvláštní nepoznatelné

vůně. Vůz pana Akbara stál na místě, kde ho naposled

viděl. Zřejmě tam už zůstane do rána.

Bertie nevěděl, jak dlouho seděl a vyhlížel ven, aniž

by se na něco zaměřil. Nebylo totiž na co, nikde nebylo

nic, co by přitáhlo jeho pozornost. Nevnímal ani běh času

a možná právě tohle přineslo vytoužený účinek. Začínal

podřimovat. Zívl…

Právě se chystal, že vstane a vrátí se do postele,

když jeho oči upoutal pohyb. Byl tak nepatrný, že by mu

za běžných podmínek unikl, ale v úplném tichu noci by

bylo nápadné i padající stéblo. Vypadalo to jako malá

šedobílá skvrna, hýbající se na tmavé stěně živého plotu,

který lemoval vzdálenou část parkoviště. Zvědavě ji

pozoroval a přemýšlel, co by to mohlo být. Na lidskou

bytost to bylo příliš malé, na noční můru zas příliš

rozměrné, i když zde už zahlédl pár obrovských jedinců.

Jenomže tohle se netřepetalo jako letící můra, ani jako

53

pták nebo dokonce rychlý netopýr. Nakonec usoudil, že

se jedná o nějaké zvíře, možná o zatoulaného slídícího

psa či šakala a třeba i o opici.

Nepřikládal jevu větší důležitost, ale pozoroval ho

dál z čiré zvědavosti. Vůbec ho nenapadlo, že by mohl

mít něco společného s ním nebo s Bigglesem. Pochopil to

až potom, když tvor, a pak už bylo zřejmé, že jde o tvora,

přeběhl podél hranice roztažené řady malých palem. Asi

tři palmičky v řadě chyběly a když předmět jeho

pozornosti proběhl kolem, vrhl stín a Bertie si náhle

uvědomil, že sleduje člověka! Světlá věc, která ho zprvu

upoutala, byla bederní zástěrka na tmavém těle!

Sotva si to stačil uvědomit, zástěrka zmizela,

přesněji řečeno ji Bertie ztratil z očí. Nepochyboval o

tom, že nemůže tmavé tělo na černém pozadí vidět, ale

stejně ho to znepokojilo. Když totiž vetřelce zahlédl,

zdálo se mu, že má namířeno dozadu za bungalov, z

něhož se Bertie díval. Pátral dál očima mezi stíny, aniž

by něco viděl. Přistihl obyčejného zloděje nebo chlap

sledoval jiný cíl? prolétlo Bertiemu hlavou. Neměl by

projít chodbou a upozornit noční službu na nevítaného

hosta?

Bertie vstal a mávl rukou.

54

55

Příhoda zaplašila přicházející spánek, ale on se

rozhodl, že si stejně půjde lehnout. Než to udělal, ještě se

vyklonil ven, aby se naposledy rozhlédl. Vystrčil hlavu

pouze z okenního rámu a tak měl výhled, aniž by ho

mohl vidět někdo od zadní části hotelu. Ta byla plně

osvětlena měsícem a Bertieho nenapadlo, že tam nočního

tuláka uvidí. Vetřelec tam však byl a vypadal spíše jako

velká opice než jako člověk! Ohnutý v pase se plížil

podél zdi směrem k pokojům a nenatropil přitom více

hluku než mihotavý stín.

Teď již Bertie opravdu zbystřil smysly. Upoutalo ho,

že zmizela světlá věc, kterou zahlédl jako první a posléze

ji považoval za bederní zástěrku domorodců. Usoudil, že

na to je jediná odpověď. Ten člověk ji svlékl. Proč ale?

Odpověď na to byla rovněž jasná – odložil část oděvu,

která mu překážela. Jestliže Bertie uvažoval správně,

vyplývalo z toho, že chlap chystá něco nekalého!

Bertie ovšem ještě nevěděl určitě, kam má chlapík

namířeno a co tedy vlastně zamýšlí. Kam však v tuto

hodinu může jít a proč se skrývá? Zůstal tedy raději u

okna, aby to zjistil. Stále nemá nic, co by naznačovalo, že

vetřelcovým cílem má být on a Biggles. Když se však

potom chlap zastavil a přitiskl se k zemi pod okny

pokojů, kde měli s Bigglesem spát, Bertieho pochyby

skončily. Rozhodl se, že je nejvyšší čas, aby Biggles

věděl, co se děje.

Odstoupil od okna k Bigglesově posteli a položil mu

ruku na rameno.

Biggles byl v mžiku vzhůru. „Co je?“ sykl.

„Psst. Myslím, že máme návštěvu.“

„Kde je? Co dělá?“ Biggles rychle vstal.

56

„Je to domorodec. Pozoroval jsem ho, když

přicházel. Naposledy jsem ho viděl, jak se krčí pod okny

našich původních pokojů, jako by chtěl dovnitř.“

Biggles udělal několik rychlých kroků k oknu a

opatrně vyhlédl. „Nevidím ho.“

„Tak už musel vlézt dovnitř. Co budeme dělat?“

„Nic.“

„Nic? Chceš ho nechat odejít?“

„Proč ne? Není tam nic, co by mohl ukrást.“

„Ty ho nechytneš?“

„Já ne,“ řekl Biggles důrazně. Dál vyhlížel z okna a

za chvíli dodal: „Tamhle běží. Utíká jako vyplašený

králík.“ Napřímil se a odtáhl se od okna.

„Ten darebák vlezl do tvého nebo do mého pokoje a

tys ho nechal odejít,“ obvinil Bertie Bigglese.

„A proč ne? Vždyť nám nijak neublížil. Svoje věci

jsme si vzali s sebou, takže nám nemohl nic ukrást. Nač

dělat kolem toho povyk? Co bys dělal ty?“

„Popadl bych ho a zeptal se, co tam k čertu dělá.“

„Zapomeň na to,“ zavrtěl hlavou Biggles. „Myslím,

že tě musím naučit ještě pár věcí o tom, jak dělají svou

práci dobří lupiči. Zkusil jsi někdy chytit rukama ve vodě

živého úhoře?“

„To ne, ale držel jsem živou rybu – nebo spíše jsem

se o to pokoušel.“

„Něco podobného je zkusit přidržet toho kluzkého

chlápka, který nás právě navštívil. Věděl na co se chystá

a tak se namazal olejem od hlavy až k patě. S

namaštěným naháčem toho moc nenaděláš, snad jen

kdybys ho střelil. Kdybychom něco takového udělali,

způsobili bychom jen zbytečný povyk. Krysa by nám

57

stejně upláchla a ještě by zkusila nechat někomu z nás

nůž mezi žebry.“

„Zajímalo by mě, co tu chtěl?“

„Něco ti navrhnu. Pojďme se podívat. Jistě je pryč.

Mimochodem, nevšiml sis, jestli s sebou nenesl pytel?“

„Pytel? Ne. Aspoň jsem žádný neviděl. Proč?“

„Kdyby ho napadlo dát nám jako dáreček hada,

například bungara nebo kobru, potřeboval by na něj

pytel.“

„Absolutně hnusná představa, to ti tedy řeknu,“

zamumlal Bertie zděšeně. „Vážně myslíš, že by to mohl

udělat?“

„To si opravdu myslím,“ ušklíbl se Biggles. „Z

hlediska vraha to zas je absolutně dokonalé řešení, ačkoli

jsem už řekl, že by na ty jedovaté potvory potřeboval

pytel. Jako vražedná zbraň je had nejvýhodnější proto, že

smrt vypadá jako nešťastná náhoda. Může se to přihodit

téměř kdekoli a v kteroukoli denní nebo noční dobu. V

Indii umírá na hadí uštknutí každý rok deset tisíc lidí.

Když však najdou člověka propíchnutého dýkou, je to

něco jiného. Tak divných nešťastných náhod je pramálo.

Pojďme se tedy podívat, jaký způsob volil náš

návštěvník. Pistoli nepoužil. Ta nadělá náramný hluk.“

Vyšli na chodbu a zastavili se u prvního pokoje, kde

měli spát. Patřil Bertiemu. Biggles otevřel opatrně dveře,

a aniž by překročil práh, nahmátl vypínač a rozsvítil. Ode

dveří si prohlédl podlahu a lůžko. Hada neviděli a zdálo

se, že tam není ničím hnuto.

„Ne, tady nebyl,“ prohlásil Biggles. „Vlezl tedy do

mého pokoje a to mu stačilo.“

Zavřel dveře a když došel k pokoji, kde měl spát

sám, zachoval stejný postup. Žádného hada neobjevili.

58

Na první pohled se i zde zdálo, že se nikdo ničeho

nedotkl, ale pak Bigggles strčil loktem do Bertieho a

ukázal na svou postel. Na jejím horním konci byl v

prostěradle, zakrývajícím nastrčený podhlavník a polštář,

nápadný důlek. Biggles beze slova vzal prostěradlo,

zvedl je proti světlu a prostrčil dlaň dlouhým čistým

řezem. Když prohlédl podhlavník, našel v něm podobnou

díru.

„Vidíš, co jsem myslel,“ zamumlal Biggles.

„Jemináčku,“ vyjekl Bertie. „Kdybys spal v téhle

posteli, bylo by po tobě. Teď už víme, co sem ten skunk

přišel dělat.“

„Ano,“ přikývl Biggles. „Opravdu neplýtvají

časem.“

„Proč mě vynechal?“

„Kdyby dostal mě, přišel bys na řadu ty,“ odpověděl

zachmuřeně Biggles. „Je docela jasné, co se tu stalo.

Hrdlořez šel napřed do mého pokoje. Vlezl dovnitř a dal

se do své špinavé práce. Jakmile bodl, musel poznat, že

propíchl panáka. Je zásadní rozdíl, jestli kucháš

podhlavník nebo lidské tělo. Vyděsil se, že padl do léčky,

nezdržoval se bodáním do tvého polštáře a pelášil pryč.“

„Tomu kdo ho platí, musí oznámit, že neuspěl.“

„Jak tyhle lidi znám, neudělá to. Bude mít příliš

velký strach z toho, co by se mu mohlo stát.“

„Ta banda si tedy může myslet, že nás vyřídili?“

„Patrně ano. Až se ukážeme, bude někdo žasnout, že

to nevyšlo. Mohli bychom toho využít ve svůj prospěch.“

„To bych rád věděl jak?“

„Tím, že budeme pozorovat, jak se kdo tváří. Dobře

si všímej každého, kdo bude překvapený, až se objevíme

vyspalí do růžova.“

59

„Já nebudu do růžova,“ zavrčel Bertie. „Neohlásíš

to?“

„Co? Co mám říkat o díře v prostěradle? Co by si s

tím počali, i kdyby nám uvěřili? Není nejmenší naděje, že

by chytili darebáka, který se sem připlížil. Ani bychom

ho nepoznali. Ne, necháme to plavat, to bude lepší. Ať si

dotyční pánové lámou hlavu, proč jsme ještě mezi

živými.“

„Nemohl být vrahounem elegán, co s námi večer pil

kávu?“

„Ne. Ten nepatří k tomuhle druhu. Spíše bude tím,

kdo vystavil objednávku a zaplatil účet. Kromě toho měl

světlou pleť.“

„To je pravda. Myslel jsem na to. Nemohl by být

Párs?“

„Ne. Pársové se starají jen o sebe a drží při sobě.

Neumím si představit Párse, který by se zabýval

pašováním. Většinou to jsou vzdělaní a zámožní lidé.

Někteří se podílí na velikých obchodních transakcích,

jsou to milionáři. Je to poměrně malá skupina lidí, takže

si mohou navzájem pomáhat. Domnívám se, že ten

elegán byl napůl Evropan a napůl Asiat. Tím se

vysvětluje barva jeho pleti. Pársové jsou bledší, protože

nejde o pravé Indy. Přišli do Indie před dávnými časy z

Persie. Ale nemá smysl tady stát a klábosit. Je na čase,

trochu se vyspat. Tohle byla ukázka, jaké lidi měl Algy

proti sobě. Na to nesmíme zapomenout.“

„Nemyslíš, že se vrah vrátí?“

„Dnes v noci už sotva. Muselo ho vyděsit, když

poznal, že párá jen prázdnou postel. Přesto si ale všimni

jedné věci. Věděl, do kterých pokojů má jít. Jak to věděl?

60

Někdo mu to musel říct. Kdo? To je něco, co ještě

nevíme.“

Vrátili se do svého dvojlůžkového pokoje.

„Zdá se mi, starouši,“ řekl Bertie, když ulehl, „že

kdybych sem přišel na vlastní pěst, vydržel bych tu sotva

pět minut.“

„Nezapomínej, že jsem se náhodou narodil v Indii,“

odpověděl Biggles. „Jsem znalec a expert. A teď už spi.“

61

KAPITOLA ŠESTÁ

PRVNÍ LET

Okolí bylo ještě zbarveno do růžova prvními

záblesky úsvitu, když následujícího jitra Biggles a Bertie

kráčeli chodbou do baru, aby posnídali a bylo jim celkem

jedno, co dostanou. Svá skrovná zavazadla vrátili do

původně přidělených pokojů a pokoj kde spali uklidili,

aby nikdo nepoznal, že v něm v noci někdo byl.

„Sleduj obličej chlapce, až nás uvidí,“ řekl Biggles

tiše, když se blížili k hale. „Podle toho poznáme, zda

něco ví o tom, co se tu v noci chystalo.“

Avšak mladý číšník, který je obsluhoval večer, nebyl

na svém místě. Vystřídal ho jiný, mnohem starší muž.

Byl to samozřejmě Ind, oblečený tradičním způsobem.

Pomalu se procházel halou sem a tam se skloněnou

hlavou a s rukama sepjatýma za zády. Celé držení jeho

těla naznačovalo, že přemítá o nějakém problému. Když

slyšel jak dvojice přichází, strnul. Otočil se a stál jako

přimražený k podlaze, oči mu div nevypadly z důlků.

Biggles předstíral, že si ničeho neobvyklého

nevšiml. Pouze lhostejně prohodil: „Rádi bychom,

prosím, šálek čaje a něco malého k jídlu, jestli není příliš

brzy.“

„Ano, sáhibe,“ vyhrkl muž, sepjal ruce před sebou a

úslužně se uklonil.

Když odešel, Bertie pohlédl tázavě na Bigglese.

„Řekl bych, že o tom ví všechno,“ řekl tiše Biggles.

„Nebo ví alespoň to, že tu došlo k lumpárně, pokud už

neví přesně, k jaké. Brzy uvidíme, jestli mám pravdu.“

62

„Jak to poznáme,“

„Podle toho, jak dlouho budeme čekat na čaj. Asi

mu to zabere dost času.“

„Proč myslíš?“

„Protože než začne něco dělat, poběží k telefonu,

aby někomu pověděl, že jsme tady a chystáme se snídat.“

Bertie se zvedl. „Dojdu to prověřit.“

„Myslím, že to není nutné.“

„Jestli telefonuje, uslyšel bych co říká.“

„Stejně bys tomu nerozuměl. Nebude mluvit

anglicky, ale nejspíš hindsky.“

„Škoda že se nedozvíme, komu volá.“

„Neboj, brzy to poznáme.“

„Myslíš, že to je náš přítel ze včerejšího večera?“

„Pokud je to on, poví nám to sám.“

„Tomu nerozumím.“

„Milý Bertie, když se ten chlapík dozví, že nemáme

rozpáraná břicha, navzdory tomu co se mělo stát v noci,

tak jestli s tím má něco společného, bude tady jako na

koni, aby to viděl na vlastní oči a bude si lámat hlavu,

proč se to k čertu nepovedlo.“

„A co dál?“

„Počkáme,“ pokrčil rameny Biggles a zapálil si

cigaretu. „Pokud přijde, bude zajímavé si poslechnout, co

nám sdělí. Pozoruješ, že ten chlápek nám ještě nepřinesl

čaj? Zdá se, že jsem se nespletl. Na svaření kotlíku vody

potřebuje spoustu času.“

„Co tomu všemu říkáš?“

„Považuji to za dobré znamení.“

„Jak to myslíš?“

63

„Dokazuje to, že nás tu někdo nechce. Ví, proč jsme

tady, a teď si myslí, že bychom mohli zjistit, co se stalo

Algymu.“

„Dobrá, starouši. Jakou asi máme naději najít

Algyho hunter?“

„To záleží na tom, kde přistál. Já tuhle část Indie

neznám, ale podle toho co jsem zatím viděl, zhruba to

splňuje mé očekávání. Oblast se dá rozdělit na tři části. Je

tam les, džungle a obdělaná půda… převážně rýžová

pole. Jestli se Algy zřítil do lesa nebo do džungle, chápu

že ho nenašli. Je více než pravděpodobné, že ho nikdo

nenajde, protože místní lidé nemají důvod, aby chodili do

takových míst. Chodí jen na okraj houštin blízko vsí, aby

si tam nasbírali dříví na otop nebo pro trávu na krmení.

Vždycky jich jde několik společně, protože se řídí

zásadou, že když tam bude číhat zuřivý tygr či levhart,

napadne některého ze společníků a on sám vyvázne.

Koneckonců, ti lidé nemají pušky.“

„My je taky nemáme, když na to přijde.“

„Doufám, že je nebudeme potřebovat. Kdyby se

však Algy zřítil v otevřené krajině, kde vždycky jsou

nějací lidé, je pravděpodobné, že by si havárie někdo

všiml a podal o ní zprávu.“

„Tím vlastně říkáš, že hunter spadl na nepřístupné

místo.“

„Bojím se, že ano. Mohl se také zřítit do vysoké

trávy, která roste kolem vody, nebo do bambusového

houští. Náš největší problém je v rozsahu území, které

musíme prohledat. Stačí samotná Terai. Nevím kdo ji

změřil, ale říká se, že je asi pět set mil dlouhá a dvanáct

široká. Jestli počítám správně, tak to obnáší šest tisíc

čtverečních mil a Algy může být na kterékoli z nich.

64

Terén se musí prohledávat pečlivě a nízko nad zemí,

nebo budeme jen mařit čas. Potrvá několik dní, než kraj

zhruba prozkoumáme. Na druhé straně nemusíme zase

tolik spěchat, ačkoli tu samozřejmě nemůžeme zůstat

neomezeně dlouho, i kdyby nám to naši protivníci

dovolili, o čemž pochybuji. No, uvidíme, jak se se to

vyvine.“

Biggles měl pravdu, že si na snídani počkají. Trvalo

více než dvacet minut než se číšník znovu objevil s

podnosem. Položil jej na stůl a odešel. Nepromluvil, ale v

jeho očích byl strach.

„Vsadil bych se, že je na jejich výplatní listině,

ovšem jen jako malá rybka,“ řekl Biggles, když zmizel.

„Asi má jediný úkol, hlásit všechno, co se tu děje.

Uvědom si tohle. Podle toho, že se sem Algy přesunul,

můžeme usuzovat, že nejsme daleko od pašerácké trasy,

pokud nejsme přímo na ní. Podle událostí včerejší noci se

dá usoudit, že tu je v mnoha směrech žhavá půda. Mě

ovšem pašeráci nezajímají, chci jen najít Algyho.“

Bertie dopil čaj. „Říkal jsi, že odstartujeme brzy

ráno. Neměli bychom už být ve vzduchu?“

„Měj trochu trpělivosti. Tolik nespěcháme. Vyplatí

se počkat pár minut a dotáhnout to do konce. Nikdy

neopomeň příležitost, aby ses něco dověděl. Slyšíš?

Myslím, že už nebudeme čekat dlouho.“

Před hotelem zazněl zvuk přijíždějícího auta. Vůz se

zastavil a vzápětí bouchla dvířka. Venku zaskřípaly

kroky a ve vstupní hale se ozvaly přitlumené hlasy.

Biggles zamáčkl cigaretu a zapálil si další. „Hledá

nás,“ řekl tiše. „Hned uvidíme, kdo to je.“

Hlasy umlkly a kroky se přiblížily. Potom nějaký

hlas vesele zavolal: „Ach! Dobré jitro, pánové. Tak tady

65

jste. Doufám, že jste měli příjemnou noc a dobře jste se

vyspali.“

Beze vší pochyby to byl hlas muže, který s nimi

předešlý večer popíjel kávu.

„Docela pěkně, děkuji,“ odpověděl Biggles zdvořile.

„Víte snad o něčem, co by nám v tom bránilo?“

„Ne, ovšemže ne, pokud je mi známo,“ zazněla

rychlá odpověď.

Bertie měl chuť se zeptat, k čemu byla tedy ta

otázka? Zůstal však zticha a poprvé si za denního světla

chlapíka dobře prohlédl. Uvědomil si, že Biggles měl

patrně pravdu. Byl Eurasijec. Trochu zešikmené oči

naznačovaly vliv krve z Dalekého východu. Nebyl

oholen, jako by ve spěchu vyskočil z postele.

„Posadte se a dejte si šálek čaje,“ pozval ho Biggles.

„Ne, děkuji, právě jsem snídal.“

„Pokud vím, říkal jste, že strávíte noc zde,“ navázal

Biggles na včerejší rozhovor.

„Chtěl jsem, ale zavolal mi z města jeden můj přítel,

šlo o obchodní věc. Mluvili jsme spolu až do pozdního

večera a já pak už zůstal na noc u něho.“

„Kdy odlétá vaše letadlo?“

„To není ještě jisté. Zjistil jsem, že se zdrželo cestou

kvůli nějaké hloupé poruše. Budu tu prostě muset čekat,

dokud nepřiletí. Domníval jsem se, že vystartujete brzy

ráno?“

„To doufám stihneme, ale neodepřeli jsme si napřed

šálek čaje. Poletíme za několik minut, pane… eh…

myslím, že jste mi neřekl, jak se jmenujete. Mohl jsem se

zeptat některého ze sloužících, ale bylo mi to hloupé.“

Muž se zarazil, bylo jasné, že v tom okamžiku

nenachází vhodnou výmluvu, aby nemusel na přímou

66

otázku odpovědět. „Larta,“ usmál se pak. „Holman Larta.

Můj otec byl Angličan. Překvapuje vás to?“

„Ne. Proč by mě to mělo překvapit?“

„Když můj otec před několika roky zemřel, převzal

jsem z obchodních důvodů matčino jméno. V Indii je

známé.“

„No, doufám, že nebudete muset na svoje spojení

čekat příliš dlouho, pane Larto.“ Biggles se zvedl. „Teď

se již musíme vydat na cestu. Snad se opět potkáme.“

„To doufám. Kdy myslíte, že budete zpátky?“

„Nemám zdání. Záleží na tom, jak nám to půjde.“

Pan Larta se usmál. „Nepřehánějte to. Tohle není

dobrý kraj pro nouzová přistání.“

„Já jsem už v Indii létal,“ odpověděl s úsměvem

Biggles. „Zatím sbohem.“

„Tak co si o něm po tom všem myslíš?“ zeptal se

Bertie cestou k hangáru.

„Prozatím mi ještě není jasné, co si o něm myslet,“

odpověděl Biggles zamyšleně. „Nerad bych k němu byl

nespravedlivý. Dosud nám chybí důkaz, že je zapleten do

včerejší noční události, přestože máme k podezření

důvod. Podezření ovšem není důkaz. Jako člověk se mi

ale nelíbí. Ten jeho blahosklonný, vemlouvavý způsob

chování mě dráždí. Kdyby opravdu objednal nočního

hrdlořeza, měl by se divit, že ještě žijeme. Nic takového

však nedal najevo.“

„Věříš tvrzení, že jeho otec byl Angličan?“

„Proč ne? Podle toho jak vypadá a jak mluví, to

může být docela dobře pravda. Jeho otec by nebyl

prvním Angličanem, jenž se oženil s indickou dívkou.“

„Proč si změnil jméno?“

67

„Jestli jeho matka měla majetek, mohla to být

součást svatební smlouvy. Ale já neposuzuji lidi podle

původu, pro mě je důležité, jak je poznám a jací jsou.“

„Ano, starouši. Přesto mě zneklidňuje, jak se tady

potlouká a hlídá nás. Vždyť nic jiného nedělá!“

„Souhlasím, že to tak vypadá, ale jak se ho zbavit?

Musíme být opatrní jako stará liška, když očichává

nastraženou past.“

„Až odstartujeme, ohlídá si, kam letíme.“

„Budu na to pamatovat a postarám se, aby z toho

nebyl moudrý. Jestli touží po naší krvi, určitě z nás

nespustí oči. Máme před sebou několik dní práce. Ram

Singh určitě nezahálí. Vidím, že už vytáhl náš stroj ven.

To nám ušetří čas.“

„Důvěřuješ mu?“

„Zatím mi nedal k nedůvěře důvod.“

„Jak ale poznáme, zda něco neprovedl s austerem?

Nemůžeme dělat každý den před startem celkovou

prohlídku.“

„Jak dalece můžeme tomu mladému muži důvěřovat,

to se dozvíme během pěti minut.“

„Jak, prosím tě?“

„Použiji stařičký trik, který kdysi letci užívali v

královském

letectvu,

když

podezírali

nějakého

mechanika, že nedělá svou práci pořádně. Pozvu Ramu

Singha, aby letěl s námi. Jestliže nastoupí do letadla,

můžeš si být jistý, že je všechno v pořádku. Kdyby věděl,

že letadlu hrozí havárie, práskl by do bot. Neznám lepší

způsob, jak přimět mechanika ke starosti o stroj, než

když ví, že se může po startu ocitnout sám na palubě. Jen

sebevrah by tam nastoupil, kdyby měl jen nepatrný

důvod k domněnce, že by let mohl dopadnout špatně.“

68

Ram Singh čekal u austeru, aby je pozdravil.

Zasalutoval jako britský voják.

„Je všechno v pořádku?“ zeptal se Biggles. „Ano,

pane.“

„Jak by se vám líbilo, proletět se s námi?“ usmál se

Biggles. „Místa máme dost.“

Singhovi zazářily oči. „To myslíte vážně, pane?“

„Ovšem.“

„To je báječné! Nic jiného si nepřeji. Omluvíte mě

na chvíli? Musím se zeptat správce, jestli s tím souhlasí?“

„Jistě. Běžte a pospěšte si.“ Ram Singh utíkal jako

zajíc.

„Jestli je se strojem něco v nepořádku, můžeme si

být jistí, že o tom nic neví,“ usmál se Biggles.

„Dobrá metoda,“ přikývl Bertie. „Člověku se uleví a

má nádherný pocit, když ví, že i v tomhle zatraceném

místě je někdo, komu se dá důvěřovat.“

To už byl Ram Singh zpátky a ve tváři mu svítil

široký úsměv. „Smím letět,“ volal radostně.

„Dobrá,“ řekl Biggles. „Nebojíte se letět s

cizincem?“

„Ne s pukka pilotem, jakým jste vy, pane.“

„Kdo vám řekl, že jsem pukka pilot?“

„Pan Akbar, když mi svěřoval vaše letadlo.“

„A kdo to řekl jemu?“

„To nevím. Možná někdo z Kalkaty, když panu

Akbarovi oznamoval, že přiletíte právě vy.“

„Tak vy jste věděl, že jsem na cestě?“

„Ano, pane.“

Biggles pozvedl obočí a řekl Bertiemu: „Zdá se, že

jsme tu byli již předem v ohnisku zájmu, přestože jsem

žádal, aby se o našem příletu nemluvilo.“ Obrátil se k

69

Ramu Singhovi. „Vy budete sedět za námi. Ale dříve než

vzlétneme, chci vám povědět něco důvěrného. Víte, co

myslím slovem důvěrného?“

„Ovšem,“ kývl Singh. „To je něco utajeného.“

„Můžete tomu tak říkat. Víte, proč jsem tady?“

„Přišel jste hledat pana Laceye.“

„Správně. Poletím nízko a vy nám ho pomůžete

hledat. Jestliže uvidíte na zemi něco podobného vraku

letadla, nespusťte to z očí a poklepejte mi na rameno.“

„Spolehněte se, pane.“

„Tak jdeme na to?“

„Jasně, pane!“ nedočkavě vyhrkl Singh.

Biggles, s očima upřenýma na přístrojovou desku,

spustil motor, přezkoušel řízení a odstartoval. Udržoval

pak stroj v malé výšce a namířil jeho nos k západu.

„Pročpak tudy, starouši?“ zeptal se Bertie.

„Máš krátkou paměť,“ sykl Biggles. „Mluvili jsme o

muži, který nás patrně sleduje.“

„Jemináčku, máš pravdu,“ protáhl Bertie obličej.

Biggles pár minut udržoval kurz a pak stočil letoun k

severu. Dole pod nimi se rozkládala typická indická

krajina. Byla převážně plochá, s obdělanými polnostmi,

přerušovanými tu a tam stromy nebo křovinami v

místech, kde se půda z nějakého důvodu nedala obdělat.

Kraj křižovaly prašné cesty s náhodným chodcem či s

károu taženou buvoly. Na polích pracovalo jen málo lidí.

Daleko vpředu se tyčily k obloze sněhem pokryté vrcholy

obrovitého Himaláje jako zakotvená mračna s ostrými

okraji a úpatí hor se ztrácela v bezbarvém oparu horkého

vzduchu.

70

„Hledat v otevřeném terénu nebo v okolí vesnic je

ztráta času,“ poznamenal Biggles. „Zaměříme se na strže

a na zalesněnou krajinu.

Určitě na ni přijdeme. Doletíme zhruba k východní

hranici Terai, ale víc už dnes nestihneme. Uděláme co se

dá.“4

Letěl dál a Bertie a Singh hledali zřícený vrak.

O následujícím letu se nedá mnoho říci. Byla to

otázka rutiny, kterou Biggles a Bertie dobře znali, vždyť

ji dělali po celá léta. Závěrem ovšem museli označit

průzkum za neúspěšný. Nic zajímavého nenašli, určitě

nic podobného troskám, po nichž pátrali.

Letěli klikatě, aby si dobře prohlédli všechny rokle a

koryta v terénu a několikrát i kroužili nízko nad zemí.

Cesta k jižnímu okraji nechvalně známé Terai se tak

protáhla na dvě hodiny. Mnoho z ní neviděli, ale přece

jen poznali jaká opravdu je. Nepovzbudilo je to, neboť již

první pohled prozradil, že naděje najít letadlo, které by se

tam skrývalo, byla v zeleném oceánu téměř nepřerušené

džungle mizivá. Tam kde se tyčily stromy, nebylo možné

proniknout očima příkrovem horních větví a snad ještě

těžší bylo prozkoumat místa zarostlá bambusem a

lantanou, bujně rostoucím křovím, které tvoří rozsáhlé

neprostupné houštiny.

4 Zájemcům o technické podrobnosti: Bigglesův letoun byl typ

J.l. Autocrat, Auster. Nejvyšší dosažitelná rychlost byla 120 mil,

cestovní 100 mil za hodinu. Dolet s přídavnou nádrží byl 600 mil.

Spotřeba za normálních podmínek byla kolem pěti galonů benzínu za

hodinu. Maximální dostup byl 15 000 stop. Biggles jako letecký

policista dával austeru přednost před rychlejšími stroji, hlavně pro

jeho schopnost přistát na krátké dráze. Austeru postačovala dráha jen

100 yardů dlouhá!

71

Kromě husté vegetace se celé území zdálo bez

života. Jedinou jeho viditelnou známkou bylo několik

supů, kteří zdobili bezlisté větve vysokého stromu, pokud

ovšem mohou supi něco ozdobit.

„Pod stromem asi leží zdechlina, jinak by tam ti

odporní ptáci nečekali,“ prohodil Biggles, který se marně

snažil objevit, co tam přivábilo mrchožravce.

Přestože nečekal, že by Algyho letadlo našel hned

při prvním pokusu, přiznal se, jak je skličující, objevit tak

nepřekonatelné překážky. Když pak letěli dál a už je

nezdržoval podrobný průzkum otevřených plání pod

strojem, mohli věnovat víc pozornosti samotné Terai.

Bylo to však všude stejné, nádrž letadla se prázdnila a tak

Biggles raději otočil stroj zpět.

Zpáteční let proběhl klidně, přistáli však unavení a

zmožení horkem. U hangáru uviděli pana Akbara. Když

zajeli s austerem na stanoviště, ředitel na Bigglese

zavolal.

„Pojďte stranou,“ řekl tajnůstkářsky. „Chci si s vámi

vyměnit pár slov. Povězte. Nestalo se tu v noci něco

divného?“

Biggles předstíral úžas. „Nač ta otázka?“

„Dnes tu je všude podivné ovzduší. To obvykle

znamená, že někdo něco provedl. Mám na to nos. Poptal

jsem se, ale samozřejmě nikdo nic neví.“

„Nelámejte si s tím hlavu,“ řekl Biggles lhostejně.

„Jestli tu není něco v pořádku, vyjde to dříve či později

najevo. Tak už to chodí. Ujišťuji vás, že co se týče nás,

každý nám vycházel vstříc. Obsluha byla výborná.“

„To rád slyším,“ prohlásil Akbar. „Kdyby nastaly

nějaké potíže, dejte mi vědět.“

„Jistě,“ slíbil Biggles. „Tak jak to dnes šlo?“

72

„Neměli jsme štěstí.“

„Vidím, že jste přibrali mladého Ramu Singha.“

„Ano, je celý blázen do létání a protože máme dost

místa, vzali jsme ho s sebou. Je to milý a užitečný hoch.“

„Jsem rád, že se vám líbí. Teď jistě chcete

poobědvat, nebudu zdržovat.“ Akbar se lehce uklonil a

byl pryč.

Biggles s Bertiem zamířili k baru.

73

KAPITOLA SEDMÁ

AKBAR SE VYPTÁVÁ

Po jídle Biggles s Bertiem došli na terasu, aby si

odpočinuli, než se osprchují a převléknou. Vstávali časně

a dlouhý let v malém letadle, rozžhaveném pražícím

sluncem, byl opravdu úmorný. Pana Holmana Lartu

nikde neviděli, domnívali se tedy, že odjel. Ani je

nenapadlo, vyptávat se na něj.

Bertie se rozhlédl, aby si ověřil, že nikdo

nenaslouchá a řekl: „Myslíš, že prožijeme totéž, co včera

v noci?“

„Nedivil bych se,“ odpověděl Biggles klidně. „Ale

asi s nějakou obměnou. Jestliže nás chtějí za každou cenu

zastavit a dnes ráno poznali, že jsme živí a čilí, zkusí nám

to zatrhnout.“

„Nelíbí se mi, že by je mohlo napadnout, poškodit

nám letadlo,“ dumal nahlas Bertie s ustaranou tváří.

„Nemůžeme jim zabránit, aby se dostali k austeru.

Absolutně ne. Uvědom si, že hangáry na noc nikdo

nezamyká. Ram Singh mi řekl, že vrata bývají zavřená

jenom za monzunových lijáků.“

„Taky jsem na to myslel,“ odpověděl Biggles.

„Musíme s tím něco udělat.“

„Ale co s tím dělat? Přece nemůžeme celý den létat

a v noci být vzhůru, jestli mi dobře rozumíš.“

„Zrovna takhle jsem to nemyslel.“

„Tak co jiného tedy?“

„Musíme si opatřit hlídače.“

„Například koho?“

74

„Někoho komu důvěřujeme. Třeba Ramu Singha.

Jsem si jist, že se mu dá věřit. Čím déle toho chlapce

znám, tím víc se mi líbí.“

„Ani on nemůže pracovat čtyřiadvacet hodin denně.“

„Nic takového po něm ani nechci. Může spát v

letadle. Kdyby se v něm někdo začal vrtat, probudí ho.

Nevím, kde jinak obvykle spí. Zjistíme to a promluvíme s

ním.“

Jejich rozmluvu přerušil pan Akbar, který se náhle

objevil na terase. „Tak tady jste!“ řekl vítězně. „Hledal

jsem vás.“

„Doufám, že nemáte žádné potíže,“ prohlásil

Biggles.

„To se dost mýlíte.“

„Našel jste důvod pro divné ovzduší, o kterém jste

se zmiňoval, když jsme přistáli?“

„Možná. Napadlo mě, že byste mi mohli pomoci.

Proto vás hledám. Omlouvám se, že ruším, ale budu rád,

když půjdete se mnou. Zdržím vás jen malou chvilku.“

„Beze všeho,“ přikývl Biggles a zvedl se z dlouhého

rákosového lehátka, na němž dosud pololežel, poloseděl.

„Kolik lidí, kromě mne, zná skutečný důvod vaší

návštěvy?“

„To by mě taky zajímalo,“ řekl suše Biggles.

„Mám podezření, že někdo věděl, co zde pan Lacey

dělal.“

„Já nemám podezření, ale jistotu,“ prohlásil Biggles.

Akbar snížil hlas. „Pašování zlata?“

Biggles přikývl.

„Jestli se dozvědí, že tu jste ze stejného důvodu,

mohli by se pokusit odstranit také vás.“

75

„S tím jsem počítal, už když jsem sem letěl, ale

pašování je pro mě opravdu jen podružná záležitost.

Přiletěl jsem, abych našel Laceye, nebo vyšetřil, co se mu

stalo. Vy myslíte, že moje naděje je marná, ale já vám už

řekl, že je můj dobrý přítel. Tak dobrý, že se té naděje

nevzdám!“

„Byl to policejní důstojník?“

„Ano.“

„A vy?“

„Také.“

„Pojďte se mnou, něco vám ukážu.“

Následovali ředitele chodbou k ložnicím. Pan Akbar

se zastavil u dveří Bigglesova pokoje, otevřel je, pokynul

hlavou a vkročil dovnitř. Biggles s Bertiem šli za ním.

Akbar přistoupil k lůžku, odhrnul prostěradlo a se

zvláštním výrazem ve tváři strčil prst do otvoru, jímž

projel nůž. Zvedl podhlavník, ukázal řez a pohlédl na

Bigglese. „Spal jste minulou noc na tomhle lůžku?“

vyhrkl.

Na přímou otázku musel Biggles odpovědět přímo.

„Ne,“ zavrtěl hlavou.

„Proč ne?“

Biggles se usmál. „Napadlo mě, že bych mohl

přijít… ehm… o krk.“

„To byl dobrý nápad!“ kývl Akbar. „Zdá se mi ale,

že vás to moc nepřekvapilo. Věděl jste o tom?“

„Jak bych to nevěděl?“

„Proč jste mi tedy nic neřekl?“

„K čemu by to bylo dobré? Nemůžete s tím nic

udělat. Pro takové maličkosti není třeba dělat poplach.“

„Maličkosti?“

76

„Nechme to být, jak to je,“ řekl Biggles smířlivě.

„Nechci vás do té odporné věci zatahovat. Proto jsme

mlčeli.“

„Kde jste skutečně spali?“

„Našli jsme o kousek dál na chodbě prázdný pokoj a

přestěhovali se do něj.“

„Další výborný nápad,“ vyjekl Akbar. „To je

skvělé!“

„Mohu se vás na něco zeptat?“

„Samozřejmě.“

„Kdo objevil, že prostěradlo je rozříznuté?“

„Sluha, který přišel uklidit pokoj a ustlat.“

„Který sluha? Ten starý, který nás obsluhoval ráno?“

„Ne. Ten mladý hoch, který sloužil večer.“

„Tak je jasné, že do chvíle než uviděl proříznuté

prostěradlo, nevěděl o útoku nic. Chci říct, že kdyby

věděl, co se chystá, tak by zůstal zticha a nic by vám

neoznámil. Je důležité, že to víme, protože tím je z toho

venku.“

„Kdy jste na to přišel?“ ukázal Akbar na lůžko.

„Viděli jsme, jak se to stalo.“

„Vy jste to viděli…?“ vytřeštil oči Akbar.

„Tedy, bodnutí jsme neviděli. Pozorovali jsme však

muže, který to udělal, jak se plíží k domu a leze do

pokoje oknem.“

„Nepokusili jste se ho zadržet?“

„Komu by to prospělo? Nemohli jsme mu prokázat

úmysl, dokud se nedostal do místnosti. Byl svlečený a

natřený olejem. Kdybychom ho chytali v pokoji, bylo by

to nebezpečné. Dostal by možnost, vrazit nám dýku do

žeber. Proto jsme mu raději dovolili vyklidit pole. On

pochopil, že bodl jenom do látky a my to poznali podle

77

toho, jakým tempem uháněl pryč. Bál se, že padne do

pasti.“

Akbar zavrtěl hlavou. „Vy Angličané jste zvláštní

lidé. Já bych to tak nenechal.“

„Zápasil byste s ním?“

„Co? Vyvolal bych poplach!“

„A upozornil ty, kdož ho poslali, že se útok

nevydařil? Že jsme se na vraha připravili? Ne, ne. Je to

lepší tak jak to je. Udržuje to nepřítele v nejistotě.“

„Stejně je to vážná věc,“ prohlásil Akbar zasmušile.

„Co teď s tím mám dělat?“

„Co se nás týká, nedělejte nic. Přijměte mou radu a

nezmiňujte se o tom nikomu. Domnívám se, že někdo o

tom ví. Odtud to ovzduší, o kterém jste hovořil. Zdejší

sluha asi nemlčel.“

„Ale když nic neudělám, povzbudí je to a zkusí to

zas.“

„Ano. To rozhodně udělají, ale nejspíš nějak jinak.“

Akbar vytřeštil oči. „Zdá se, že vám to nevadí.“

„Vadí,“ ujistil ho Biggles. „Ovšemže nám to vadí,

alespoň jsme však byli varováni. Nebudu předstírat, že

mě událost včerejší noci vzala dech. Naštěstí jsme přišli s

otevřenýma očima a připravili se na útok.“

„Stále mluvíte o nich. Kdo to ale jsou?“

„Gang který pašuje zlato, kdo jiný? Lacey zjistil, jak

pracují a proto se ho rozhodli odstranit.“

„Máte nějakou představu, kdo jsou ti lidé?“

„Ani nejmenší.“

„Jeden z nich nemůže být daleko. Sleduje vás.“

„K tomu závěru jsme již také dospěli, pane Akbare.

Ale jediný člověk, kterého jsme viděli a s nímž jsme

mluvili, kromě vašeho personálu, je jakýsi obchodník.

78

Představil se jako Holman Larta. Tvrdil, že hodně

cestuje. Měl byste ho znát.“

„Ano, znám ho. Je to bohatý a milý člověk. Projíždí

tudy dost často. Při obchodních cestách se pohybuje po

celé zemi od Bombaje až po Kalkatu. Moji lidé si přejí,

aby přijížděl častěji.“

„Pročpak?“

„Dává štědré zpropitné,“ usmál se Akbar. „Všiml

jsem si, že kulhá. Co ho trápí?“

„Před několika lety se zranil při autonehodě a

dopadlo to zle, museli mu uříznout nohu.“

„Takže má dřevěnou?“

„Spíše umělou. Jednou mi ji ukázal. Mezi protézami

patří k nejmodernějším. Žádný těžkopádný staromódní

kus dřeva. Je vyrobena z odlehčené ocele a plátna.“

„Slyšel jsem o nich,“ prohodil Biggles lhostejně.

„Zítra zase poletíte?“

„Ovšem. Kdybychom tu posedávali, tak pana

Laceye nenajdeme.“

„Vezmete s sebou Ramu Singha?“

„Bude-li chtít a můžete-li ho postrádat. Nijak nás

neobtěžuje a pro něho to je dobrá zkušenost, jestli stále

doufá, že se stane pilotem z povolání.“

„Nic proti tomu nemám,“ řekl Akbar a pohlédl na

hodinky. „Musím ale zpět do kanceláře. Uvidíme se

později. Buďte opatrní.“

„Na to se spolehněte, ačkoli víme, že také děláme

chyby.“

„Opravdu si nepřejete, abych něco podnikl ohledně

toho nočního útoku?“

„Nevím, co byste mohl udělat.“

„Mohl bych začít vyšetřovat.“

79

„Pokud trochu znám Indii, daleko se nedostanete.

Spíše byste se sám dostal do potíží. Ne, pane Akbare,

nechte to plavat.“

„Jak chcete,“ prohlásil Akbar a pokrčil rameny.

Když odešel, Biggles tiše řekl Bertiemu: „Jsem rád,

že k tomu hovoru došlo, protože staví Akbara mimo

podezření. Kdyby o nočním vrahovi věděl dřív, nepřivedl

by nás do pokoje, a nepředváděl nám, co zjistil až dnes.

Popřel by, že o tom vůbec něco ví. Věřím, že se o

rozříznutém prostěradle dozvěděl až od sluhy. Ten

mládenec je také ze hry, jinak by to Akbarovi či někomu

jinému nehlásil. Pokud se tu zdržíme dost dlouho,

všechny si je prověříme. Teď, když už nás Akbar zvedl z

lehátek, projděme se k hangáru. Promluvíme si s nadějí

indického letectva.“

„Akbar přece nemá nic proti tomu, aby Singh letěl s

námi.“

„Má další bod k dobru. Když už ví k čemu došlo,

mohl by se bát, aby se chlapci něco nestalo a nedovolil

by mu létat.“

Ramu Singha našli u práce na austeru při čistění

letadla. Nikdo jiný v hangáru nebyl.

„Přestaňte chvilku pracovat, Ram Singhu,“ oslovil

ho Biggles. „Chci si s vámi promluvit.“

„Ano, pane,“ postavil se Singh do pozoru.

„Kdepak bydlíte?“ zeptal se Biggles.

„Ve městě.“

„Myslíte Sharu?“

„Ano.“

„To jsou odsud poctivé dvě míle. Jak se dostáváte

večer domů a ráno zase sem?“

„Mám krásné kolo.“

80

„Tak jezdíte každý den?“

„Ano. Žiji se svou matkou. Máme malý domek.

Koupila ho po smrti mého otce, aby byla blízko místa,

kde pracuji.“ Ramu Singha tyhle osobní otázky trochu

přivedly do rozpaků.

„Chcete pokračovat v létání?“ zněla další otázka.

„Doufal jsem, že mi to dovolíte, pane. Nedokážu

vám vypovědět, jakou jsem měl dnes ráno z letu radost.

Byla to vlastně moje první příležitost proletět se v malém

letadle.“

„Dobrá. Něco vám povím.“ Biggles se rychle

rozhlédl kolem sebe a pokračoval: „Dobře víte, proč jsme

tady. Uvědomujete si, že když budete dál létat s námi,

může to být velmi nebezpečné?“

Ram Singh se usmál. „Při letu s vámi žádné

nebezpečí nehrozí, pane.“

„Vy mi nerozumíte. Jsou zde lidé, kteří si z

nějakých, jen jim známých příčin nepřejí, abychom našli

pana Laceye nebo stroj, se kterým zmizel. Mohou se

pokusit poškodit náš auster, aby přivodili nouzové

přistání či dokonce zřícení. Jistě chápete, co by se mohlo

stát, kdybyste byl s námi!“

„Ano, ale přesto s vámi poletím rád.“

„Jste ochoten vystavit se nebezpečí?“

„Ano, pane.“

„Všechna čest,“ usmál se Biggles. „Takže vás

požádám, abyste udělal něco, čím si místo v letadle

zasloužíte. Tím to již není pouze náš, ale také váš zájem.“

„Udělám všechno, co si budete přát.“

„Než se rozhodnete, poslechněte si oč jde. Kdybyste

měl obavy udělat to, co navrhnu, stačí říct. Nebudu vám

to zazlívat.“

81

„Povězte, oč jde.“

„Jestliže sem někdo přijde s úmyslem poškodit

letadlo, přikrade se v noci, kdy tu nebudou lidé, kteří by

to viděli.“

„Samozřejmě.“

„Abychom tomu předešli, měli bychom hlídat stroj

každou noc. My to dělat nemůžeme, protože musíme

šetřit síly pro lety ve dne. To neznamená, že hlídka musí

být celou noc vzhůru. Strážce může spát v letadle.

Zvenku ho nikdo neuvidí, ale kdyby záškodník začal

něco na letadle ničit, jistě by se probudil a…“

„Chcete, abych spal v letadle?“ přerušil ho mladík,

který ihned pochopil situaci.

„Ano. Uděláte to?“

„Moc rád, pane.“

„Uvědomujete si, jak je to nebezpečné?“

„Dokážu se o sebe postarat.“

„Doufám, že se nepřeceňujete. To znamená, že

musíte povědět své matce, že se po několik příštích nocí

nevrátíte domů. Řekněte jí že jste se dobrovolně přihlásil

na noční službu, což je koneckonců pravda. Znamená to

také, že si musíte zajistit jídlo. Můžete odsud odjet dřív a

vrátit se k večeru.“

„Matce to vadit nebude. Musím se ale zeptat pana

Akbara, zda mi dovolí, odejít o něco dřív.“

„To nechte na mně, zařídím to. Můžete začít ještě

dnes?“

„Ano, pane.“

„Dobrá. Ještě jednu věc. Nemáte doma nějakou

píšťalku?“

„Píšťalku?“

82

„Ano. Hodně hlasitou. Takovou, aby její hvizd bylo

slyšet až v hotelu. Není to z hangáru zase tak daleko a my

budeme dávat pozor. Chci, abychom vám mohli pomoci,

kdyby vás někdo napadl. Vy prostě zapískáte a my

přiběhneme.“

„Jistě, jestli myslíte, že to je nutné. Mohu si koupit

píšťalku ve městě.“

„Dobře. Bude to něco jako pojistka. Protože budete

pracovat pro nás, dám vám zvláštní odměnu. Mohu tedy

počítat s tím, že se dnes do setmění vrátíte?“

„Budu tady, spolehněte se,“ řekl Ram Singh pevně.

„Tak zůstaneme při tom. My sem přijdeme za svítání

nebo brzy po něm, protože poletíme na druhý průzkum.“

„Tím je to vyřízeno,“ řekl Biggles příteli, když se

vraceli do hotelu. „Nemohu tvrdit, že jsem z toho nějak

zvlášť nadšený. Ten hoch si možná neuvědomuje, jaký

druh lidí máme proti sobě, a kdyby se mu něco stalo,

nikdy bych si to neodpustil.“

„Jeho matka by nám to taky neodpustila,“ zamumlal

Bertie.

83

KAPITOLA OSMÁ

HVIZD

Noc byla horká. Dusný vzduch nerozhýbal jediný

závan větru a zdálo se, že jeho tíže a nehybnost utlačuje

zemi. Noc jako by se zastavila na místě. Když si Bertie

vyměňoval již druhé propocené pyžamo, s úlevou si

všiml, že se za oknem ložnice ukazuje šedivý úsvit.

Vstal, aby si vypláchl vyprahlá ústa. Pohyboval se tiše,

aby nevzbudil Bigglese, z bezpečnostních důvodů si

stejně jako včera vybrali dvojlůžkový pokoj. Voda byla

vlažná a neosvěžovala. Došel po špičkách se sklenkou v

ruce k oknu a vyhlédl přes pusté parkoviště do kalného

jitra. Měsíc již zmizel za obzorem.

Ačkoli se choval tiše, vzbudil Bigglese, pokud to už

neudělalo horko. Ze tmy od jeho lůžka se ozval vyprahlý

hlas: „Přiznávám se, lorde, že tohle příšerné dusno

snáším těžko. Kdyby k předčasnému příchodu monzunu

nedocházelo tak zřídka, zaprorokoval bych si, že k tomu

dojde letos. Někdy se to stává a obvykle to ohlašuje

právě

tahle

dusivá

výheň.

Pokud

má

Akbar

metereologickou stanici, měli by mu dát výstrahu.

Připomeň mi, abych se ho na to zeptal. Nechci, aby nás

to zastihlo nepřipravené.“

„Čert vem počasí, starouši,“ odpověděl Bertie

zvláštním hlasem. „Pojď sem. Sice ještě není dobře vidět,

ale jestli tamhle nevidím Lartův vůz…“

Biggles vstal, rychle přešel k oknu a vyhlédl ven.

„Máš pravdu. To bych rád věděl, kdy se vrátil? Musel tu

spát.“

84

Pokračování hovoru náhle přerušil zvuk, který by je

za noci ani moc neudivil, ale za rozbřesku, je přímo

zaskočil. Byl to dvakrát opakovaný ostrý hvizd!

Bigglese nemohlo nic zadržet. Obul si lehké

plátěnky, které tu nosil, ani si je nezavázal, vyskočil z

okna a uháněl k hangáru s Bertiem v patách…

Když doběhli na konec bungalovu, zahlédli na druhé

straně obrys muže, jenž utíkal opačným směrem. Vzápětí

zmizel v šeru a Bertie překotně zabrzdil, jako by se chtěl

pustit za ním. Biggles se však nezastavil a ostře vykřikl:

„Na něm nezáleží. Musíme do hangáru!“

Hnali se dál.

Ke své velké úlevě spatřili Singha, který zřejmě

nezraněný stál v otevřených vratech hangáru. „Jste v

pořádku?“ vyhrkl Biggles. „Ano, nic mi není.“

„Pískal jste vy?“

„Ano. Hvízdl jsem hned, jak jsem zahlédl, že ten

člověk míří k austeru.“

„Napadl vás?“

„Ne. Ani mě neviděl.“

„Jak to bylo? Co se přesně stalo?“

„To vám hned povím. Spal jsem v letadle, jak jste

mi nařídil. Když jsem poznal, že začíná svítat, byl jsem

již trochu ztuhlý a vstal jsem, abych si protáhl nohy. Ta

sedačka je pro člověka, jenž má kratší nohy než já.“

„Dobrá, dobrá, mluvte dál.“

„Šel jsem ke vratům, abych vyhlédl ven a zahlédl

tam nějakého člověka. Přicházel touhle cestou, jako by

měl namířeno sem. Nesl malý pytel, napadlo mě, že v

něm má asi nářadí. Ustoupil jsem tady za ten starý trup

letadla a dával pozor. Když přišel až ke vratům, zastavil

se a ohlédl. Pak vešel dovnitř, prošel těsně vedle mě a

85

spěchal rovnou k vašemu austeru. Teď mi již bylo jasné,

že chystá nějaké darebáctví. Zapískal jsem, než měl čas

způsobit škodu.“

„Výborně! Co udělal on?“

„Dal se na útěk.“

„Víte určitě, že se letadla ani nedotkl?“

„To vím naprosto jistě. Neměl na to čas. Utíkal ven,

proběhl těsně kolem mě a dál směrem k bungalovu.

Myslel jsem si, že udělám dobře, když ho nezastavím.“

„To bylo velmi moudré,“ vydechl úlevně Biggles.

„Jenom byste si přivolal nepříjemnosti. Poznal jste ho?“

„Ne. Venku se sice rozednívalo, ale uvnitř hangáru

byla veliká tma. Když potom vyběhl ven, viděl jsem jen

jeho záda.“

„Pokud vás opravdu neviděl, neví kdo hvízdal. To je

dobře, jinak by vám hrozilo nebezpečí.“

„Mohl si myslet, že tady číhá víc lidí, kteří na něj

připravili past. Proto asi tak rychle utíkal. Ach ano. Ještě

je tu jedna věc, o které vám musím říct. Když jsem hvízdl

a on začal utíkat, slyšel jsem zvuk, jako by mu něco

upadlo.“

„Našel jste to?“

„Nedíval jsem se. Čekal jsem u vrat, abych viděl,

jestli jste hvízdnutí slyšeli. Přišli jste rychle.“

„Běželi jsme, co nám nohy stačily. Zkusíme najít, co

ten lotr upustil.“

„To neznělo jako taška s nářadím, ačkoli když na to

myslím teď, nevšiml jsem si, že by nesl pytel, když

prchal ven. Byl to nejspíš malý tvrdý předmět, který

upadl na podlahu.“

„Podíváme se. Ať je to cokoli, měli bychom to

snadno najít.“

86

Biggles měl pravdu. Ve slabém světle, které vnikalo

do hangáru otevřenými vraty, brzy zjistili, že vetřelec

opravdu upustil svou tašku. Našli ji hned, vlastně to byl

malý pytel, jak řekl mladík. Byl zhotoven z jakéhosi

hrubého plátna a ležel blízko dvířek do letadla. Konec

pytle byl zavázán kouskem provázku, který byl teď

uvolněn, jako by hvizdy muže vyrušily právě tehdy, kdy

rozvazoval uzel.

Ram Singh k němu přikročil, aby jej zvedl ze země.

„Stát!“ řekl Biggles. „Zdálo se mi to, nebo se pytel

pohnul?“

Všichni strnuli a upírali oči na podezřelý předmět.

„Hýbe se,“ ozval se Bertie. „Teď zas!“

„Zůstaňte na místě!“ sykl Biggles a vydal se do

kouta hangáru, kde ležela hromada starého železa. Hned

byl zpátky s kusem trubky, jež kdysi patrně sloužila jako

vzpěra. Zvedl ji nad hlavu a udeřil s ní do pytle. Rázem

nebylo pochyb, že se hýbe. Biggles udeřil zas a znovu a

opakoval rány, až pytel znehybněl. Potom ho vzal velmi

opatrně za jeden roh u spodní strany a vysypal jeho

obsah. Jak se již dalo téměř jistě očekávat, vypadl na

podlahu had. Docela malý a neškodně vypadající hádek,

jenomže Biggles věděl své.

Také Ram Singh věděl oč jde, protože řekl tiše a

polekaně: „To je bungar.“

Biggles si zapálil cigaretu.

„Co s ním chtěl tady dělat?“ vyhrkl Ram Singh.

„Lehká otázka,“ pozvedl Biggles obočí. „Kdybyste

toho darebáka nevyrušil, strčil by hada do kabiny. Po

startu bychom měli s sebou cestujícího navíc. Takového,

jakého bychom rádi postrádali. Patrně bychom se o něm

dověděli, až by někoho z nás uštkl.“

87

„Roztomilá představa,“ zabručel Bertie. „Milý

hádek!“

Biggles se obrátil k Singhovi s trpkým úsměvem:

„Už chápete, co jsem měl na mysli, když jsem řekl, že

létat s námi není bezpečné? Tohle není kratochvíle. Ještě

chcete letět s námi?“

„Jistě, sáhibe.“ Ram Singh byl vzrušen a použil

oslovení, které je v Indii již vzácné. „Kdo to mohl

udělat?“

„Ovšem! To je správná otázka.“

„Nic vás nenapadá?“

„Neodvažuji se hádat.“

V té chvíli Bertie ustoupil o krok od austeru a šlápl

na něco, čeho si dosud nevšimli, neboť soustředili

pozornost na pytel s hadem. Chruplo to, něco prasklo.

Bertie zvedl nohu, podíval se, co zničil, sehnul se a zvedl

kostěné brýle s jedním rozbitým sklem. Držel je za

obroučku a podal Bigglesovi, aby si je prohlédl. „Mám

dojem, že jsem tyhle brýle už viděl,“ řekl. „A když to

nebyly ony, byly jim hodně podobné.“

„Mám stejný dojem,“ řekl Biggles a vzal je do ruky.

Ukázal je Ramu Singhovi. „Neznáte někoho, kdo nosí

takové brýle? Tohle je ten tvrdý předmět, který jste slyšel

upadnout!“

Ram Singh mlčel a upřeně civěl na brýle. Výraz

obličeje ho však prozradil.

„Znáte ho, co?“ pobídl ho Biggles.

„Ano,“ odpověděl Ram Singh skomírajícím hlasem.

„Kdo je to?“

„Pan Bula Din.“

„Tajemník ředitele?“

88

„Ano. Ale muž, kterého jsem viděl, se mu

nepodobal.“

„Jak vypadal?“

„Spíš jako žebrák.“

„Kdybych někomu nesl jedovatý dárek, převlékl

bych se.“

„Ano,“ kývl mladík. „V jeho šatech, bych ho určitě

poznal.“

„O to právě nestál.“

„Ví Bula Din, proč jste tady, pane?“

„Myslím, že když pracuje v kanceláři pana Akbara,

bude to jistě vědět,“ řekl Biggles. „Teď ale dobře

poslouchejte. Nikomu o tom ani slovo. Ani panu

Akbarovi, rozumíte?“

„Rozumím, pane.“

„Kdybyste promluvil, mohlo by nás to všechny stát

život.“

„Nebudu mluvit. Vůbec nic nevím.“

„Dobrá. Rozumíme si. Ale čas běží a tohle nás zdrží.

Stále s námi chcete letět? Jste si tím jistý? Jestli si to po

tom, co se stalo, rozmyslíte, stačí říct. Máte k tomu dobrý

důvod.“

„Prosím, chci letět.“

„Nemůžete letět s prázdným žaludkem. Jak dlouho

vám bude trvat dojet domů, nasnídat se a vrátit se

zpátky?“

„Půl hodiny.“

„Jen si nezlomte vaz. Na několika minutách

nezáleží. Musíme se vrátit do hotelu, abychom se oblékli

a něco snědli. Tak jeďte a pospěšte si. Kdybychom tu

nebyli až se vrátíte, počkejte na nás. My si zatím

89

prohlédneme letadlo. Přece jen si někdo mohl s něčím

pohrát. Doplnil jste nádrže?“

„Ano.“

„Dobře. To si také ověříme. Můžete jet, ale vyhněte

se hotelu. Bude lépe, když nikdo nepozná, že jste tu byl.“

Chvíli nato Ram Singh šlapal na svém kole do

města. „Co s ním uděláš, starouši?“ zeptal se Bertie s

vážnou tváří. „Myslíš s Bulou Dinem?“

„Ano.“

„Nic s ním dělat nebudu.“

„To mu ani neřekneš, kde jsme našli jeho brýle?“

„Nemám důvod, proč bych to dělal. Budeme

předstírat, že o nich nevíme. On se přece zachová stejně.“

„Ale měl by vědět, kde je ztratil a jestli to nepoznal

hned, pochopí to později. Při útěku měl moc naspěch, než

aby se zastavil a hledal je. Dá se ale čekat, že se sem pro

ně vrátí.“

„Můžeš mít pravdu. Dobrá. Necháme ho, ať si je

najde. Pohodíme je tam, kde je ztratil. To ho uklidní.

Bude si myslet, že ho nikdo nepoznal.“

„Ale co s tím hnusným hadem? Jistě nezapomněl, že

ho tady taky nechal.“

„S ním si asi nebude dělat takovou starost jako s

brýlemi, jež přímo prokazují jeho účast. Ten příšerný

bungar a pytel, ve kterém ho přinesl, ho neprozradí.“

„Bude se divit, jak had dopadl.“

„Přivádíš mě na myšlenku. Odklidíme hada a pytel

necháme ležet. Nic nenaznačuje, co v něm bylo. Provaz

bude rozvázaný a Bula Din si může myslet, že had unikl.

Může dokonce doufat, že se schoval do našeho letadla.

Rozhodně bude mít na co myslet.“

90

Biggles zvedl hada za ocas, donesl k hromadě šrotu

a hodil ho za ni. „Mrtvý had již nemůže nikomu ublížit,“

poznamenal. „Teď se poohlédneme po snídani a

umyjeme se. Ztratili jsme spoustu času, ale tomu se

nedalo zabránit. Než teď odejdeme, uděláme ještě jednu

věc. Vytáhneme stroj ven, aby na něj bylo z hotelu vidět.

Mohlo by se stát, že náš milovník hadů dostane za dne

nějaký další vražedný nápad.“

Biggles pohodil rozbité brýle blízko pytle a potom

společně s Bertiem vytlačili auster ven a nechali jej na

betonové ploše před hangárem. Pak se vrátili do

bungalovu. Biggles navrhl jít oklikou přes parkoviště.

„Všiml sis něčeho?“ zeptal se cestou.

„Jistě. Lartův vůz je pryč.“

„To by nás nemělo překvapit. Pokud odhaduji

správně, vrátil se sem, jen aby zorganizoval vraždění, ale

jako vždy nechal špinavou práci na někom jiném. Strašně

touží zbavit se nás, a vyzrazuje tím své plány. Snad mu

zbyde dost provazu na to, aby se sám oběsil.“

„To by bylo excelentní řešení, jen ale aby napřed

nepověsil on nás, starouši. Jestli tedy víš, co tím

myslím.“

„Rozumím, ale mohu jen opakovat, co jsem říkal už

dříve. Musíme mít oči stále otevřené!“

Když vcházeli do baru, málem se srazili s

vycházejícím Bulou Dinem. Měl na sobě své obvyklé

šaty, ale o mnohém vypovídalo to, že neměl na nose

brýle. „Dobré jitro,“ popřál jim zdvořile.

„Dobré jitro i vám,“ odpověděl vesele Biggles.

„Dnes začínáte pracovat nějak časně, že?“

„Dnes mám kontrolní den,“ vysvětlil suše tajemník,

aniž by se zastavil. Biggles vstoupil do baru první.

91

„Všimni si, že už měl připravenou výmluvu, proč je

tak brzy na nohou,“ tiše prohlásil. „Ten kdo roznáší hady,

musí se převlékat hodně rychle. Podíváme se, kam má

namířeno nyní. Z haly ho můžeme dobře sledovat. Bylo

by mi milejší, kdyby se kolem austeru plížil tygr než

tahle krysa. Je mi čím dál jasnější, proč musel pohořet

chudák Algy, který tu byl sám.“

Bula Din mířil přímo k hangáru, který právě

vyklidili. Za pět minut byl venku, šel dál a letadlu se

vyhnul velkým obloukem. „Už ví, kde ztratil brýle,“

prohodil uštěpačně Biggles. „Rád bych věděl, nač myslí,“

sykl Bertie.

„To se dá snadno uhodnout. Patrně si láme hlavu

tím, kam zalezl jeho jedovatý přítel a zřejmě doufá, že by

nám ještě mohl zatnout své křivé zuby do kůže. Pojďme

raději na čaj.“

„Škoda, starouši, žes ho ubil. Mohl uštknout jeho.“

„Tomu nevěř. Bude to odborník a dává si pozor.

Nevšiml sis, jak se vyhnul austeru?“ ukončil besedu před

snídaní Biggles.

92

KAPITOLA DEVÁTÁ

ZÁHADNÝ OBJEV

Po osvěžující sprše a rychlé prosté snídani, Biggles a

Bertie s lehkými klobouky na hlavách vyrazili zpátky k

hangáru. Když se k němu přiblížili, rozhlíželi se po Ramu

Singhovi, ale protože ho neviděli, usoudili, že se ještě

nevrátil. Nemýlili se.

Po vstupu do hangáru Biggles strčil do přítele

loktem. Nemusel mu ani vysvětlovat, nač myslí. Rozbité

brýle i pytel, který dříve ukrýval hada, byly pryč.

„Netrvalo mu dlouho odklidit důkaz špinavé práce,“

poznamenal. „Nikdo jiný tu není, tak to mohl být jedině

Bula Din. To je myslím docela přesvědčivý důkaz jeho

viny. Kdyby o nástraze nic nevěděl, nemusel by si těch

věcí všímat. Uklízet podlahu není jeho práce. Má teď

opravdu o čem přemýšlet.“

„Když nás viděl přicházet od hangáru v pyžamech,

může se snadno domyslet, že jsme tu byli,“ upozornil

Bertie.

„To mu napověděl už auster, který stojí venku. Když

jsme se nezmínili o tom, co se tu odehrálo, patrně doufá,

že jsme si ani nevšimli věcí, které tu při útěku ztratil.

Nepochybně mu taky vrtá hlavou, kdo tam byl s

píšťalou.“

Bigglesův dohad se vzápětí potvrdil, protože jen

vyšli ze vrat hangáru, spatřili tajemníka. Mířil přímo k

nim.

„Kde je Ram Singh?“ vyhrkl téměř nezdvořile.

93

„Jak to mám vědět?“ předstíral překvapení Biggles.

„Není tu?“

„Marně ho hledám.“

„Je brzy, bude ještě doma.“

„To s vámi dnes neletí?“ dotíral Bula Din.

„Pokud bude chtít a přijde včas, poletí. Podívejte se,

tamhle ho vidím přijíždět.“

Bula Din byl stále zmatenější.

Ram Singh šlapal zuřivě do pedálů, a u hangáru

seskočil z kola. „Omlouvám se za zpoždění, pane, ale

píchnul jsem,“ vysvětloval.

„Nevadí, sami jsme přišli až teď,“ odpověděl

Biggles.

„Doufám, že budete mít pěkný den,“ řekl Bula Din a

obrátil se k odchodu. „Buďte opatrní.“

„Vynasnažíme se,“ ujistil ho Biggles. „Máte tím na

mysli nějaké určité nebezpečí?“ dodal zdvořile.

„Ne, rozhodně ne. To byla jen taková poznámka,“

usmál se Bula Din a odešel.

„Teď je z toho úplně jelen,“ řekl Biggles, když

zmizel. „Myslel si, že na píšťalku hvízdal někdo z nás

nebo Ram Singh. Když ho teď viděl přijíždět, dospěl k

závěru, že strávil noc doma. My dva se chováme, jako

kdyby nic a on teď neví, co si má o tom myslet.“

„Skvělé,“ zazubil se Bertie. „Necháme toho skunka,

ať si láme hlavu.“

Biggles se rozhodl, že sdělí Ramu Singhovi všechno,

co se za jeho nepřítomnosti přihodilo v souvislosti s

Bulou Dinem, aby plně pochopil situaci. Raději by o tom

nemluvil, ale vzhledem ke stále hrozícímu nebezpečí se

rozhodl, že to bude moudřejší. „Teď vidíte, jak bylo

chytré zůstat zticha,“ usmál se závěrem.

94

Ram Singh přikývl a jeho oči ztmavly zaujetím.

„Bula Din určitě nechce, abyste našli pana Laceye,“ řekl

vážně.

„Ano, už máme důvod si to myslet.“

„Proč?“

„To bych vysvětloval dlouho. Povím vám to, až

bude víc času. Pokud se nemýlím, tajemníka platí lotři,

lidé kteří velice škodí celé Indii. Lacey je odhalil, takže

rozhodli, že se ho zbaví.“

„Zabili ho?“

„Možná. Nevíme, ale chceme to zjistit.“

„Pomohu vám, jak nejvíc dokáži,“ řekl Ram Singh

prostě. „Pan Lacey byl hodný člověk a ke mně byl

vždycky laskavý.“

„Dobrá. Zapamatujte si, kdyby na vás Bula Din

sebevíc naléhal, vy o píšťale, hadovi a brýlích nic nevíte.

V této chvíli nechápe, co se stalo, ale určitě to bude chtít

vědět. Pokusil se nás zabít, necháme ho tedy, ať si to

vyřeší sám. Teď poletíme a pokusíme se zjistit, co se

stalo s panem Laceyem. Zamířím více na západ od míst,

na která jsme se dívali včera a ještě víc se budu věnovat

Terai. Mějte oči otevřené a upozorněte mě, kdybyste

viděl něco zajímavého.“

„Budu se snažit, pane.“

Zaujali svoje místa v letadle. Biggles nechal motor

běžet a soustředil se déle než jindy na ověření řídícího

mechanismu, křidélek, výškových kormidel a směrovky.

Zkouška ho uspokojila. Vzlétl a zamířil na sever.

Let, který následoval, byl jen opakováním letu z

předešlého dne, až na to že měl trochu jiný západnější

kurs. Tady se náhodou nevyskytovala džungle v takové

míře, bylo tu více obdělané půdy, kde by letadlo neušlo

95

pozornosti. Přelet přirozeně netrval tak dlouho. Stačilo

něco přes hodinu a byli na okraji Terai. Dále na severu se

tyčili obři Himaláje.

Biggles nyní snížil rychlost, jak se jen v takovém

zrádném přehřátém ovzduší odvážil, sestoupil skoro na

jedno sto stop a začal se soustavným pátráním. Létal

metodicky sem a tam, z jedné strany na druhou, někdy

kroužil nad lesem nebo nad plochami velmi husté

džungle, plné vysokého rákosu, bambusu a lantany. Byla

to jednotvárná činnost, ale Biggles nepřestával, protože

věděl, že se musí dělat pečlivě, nemá-li to být jen ztráta

času. Nemělo smysl spoléhat na štěstí.

Tak to pokračovalo více než celou hodinu, aniž by

zpozorovali cokoli zajímavého. Známek života bylo

málo. Pár ptáků, většinou supů a jednou sambur5, pijící z

nějaké tůňky. Když se přiblížili, zmizel v houští.

„Člověk by myslel, že tu bude více zvěře, když tu

nejsou žádní ostrostřelci,“ poznamenal Bertie. „To

zatracené místo se zdá být úplně opuštěné.“

„To se ti může zdát, ale věř mi, že tu zdaleka není

mrtvo,“ odpověděl Biggles. „Na to, abys viděl divokou

zvěř, teď není vhodná denní doba. Všechna zvířata se

nažrala a napila a ukryla se do stínu, aby se chránila před

horkem. Tygr jako všechny kočky – ke kterým se počítá

– obvykle leží a podřimuje blízko místa, kde posnídal.“

Sotva domluvil, Ram Singh se dotkl jeho ramene.

Někam ukazoval. Nebylo to však na zem, jak by se dalo

čekat, ale vysoko na oblohu, přímo před ně.

Bigglesovi trvalo několik vteřin, než objevil

předmět, na který ho upozornil Ram. Pak ho uviděl. Ve

5 Sambur. Druh vysoké zvěře s hřívou a parůžky, vyskytující se

v Indii.

96

velké dálce se ze severozápadu k jihu rychle pohybovala

malá černá tečka, odrážející se na pozadí ničím

neporušené modři. Mohla by to být muška na předním

skle nebo stěhující se čáp. Bigglesův zkušený zrak to

však rozpoznal. Bylo to letadlo.

„Vidíš ho?“ zeptal se Bertieho.

„Ano. Už ho mám. Co tu sakra dělá?“

„Zeptej se mě na něco lehčího.“

„Poznáš typ letadla?“

„Ne,“ odpověděl Biggles, jenž mžoural přes

rozevřené prsty levé ruky. „Je příliš daleko. Ať už je to

co chce, při tom jak rychle a vysoko letí, bychom se k

němu nikdy nedokázali přiblížit.“

„Domnívám se, že to může být pravidelná linka z

Nepálu.“

„To je možné, ale pochybuji. Na dopravní letadlo se

mi zdá být moc malé. Pozoruj ho dál.“ Pootočil se a řekl

přes rameno: „Rame Singhu, znáte pravidelnou linku,

která tudy létá a tankuje třeba na letišti Shara?“

„Ne, pane.“

„Kdyby taková linka existovala, věděl byste o ní?“

„Jistě.“

Pozorovali stroj dokud se pomalu nerozplynul v

horkém oparu.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se Bertie.

„Co si o tom mám myslet? Můžeš hádat stejně jako

já. Obloha nám nepatří. Připouštím však, že jsem nečekal

zjevení nějakého jiného letadla. Proto jsem se ani nedíval

nahoru. Blahopřeji vám, Singhu. Máte neobyčejně bystrý

zrak.“

„Snad to nebyl Algyho hunter?“ vyhrkl Bertie.

97

Biggles se otočil na západ, aby se ještě podíval na

cizí stroj, ale ten již byl z dohledu. „Je mi líto, ale to je

nesmysl,“ řekl. „Proč by letěl tak vysoko?“

Nikdo již nepromluvil.

Biggles stále zvažoval možnosti, když do něho strčil

tentokrát Bertie a řekl: „Podívej se šikmo doleva. Vidíš

to co já?“

Biggles, který zkoumal terén po své pravici, naklonil

trochu letadlo, aby dostal na dohled to, co viděl Bertie.

Upřeně se tam zahleděl a zabručel: „Tomu nevěřím.“

„Co ty na to?“ zeptal se Bertie.

Biggles neodpověděl. Trochu změnil kurz a slétl o

něco níže.

„Jestli tohle není nouzové letiště v džungli, tak jsem

nikdy žádné neviděl,“ řekl Bertie. „Ta přistávací dráha je

možná trochu hrbolatá, ale nevidím na ní překážky, které

by stály za řeč a je tam dost místa pro přistání letadla.

Přísahal bych, že se tady neobjevila náhodou!“

Biggles s tím souhlasil a v úzkém kruhu oblétal

dlouhou, zhruba oválnou mýtinu, která ležela na mírné

vyvýšenině. Všude kolem se prostírala hustá džungle. Po

obvodu plochy rostly křoviny, některé značně vysoké:

kvetoucí stromy, zakrslé palmy, bambus, sloní tráva a

podobně. Z čeho sestávala zbývající část hranice mýtiny

nebylo možné rozeznat. Vypadalo to jako vlnící se moře

zeleně, až příliš husté, aby jí oči pronikly a odhalily, co

zakrývá.

Tato plošina, říkejme jí tak, když pro ni nemáme

lepší název, se zdála být vyprahlá, porůznu porostlá

běžnými druhy rostlinstva. Byla tam dost velká písčitá

místa, většinou v jedné přímce, která překvapivě vedla po

98

celé delší ose oválu. Nebylo pravděpodobné, že by šlo o

dílo přírody. Příroda jen vzácně vytváří rovné linie.

„Viděli jsme už všechno, co se dá shora vidět,“ řekl

Biggles a vyrovnal letoun.

„Znamená to, že chceš přistát?“

„Ještě nevím,“ odvětil Biggles pomalu. „Vůbec se

mi to nelíbí. Je to riskantní. Zůstat tu trčet s polámaným

podvozkem, to je to poslední, co bych si přál. Nevidím

tam stopy kol ani něco jiného, co by naznačovalo, že tu

někdy přistálo letadlo. Kdyby se tu Algy pokoušel

posadit hunter, byl by blázen. Jenže to by trosky hunteru

dosud ležely pod námi. Neumím si představit, že by

někdo z takové džungle vyprostil rozbité letadlo.“

„Myslíš, abychom to nechali být?“

„Přemýšlím o tom. Přiznám se, že jsem zvědavý.

Jestliže jde o práci lidských rukou, musí mít nějaký účel.

Pokud mohu posoudit, tak jediný dopravní prostředek na

kolech, který se sem dostane, je letadlo. Přes bažiny a

vodní plochy kolem, by se sem nedostal ani džíp, traktor

nebo buldozer. A ještě něco. Podívej se, jak je to tu

pěkně zastrčené. Byl kus štěstí, že sis toho místa všiml.

Mohli jsme kolem něho mnohokrát proletět a ničeho

bychom si nevšimli. Já bych tu určitě nic takového

nehledal.“

„Jak říkáš, starouši, je to vážně pěkně schované.

Hezky stranou ode všeho. Vsadil bych se, že se tam dole

nikdo neukáže ani jednou za uherský měsíc.“

„Já ti také něco povím,“ odpověděl Biggles, jako by

dospěl k vážnému rozhodnutí. „Než něco uděláme,

proletíme se nad tím pruhem země hodně nízko a

pořádně si ho prohlédneme. Slyšíte, co říkám, Rame

Singhu?“

99

„Slyším.“

„Dobrá. Až poletíme nízko, pozorně sledujte

všechno, co nepatří ke zdejší přírodě. Především hledejte

stopy kol.“

„Ano, sáhibe.“

100

Biggles stočil letadlo širokým obloukem k ploše a

klouzal nad ní jen nepatrně rychleji, než je přistávací

rychlost.

„Vidíš něco?“ zeptal se Bertieho, když na druhém

konci mýtiny přidal plyn a zvedl letoun do mírné

stoupavé zatáčky.

„Vůbec nic.“

„A co vy, Rame Singhu?“

„Také jsem nic neviděl.“

„Dobře. Teď to zkusíme jinak.“

Opakoval manévr z opačné strany, ale výsledek byl

stejný. „K čertu s tím,“ zamumlal Biggles podrážděně.

„Co to může být jiného než přistávací dráha? Tomu

nerozumím.“

„Nemůže to být jedno z letišť, které v Indii zřizovala

RAF pro případ nouze?“

„Ne. Víš jak to je dávno? Byla by zarostlá. V

tropech to netrvá ani rok a holé místo zaroste. Zkusím

přeletět ještě jednou.“

Tentokrát Biggles neletěl nad středem, ale při okraji

plochy, nejprve při levé a pak pravé straně.

„Ani liška, ani myška,“ odfrkl si Bertie.

„Myška tam není, ale něco přece,“ zavrčel Biggles.

„Nepřísahal bych na to, ale možná jsem zahlédl stezku.

Odbočuje na jih.“

„Stezka vyšlapaná zvěří? Takových tu bude plno.“

„Možná. Třeba taky ne. Nevěřím nikomu, kdo se tu

kdy objevil. Proč by mýtili tak velkou plochu, kdyby ji

pak nevyužili? Musela to být pořádná dřina a dlouhá

cesta, než se sem dostali. Kdo by dělal na tak odlehlém

místě, Singhu?“

101

„Chudí kuliové z Indie nebo lidé z hor. Ti dělají

všechno, jen aby si vydělali na živobytí.“

„Nikdy jsem nesnášel nerozřešená tajemství a ani

tohle mi nedá spát,“ prohlásil Biggles. „Znám jen jeden

způsob, jak to vyřešit. Přistát! Takhle jen plýtváme

benzínem.“ Dál kroužil nízko nad zemí. „Zapněte si pásy

a zadržte dech.“

Zaletěl s austerem nad jeden konec vymýceného

pruhu, aby získal dostatečný prostor a vracel se s líně se

otáčející vrtulí a pomalu klesal.

Za běžných okolností, v bezvětří, na pruhu země

připraveném pro nouzová přistání, by dosednutí s

letadlem bylo pro dobrého pilota jednoduchou záležitostí.

Tohle však bylo něco jiného. Neskrývá se dole neznámé

nebezpečí? To se dalo zjistit jen ověřením v praxi. A

samozřejmě se musela vzít v úvahu i odlehlost místa.

Hloupá, běžná nehoda, při níž by se letadlo poškodilo,

mohla mít vážné, pokud ne přímo osudné následky.

Bigglesovi z toho nebylo nejlíp.

Strachoval se však zbytečně. Nakonec se nic nestalo.

Vůbec nic. Auster dosedl jako racek na klidnou vodu.

Než se zastavil, párkrát nadskočil na menších hrbolech,

to však nikoho nepřekvapilo. Tak by tomu bylo všude.

Když stroj zastavil, Biggles se opřel zády o sedadlo

a s úlevou se usmál. „Tak jsme tady,“ řekl. „Nic to

nebylo.“

„To víme teď, ale před minutou jsme to nevěděli,“

zašklebil se Bertie.

„Jsem stále přesvědčenější, že tuhle plochu, ať už je

v provozu nebo není, někdo zřídil pro občasná přistání.

Nevíme kdo a nevíme proč. Mně by hlavně zajímalo, zda

o ní věděl Algy.“

102

„O tom pochybuji.“

„Proč myslíš?“

„Neumím si představit, že by tu chtěl přistát s

hunterem. Lehký auster je jedna věc a bojový letoun je

jiná káva.“

„Jistě. Také nevěřím, že by tu chtěl přistát s

hunterem. Jenže to nic neznamená, nedohadujme se.

Dojedu k místu, kde jsem myslel, že vidím tu stezku.

Tam vystoupíme a rozhlédneme se. Alespoň si trochu

protáhneme nohy. A já si dám cigaretu. Patrně si to

pouze namlouvám, ale pomáhá mi to myslet.“

Doroloval s letadlem na vyhlédnuté místo a vypnul

motor.

Všichni vystoupili, zůstali stát a rozhlíželi se kolem.

Vládlo spalující horko a všude bylo naprosté ticho.

Cvaknutí Bigglesova zapalovače, když si zapálil cigaretu,

zaznělo jak prásknutí bičem. Biggles udělal pár kroků a s

pohledem upřeným na zem se zastavil. Ostatní se k němu

připojili.

„Tohle jsem viděl shora,“ prohlásil a ukázal na zem.

103

KAPITOLA DESÁTÁ

PÁTRÁNÍ V DIVOČINĚ

Dívali se na něco, co se jen stěží dalo nazvat

stezkou. Její písčitá půda se zdála být ušlapaná, ale jen

mírně se lišila od okolí. Začínala u domnělé přistávací

dráhy a vedla mírným svahem k jihu, rovně jako podle

pravítka. Potom se ztrácela v nejbližším výběžku

džungle, který na té straně zakrýval níže položený terén.

Byla tak nezřetelná, že název stezka ji lichotil. Dala se

rozeznat jen stěží a to byl asi důvod, proč Bertie

poznamenal, že žasne nad tím, jak si jí Biggles dokázal

všimnout z výšky.

„Já to skutečně viděl líp shora,“ odpověděl Biggles.

„Teď, když stojím u ní, je to těžší. Ale to není nic

zvláštního. Už se mi to stalo mnohokrát a tobě určitě

taky.“

„Ale co tomu říkáš teď?“ mávl nad tím rukou Bertie.

„Já nevidím ani náznak toho, že by se tu potloukali tihle

dvounozí tvorové, či někdo, kdo je lidem podobný.“

„Já zase vím, že někdo dvounohý tudy chodí. Proč

by byla stezka tak rovná? Není to dílo přírody, ani

náhoda!“

„Kdyby tu stezku vyšlapala zvěř, viděli bychom

stopy kopyt nebo tlap, možná i trus,“ řekl Bertie, který se

začal procházet s očima upřenýma k zemi.

„Co si o tom myslíte vy?“ obrátil se Biggles na

mladíka. „Tudy procházejí lidé a zvířata také.“

„Souhlasím. Ale proč tu nezanechali stopy?

Nerozumím tomu.“

104

„Pro mě je to taky hádanka,“ souhlasil Bertie.

Ram Singh si přiložil ruku k čelu, jako by právě

dostal nápad. Poodešel k trsu krátké, jako drát tuhé trávy,

trs vytrhl a vrátil se na stezku. Poklekl na obě kolena a

začal s trávou pomalu mávat jako s vějířem. Aniž by se

dotkl země, narušil tak vrchní vrstvu prachu, která

odvanula. Pomalu se zjevovala stopa, zprvu rozmazaná a

nejasná, ale jak pokračoval, postupně nabývala tvar.

Zjevoval se otisk lidské nohy. Nikoli však bosého

chodidla, poznávali podrážku boty nebo sandálu.

„Skvělá práce, chlapče,“ blahopřál Bertie.

„Věříte, Rame Singhu, že mě napadá, co bychom si

tu počali bez vás?“ ozval se Biggles.

Ram Singh se vesele usmál a jak pokračoval v

ovívání, otisk byl stále zřetelnější. „Myslím, že tudy

prošel kuli,“ poznamenal. Po několika dalších mávnutích

se zjevila další stopa, podobná první. „Byli to dva

kuliové a možná ještě víc,“ pokračoval hoch.

„Tyhle stopy nezanechala stejná noha. Ti lidé tu byli

před nějakou dobou. Prach měl čas se usadit a zakrýt

stopy. Myslím, že od doby, kdy tu vál silnější vítr, tu

nikdo nebyl,“ řekl Biggles.

„Co jiného než vítr by mohlo zvířit tolik prachu?“

„Vida,“ usmál se Biggles. „Mě něco takového

napadá.“

Ram Singh se k němu tázavě vzhlédl.

„Letadlo, které přistává nebo startuje, rozvíří písek a

prach,“ prohlásil Biggles. „Zvíří prach vždycky, když

běží motor.“

„Jemináčku, máš pravdu,“ ozval se Bertie.

„Nechápu, jak na to dokážeš přijít. Asi jsem úplný

pitomec.“

105

„Ani jsem si nemusel moc lámat hlavu. Prach, který

se zvedl při našem přistání se ještě neusadil,“ řekl

Biggles a obrátil se k mladíkovi. „Zkuste odfoukat prach

z přistávací dráhy. Třeba se vám podařit odkrýt stopy

podvozku.“

Trvalo to déle, ale po několika nezdarech mladík s

trsem trávy objevil vyjetou kolej, jakou mohlo udělat jen

kolo podvozku. Odvál z ní prach v délce asi jednoho

yardu.

„To stačí,“ řekl Biggles. „To mohlo udělat jen kolo

od letadla, už proto, že žádné jiné vozidlo se sem

nedostane. Provedeme ještě jeden pokus.“ Přiložil ke

stopě po pneumatice podpatek a udělal v pravém úhlu od

ní dva dlouhé kroky. „Teď to zkuste tady,“ požádal Ram

Singha.

Mladý Ind se dal do díla a odhalil další stejnou

stopu.

„Pokračuj takhle dál, kamaráde, a brzy odkryješ celé

letadlo,“ řekl nevinně Bertie.

„Nedráždí ho, nebo to udělá,“ zasmál se Biggles.

Také Ram Singh se zasmál a pak se obrátil k

Bigglesovi. „Jak jste poznal, kde najdu stopu po druhém

kole?“ zeptal se.

„To je kouzlo. Nic jiného v tom nehledej,“ ušklíbl se

Bertie. „Je prostě čaroděj.“

„Jak prosté, milý Bertie, řekl by asi čaroděj Sherlock

Holmes. Něco ti povím. Algy byl tady! Jeho auster má

pneumatiky Dunlop a to bys měl vědět. Stopa po

pneumatice mi připadala hodně podobná dunlopce.

Rozchod kol u austeru, jak bys měl rovněž vědět, pokud

jsi dělal domácí úkoly, je šest stop. Odhaduji, že moje

dva kroky měří přibližně šest stop. A hle, máme tu dvojí

106

stopu. V tomto cípu světa se to austery nehemží. Z toho

se dá téměř bezpečně usoudit, že Algy tohle místo našel a

také tu přistál! To je důležité vědět. Kdy tu přistál a proč,

musíme teprve zjistit. Jsme však o kousek dál.“

„Chceš ještě uklízet prach?“ zeptal se pokorně

Bertie.

„Ne. Ledaže bych něco určitého hledal. Kdybychom

se spoléhali na dohady, mohli bychom tu strávit celý

týden a neobjasníme nic. Když už jsme ale na zemi,

rozhlédneme se víc. Považuji za nesmysl, že by tu Algy

chtěl přistát s hunterem, nečekám tedy, že ho tady najdu.

Nyní mě víc zajímá stopa austeru, mám jistotu, že zde

Algy přistál. Každá stopa někam vede. Stopy nohou,

které tu odkryl náš zázračný hoch, vedou do džungle.

Kam šli lidé, kteří je zanechali? To bych rád věděl.“

„Vedou k nám, do Indie. Nic jiného tím směrem

není,“ prohlásil rozhodně Ram Singh.

„Počítám, že tohle místo je nejméně pět až šest mil

od otevřené krajiny. Když stopa vede až tam, můžeme na

ni zapomenout. Nikdo mě nepřinutí, abych v tom horku

šel tak daleko a takovou divočinou, když mám k

sebeobraně jen pistoli. Kdyby stezka vedla celou cestu

volným prostorem, bylo by to něco jiného. Mohli

bychom ji sledovat ze vzduchu. Ale tak to není. Jak

vidíte, vede přímo do džungle, mizí tam a pozorovat ji z

letadla nemá smysl. Půjdu tam a prověřím to. Není to

daleko. Nemyslím, že by stroj mohl někdo poškodit, ale

nechci nic riskovat. Raději ho, Bertie, pohlídej. My dva

budeme na dohled. Vidím na stromech opice, jdou se na

nás podívat. Dávej na ně pozor a nedovol jim, aby se

přiblížily k letadlu. Bývají mezi nimi lotrovští lupiči.“

„Jak myslíš, starouši.“

107

Biggles kývl na Ramu Singha a odešel s očima

upřenýma na stopy. Nedalo to moc práce, avšak když

došli na okraj džungle, stopy se brzy ztratily v křoví a v

podrostu. Jak Biggles předvídal, bylo by beznadějné

sledovat je z letadla. I zde na zemi to bylo nesnadné, ne-li

nemožné. Přestali se tím zabývat.

Vrátili se k letadlu, kde Bertie seděl v podřepu pod

křídlem, které poskytovalo trochu stínu.

„Nepochodili jsme,“ řekl mu Biggles.

„Co takhle dát si kapku chladného čaje z termosky?“

„Ne, děkuji. Ten máme jen pro případ nouze a tak

daleko ještě nejsme.“

„Rozumná řeč. Tak co teď?“

„Když už jsme tady, rychle se porozhlédneme a pak

se vrátíme domů. Na jeden den jsme v tom strašném

horku už dost dlouho venku. Jenom ještě obejdeme místo

po celém obvodu. Nečekám, že tu najdeme nějakou

senzaci, ale člověk nikdy neví. Lidé, kteří upravovali

tuhle dráhu, nebo kteří ji užívali, mohli také něco ztratit.

Nikdo nepodstupoval tu těžkou dřinu jen tak pro legraci.

Kromě toho bych se rád podíval, jak vypadá krajina

kolem. Z výšky je vidět pouze střechu džungle, ale

nepoznáš, co je v ní. V první řadě postavíme letoun tak,

aby byl připravený k rychlému odletu, kdybychom měli

naspěch. Nemyslím, že by tu k něčemu takovému došlo,

ale chci být připraven na všechno. Je dost zvláštní, jak

člověku něco uvízne v paměti. Když jsem byl malý kluk,

slyšel jsem, že jeden admirál říkal, že nikdy neopustil

loď, dokud ji nepřipravil k okamžitému vyplutí. Připadlo

mi to chytré.“

Protože nevál vítr, stačilo jim postavit auster

souběžně s vymýceným pásem, aby měl před sebou

108

dostatečně dlouhou startovací dráhu. Pak došli pěšky k

nejbližšímu výběžku džungle a dali se do jejího

průzkumu. Sami se drželi na otevřené ploše.

Trvalo dlouho, než našli něco zajímavého a všem se

zdálo, že se namáhají zbytečně. Konečně je něco

upoutalo, ale ukázalo se, že to s jejich bezprostředním

úkolem vůbec nemusí souviset. Prošli již víc než

polovinu obvodu provizorního letiště, když Bertie

objevil, že po levé straně se terén příkře svažuje do

úzkého údolí. Zdálo se, že na rokli není dost hluboké a na

nullah, na vyschlé řečiště, příliš velké. Jak tam tak stáli a

dívali se, uslyšeli z hloubky tiché bublání tekoucí vody.

Ačkoli byly křoviny tak husté, že na vodu neviděli, bylo

jasné, že na dně teče potok nebo malá říčka. Jak Biggles

poznamenal, celé údolí vyhloubil vodní proud.

Proč nezpozorovali údolí z letadla, bylo nyní

naprosto jasné. Vyrůstalo v něm plno rozmanitých

stromů. Ty v horní části nebyly vysoké, jak se však terén

svažoval, stromy zakořeněné níže, byly vyšší a vyšší, aby

se dostaly ke světlu. Proto byly jejich koruny v jedné

rovině, dokonale vyplňovaly údolí a zakrývaly vše, co se

skrývalo dole. Stromy rostoucí až ze dna údolí

dosahovaly dobrých sto stop výšky.

Neztráceli čas prohlížením dosti běžného přírodního

jevu a šli dál, aby obkroužili přistávací plochu. Zjistili, že

údolí od ní v jednom místě odbočuje. Přesto mohli

sledovat vodu tekoucí někde v hloubce podle sytější

zeleně korun.

Právě na místě, kde údolí odbočovalo od přistávací

plochy, se Biggles náhle zastavil a vykřikl: „Hej, copak

to tu máme?“

109

Ostatní se k němu seběhli, aby zjistili, co ho tak

překvapilo. Biggles stál u jedné z malých písčitých

rovinek, jakých zde již viděli několik. Tahle však byla

jiná, vypadala, jako by přes ni přejely podivné hrábě.

Přesněji řečeno, kolmo na směr kterým šli, se v písku

rýsovalo několik krátkých, ale zřetelných rýh. Bylo jich

pět, vedly souběžně, ale v nepravidelných vzdálenostech

od sebe.

„Znáte zvíře nebo ptáka, který zanechává takovou

stopu?“ zeptal se Biggles Singha.

„Ne,“ zavrtěl hlavou mladík. „Tuhle stopu jsem

nikdy neviděl.“

Bertie si nasadil monokl a řekl: „Víš, starouši, že

mně to něco připomíná?“

„Mně taky. Co to připomíná tobě?“

„Stopy po střelách.“

„Dobře,“ přikývl Biggles. „Nevím, co jiného by

mohlo zanechat takové stopy. Buď to byly střely z pušky

či kulometu, brokovnice by to nesvedla. Dokonce si

myslím, že tohle nadělá v písku pouze střelba z kulometu

nebo samopalu. Střílelo se tu o sto šest!“

„Začínám chápat, proč se Algy nevrátil z posledního

letu,“ řekl Bertie smutně. „Přistál tady s austerem a ty

sám jsi řekl, že se to v Indii austery nehemží. Je to tak,

starouši?“

„Nesporně zde byl Algy,“ kývl Biggles. „Všimni si,

že kulky se nezaryly do písku, letěly tedy nízko nad

zemí. Dopadly na písek a odrazily se, někdo je vypálil

naplocho, pod ostrým úhlem. Zajímalo by mě, na co

střílel? Nezasáhl to. Pokud to mělo v žilách krev, našli

bychom skvrny. Kam kulky zaletěly?“

110

Zvedl oči k vrcholkům stromů, které vyčnívaly nad

okraj údolí a sám si na svoji otázku odpověděl: „Pokud je

ze směru nevychýlily nějaké kameny, a já tu žádné

nevidím, musely střely vletět přímo do těchhle stromů.

Pojďme se podívat.“

Stačilo několik kroků a byli tak blízko u stromů, jak

se k nim jen mohli z převisu nad údolím dostat.

„Tam je to,“ řekl Biggles a ukázal na pruh kůry,

visící z jedné větve jako nažloutlá stuha. Na kmeni z

něhož

byla

utržena,

svítil

světlý

pruh.

Barva

prozrazovala, že k poškození došlo nedávno.

„Ta kulka nezajela do větve,“ usoudil Biggles.

„Narazila jen ze strany, sklouzla a skončila vedle.“

Očima pátral v listí. „Ano! Až v té hořejší větvi. V té

silné. Vidíte tu skvrnu? Vsadil bych se, že právě tam vězí

kulka. Silně pochybuji, že by prolétla, protože nárazem

na zem a na tu nižší větev ztratila průraznost.“ Otočil se k

mladíkovi. „Myslíte, že byste k ní vylezl?“

„Zkusím to.“

„Výborně. Máte nůž?“

„Ne.“

„Tady je můj,“ podal mu Biggles kapesní nůž.

„Buďte opatrný!“

Dostat se na strom nedělalo mládenci nejmenší

potíže. Vyskočil, zachytil se nízké větve a vytáhl se

nahoru. Došplhal až ke světlé skvrně, sotva pět yardů od

ostatních, kteří ho sledovali ze země. Chvíli pracoval s

nožem a pak řekl: „Je tu. Dotýkám se jí špičkou nože. Je

ale hluboko a trvalo by dlouho, než bych ji dostal ven.

Dřevo je tvrdé.“

„Nechte ji tam,“ prohlásil Biggles. „Chtěl jsem jen

vědět, zda se nepleteme. Tohle stačí. Slezte dolů.“

111

Zatímco mladík šplhal ze stromu dolů, Bertie řekl:

„Co z toho máš? Mám takový nepříjemný pocit, že naše

naděje najít chudáka Algyho se tím nijak nezvýšila.“

„Máme jistotu, že se tu střílelo, ale ještě nevíme,

jestli byl cílem právě Algy.“

„Na koho jiného by tady stříleli?“

„Nevím,“ pokrčil rameny Biggles.

„Musel to být Algy. Víme, že tu přistál. Dokládá to

stopa po kolech austeru. To, co se tu stalo, je mi jasné jak

facka. Přistál a upadl do léčky. Lidé, kteří používají tuhle

dráhu, ho tu určitě nechtěli a obrátili proti němu zbraně.

Tak zní odpověď, starouši. Musíme se s tím vyrovnat.“

„Myslíš, že ho zastřelili?“

„Samozřejmě.“

„Jenže auster stojí ve Shaře,“ řekl Biggles a zapálil

si. „Kde je ale hunter? Tobě, pilotovi, nemusím

vysvětlovat, že by tu s ním nikdy nezkoušel přistát!“

„Algy mohl přistát jinde a dojít sem pěšky.“

Biggles zavrtěl hlavou. „Myslím si, žes to

nepochopil. Mohu ti vyložit, co si o tom myslím já?“

„Poslouchám.“

„Vzpomínáš si, jak jsme v Algyho austeru našli

otvor po kulce?“

„Jejda. Na to jsem absolutně zapomněl.“

„Teď už víme, kde ji pravděpodobně schytal. Bylo

to tady. Tehdy ještě unikl a vrátil se domů. Co udělal

pak? Algyho známe oba. Byl vzteky bez sebe. Odletěl do

Kalkaty a půjčil si hunter s úmyslem, že se sem vrátí a

trochu si zastřílí. Nevyzbrojený auster mu tohle potěšení

neumožnil. S hunterem by dokázal dát jim pořádně na

frak. Vrátil se sem v hunteru…“

112

„…ale závěr je stejný,“ přerušil ho Bertie. „Něco

nevyšlo a on se prostě nechal sestřelit. To je teď úplně

jasné. Jinak by se přece vrátil do Shary.“

„Ale stejná je i moje otázka. Kde je hunter?“

„Bude někde v téhle zatracené džungli,“ mávl Bertie

paží kolem sebe a z jeho hlasu zazněla hořkost.

„Jestli se to stalo jak tvrdíš, pak nemáme velkou

naděje, že ho najdeme. Tak těžký stroj jako hunter by

proletěl mezi korunami a zarazil by se do země jako…“

Biggles se odmlčel a bez hnutí naslouchal.

„Poslouchej! Slyšíš to co já?“

Ram Singh se k nim připojil a vrátil Bigglesovi nůž.

„Já slyším letadlo,“ řekl prostě.

„Já taky,“ zamumlal Biggles.

Bertie zkoumal oblohu. „Nevidím ho.“

„Nemusíme ho vidět,“ odsekl Biggles. „Stačí, když

ho slyšíme. Určitě letí hodně nízko.“

Singh doběhl ke stromu a vyšplhal se nahoru. Z

výšky, do níž se dostal, se zadíval směrem odkud

přicházelo hučení a ukázal rukou. „Tamhle je. Vidím

ho.“

„Jak je daleko?“

„Asi dvě až tři míle.“

„Co dělá?“

„Mírně křižuje, ale přibližuje se.“

„Rychle dolů,“ nařídil mu Biggles, prudce se otočil

k Bertiemu a ostře řekl: „Jestli zastihnou auster na zemi,

tak to schytá, a my s ním.“

„Co budeme dělat?“

„Musíme k němu. Poběž!“

113

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

MUŽ S PUŠKOU

Všichni tři běželi k austeru a hučení blížícího se

letadla jim znělo v uších. Byli tak vzrušeni, že zapomněli

na horko. Ještě než doběhli k letadlu, Biggles udílel

rozkazy.

„Ihned odstartuješ a zmizíš!“

„Já mám odstartovat?“ vyhrkl Bertie.

„Ano, ty.“

Celí udýchaní se zastavili u austeru. Bertie byl

ohromen. „Co tu chceš dělat?“

„Budu hlídat. Prostě tady zůstanu.“

„Zbláznil ses?“

„Dělej co říkám a nehádej se! Na to teď nemáme

čas. Leť tímhle směrem a drž se co nejníže,“ naznačil

směr. „Musíš upláchnout tak, aby tě nezpozorovali. Dej

se do toho, blíží se sem rychle. Singhu, nastupte si!“

„Podívej, starouši…“ začal Bertie, ale Biggles ho

zarazil.

„Víš, kde jsem. Vrať se pro mě zítra ráno. Při

návratu leť co nejvýš. Kdyby na ploše stálo letadlo, syp

zpátky a přileť se sem podívat později. Já odsud

neodejdu. Jestli tady bude čistý vzduch, dám ti kouřové

znamení. Budeš mít také lepší orientaci, kdybys měl

potíže dráhu najít.“

„Nelíbí se mi to…“ stále váhal Bertie.

„Nezáleží na tom, co se ti líbí. Já zůstávám tady!

Snad uvidím něco, co nám pomůže dostat se dál.“

„Co budeš jíst?“

114

„To je starostí,“ zavrčel Biggles. „Dobrá, tak mi

rychle vyhoď termosku a balíček sušenek. Hoď sebou,

než bude pozdě!“

Bertie pochopil, že Biggles je pevně rozhodnutý a už

neotálel. Podal mu termosku a sušenky. „Co mám říct

Akbarovi? Bude se divit, kde jsi.“

„Řekni mu, co tě napadne. Třeba že lovím tygry,

prostě si něco vymysli. Dávej ale pozor na Bulu Dina.“

„Buď opatrný,“ vzdychl Bertie a zavřel dvířka.

Motor naskočil. Auster se pohnul a vrtule rozvířila mraky

prachu. Biggles odběhl stranou, aby se vyhnul mračnu

prachu za vrtulí. Když se ho zbavil, sledoval, jak se

auster odlepuje od země. Bertie poslechl, letěl s ním

těsně nad korunami stromů a v krátké chvíli zmizel

Bigglesovi z očí za zelenou hradbou.

Když hluk motoru zeslábl, Biggles obrátil pozornost

na oblohu v opačném směru, kde se měl objevit neznámý

letoun. Rázně vykročil k okraji džungle, připraven dát se

do běhu. Našel místo ve vysokém kapradí a posadil se,

aby mohl sledovat přistávací plochu. Ačkoli byl ve stínu,

opět pocítil horko. Otřel si šátkem zpocenou tvář, lokl si

čaje z termosky a úlevně vydechl. Poslední minuty byly

vyčerpávající. Zvuk neznámého letadla sílil. Přibližovalo

se, ale zatím nebylo v dohledu. Co dělá? Hledá přistávací

plochu?

Jednal ve spěchu, ale byl spokojený, že udělal co

bylo třeba. Opravdu to bylo jediné, co mohli udělat, aby

se vyhnuli pohromě, která mohla následovat, kdyby je

cizí letci zastihli nepřipravené. Biggles byl prozatím rád,

že si může odpočinout.

Chvíli, jež se překvapivě protáhla, se nedělo nic.

Hluk motoru mu umožňoval zhruba sledovat, kde je cizí

115

stroj. Zdálo se, že se střídavě přibližuje a vzdaluje.

Jednou si myslel, že již odletěl. Přirozeně mu nešlo z

hlavy, co tu dělá a začal se zabývat úvahou, zda tady

vůbec chce přistát. Byl však pevně přesvědčen, že letadlo

má něco společného se zmizením Algyho. Byl si zcela

jist, že to je jediné vysvětlení, proč letadlo pátrá tak

blízko místa, kde Algy průkazně přistál. Celá ta podivná

věc vyžadovala vysvětlení.

Horko vyčerpávalo i ve stínu, navíc se Biggles

dvakrát za sebou pořádně nevyspal a únava spojená s

jednotvárným hučením motoru ho uspávala. Přistihl se,

že usíná…

Trhl sebou a vzápětí zahlédl jakýsi pohyb na konci

přistávací dráhy, na okraji srázu do údolí. Když vládne

klid, bývá sebemenší pohyb nápadný. Zadíval se tam

pozorněji a poznal, že se nezmýlil. Skutečně tam stál

člověk. Neviděl ho jasně, protože horký vzduch se chvěl.

Bigglesovi byly jasné pouze dvě věci. Zaprvé to nebyl

běloch, protože bílá tvář by se odrážela od tmavého

pozadí mnohem zřetelněji. Zadruhé měl něco pod paží.

Hůl? Není to hůl, uvažoval Biggles, hole se drží jinak.

Chlapík měl ten předmět zastrčen pod paží, jak se

nosívají pušky. Stál nehnutě blízko místa, kde našli v

písku stopy střel a tvář měl obrácenou vzhůru, jako by

pozoroval oblohu. Bigglese napadlo, že vystoupil z údolí.

Kdyby totiž přišel odjinud, musel by přejít aspoň část

otevřené přistávací dráhy!

Ačkoli zde Biggles zůstal jen proto, aby pozoroval

letiště, to poslední co čekal, byl osamělý člověk. Co tu

dělá? Zabloudil sem? Důležitější ovšem bylo letadlo! Až

dosud by Biggles přísahal, že je v okolí úplně sám.

Kromě hukotu letadla neslyšel naprosto nic. Několik

116

minut skutečně uvažoval, zda nesní, nebo ho

nepronásledují vidiny. Nemámí ho zrak? Neklame ho hra

světla a stínu u stromu, či v jeho větvích? Za tak

zvláštních podmínek může mít člověk klamné představy.

Tuhle možnost ještě podporovala skutečnost, že muž stál

nehybně jako kamenná socha.

Biggles na pár vteřin zavřel oči, aby si odpočinuly

od ostrého slunečního světla. Otevřel je a znovu se

podíval. Člověk byl pryč. Nikdo tam nebyl. Nic co by se

podobalo člověku.

Biggles se polekal. Dalo by se říct, že jím to přímo

otřáslo. Stal se obětí přeludu? Nemá úžeh? To se mohlo

stát. Stává se to.

Pro leknutí zapomněl na letadlo a náhle si uvědomil,

že je již blízko, mnohem blíže než předtím. Pohlédl

směrem, odkud přicházel zvuk a uviděl ho, jak letí nad

vrcholky stromů. Nepoznal jaký to je typ, přestože bylo

jen málo letadel, která by nedokázal určit. Znát je patřilo

k jeho práci. Nyní viděl jednomotorový dolnokřídlý

jednoplošník s černou, hnědou a zelenou kresbou na

šedém podkladě, maskováním podobným uniformám

přepadových oddílů. Svými tvary a konstrukcí letoun

působil poněkud nezvykle. Biggles sledoval stroj s

velikým zájmem. Právě na tohle čekal. Přistane?

Nepřistane? Pak usoudil, že odpověď bude kladná.

Stroj doletěl nad vzdálenější konec přistávací dráhy,

naklonil se v ostré zatáčce a pak ho pilot vyrovnal. Motor

se ztišil a letoun pomalu klesal na přistání. Kola, zřejmě

na pevném podvozku, dosedla na zem a plynule

dojížděla.

Netřeba zdůrazňovat, že události posledních minut

zcela zahnaly Bigglesovu ospalost. Konečně měl naději

117

vysvětlit záhadu letiště v džungli a možná i Algyho

zmizení. Přinejmenším měl dobrý důvod si to myslet.

Jeho naděje však netrvala déle než tři vteřiny! Kola

letadla se ještě točila, když hlasitě a ostře třeskl výstřel z

pušky. Nedalo se odhadnout, kde střelec stál, o to ale

bylo jasnější, nač mířil. Biggles zřetelně zaslechl, jak

kulka narazila na kovovou součástku letadla. Následovala

druhá rána. Teď Biggles náraz kulky neslyšel, asi minula

cíl…

Je možné, že muž nepřestal střílet, ale jestli palba

pokračovala, výstřely zanikly v burácení motoru. Pilot

zjevně palbu nesnášel a přidal plyn naplno. Letoun se

divoce rozjel a zvedl se do vzduchu. Měl na to jen

polovinu dráhy a Biggles bezděky zatajil dech, když se

podvozková kola mihla nad korunami stromů a přelétla je

pouze o několik palců.

Letadlo zmizelo a Biggles očima zkoumal místo,

kde před chvílí zahlédl muže. Již nepřemýšlel o mámení

smyslů a mužově holi. Bylo jasné, že muž tam byl a měl

pušku. Houštiny však stály tiše, nikde se nic nepohnulo.

Biggles usoudil, že střelec ležel po celou dobu na převisu

nad údolím a čekal, až letadlo přistane. Jednal stejně,

jako se zachoval sám Biggles na opačné straně mýtiny.

Biggles se docela polekal, když si uvědomil, jak

snadno mohl střelec zasáhnout auster a poškodit ho. Muž

s puškou tam ale při jejich příletu asi ještě nebyl, proto

měli štěstí. Teď si myslel, že když letadlo odlétlo, muž se

ukáže. Nedošlo k tomu. Nikde se nic nepohnulo,

neozývalo se nic, než hukot vzdalujícího se stroje. Hleděl

upřeně do džungle, až ho začaly pálit oči. Hučení ztichlo

a do džungle se vrátilo ticho. Ležel bez hnutí, napínal oči

a snažil se pochopit, co tohle prapodivné chování vlastně

118

znamená. Odpověď nenalézal. Bylo nesporné, že střelec,

ať už to byl kdokoli, nestál o přistání letadla a jeho

posádku by s chutí zabil. Očekával, že stroj přiletí a když

slyšel jak se blíží, čekal na něj v záloze. Proč to dělal? Co

ho k tomu vedlo?

119

To byla další otázka, na kterou Biggles nenalézal

odpověď. Byla to další záhada. Všechno, čeho se tu stal

svědkem, tajemný chlapík z džungle a pátrající letadlo,

bylo tak nečekané, že ho to téměř omráčilo. Potřeboval si

to v klidu promyslet. Nedostal čas, držet krok s vývojem

událostí. Jednou věcí si však byl jistý. Muž, který střílel,

zde nebyl náhodou a přišel sám. Co dokáže osamělý

člověk v džungli? Do Terai mohli přijít lovci velkých

šelem, avšak ti se vždy pohybovali s průvodci a

nadháněči zvěře. Biggles to zvažoval dlouho a sledoval

při tom místo, kde se střelec objevil. Vůbec ho však

nespatřil. A co se týkalo jeho záměru, musel si přiznat, že

nic nechápe, jeho chování prostě nepochopil.

Zůstal na místě, dokud se slunce nezačalo chýlit k

západu. Od dětství věděl, že noc v tropech přichází

rychle. Hnán zvědavostí nakonec vstal a zamířil k místu,

kde střelce zahlédl. Samozřejmě se neodvážil jít přes

otevřenou plochu, protože bylo možné, že se tam někde

dosud skrývá. Proto šel při okraji džungle. Především si

chtěl ověřit, zda tam dosud je. Pokud by to tak bylo,

musel by Bertieho varovat, aby tady zítra ráno

nepřistával. Pokud záhadný chlapík střílel na jedno

letadlo, mohl střílet i na jiné. Auster by se mohl dostat do

palby hned po přistání, a Bertie by nevěděl, co si počít.

Biggles by mu nepomohl, a sám by se vystavil střelbě.

Proto chtěl zjistit, zda je plocha bezpečná.

Nakonec musel spěchat, aby dosáhl svého cíle dřív

než se setmí. Přibližoval se velice opatrně a dával si

pozor na každé šlápnutí. Vždy po několika krocích se

zastavil a naslouchal, ale neviděl ani neslyšel nic.

Konečně našel správné místo a pečlivě ho prohledal.

120

Hledal prázdné nábojnice, ale nenašel ani jednu. Došel k

jedinému možnému závěru, že je střelec strčil do kapsy.

V prvních minutách Biggles nenašel žádnou známku

toho, že by tam vůbec někdo byl…

Pokračoval v pátrání. Měl přitom obavy, protože si

uvědomoval, že pokud se chlapík dosud skrývá v blízkém

okolí, může co chvíli třesknout výstřel a on nemá

nejmenší naději, aby se ubránil. Jeho trpělivost byla

nakonec odměněna. Když pohlédl přes okraj údolí, spatřil

tam slehlé kapradí, jež mu prozradilo, kde střelec ležel.

Hned za kapradím objevil ve svahu rýhu, jako kdyby tam

někomu uklouzla noha. Takže přece přišel z údolí,

pomyslel si. A protože tu není, vrátil se stejnou cestou.

Biggles si úlevně oddechl, napjaté nervy se uvolnily.

Záhadný střelec byl pryč a to bylo prozatím vše, co chtěl

vědět. Temnota nastupovala rychle a nemělo smysl

chlapíka stopovat. Biggles měl již džungle plné zuby a

vzpomínky na dětské zážitky by mu sotva pomohly.

Zamyšleně se vracel ke svému původnímu úkrytu,

ale místo toho aby přistávací plochu zdlouhavě obcházel,

vzal to nejkratší cestou přes ni. Po několika tísnivých

minutách, kdy si nebyl jist, zda po něm přece jen někdo

nestřeli, došel k cíli bezpečně. Přišla se tam na něj

podívat opičí rodinka, ale hned zas odběhla.

Nic víc se dělat nedalo, připravil se tedy na noc, jak

nejlépe dokázal. Našel vhodnou větev a tloukl s ní kolem

do kapradin, aby zahnal hady nebo jinou jedovatou

havěť, která tam mohla být. Nic se tam neskrývalo, takže

ulehl, aby se trochu prospal. Měl tušení, že zítřek nebude

o nic lehčí než dnešek. Mohlo se přihodit všechno

možné.

121

Dost daleko v džungli chrčivé zakašlala šelma a

připomněla tím Bigglesovi, kde je. Nedbal však na to.

Nespal v džungli poprvé a byl příliš unavený. Usnul.

122

KAPITOLA DVANÁCTÁ

BIGGLES MÁ STAROSTI

Hvězdy na obloze ještě svítily a Biggles byl již na

nohou. Spal dobře, nic ho nevyrušilo a spánek ho osvěžil.

Napil se chladného čaje z lahve, snědl sušenku, zapálil si

první ranní cigaretu a byl připraven se vypořádat se vším

co přijde. Ranní vzduch byl chladný a Biggles se těšil z

nejpříjemnější části dne.

Měl hlavní starost o Bertieho. Pomalu kouřil a

zvažoval možná rizika ze všech stran. Mrzelo ho, že určil

pro přistání znamení kouřem, ale co se jednou domluvilo,

musí dodržet. Jestliže zapálí oheň, může dým přilákat

také muže s puškou. Kdyby střílel na každé letadlo, což

se dalo očekávat, mohl si vzít na mušku také auster.

Jestliže by přímo nezastřelil Bertieho nebo Ramu Singha,

mohla by kulka zasáhnout nádrž, nebo jinak vážně

poškodit letadlo.

Zkrátka a dobře, Biggles neměl na vybranou. Pokud

by nechtěl po delší dobu trčet na místě, a o tom odmítal

vůbec uvažovat, musel tu auster přistát a vzít ho na

palubu. Zatím ale moc netoužil, aby odsud odletěl. Měl

pocit, že odhalení záhady přistávací dráhy je na dosah, a

doufal, že přispěje k záchraně Algyho. Dříve by však rád

seznámil Bertieho s tím, k čemu tu došlo. Kdyby věděl,

co se tady po jeho odletu stalo, bylo by to něco jiného.

Bertie to ovšem netuší a nedozví se to, dokud nepřistane.

Kdyby ale přistál, může skončit v pasti. Teď si jistě láme

hlavu se střílejícím letadlem, přemítal dál Biggles, a

obává se, co si tu počnu sám, kdyby znovu přiletělo.

123

Přece však viděl světélko naděje. I kdyby se střelec

nevzdal svých záměrů, může být poměrně daleko odsud.

Až uslyší, že přilétá auster, opět ho to vyláká k přistávací

dráze. To může chvíli trvat a Biggles dostane čas, aby

Bertiemu objasnil situaci a poslal ho pryč, než dojde ke

střelbě.

V téhle chvíli však Bigglese více zajímalo záhadné

letadlo než muž s puškou. Na rozdíl od střelce, který se

sem mohl přiblížit nepozorovaně, nemohlo přiletět, aniž

by ho slyšel. Bigglese také napadlo, že pilota letadla jistě

vyděsila střelba, takže se sem nebude vracet s velkým

nadšením. Stejně jako on však mohl zůstat doma i střelec.

Ve hře bylo mnoho neznámých.

Bylo důležité, že se tu střelec objevil a Biggles si

položil otázku, kdo by to mohl být. Mohl se stále skrývat

v okolí a proto s ním Biggles musel počítat. Co zamýšlel?

Jak se do věci zapletl? Pokud jen nesnášel letadla, dalo se

očekávat, že nerozlišuje mezi jednotlivými typy. O tom

všem Biggles přemítal, při čemž hvězdy bledly a on se

musel rychle rozhodnout, co dál. Měl by to vědět a udělat

to dřív, než denní světlo prozradí jeho pohyby a přiláká k

němu nebezpečí. Nemělo ale smysl, aby řešil neřešitelné

otázky a už vůbec by neměl sedět s rukama v klíně. Mohl

tím hrozit auster a Bertieho. Nebýt toho, asi by nechal

událostem volný průběh.

Rozhodl se, že nechá auster přistát. Tím využije

jediné výhody, kterou měl. Věděl o střelci, zatímco on

nevěděl, že na přistávací ploše číhá ještě někdo jiný.

Stručně řečeno, Bigglesův plán byl následující. Za

předpokladu, že střelec nevystoupí z údolí, dokud

neuslyší letadlo, rozhodl se obsadit jeho místo dříve, než

přijde. Nebylo pravděpodobné, že by Bertie přiletěl příliš

124

brzy. Přesto obsadí místo co nejdřív a bude čekat.

Jakmile uslyší zvuk austeru, zapálí oheň. Bylo ovšem

možné, že dým uvidí i střelec a bude ho zajímat, kdo mu

leze do zelí. Jak dlouho mu potrvá, než vystoupí nahoru,

závisí na tom, jak daleko sídlí. Nebylo ostatně vyloučeno,

že se už vůbec nevrátí. Biggles ale cítil, že by nebylo

rozumné na to spoléhat.

Jakmile se rozhodl, vstal a vydal se po okraji

džungle vysokou trávou a mezi zakrslými palmami. Na

volné prostranství nevkročil. Byla to dlouhá cesta a trvalo

mu půl hodiny než dorazil k cíli, k místu, kde večer

objevil muže z údolí. Počítal s tím, že jestli se ukáže,

přijde znovu tudy. Přibližoval se opatrně s pistolí v ruce a

s napjatými nervy, rozhlížel se a naslouchal. Moc dobře

věděl, že za časného rána čekají v džungli i jiná

nebezpečí než střelci s prstem na spoušti. Kromě ptačího

pokřiku nic neslyšel, i vzduch byl nehybný a pokud se

někde poblíž kradly za kořistí dravé šelmy, dávaly si

dobrý pozor, aby je nebylo slyšet.

Když došel co nejblíže k místu, které si vybral, na

chvíli se zastavil a naslouchal, zda se něco nehýbe dole v

údolí. Neslyšel nic a tak nasbíral trochu suché trávy,

větviček a zeleného listí. Položil to na hromádku na

písek, zelené listí navrch. Čekal už jen na vhodnou chvíli,

kdy ji zapálí a k nebi vystoupí kouř. Zatím se vrátil k

převisu nad údolím a naslouchal. Neslyšel nic, ani rachot

motoru ani šramot plížícího se tvora. Uklidnil se.

Uvědomil si, že i kdyby střelec byl stopařský génius, k

přistávací ploše by se teď nepozorovaně nedostal.

Zatím měl úspěch. Našel si tedy místo nad okrajem

údolí, odkud dobře viděl na mýtinu a posadil se. Ptal se

125

sám sebe, co se objeví dříve. Auster, záhadné letadlo

nebo muž s puškou? Byl připraven na všechny.

Čas prchal a světla přibývalo. Na otevřenou plochu

se prodraly paprsky vycházejícího slunce. V údolí nadále

vládlo ticho a stejně tak na obloze. Ve výšce se na

nehybných křídlech vznášelo několik supů, jinak se

nehýbalo nic.

Bertie se objevil včas a letěl vysoko, jak mu přikázal

Biggles. Ten uslyšel bzučení austera dříve, než stačil

rozeznat osamělý bod na jižní obloze. Nezdálo se ale, že

má namířeno přímo k přistávací ploše. Bigglese to trochu

znepokojilo, protože Bertie ji z výšky, ve které letěl,

musel zřetelně vidět. Co to vyváděl? Biggles se rozhlédl

po obloze, ale neviděl nic, co by Bertieho opravňovalo k

omylu. Pomalu již klesal k zemi, ale nezměnil směr.

Snad vyhlíží kouřové znamení, usoudil Biggles.

Vyběhl ven, zapálil připravenou hromádku a vrátil

se na místo. Z ohně stoupal tenký pruh kouře, rovný jako

podle pravítka. Auster okamžitě sklouzl po křídle a

změnil směr, z čehož se dalo usoudit, že pilot zahlédl

kouř. Biggles ztratil na chvilku stroj z dohledu, protože

ho zakryly nejvyšší stromy z údolí. To mu také připadlo

zvláštní. Vítr nevál a neviděl důvod, proč auster nemohl

nasadit na přistání přímo. Nechápal ani to, proč klesající

auster dělá takový hluk, že jím mohl přehlušit kroky

střelce, pokud by se sem blížil. Auster se snesl dolů,

bezvadně přistál a zastavil poblíž uhasínajícího ohníčku.

Biggles vyběhl a mávnutím ukázal Bertiemu, aby přijel

blíže. Bertie mírně přidal plyn a doroloval až k němu.

Dvířka se otevřela.

126

„Nezhasínej motor!“ vykřikl Biggles. „Patrně budeš

muset hned odletět. Pojď dolů, musíme si rychle

promluvit.“

Bertie seskočil a hned za ním i Ram Singh. Bertie

vypadal dost vylekaně. „Jemináčku!“ vyjekl. „Co to je za

nápad zapalovat dva ohně? Na chvíli jsi mě popletl.“

„Dva ohně?“ vytřeštil oči Biggles. „O čem to

mluvíš? Zapálil jsem jen jeden.“

„Je mi líto, starouši, ale my viděli dva!“

„Víš určitě, že to nebyl pás mlhy?“

„To tedy nebyl. Slunce už je moc vysoko na to, aby

někde visela mlha. Viděl jsem kouř z malého ohně,

ačkoli musím říci, že nehořel dlouho. Chtěl jsem se na

něj podívat a proto jsem to vzal oklikou. Odtud bys kouř

neviděl. Vycházel z údolí. Divili jsme se, co tam proboha

děláš. Pak jsme uviděli kouř na přistávací dráze.“

„Co jsi viděl v údolí?“

„Vůbec nic. Když jsem se dostal blíž ke kouři, zdálo

se, jako by na něj někdo vychrstl džber vody. Když jsem

přiletěl nad místo, nevěděl jsem určitě, odkud kouř

vycházel.“

„Nezahlédl jsi dole pohyb?“

„Vůbec ne. Rychle jsem to obletěl a šel na přistání.“

„Zdá se mi, že se někdo nechce ukazovat. Mám

tušení, kdo to asi je. Jak daleko odsud byl kouř?“

„Zhruba něco přes míli. Zdálo se mi, že kouř

vychází až ze dna údolí.“

„Dobře.

Takže

máme

čas,

abychom

vše

prohovořili,“ řekl Biggles a zamračil se.

Také Bertie svraštil čelo. „Jsi nějaký rozčílený.

Narazil jsi na tygra nebo co?“

127

„Tygr by byl to nejmenší, co by mi dělalo starosti,“

odpověděl Biggles. „Poslouchej dobře, protože nám

nezbývá moc času. Objevil se tu člověk, který nemá rád

letadla. Jak je uvidí, tak po nich střílí. Právě on asi zapálil

oheň, cos viděl v údolí. Jestli je to pravda, musel tě slyšet

nebo vidět a potom už bude na cestě sem se svou puškou.

Neptej se mě, kdo to je. Vím jen, a jsem o tom docela

přesvědčen, že tahleta dráha má něco společného s

pašeráky, kvůli kterým sem přiletěl Algy. Proto zde

přistál. Okamžik.“

Biggles přikročil k Ramu Singhovi. „Spusťte se

kousek do údolí a upozorněte nás, kdyby někdo

přicházel. Nechoďte ale daleko!“

Ram Singh kývl a vyrazil.

Biggles se znovu obrátil k Bertiemu a tiše hovořil

dál. „Není teď čas na podrobnosti, ale letadlo, které sem

mířilo včera, tady přistálo, či spíše se o to pokusilo. Než

posádka stačila cokoli udělat, nějaký chlápek, byl to asi

Ind, vyběhl z údolí a zahájil na stroj střelbu. Přinutil

pilota k rychlému a riskantnímu startu. Od té chvíle se

letadlo neukázalo. Nepoznal jsem, jaký to je typ. Střelec

se pořádně neukázal. Byl v tomhle místě, ale já stál na

druhé straně a navzájem jsme se neviděli. Jak letadlo

odletělo, ztratil se v údolí. Byl jsem na stráži po zbytek

dne, ale neukázal se, nebo pokud se vrátil, neviděl jsem

ho. Musel slyšet, jak se sem blížíš, takže sem možná

šplhá, aby si práskl po austeru. Může být zle, připrav si

pistoli.“

„Jemináčku, to mě podrž!“ vyhrkl Bertie s

vykulenýma očima. „Co s tím chceš dělat?“

128

„Zůstanu tady, abych viděl, co se bude dít. Mám

tušení, že jsme padli do středu událostí a máme

příležitost vypořádat se s nimi.“

„Chceš říct, že tu zase zůstaneš sám?“

„To je otázka o které ještě přemýšlím. Nemůžeme si

dovolit, aby nám ten ostrostřelec poškodil stroj a to se

může snadno stát, když ho zasáhne. Myslím, že udělá

totéž co včera. Chlapík ví, co se tu děje. Třeba zná i osud

Algyho. Kdybychom ho chytili, možná by nám o něm

řekl. Co říkáš tomu, kdybys tu zůstal se mnou?“

„Excelentní nápad, starouši. Dva si poradí líp než

jeden.“

„To je mi jasné, ale mám starost o auster. Musíme

ho uklidit z dohledu. Povím ti, co uděláš. Zajeď s ním na

druhou stranu a ukliď ho tak hluboko do té zeleniny, jak

to jen dokážeš. Schovej ho, jak nejlíp umíš. Je tam hodně

trávy a hustého křoví. Naházej toho na něj co nejvíc,

kdyby náhodou přiletělo druhé letadlo. Až skončíš, vrať

se sem. Hoď sebou. Jestli se chlápek, co nás zajímá, už

šplhá nahoru, co chvíli sem dorazí. Sotva bude na něco

čekat.“

„Jdu na to.“ Bertie naskočil do austeru a rychle s

ním roloval k opačnému konci mýtiny. Tam vypnul

motor, vyskočil a dal se do práce s maskováním. Na trup

a křídla naházel větve, palmové listy, kapradí a trávu, vše

co mu přišlo pod ruku. Pracoval skutečně čile a

neuplynuly ani pět minut a zmizel v kabině. Motor

naskočil, pak chvíli divoce burácel a pomalu tichl. Pak ho

Bertie znovu vypnul, vzápětí byl venku a uháněl k

Bigglesovi.

129

„Trochu jsem si pohrál i se zvukovou kulisou,“

vyhrkl udýchaně. „Kdo poslouchal motor, může myslet,

že jsem zas odstartoval.“

„Dobrý nápad, ale nekřič tolik!“ sykl Biggles. „Není

třeba, aby nás někdo slyšel. Teď se položíme a počkáme,

až přijde náš přítel s puškou.“

„Zasáhl včera to letadlo, když na něj střílel?“

„Ano. Nejméně jednou. Slyšel jsem, jak kulka

zazvonila o kov. Musí mít zatraceně dobrou mušku.“

„Divím se, že nepočkal až někdo vyleze a pak ho

neodpráskl.“

„Myslím si, že tu nechtěl letadlo. Asi byl spokojený,

když ho zahnal.“

„Stopy po kulkách, které jsme viděli v písku, mohly

být od jeho střelby, nebo naopak někdo střílel po něm.“

„To mě také napadlo. Při troše štěstí se to dovíme,

pokud s ním ovšem bude řeč. Odhaduji, že nepatří k

pašerácké bandě, která zde působí. Sotva by střílel na

přátele. Na letišti to proběhlo bez potíží?“

„Hladce. Nikdo se po tobě neptal. Když jsem přistál,

byl Akbar pryč a ten skunk Bula Din zalezl do kanceláře

jako do nory.“

„Neviděl jsi Holmana Lartu?“

„Ano. Něco se mu stalo.“

„Podívejme. Co?“

„Nevím. Vím jen, že přijel autem a měl ruku na

pásce. Když mě viděl, ani nezastavil. Pak jsem ho viděl

jít do kanceláře. Vypadal naštvaně. Zeptal jsem se, co se

mu stalo, ale vůbec neodpověděl a šel dál. Choval se dost

divně.“

„To by mě zajímalo,“ řekl Biggles tiše.

„Co by tě zajímalo?“

130

„Zda neseděl v letadle, které sem včera přiletělo.

Pokud v něm byl, mohla ho zasáhnout do ruky kulka.“

„Jak tě to proboha napadlo?“ vykulil oči Bertie.

„Spíš si říkám, že kdyby ho porazila na ulici kráva,

neměl by důvod o ní mlčet. Až dosud byl spíš hovorný.

Proč najednou tolik ostychu? Jestliže je zapletený do

pašování, mohl sedět v letadle. Rozhodně vítám zprávu,

že je zatím vyřazený z činnosti. Ale dost řečí. Kdyby nás

střelec uslyšel, mohlo by dojít k pohromě. Buď by se k

nám připlížil a udělal by nám do hlav dírky, nebo by nám

dal milost, rychle by se ztratil a už se nevrátil. Zavolám

teď našeho mladého muže. Zůstane se mnou, třeba budu

potřebovat tlumočníka. Ty se schovej do zálohy, aby tě

nebylo vidět. Buď tiše a připrav se k rychlému zásahu.“

Našli si vhodné úkryty v zeleni nad převisem a

čekali. Zavládlo ticho, plné napětí. Na druhém konci

přistávací plochy se objevil sambar a dal se do pastvy.

Byl to jediný projev života.

131

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

MAHOMAD KHAN

Minuty se vlekly a ticho jim připadalo až

nepřirozené. Sambar zmizel v džungli a zdálo se, že na

míle kolem není živého tvora. Biggles ale věděl své.

Opuštěnou přistávací dráhu zalévala záře slunce, které již

vystoupilo vysoko na bezmračnou oblohu. Žhnulo a

horko rychle sílilo.

„Tvůj střelec nejde,“ vydechl Bertie. „Jestliže

vyrazil, když jsem letěl nad údolím, měl by tu již být.“

Biggles pokrčil rameny. Asi deset yardů od nich

vylezla z trávy kobra a lehce a bez námahy se plazila za

neznámým cílem. K lidem se nepřiblížila, ačkoli se

jednou zvedla, jako kdyby cítila jejich přítomnost. Viděla

lidské hlavy a ramena nad břehem, ale mrskla tělem pryč

a brzy zmizela.

„Poslyš, starouši, takhle se nikam nedostaneme,“

šeptl po pár minutách Bertie, ukrytý opodál. „Jak dlouho

tu hodláš trčet?“

„Dokud se něco nestane,“ odpověděl Biggles. „Nic

jiného se nedá dělat.“

Ram Singh, ležící s bradou v dlaních a hledící na

přistávací dráhu, sebou náhle trhl a otočil hlavu k údolí.

„Co je?“ sykl Biggles. „Zaslechl jsem nějaké zašustění.“

Biggles se pootočil, aby naslouchal, ale zvuk se už

neopakoval. „Asi nějaké zvíře,“ řekl tiše. „Les pod námi

musí být plný různé zvěře.“

Jeho dohad víceméně potvrdilo, když se po pár

minutách vynořil na volném prostranství levhart. Přišel z

132

údolí. Zastavil se, koukl zpátky a zamrskal ocasem. Pak

vycenil zuby, otočil se a elegantně odklusal. Držel se

přitom okraje džungle.

„Něco ho vyplašilo,“ řekl Biggles. „A podle jeho

chování bych hádal, že to byl člověk. S jiným tvorem by

si nedělal starosti.“

„Neviděl nás,“ poznamenal Singh.

„Mohl však zachytit náš pach. Dokud mu

nezkřížíme cestu, není pravděpodobné, že by si s námi

chtěl zaskotačit.“

„Slyšel jsem o levhartech, ze kterých se stali

lidožrouti.“

„To jsou obvykle staré šelmy, které už nedokáží

lovit. Potulují se jen kolem vsí, kde útočí na lidi. My

jsme ale na míle daleko od nejbližší vesnice. Takový

levhart by tady pošel hlady.“

Zmlkli. Po kobře a levhartovi se slehla zem a

přistávací dráha vypadala zcela opuštěná.

Po nějaké chvíli se Bertie náhle pohnul a neklidně

pohlédl na Bigglese. Bylo zbytečné něco povídat.

„Taky to slyším,“ sykl Biggles.

Tichým vzduchem proniklo temné vrčení leteckého

motoru. Dosud bylo vzdálené, ale rychle nabývalo na

síle. „Letí sem,“ zašeptal Bertie.

„Zdá se, že ano. A tentokrát letí přímou drahou.

Nevystrkujte hlavy.“

Pak se vrčení změnilo v hukot, který po dlouhém

tichu zněl až děsivě. Po chvíli se letoun objevil. Letěl

značně nízko, těsně nad vrcholky stromů.

„To je stroj, který tu byl včera,“ prohlásil Biggles už

nahlas, neboť věděl, že rachot motoru jeho slova

přehluší. „Bude zajímavé pozorovat, co tu hodlá dělat.“

133

Brzy se ukázalo, že slovem „zajímavé“ nevystihl

skutečnost.

Letoun se přiřítil ve výši asi dvaceti stop souběžně s

okrajem dráhy na straně údolí. Ve chvíli kdy dolétal nad

otevřenou plochu, přidal se ke řevu motoru pronikavý

štěkot kulometu. Biggles měl sotva čas vykřiknout

„Pozor!“ a vrhnout se po svahu dolů. Vzápětí se přes

místo kde leželi přehnalo krupobití střel. Kulky hvízdaly

nad okrajem údolí, rozrývaly zemi a trávu a bily do větví

stromů. Na ležící se snesla sprška kůry, úlomků a listí.

Letoun prolétl a jeho kulomet nadále třaskavě rachotil,

jak pročesával kraj údolí. Letoun zmizel během pár

vteřin.

„Co to k čertu dělá?“ zasípal Bertie. „Na co střílí?

Přece nás nemohl vidět.“

„Při rychlosti jakou letěl, nemohl. Střílel naslepo.“

„Je to vojenský typ s pístovým motorem.“

„Je maskovaný a nemá žádné značení, vojenské ani

civilní. To ho staví mimo zákon. Řekl bych, že kulomet

nouzově zamontovali do trupu, někam doprostřed. Na

palubě musí být nejméně dva lidé. Mají tam ještě pevný

čelní kulomet, ale v úhlu v jakém letěli, ho pilot nemohl

použít. Pozor! Vrací se. Držte se při zemi!“

Maskovaný letoun se za koncem přistávací dráhy

prudce otočil a opakoval hloubkový nálet. Další dávky

mířily do stejných míst jako ta první, střely zasypaly

zemi i stromy, jejich rozptyl byl velice široký. Když

střílel kulomet, upevněný na pohybující a chvějící se

základně, nemohl být výsledek jiný. Jen několik střel

zabloudilo blíže k mužům v úkrytu.

„Co si k čertu myslí, že dělá?“ zavrčel Bertie a smetl

ze svého oděvu třísky. „Nemůže přece vědět, kde jsme.“

134

„Zřejmě si myslí, že se tu někde skrývá chlapík,

který je včera ostřeloval. Moc rádi by ho vyhnali a ještě

raději zabili.“

„Střílí tak bídně, že ho nemohou zasáhnout.“

„To je pravda, ale znepříjemní mu život. Máme

štěstí, že jsme sklouzli tak hluboko pod kraj svahu.

Musím přiznat, že tolik dárků jsem nečekal. Byla by

legrace, kdyby nás nachytali venku.“

„Ale jaký má smysl, že plochu ostřelují?“

„Mohu to vysvětlit jen tím, že na ní z nějakého

důvodu chtějí, nebo dokonce musí přistát. Ano. Už letí.

Snad se dozvíme, proč tak vášnivě stříleli. Zůstaňte ležet

a buďte zticha. Kdyby si nás tady všimli, sesype se další

dávka!“

Biggles předvídal vcelku správně, ale na něco ve

víru událostí úplně zapomněl. Byl to neznámý střelec a

tak se dočkali, že jim vývoj událostí připravil další veliké

překvapení.

Pilot letounu ubral plyn a stroj se nyní přibližoval

připravený k přistání. V tom okamžiku ostře a hlasitě

třeskl do mírnícího se hukotu motoru výstřel z pušky. Po

něm rychle za sebou následovaly další, Biggles jich

napočítal deset. Neznamenalo to nic jiného, než že střelec

vyprázdnil zásobník a musel znovu nabít.

Posádka letadla nemohla rány slyšet, avšak pokud

nějaká z kulek zasáhla stroj, museli to poznat. Podle toho

co následovalo, určitě k zásahům došlo. Motor zaburácel

a letoun strmou křivkou vystoupil do výše několika set

stop a vytočil tam efektní stoupavou zatáčku. Nasadil

znovu k hloubkovému útoku a pilot tentokrát střílel

čelním kulometem. Znovu pálil na okraj údolí. Pak

135

prosvištěl nad korunami stromů a zmizel z dohledu.

Hučení letadla pomalu sláblo.

„Je pryč,“ prohodil Bertie.

„Zachovej klid,“ řekl Biggles tiše. „Může se vrátit.

Musel mít pro přistání zatraceně dobrý důvod, když se

tolik namáhal.“

Hukot nadále slábl a Biggles rychle vylezl na okraj

srázu, pod kterým se dosud skrývali. Opatrně vyhlédl.

Prázdné mýtiny si vůbec nevšímal, zkoumal okraj údolí,

místa ze kterých vyšly výstřely. A pak to s ním trhlo.

Sotva dvacet yardů od něho náhle vystoupil z úkrytu

mezi stromy nevelký, podsaditý, osmahlý muž. Byl

obrácen k Bigglesovi zády a upřeně hleděl k obloze, z níž

dosud zaznívalo hučení odlétajícího letounu. V obou

rukou svíral pušku, jako by hodlal střílet dál. V pochvě u

boku mu visela kukri. Na sobě měl khaki šortky a zbytky

otrhané vojenské blůzy. Hlavu mu pokrýval ošumělý

plstěný klobouk, s širokým zprohýbaným okrajem.

Na to všechno stačil Bigglesovi jediný pohled.

Namířil na muže pistoli a tise k němu přikročil. Chlapík

ho přesto zaslechl, nebo se projevil jeho instinkt. Náhle

se bleskově otočil – a díval se do ústí Bigglesovy pistole.

„Odhoďte pušku!“ nařídil mu Biggles stroze.

„Pušce neprospěje, když se s ní hází,“ zněla chladná

odpověď a chlapík opatrně odložil zbraň do suché trávy.

Byl to starý armádní typ.

„Kdo jste?“ zeptal se Biggles hledící do osmahlé

tváře muže neurčitého věku, zbrázděné vráskami jako

ořechová skořápka. Viděl klidnou tvář ve které nechyběla

důstojnost a v níž se nejevila ani známka strachu.

136

„Mahomad Khan, subahdar6 je mé jméno, pane,“

řekl muž.

„Subahdar?“ Vy jste byl voják?“

„Ano. Dvaadvacet let služby. Vy jste kapitán

Bigglesworth?“

Je slabý výraz říci, že Biggles byl ohromen, když na

takovém místě uslyšel vyslovit své jméno mužem,

kterého v životě neviděl. Civěl na něj jako na zjevení z

jiného světa. Chvilku vytřeštěně zíral a v mysli tápavě

shledával slova. Jeho ochromení naštěstí netrvalo dlouho.

„Odkud znáte mé jméno?“ vysoukal se sebe pracně.

„Viděli jsme přelétnout vaše letadlo.“

„Kdo je to my?“

„Já a pan Lacey.“

„Lacey?“ zaúpěl Biggles, jak by ho zasáhl další

blesk. Hlas mu selhal rozčílením. „Kdy to bylo?“

„Dnes ráno.“

„Chcete říct, že pan Lacey je tady?“

„Ano.“

„Je naživu?“ Sotva to Biggles pronesl, uvědomil si,

jakou říká pitomost.

„Samozřejmě,“ usmál se chlapík. „Kde ho najdu?“

zasípal Biggles.

Starý voják ukázal rukou. „Tady. Dole v údolí, Zřítil

se tam se svým letadlem a já ho našel.“

„Proč tu zůstává?“

„Je zraněný.“

„Je to vážné?“

„Ano.

Má

zlomenou

nohu,

řezné rány a

pohmožděniny.“ Zatím k nim došli Bertie a Singh.

6 Subahdar. Hindské slovo. Důstojník, velicí domorodé

jednotce v Indii.

137

„Báječné zprávy,“ obrátil se k nim Biggles. „Algy je

živ a je tady!“

„Hurá!“ vykřikl Bertie a vyhodil čapku do vzduchu.

„Je vážně raněný,“ přibrzdil jeho radost Biggles.

„Pojďme za ním!“

„Ještě chvilku,“ řekl Biggles. Otočil se k bývalému

subahdarovi a zeptal se: „Proč ostřelujete to letadlo?“

„Aby odletělo. Nechceme ho tady.“

„Ví jeho posádka, že pan Lacey je živ?“

„Ne, ale myslím, že by se to moc rádi dověděli. Oni

sestřelili jeho stroj a teď všude hledají trosky.“

„Jak jste se do toho zapletl?“

„Viděl jsem, jak k tomu došlo. Byl jsem na lovu.

Mám vojenský důchod, ale dodnes rád jezdívám do

Terai, abych si přivydělal na kůžích z tygrů, levhartů a

krokodýlů. Za mlada jsem byl výtečný shikari. Provázel

jsem důstojníky, kteří toužili ulovit tygra.“ Starý muž

hovořil hrdě, ale neznělo to domýšlivě.

„Viděl jste pád letadla pana Laceye?“ zeptal se

Biggles.

„Ano. Šel jsem se tam podívat. Myslel jsem, že musí

být mrtvý, ale byl živ. Zůstal jsem u něho a dělal co se

dalo, aby se z toho vykřesal.“

„Dobrá. Zaveďte nás k němu. Je to odsud daleko?“

„Jen asi míli, ale cesta je špatná.“

„Okamžik.“ Biggles se obrátil na Bertieho. „A co

my? Myslím, co s austerem.“

„Copak nemůže zůstat tam kde je?“

Biggles se zatvářil nerozhodně. „To letadlo se sem

může vrátit a přistát. Když zahlédnou auster, umíš si

představit, co nám z něj udělají?“

138

„Dnes už se nevrátí,“ ušklíbl se Mahomad. „Vědí, že

jsem tady.“

„Byli tu již dříve?“

„Mnohokrát.“

„Nemohou přistát někde jinde? Blízko odsud?“

„Daleko široko to není možné.“

Biggles se obrátil k Bertiemu. „Dobrá. Tak to tedy

zkusíme. Skoč tam a přines lékárničku. Když už tam

budeš, vezmi ze skříňky pár konzerv. Přijde mu k chuti

kondenzované mléko. Singh ti s tím pomůže. Počkám.

Pospěš si. Nemohu se dočkat, až uvidím Algyho.“

Bertie a Singh odklusali k ukrytému austeru.

„Myslíte si, že můj přítel je ještě v nebezpečí?“

zeptal se Biggles starého vojáka.

„Teď už ne, nejhorší má za sebou. Napřed jsem se

opravdu bál, že zemře. Jeho zranění vypadala moc

ošklivé, ale rychle se lepší a pan Lacey nabývá sil. Když

jsem ho viděl v troskách, myslel jsem, že je mrtev. Motor

mu ležel na noze. Nezbylo, než se tam podhrabat a

vytáhnout ho ven.“

„Takže jste u něho zůstal…“

„Ovšem. U mého pluku nikdy neopouštíme raněné.“

„Jak je dlouho, co se to stalo?“

„Asi měsíc.“

„Jak jste to zařídil s jídlem?“

„Každý shikari ví , kde najde v džungli potravu.

Dvakrát jsem si zašel domů pro věci, jako je mouka na

chapatis7.“

„ Kde bydlíte?“

„V Nepálu. Není to daleko.“

7 Chapatis. Placky z nekvašeného těsta z pšeničné mouky,

které se hodně jedí v Indii.

139

„Jak daleko?“

„Deset mil. Za jeden den to stihnu tam a zpátky.“

„Vyprávěl jste někomu, co jste viděl?“

„Ne. Žiju sám. Nechtěl jsem o tom mluvit, aby se to

nedozvěděli lidé, kteří Laceye sestřelili. Pátrají po něm.“

„Překvapuje mě, že neviděli trosky ze vzduchu.“

„Když letadlo padalo, proletělo mezi korunami

velkých stromů a rozbilo se na kusy. Však uvidíte.“

„Znáte posádku letadla, na které střílíte?“

„Ne.“

„Nemáte ani nejmenší tušení?“

„Ani zdání.“

„Nevíte odkud přilétá?“

„Ne.“

„Kolikrát jste ho viděl?“

„Nepočítal jsem to,“ usmál se Mahomad.

„A přistává tady?“

„Přistávalo, ale to se mě netýkalo. Myslím, že sáhib

Lacey ví, proč přilétá, ale nemluvil o tom. Prozatím trpí

bolestmi. Dělám pro něj, co se dá, čistím mu rány a

zhotovuji dlážky na nohu.“

„Má ještě pořád nohu v dlahách?“

„Ano, ale už brzy je sejmeme.“

„Ještě asi nemůže chodit?“

„Ještě ne. Už se trochu hýbe, ale chodit nemůže.

Dnes ráno se vyplazil ven, aby se podíval na letadlo,

které přelétalo nízko nad námi. Když ho uviděl, vykřikl,

že v něm je přítel, který ho hledá. Poznal to letadlo a řekl

mi vaše jméno.“

„To bylo štěstí. Letadlo k vám přilákal kouř z

vašeho ohně.“

„To jsem si taky myslel. Rychle jsem oheň uhasil.“

140

„Bylo by možné přenést pana Laceye nahoru?“

„Snad ano, ale bude to velmi nesnadné. To poznáte,

až uvidíte, jak na tom je a až projdete džunglí. Sem

nahoru jsem si prosekal stezku jen pro jednoho člověka.“

Bertie a Singh se vrátili s plnými kapsami a těžce

oddychovali, protože skoro celou cestu běželi.

„Dobrá práce,“ pochválil je Biggles. „A teď,

subahdare, veďte nás.“

Skupina mužů vyrazila v řadě za sebou a

sestupovala dolů šikmo po úbočí, které bylo většinou

moc příkré pro přímý sestup. Stromy byly čím dál vyšší a

mohutnější, proplétaly své větve nad jejich hlavami a

vytvářely zelené pološero tropického pralesa.

Biggles brzy poznal, jak obtížné by bylo nést

zraněného člověka nahoru do svahu. Jak to na takových

místech bývá, zemina byla pod silnou vrstvou

trouchniviny měkká. Nevedla tu žádná stezka, pouze řada

šlépějí, vinoucích se níž a níž kolem mnoha překážek,

obvykle padlých stromů. Odněkud zdola zaslechli zvuky

tekoucí vody. Místy byla chůze tak obtížná, že pochopili,

proč Mahomadu Khanovi trvalo tak dlouho, než došel k

mýtině, když uviděl zezdola auster. Právě to a Algyho

nadšený jásot, jak vysvětlil později, ho přimělo, aby se

vyšplhal nahoru. Tentokrát ho tedy nepřilákalo neznámé

letadlo. Šlo jen o náhodu, že když vystoupil a hledal

auster, objevil se i nepřátelský stroj.

Bez nehody sestoupili až na dno. Údolí nebylo

široké a jeho dno vyhladily staletí se opakující záplavy za

období monzunů. Nyní se z řeky, která jinak zabírala

větší část údolí, stal pouhý potok, široký jenom několik

yardů a vroubený nádhernou přehlídkou květin,

tropických kapradin a shluků křovin.

141

Bigglese však přírodní krásy nezajímaly. Mahomad

Khan stanul a ukázal před sebe. Nebylo třeba se dlouho

rozhlížet. Mezi květinami před nimi ležely trosky letadla.

Zkroucené plechy, podélné vzpěry, ochranné kryty

motoru a kabely. Zadní část trupu, očesaná téměř k

nepoznání, trčela do výše opřená o strom. Z větve

stejného stromu visela dolů část křídla.

„Nebesa!“ vydechl Biggles zděšeně. „To je ale

spoušť.“

„Nechápu, jak z toho mohl vyváznout někdo živý,“

mumlal Bertie a zakroutil hlavou.

„Algymu zachránily život stromy a větve. Jak mezi

nimi letadlo propadalo, postupně se odhrnovala křídla a

tím se zbrzdil hlavní náraz,“ řekl tiše Biggles.

„Odtud to nemáme daleko,“ ukázal Mahomad Khan.

Když kráčeli za ním dál podél potoka, Bertie

prohodil: „Už mě nepřekvapuje, že jsem neviděl vrak

letadla, když jsem tady letěl dnes ráno.“

142

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

JAK SE TO STALO

Roztroušené trosky, které kdysi bývaly hunterem, je

provázely ještě kus cesty. Potom za zákrutem potoka

přišli k posledním. Na malé rovince, u paty obrovského

stromu, upravil Mahomad přístřeší z hrubých drnů.

Použil také část trupu, polovinu křídla, vyrvaného ze

závěsu a výškové kormidlo. To vše propletl pružnými

větvemi a pokryl palmovými listy. Přední část nezakryl.

Na lůžku ze suchých kapradin ležel muž. Hlavu a ramena

mu podpíral polštář smotaných kapradinových vějířů a

ven z podivuhodného příbytku vyčnívala jeho ovázaná

noha.

Kdyby Biggles předem nevěděl, koho tady najde,

sotva by přítele a příbuzného poznal. Když ho spatřil,

zděšeně se zarazil nad jeho vzhledem, ačkoli samozřejmě

nečekal, že jeho bratranec bude ve stejném stavu, v

jakém sedával za stolem své londýnské kanceláře. Jeho

tvář byla bledá a vyhublá. Vlasy měl dlouhé a

rozcuchané, tváře a bradu zakrývaly měsíc staré vousy.

Jeho vzezření nijak nezlepšily dosud nezhojené řezné

rány na čele a na tváři. Šaty měl rozedrané na cáry. Tak

nějak by asi vypadal starý pirát po krvavé bitvě. Přesto

měl jasné oči a své hosty pozdravil širokým úsměvem a

radostným halasem: „Takže Mahomad vás našel,

staroušové? Bože, jak jsem rád, že vás vidím! Hledali jste

mě dlouho.“

Biggles si s úsměvem dřepl vedle něho a stiskl mu

ruku. „Kdyby nás sem Mahomad nezavedl, nikdy

143

bychom tě nenašli. Je to poslední kout, kde bych tě

hledal. Mluvíš, jako kdybys nás čekal.“

„Přirozeně. Věděl jsem, že mě pohřešují, a že hned

jak se o tom dozvíte, vyrazíte do Indie.“

„Takže ses nespletl a jsme tady,“ zasmál se Biggles.

„Teď nám jen zbývá dostat tě domů. Jak se cítíš?“

„Není to tak zlé. Omezuje mě ta hnusná noha. Jinak

se to dá vydržet.“

„Musel ses tu cítit pěkně mizerně.“

„Bylo by mi mnohem hůř, kdyby mě neobjevil

Mahomad. Nevykládej si to mylně. Jsem nejšťastnější

člověk na světě, protože ještě žiju. Když jsem dopadl na

zem, Mahomad byl patrně jediný člověk v okruhu desítek

mil. Jak sis patrně povšiml, v Terai se to zrovna lidmi

nehemží. Pečoval o mě jako o ztraceného syna. Když

dnes ráno nad námi přeletěl auster a já si všiml poznávací

značky, uvědomil jsem si, že jste objevili přistávací

dráhu. Slyšel jsem pak auster přistát a požádal jsem

Mahomada, aby tam zaběhl a řekl vám, kde mě hledat.

Co znamenalo všechno to střílení?“

„Asi víš, že přistávací dráhu užívají ještě jiní lidé a ti

tam netrpí návštěvy.“

„Mně budeš něco povídat. Vím o tom gangu

všechno a hned se k tomu dostaneme. Parkuje auster ještě

nahoře?“

„Ano. Přiletěl s ním Bertie. Já nahoře strávil noc.“

„Je letadlo v bezpečí?“

„Těžko říci. Bertie a Ram Singh ho zakryli, jak to

jen šlo, ale přiznávám, že se o něj také bojím. Bylo

nebezpečné ho tam nechat, ale co jiného jsme mohli

dělat? Mahomad říkal, že ještě nedokážeme dostat tě

nahoru.“

144

„Asi má pravdu,“ vzdychl Algy. „To ta zatracená

noha. Jde hned o dvojitou zlomeninu a Mahomad se

mohl postarat jen o nejnutnější zákroky. Prožil jsem

peklo, když mi ji rovnal, ale byla to jediná věc, kterou s

tím mohl provést. Raději bych nic neriskoval nebo se

dostanu ještě do horší kaše než jsem. Já jenom žasnu, jak

jste mě dokázali vystopovat k hornímu letišti.“

„Nebylo to tak nesnadné, když jsme se dověděli od

Rama Singha, kterým směrem jsi létal. Je to asi jediná

přistávací dráha v celé Terai. Ve skutečnosti jsem

nečekal, že tě na ní najdu, ale myslel jsem, že když si na

ni dáme pozor, můžeme se dostat na stopu toho, co se ti

přihodilo. Jak tě vůbec sestřelili?“

„Byli na mě příliš chytří nebo moc dobře

organizovaní.“

145

„Mluvíš o bandě pašeráků?“

„Ano. Ale já s nimi ještě neskončil.“

„S odvetou si počkej, hochu. Nejdřív se musíš

postavit na nohy a dostat se odsud.“

„To může trvat týden,“ přikývl Algy. „Zůstane

někdo se mnou?“

„Jeden z nás by měl.“

146

„Jenže co s austerem? Jestli ho ti lotři najdou

nahoře, bude to jeho konec a všichni budeme v pěkné

bryndě.“

„Zatím se zdá, že je Mahomadova puška udrží od

těla.“

„Nemůže tam hlídat do nekonečna. Oni se soustavně

vrací. Plocha je důležitým článkem v jejich organizaci.“

„Víš, o koho jde?“

„Znám jednoho z nich, toho kdo převáží zlato. Až

vám řeknu, jak to dělá, nebudete se divit, že ho ještě

nikdo neprokoukl.“

„Jak se jmenuje?“

„Holman Larta.“

„Ach! S tím jsme se setkali.“

„Kde?“

„Na letišti Shara. Chlap se dřevěnou nohou.

Vyprávěl nám, že je angažovaný ve velkém obchodním

světě.“

„Ano. Pašuje zlato. Je to lotr a vrah. Pokusil se mě

zabít.“

„Další z té bandy, Bula Din, který je zaměstnaný v

kanceláři, se zase pokusil zabít nás.“

„O něm už také víte?“

„Představil se nám. Ale tak se nedostaneme dopředu.

Asi by bylo nejlepší, když nám od začátku povíš, co jsi

vyšetřil. Potom ti zas povíme my, co jsme podnikli. Tím

získáme jasný obraz, jak se věci mají. Pak rozhodneme o

dalším postupu.“

„Výborně. Dejme se do toho. Já začnu.“

Zatímco hovořili, Mahomad rozdělal oheň a ze

zásob, přinesených Bertiem a Singhem, připravil jídlo.

Nebylo slavné a protože neměli nádobí, jedli je navíc

147

rukama. Hlavním chodem byly sušenky mazané

kondenzovaným mlékem a kostky masového výtažku. Do

jediné misky, kterou již dříve přinesl Mahomad, dostal

Algy trochu polévky. Když skončili s tím podivuhodným

hodokvasem, Biggles vyzval Algyho, aby vyprávěl o

svém pátrání, které skončilo pádem hunteru. „Především

bych rád věděl,“ řekl, „zda Larta má skutečně dřevěnou

protézu?“

„Dřevěnou ne,“ odpověděl Algy se zvláštním

úsměvem. „Má moderní umělou protézu a to není totéž.

Jednoduché dřevěné protézy se dřív vyráběly z jednoho

kusu. Moderní jsou kovové a duté. Dutina slouží k

odlehčení, ale také představuje vhodnou schránku.

Zajímá tě, co v ní Larta přenáší?“

„Něco v ní nosí?“

Algy hrábl do náprsní kapsy své potrhané blůzy a

vytáhl z ní malý předmět a podržel jej na dlani před

Bigglesem. Nebylo pochyb, že to je zlatý anglický

sovereign.

„Nemívá tam jeden,“ pokračoval Algy. „Přenáší jich

stovky, ani přesně nevím kolik. Jednoduché, že?“

„Jemináčku,“ vyjekl Bertie.

„Asi vyskočím z kůže,“ řekl chmurně Biggles. „Není

pak divu, že s takovým závažím kulhá.“

„Když je protéza plná, kulhá víc, než když je

prázdná,“ usmál se Algy.

„Jak jsi to proboha zjistil?“

„Bylo to poměrně snadné,“ odpověděl Algy. „Raději

vám to povím, dokud tu máme klid. Když mě Raymond

požádal, abych sem odletěl a pomohl vyřešit zdejší

případ pašování zlata, protože tebe nemůže postrádat,

věděl jsem, že to nebude snadné. Jinak by přece Indie

148

nehledala pomoc v Londýně. Kdybych ale věděl, jaká

polízanice se z toho vyklube, asi bych hledal výmluvu,

abych sem nemusel.“

„Pokud člen našeho Společenství národů požádá o

pomoc, je naší povinností mu vyhovět. Nemohl bys

odmítnout. Celá věc se indickým úřadům vymkla z

rukou, musel to převzít někdo zkušený. Nezapomeň, že

některé vlády obviňovaly Londýn, že si opatřuje zlato

nekalým způsobem a z politických důvodů.“

„To je úplný nesmysl. Teď to už vím.“

„Doufám, že to můžeš dokázat.“

„Mít na to ještě pár dní, dokázal bych to. Lidé, proti

kterým jsem stál, věděli, že to co dělají, má i politické

pozadí. Larta byl jeden z nich, jinak by se nepokusil mě

otrávit.“

„Otrávit?“

„Ano. A mohlo se mu to lehce podařit. Poprvé jsem

ho potkal v Dum Dumu8, ještě předtím, než jsem se

přemístil do Shary. Po pár dnech tam přijel, jako by mě

sledoval. Byl velice přívětivý. Při povídání v hotelu se

zmínil, že kromě jiného má také oprávnění k dovozu

skotské whisky. Jak víš, já whisky mít nemusím, takže

jsem velký zájem neprojevil. Později ten večer přišel

sluha a předal mi jednu láhev jako dárek od pana Larty, s

jeho pozdravem. Vůbec jsem se jí nedotkl.“

„Měl jsi nějaké podezření?“

„Upřímně řečeno, ani mě to nenapadlo. Tu láhev

jsem považoval za pravou dceru skotských vřesovišť. Pak

mi došlo, že se mě Larta zeptá, jak mi chutnala. Nechtěl

jsem vypadat jako nevychovanec, tak jsem láhev otevřel

a trochu odlil, aby to vypadalo, že jsem ochutnal. Protože

8 Dum Dum. Kalkatské letiště vzdálené od města asi 9 mil.

149

v pokoji stály nějaké květiny, nalil jsem tu trošku do

vázy. Když jsem šel později spát, povšiml jsem si, že

kytky povadly, ale nevěnoval jsem tomu pozornost. Když

jsem se ale ráno oblékal, uviděl jsem, že květiny mají

hlavy dolů a to mě už znepokojilo. Jenomže jsem

spěchal, abych se dostal s letadlem do vzduchu, a protože

jsem neměl o whisky zájem, nechal jsem ji stát na stole.

Po večerním návratu jsem se dozvěděl, že sluha, který

uklízel můj pokoj, onemocněl. Podíval jsem se na láhev a

hladina whisky byla o půl palce níž.“

„Zemřel ten sluha?“

„Nevím. Odvezli ho prý do nemocnice a od té chvíle

jsem o něm neslyšel.“

„Mluvil jsi o tom s někým?“

„Ne. K čemu by to bylo dobré tropit poplach, že mě

Larta chtěl otrávit?“

„Zmínil se Larta o té whisky?“

„Ano. Měl tu drzost se zeptat, jak mi chutnala.“

„Cos mu řekl?“

„Řekl jsem, že jsem ji ještě neokusil, což byla

pravda a moje štěstí. Ale trochu jsem odbočil a vrátím se

k věci. Možná jsem si v případu pašeráctví nepočínal

příliš chytře, ale od začátku jsem zápasil s překážkami.

Hlavně jsem nevěděl, komu mohu důvěřovat. S kým

mohu mluvit, aniž by ta banda hned nevěděla, co dělám?

Teď si uvědomuji, že mě jejich špiclové po celou dobu

sledovali a téměř při tom nedělali chyby.“

„Zločinci si nemohou dovolit chyby,“ prohodil suše

Biggles.

„Vynechám své počáteční pokusy,“ pokračoval

Algy. „Když jsem se s věcí blíže seznámil a promyslel ji,

všechno nasvědčovalo tomu, že zlato přichází letecky ze

150

severu. V současnosti je nad Indií silný letecký provoz a

já nevěděl, kdo ho posílá a nevím to dosud. Používají

soukromá letadla? Pašují snad zlato zaměstnanci různých

leteckých společností? Pákistán International Airlines,

Air India, Indian Airlines či nějaká jiná? Jak víš, přesunul

jsem základnu do Shary, abych byl blíže ke středu dění.

Odtud jsem začal soustavně pátrat. Dlouho jsem ani

pořádně nevěděl co hledat, ale když jsem v Terai objevil

přistávací dráhu, o které není záznam ani v těch

nejnovějších mapách, cítil jsem, že jsem na stopě. Je to ta

dráha nad námi!“

„To nouzové letiště ale může být na nějaké starší

mapě,“ řekl Biggles.

„Na to jsem nemyslel. Když jsem na něm přistál,

zdálo se mi, že tam není dlouho. Otázkou bylo, co udělat

dál. Měl jsem ohlásit, co vím, nebo hledat pádnější

důkaz? Situace byla o to složitější, že plocha neležela na

trase pravidelné linky a nebyla na mapě. Já ani nevěděl,

zda je v Indii či v Nepálu. Indičtí celníci mi nechávali

volnou ruku a poskytovali mi všemožnou pomoc.

Nechtěl jsem se jim odvděčit vyvoláním nějakého

mezinárodního incidentu. Víš, jak jsou lidé nedůtkliví u

případu narušení hranic, vzdušného prostoru nebo

podobně?“

„Chápu,“ přikývl Biggles. „Byl jsi v obtížné

situaci.“

„Rozhodl jsem se, že budu mlčet a pokračovat na

vlastní pěst, ať to stojí cokoli. Sledoval jsem přistávací

dráhu, abych zjistil zda je na ní provoz a kdo na ni létá.

Hlídal jsem ji tři dny a nic se tam nedělo.“

„Chceš říci, žes ji pozoroval seshora?“

151

„Ne. Nechtěl jsem, aby mě viděli. Zaletěl jsem tam

za úsvitu, přistál jsem a zajel do džungle tak daleko, jak

to šlo. Samozřejmě mluvím o austeru. Co nejlíp jsem ho

zamaskoval a potom se ukryl s dalekohledem na místě,

odkud jsem měl dobrý výhled a kde mě nemohl nikdo

vidět. Teprve čtvrtý den to klaplo. Přiletělo letadlo, typ

jaký jsem nikdy dříve neviděl. Bylo pomalováno

maskovacím vzorem v zelené, hnědé a černé barvě.

Jakékoli znaky chyběly.“

„Znám to letadlo,“ řekl Biggles a zapálil si cigaretu.

„Dnes ráno tu bylo zas.“

„Dlouho tam nezůstalo,“ ujal se opět slova Algy.

„Zastavilo se nepříjemně blízko místa, kde jsem se krčil,

ale nezpozorovali mě. Vystoupil jeden člověk. Nesl

pytlík. Byl malý, ale zdálo se, že těžký. Strčil ho pod

jeden keř a vrátil se k letadlu, které hned nato odletělo.

Na zemi se zdrželo sotva pět minut. Bylo mi jasné, že

chlap uložil pytlík pod keř, aby si ho někdo vyzvedl.

Přiběhl jsem, abych zjistil, co je uvnitř. Ukázalo se, že to

je obyčejný pytlík z pevného plátna, zavázaný nahoře

kusem provázku. Otevřel jsem ho a co myslíš, že bylo

uvnitř?“

Na Bigglesovu tvář se pomalu vkradl úsměv.

„Slušná hromádka kulatých zlatých sovereignů.“

„Ne tak zhurta,“ bouřil se Algy. „Ale ovšem, vždyť

jsem ti to už řekl. Nenamáhal jsem se s počítáním, ale

odhadem bych řekl, že tam bylo přibližně pět stovek

mincí. Nebyly to samé sovereígny, zahlédl jsem mezi

nimi zlatý americký dvacetidolar. Ponechal jsem si jeden

sovereign na důkaz toho, co jsem viděl, nechal pytlík na

místě a vrátil se do skrýše. Vyvstal další problém. Měl

152

jsem tam to zlato nechat, nebo ho vzít? Co bys udělal

ty?“

„Já bych ho nechal na místě, abych viděl, kdo ho

sebere.“

„Dobře, takže jsem měl pravdu. Právě tak jsem to

udělal. A kdo myslíš, že si přišel pro zlato?“

Bigglesův úsměv byl stále širší. „Nebyl to nikdo jiný

než pán, který tě chtěl otrávit, pan Holman Larta.“

„Kazíš mi vyprávění,“ znechuceně mávl rukou Algy.

„Vždyť jsi mi o tom už povídal,“ připomněl Biggles.

„Máš pravdu. Takže sotva jsem se znovu schoval,

přiletěl starý rapide s poznávací značkou indického

civilního letectva. Zapsal jsem si ji. Pilot přesně věděl

kam zajet, nepřistál tady poprvé. Doroloval přímo k hrnci

zlata, kde v pohádce končí duha, a vypnul motor.

Vystoupili dva chlapi, Larta a pilot, kterého jsem neznal.

Mohl to být Ind nebo Pakistánec, ale mohl patřit k

jakékoli jiné orientální národnosti. Larta vzal pytlík s

mincemi. Přirozeně jsem čekal, že ho naloží do letadla,

ale nic takového se nestalo. Když si začal svlékat

kalhoty, nestačil jsem se divit, co proboha bude dělat.

Potom se ale posadil, odepjal si svou umělou nohu a já

žasl ještě víc. Nepochopil jsem, proč to dělá. Až když

zcela lhostejně, jako by si nacpával dýmku, začal strkat

do protézy jeden žluťásek za druhým, kolečka v mé hlavě

zacvakala. Kdybys do mě v té chvíli strčil prstem,

člověče, poroučel bych se k zemi jako kus dřeva.“

„To ti věřím, starouši,“ zasmál se Bertie.

„Když skončil práci,“ pokračoval Algy, „Larta si

nohu za pomoci svého kumpána zase přidělal. Protéza

byla mnohem těžší než dřív. Pilot zastrčil prázdný pytlík

do křoví a oba odletěli. Tak takhle jednoduché to bylo!

153

Někdo sem dopravil zlaté mince a Larta si je jen vyzvedl.

Pak se s nimi mohl vydat, kam ho napadlo. Bylo téměř

vyloučeno, že by ho někdo požádal, aby si odepjal

protézu. To by neudělal ani sebevášnivější celník.

Počkej, než zase něco řekneš, ještě jsem neskončil. To

totiž není konec. Jak jsem tam tak seděl v trávě,

spokojený sám se sebou, došlo k další pozoruhodné věci.

Zdá se, že mýtina je místo, kde se může přihodit cokoli a

kde tě vždycky čeká překvapení. To druhé mě pěkně

vyděsilo.“

154

155

KAPITOLA PATNÁCTÁ

VYSVĚTLENÍ A PLÁN

Algy hovořil dál. „Hluk startujícího letadla patrně

vyrušil levharta. Byl to divný dravec, protože místo aby

zmizel v houští, vyběhl na dráhu. Posadil se, rozhlédl, a

když hluk utichl, začal si omývat čumák jako kočka. Byl

to hezký pohled, ale já si zvířete moc nevšímal. Měl jsem

plnou hlavu toho, co jsem právě viděl. Pak třeskl výstřel

a já vyskočil. Teď už vím, že to byl Mahomad, který

střílel na levharta a později mi to řekl. Náhodou jsem se

nacházel v dráze střelby, takže mě málem zasáhl. Kulka

mi hvízdla u ucha. Mahomad samozřejmě nevěděl, že

tam dřepím. Nemohl mě vidět, když jsem se skrýval ve

vysoké trávě. Slyšel jsem, jak kulka narazila na auster,

který stál nedaleko za mnou.“

„Myslel sis, že střílejí po tobě,“ poznamenal

Biggles.

„Co jiného? Padl jsem na břicho a čekal. Ležel jsem

tam dlouho, ale nikdo se neobjevil. Tehdy jsem se ještě s

Mahomadem nesetkal. Levhart se konečně zachoval

normálně. Utekl. Po chvíli jsem vstal a šel se podívat na

auster. Žádné poškození, žádný otvor po kulce jsem

nenašel.“

„My jsme ho našli,“ řekl Biggles. „Když jsme přijeli

do Shary, prohlédli jsme pečlivě tvé letadlo a otvor tam

byl. Usoudili jsme, že někdo střílel na auster. Nic jiného

nás nenapadlo. To je ukázka toho, že člověk nemá nic

považovat za samozřejmé. Ale povídej dál. Co jsi dělal

potom?“

156

„Věděl jsem, že mám všechny potřebné důkazy.

Letěl jsem rovnou do Kalkaty a oznámil tam všechno, co

jsem věděl člověku, který si vyžádal pomoc, ministrovi

pro cla a nepřímé daně. Doufal jsem, že případ pro mě

skončí. Představoval jsem si, že už není důvod, proč by

nemohli zatáhnout síť. Ale bylo to jinak. Ministr chtěl

polapit všechny pašeráky a nejvíc ze všeho se zajímal o

státní příslušnost letadla, které přiváželo zlato. Urputně

chtěl zjistit, odkud létá do Terai. Trápila ho prostě

politika. Tohle zjištění by objasnilo, kdo a proč posílá

zlato do Indie. Mně nebylo jasné, zda přistávací dráha

leží v Indii nebo v Nepálu, ale tím si můj ministr nelámal

hlavu. Zajímalo ho jen to, že zlato končí v Indii.“

„Jeho stanovisko se dá pochopit,“ prohlásil Biggles.

„Když sem pašují britské sovereigny, rázem vznikne

pověst, že za pašeráctví je odpovědná Británie. Kdyby

šlo o dolary, pachatelem je Amerika. Tak překotné

úsudky způsobily mnoho zla. Na tom teď ale nezáleží.

Jak jsi chtěl zjistit, komu patří neznámé letadlo?“

„Byl jen jeden způsob. Počkat si na něj a sledovat ho

na jeho základnu. V Kalkatě jsem oznámil, že to s

austerem nedokážu. Není dost rychlý. Nabídli mi hunter

a jejich šéf mne zarazil návrhem, že by nebylo marné,

kdybych pašeráka sestřelil nebo ho poškodil na přistávací

dráze, aby nemohl zmizet. Pak by se dala zjistit státní

příslušnost letadla a nade vší pochybnost dokázat, s

jakým záměrem sem létal.“

„Sestřelit?“ vyhrkl Biggles.

„Skutečně to řekl.“

„Hrome! To ale riskoval vlastní kůži.“

„Snad. Měl k tomu ovšem dobrý důvod. Pašeráci

byli nesporně zločinci a dováželi zlato do Indie zvenku.

157

Proto se jenom stěží mohlo jednat o indické letadlo. Byť

by ale bylo indické a já ho sestřelil, šlo by o čistě vnitřní

věc. Kdybych pak sestřelil cizí stroj, dotyčná země by si

nemohla moc vyskakovat, protože kdyby se ozvala,

musela by vysvětlit, co letoun dělal nad indickým

územím. Ve skutečnosti by ani netušili, co s ním je,

neboť Indie nemusela nikoho informovat o incidentu.“

„To je pravda,“ přikývl Biggles. „Indické orgány

skutečně musí jednat tvrdě. Jistě si uvědomují, že jestli

chceš udržet celou věc pod kontrolou, nastanou

okamžiky, kdy musíš být nelítostný. Prosit lidi, aby byli

dobří a milí, nikam nevede. Takže jsi pak přiletěl v

hunteru, aby sis trochu zabojoval.“

„Jako za starých časů, co?“ prohodil s úsměvem

Bertie.

„Nechtěl jsem začít střílet, dokud by mě k tomu

nedonutili. Mým plánem bylo sledovat pašeráky, abych

viděl odkud přilétají. To byl můj záměr, ale k

uskutečnění jsem se nedostal. Banda určitě měla od

svých špiclů zprávu, co chystám. Posadil jsem se v Dum

Dumu do huntera a přiletěl do Shary. Tam s ním provedli

lumpárnu.“

„Lumpárnu?“

„Sabotáž. Nic jiného to nebylo. Když jsem letoun

přebíral, byl v pořádku. Všechno jsem osobně odzkoušel.

Ale po startu ze Shary, když jsem byl již moc daleko,

abych se mohl vrátit, začala teplota motoru rychle

stoupat. Mám podezření, že přimíchali do paliva nebo do

oleje nějaký hnus. Za letu nastaly vážné potíže. Letadlo

náhle kouřilo jako tovární komín. Nad pahorkatinou jižně

od Terai nemáte žádnou možnost přistát. Snižoval jsem

výkon motoru a snažil se dovést hunter k přistávací

158

dráze, přestože je pro takové letadlo zoufale krátká. Byla

to ale jediná naděje, jak předejít havárii. Skoro se mi to

podařilo. Už jsem stáčel stroj ke dráze, a klouzal nad

údolím po křídle, když se zjevil pašerák, kterého jsem

chtěl sledovat. Přilétl ke mě ze slunce jako jestřáb na

vrabce. Zahlédl jsem ho jen koutkem oka. Letěl jsem už

hodně pomalu, když se již s hunterem téměř nedá

manévrovat. Neměl jsem nejmenší naději. Ten pašerácký

lotr na mě vypálil dlouhou dávku a patrně zasáhl. Nevím

to určitě. Instinktivně jsem zvýšil rychlost, ale stroj už

vůbec neposlechl. Ztratil jsem nad ním vládu a šel dolů

mezi stromy. To je všechno, nač se pamatuju. Když jsem

přišel k sobě, ležel jsem na zemi a Mahomad mě

ošetřoval. Na obvazy použil svůj turban. To je všechno.

Od té doby jsem tady a Mahomad se změnil v

milosrdnou sestru, kuchaře a osobního strážce. Nebýt

jeho, našli byste tu jen hromádku mých kostí.“

„Mohl útočník vidět, kam dopadlo tvoje letadlo?“

zajímal se Biggles.

„Mohl by to vidět, ale podle toho jak potom hledal

všude kolem, spadl jsem moc rychle a ušlo mu to.“

„Seshora nejsou trosky vidět. Ani Bertie je dnes ráno

neviděl. Zpozoroval jenom kouř z vašeho ohně. Podle

toho poznal, že tady někdo je.“

„My jsme stále poslouchali. Jak jsme zaslechli

letadlo, uhasili jsme oheň a Mahomad utíkal na přistávací

dráhu, aby střílel na ty darebáky. Dnes ráno, když jste

letěli nad námi, uvědomil jsem si najednou podle zvuku

motoru, že nejde o pašerácké letadlo. Podíval jsem se

nahoru a zahlédl auster. Nemohl jsem věřit svým očím.“

„Vždyť jsi očekával, že tě přiletím hledat,“ usmál se

Biggles.

159

„To je pravda. Ale nemohl jsem vážně čekat, že mě

najdeš v tak husté džungli. Jak jsi to dokázal?“

Biggles krátce vylíčil, co s Bertiem do dneška dělali.

„A co podnikneš teď?“ zeptal se Algy.

„Mám velkou chuť dokončit, co jsi začal ty. Když

jsem letěl do Indie, mě jsem zájem jen o tebe. Pašování

mohlo jít k čertu. Ale po tom, co jsi nám vylíčil, nechce

se mi nechat ty vražedné krysy upláchnout. Můžeme se

tím zabývat po celou dobu, než budeš schopen nějak se

dostat na přistávací dráhu. Já tu zůstat nemohu. Tím chci

říci, že by byla hloupost nechat auster nahoře a doufat, že

si ho nikdo nevšimne. I když jsme ho ukryli dobře, bylo

by jen otázkou času, než ho najde ten, kdo tam přistane.

Víme přece, že to dělají jenom darebáci. Jestli se auster

nevrátí, bude chybět na letišti Shara a naši tamní přátelé i

nepřátelé se budou divit, co se s ním stalo.“

„Ano, to chápu.“

„Kdybychom vystoupili nahoru a zjistili, že auster

shořel, moc by to tvůj návrat neusnadnilo. Ani Bertieho

tu nemohu nechat. Bude užitečnější mně než tobě. On

není typ na domácí práce a doufám, že Mahomad bude

ochoten starat se o tebe dál. Také Singha musím vzít do

Shary. Jeho nepřítomnost by vyvolala nepříjemné

otázky.“

Mahomad Khan, který samozřejmě rozmluvu

poslouchal, promluvil: „Zůstanu tady, mně je tu dobře.

Tohle je můj život.“

„Výborně. Tím je jedna věc vyřízená,“ řekl Biggles.

„Vydržíš tu ještě pár dní?“ zeptal se Algyho.

„Zatím jsem vydržel. Jídla máme dost, o to se

Mahomad postará. Dvakrát byl doma pro mouku a

střelivo. Během dne je zase zpátky. Je tu mnoho ptáků,

160

kteří se loví pro maso. Měli jsme i zvěřinu. V potoce žije

mahseer9. K tomu ovoce a různé bobule. Máme se docela

dobře. Mahomad byl po celý život shikarim a naučil se,

jak přežít v divočině. V noci sice obtěžují moskyti, ale

kouř z ohně ty malé ďábly pomáhá zahnat. S pijavicemi

to není tak zlé, jak jsem čekal, aspoň tady dole.

Mahomad tvrdí, že je odplavily monzunové povodně.

Říkal mi, že nahoře jsou horší.“

„Myslím, že monzun přijde tentokrát brzy,“ prohodil

Mahomad.

„Jak brzy?“

„Už za dva, možná za tři týdny.“

„Tak jestli se chceš odtud dostat dřív než to

propukne, nesmíme ztrácet čas,“ prohlásil Biggles. „Ještě

mi pověz něco o letadlech, která sem létají. Chci vědět

víc. Jak často tu přistávají?“

„Mahomad říká, že jsou dvě a létají sem už nějaký

čas. Vždycky jedno brzy za druhým a nezdrží se dlouho.

Je docela jasné, co se teď stane. Souvisí to samozřejmě s

předáváním zlata. Záhadný stroj se zlatem přilétá do

Indie odněkud zvenku. Mají předem dohodnoutý den a

přesnou hodinu, protože během několika minut po něm

přilétá rapide s Lartou, který zlato odebere. Sám jsem to

viděl jednou a Mahomad mnohem častěji. Nevěděl

ovšem oč běží a nestaral se o to. Řekl mi, že se ho to

netýká. Pašeráci mu nepřekáželi.“

„Komu vlastně rapide patřp Víš o tom něco?“

„Ano. Patří Lartovi. Je to jeho soukromé letadlo.

Ten lotras si platí vlastního pilota. Hned jak jsem přiletěl

do Indie, požádal jsem o soupis všech soukromých

9 Mahseer. Velká ryba, která se vyskytuje ve většině indických

řek. Je podobná parmě

161

letadel, jako to děláme doma, když máme podezření na

nějakou rošťárnu. Lartův rapide je mezi nimi. On sám se

zabývá zákonnými obchody a běžně používá pravidelné

letecké linky. Když však spěchá a nemá spojení, má

záminku k užití rapidu. Pracuje údajně ve velkém

obchodě a má prý kanceláře po celé zemi. O tu pověst se

zasloužil sám a umožňuje mu nedbat na zachovávání

úředních formalit. Mám téměř jistotu, že zneužívá své

kanceláře k prodeji, převádění a rozdělování pašovaného

zlata.“

„Hned první večer, když jsme dorazili do Shary,

nám řekl, že je velké zvíře v importu a exportu,“

prohlásil Biggles. „Řekl nám to sám bez vyzvání. Neptali

jsme se ho na to. Mám představu, že tím zdůvodňuje

časté cesty letadlem. Buď uhodl, nebo už dávno věděl,

proč jsme přiletěli do Shary.“

„Bylo to všechno velmi prosté,“ pokračoval Algy.

„Jak to nyní vidím, měl to naplánované takto. Dejme

tomu, že určitý den má být v Dillí. Je tam a nečekaně

dostane naléhavý vzkaz, že ho čekají v Kalkatě. Podle

letového řádu do Kalkaty nic neletí, takže přijde na řadu

rapide. Nemusí si zalétnout nijak daleko, aby se zastavil

ve Shaře, sebral zlato a pak možná ještě před odletem do

Kalkaty na letišti natankoval. Myslím, že právě na tomto

letišti předává zlato jiným členům gangu.“

„Na jeho výplatní listině je také Bula Din,“ ozval se

Biggles. „Larta si nechává na letišti auto. Možná končí

cestu po silnici a vyhýbá se tak úředním formalitám v

Kalkatě.“

„Odkud myslíš, že ty sovereigny pocházejí? Tenhle

článek řetězu nám pořád chybí.“

162

Biggles si zapálil cigaretu a zavrtěl hlavou.

„Neodvažuji se hádat. Je mnoho států, které si udržují

zlatou rezervu v britských mincích. Podle Bank of

England jsou ve světě stále uchovávány celé miliony ve

zlatě, samozřejmě ne na jednom místě. Zlato se teď nedá

získat tak snadno, jako tomu bývalo dříve. Řekl bych, že

mince, se kterými Larta obchoduje, jsou starého ražení.

Jaké je datum na tvé minci?“

„Osmnáct set devadesát tři.“

„Tak to vidíš. Tehdy bylo zlato volně v oběhu.

Někdo si kdysi nahrabal zlato a teď ho chce se ziskem

prodat. Podle toho na jaké výši se dnes ceny zlata

pohybují, bude mít tučný zisk. Zlato stále zůstává zlatem

a stále je dost lidí, kteří nemají velkou důvěru v papírové

peníze. Řekni mi teď ale tohle. Za pár dní bude pro tebe

důležité, abys mohl odsud odejít. Až vyjdeš nahoru na

přistávací dráhu, může se stát, že tam budeš muset

nějakou dobu čekat. Kdyby ses setkal s tou bandou, nebo

kdyby letadlo, ve kterém poletíš přistihl ve vzduchu

letoun s kulomety, bylo by zle. Má otázka zní: odbývá se

přebírání zlata v pravidelných přestávkách a jestli ano, ve

kterých dnech?“

Algy se zamyslel. „Zatím jsem neměl důvod, abych

se na to díval z téhle stránky. Mahomad tu žije delší čas

než já, tak nám to snad pomůže vyřešit.“

„Letadla přilétají každý měsíc ve stejný den,“

prohlásil pevně starý shikari.

„Jak to víte?“ zeptal se Biggles. „Máte kalendář?“

„K čemu? Mám tu každou noc měsíc! Dnes ale

nevím, možná jsme je donutili pozměnit program. Dříve

letadla přilétala vždy den potom, kdy byl měsíc v novu.“

163

„Jestliže ten rozvrh dodrží, letadla by se měla objevit

brzy,“ řekl Biggles. „Algy, myslíš, že se dokážeš

vyšplhat na planinu do konce týdne? Řekněme ode

dneška za pět dní?“

„Když řeknu, že tam budu, tak tam budu.“

„Bude lépe, když nebudeš nic riskovat.“

„Budu tam. Dám do toho všechno.“

„Brzy po úsvitu.“

„To je rozumné. Jaký máš plán?“

„Přemýšlel jsem o tom a představuji si to asi takto.

Dnes mám ještě čas na to, abych se vrátil do Shary. Je mi

líto, ale Bertie a Ram Singh musí letět se mnou. Budu

oba potřebovat a navíc chci vzbudit zdání, že průzkum

probíhá normálně. Ve Shaře je vysadím a poletím dál do

Kalkaty. Tam vyhledám tvého úředníka, toho který ti

poskytl huntera. Vyložím karty na stůl. Povím mu v jaké

jsi kaši a pokusím se ho přesvědčit, aby mi půjčil dalšího

huntera. Musíš mi ovšem prozradit jméno toho pána!“

„Hunter tam nepřistane, říkal jsem přece…“

„Nehodlám na mýtině přistát,“ přerušil ho Biggles.

„Přistane tam Bertie s austerem a naloží tě.“

„A k čemu tedy hunter?“

„Zůstanu v něm nahoře a budu hlídkovat. Nehodlám

riskovat, aby chlapík, který tak rád střílí z kulometu,

přiletěl právě v době, kdy auster bude na zemi. Měl by

příliš snadný terč. Pokud přiletí a něco takového si zkusí,

donutím ho, aby si přál být někde jinde. Po tom co ti

provedl, se nebudu dlouho rozmýšlet, jaký zvolím tón. A

když ho dostanu dolů, odpoví nám na naši poslední

otázku: odkud pochází. Specialisté z indického letectva

to vyřeší brzy. Stručně řečeno, Bertie tě naloží a já

zajistím doprovod. Už chápeš?“

164

„Naprosto. Pak by se nemělo nic stát.“

„Vidí v tom někdo nějaký háček?“

Jenom Mahomad se trochu ošíval.

„Co vám vadí?“ zeptal se Biggles.

„Monzun přijde brzy. Musíte se odtud dostat, než

propukne. Řeka pak stoupá hrozně rychle.“

Biggles pokrčil rameny. „Monzun nemůžeme nijak

ovlivnit, tak na něj zatím nemysleme. Teď je čas, vyrazit,

jestli se chceme dostat do Shary za denního světla. Pojď,

Bertie, a vy taky, Rame Singhu. Mahomade, ukážete nám

cestu. Na shledanou Algy. Teď když víme, kde jsi, bude

všechno v pořádku.“

165

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

JEŠTĚ JEDNOU DO DŽUNGLE

Bylo by zbytečné obšírněji líčit Bigglesovu činnost v

několika následujících dnech. Proběhla téměř přesně tak,

jak Biggles čekal. Po rozloučení s Algym, odletěl s

austerem do Shary, kde vyložil Bertieho a Singha s

důraznou připomínkou, aby nemluvili o tom, co se stalo.

Potom zamířil do Kalkaty. Druhý den ráno se tam setkal

s vedoucím úředníkem, který s potěšením přijal zprávu,

že Algy je živ a vyjádřil ochotu zařídit vše podle

Bigglesova návrhu.

Řekl, že sám okamžitě vypracuje plán na obklíčení a

zneškodnění pašeráckého gangu. Lartu zadrží hned, jak

vystoupí z rapidu a jeho protézu důkladně prozkoumají.

Biggles prohlásil, že nutně potřebuje zapůjčit na

nějakou dobu hunter. Požádal, aby následnou operaci

nechali na něm.

„Ať se vám daří,“ řekl důrazně úředník. „Kdyby

došlo k něčemu nečekanému, nebudeme vám za to dávat

vinu.“

Biggles přiletěl do Shary večer přede dnem, kdy

měli vyzvednout Algyho. Nad obzorem visela hrozivá

mračna.

„Všechno v pořádku?“ křikl na Bertieho, jenž mu šel

vstříc.

„Žádné potíže, starouši,“ zavolal na něj Bertie. „Ale

povím ti, že se mi absolutně nezdá počasí,“ mávl paží

směrem k mrakům, které zřejmě tvořily předsunutou

hlídku monzunu.

166

„Zdá se, že končíme v nejvyšší čas,“ zavrčel

Biggles. „Musíme doufat, že předhoníme dešť alespoň o

den či dva.“

„Snad to vyjde, starouši,“ řekl Bertie vážně. „Vidím,

že jsi to s hunterem zvládl.“

„Lidé z celní správy byli hodní,“ ušklíbl se Biggles.

„Dokonce mám pocit, že by jim neukápla ani slzička,

kdybych použil kulomety na každé letadlo, které by se mi

nad Terai přimotalo do cesty.“

„Excelentní přístup. Kam zajedeš s tím dravcem?“

„Postavím hunter vedle Algyho austeru. Ten náš

sem převáží z Dum Dumu šikovný indický chlapík. Měl

by tu být brzy. Budeme se tu střídat v hlídání. Nesmíme z

letadel spustit oči. Jak se situace vyvinula, nesmíme již

připustit žádnou sabotáž. Doufám, že auster, se kterým

zítra poletíte, jste dobře ohlídali.“

„Střežíme ho ve dne v noci. Pomáhá mi Ram Singh.

Trochu jsme se taky proletěli, kvůli kontrole.“

„Viděli jste Lartu?“

„Ne. Jako by se vypařil.“

„A co dělá Akbar?“

„Velice charakterní chlapík. Zdá se, že je trochu

nesvůj z toho co děláme. Ptal se, jestli jsme pátrání po

Algym vzdali a já mu řekl, že jde jen o malý odklad.“

„Nemůže se domnívat, že jsme ho už našli?“

„Ne. Žádné strachy!“

„V pořádku. Ne že bych mu nevěřil, ale lidé moc

mluví a v téhle chvíli nemůžeme být dost opatrní. Choval

se Bula Din slušně?“

„Neukazuje se a my ho nehledáme. Teď ještě straší v

kanceláři. Koukni, pozoruje nás z okna.“

167

„Spíš sleduje hunter a láme si hlavu, co tu s ním

chceme dělat. No, nemohl jsem přistát, aniž by ho viděl.

Určitě to hned zavolá Lartovi. Jestli nějak vytuší pravdu,

připraví na nás nějakou další čertovinu, aby nás

zlikvidoval. Jen ať si to zkusí. Teď mám na něj tu pravou

náladu. Uvidí jaký jsem, když ukážu zuby. Před odletem

z Kalkaty jsem natankoval, abych to nemusel dělat tady.

Nechci, aby se mi do nádrže dostala nálož dynamitu. Kde

je Singh?“

„V hangáru. Hlídá auster.“

„Dobře. Zajedu s hunterem dovnitř a připravíme se

na noc. Ráno vyrazíme brzy. Vy poletíte první a já

vystartuji za vámi.“

Schylovalo se k večeru. Na letišti panovalo tísnivé

ticho. Bylo to tiché napjaté očekávání, které obvykle

předcházelo monzunovým dešťům po dlouhých měsících,

kdy žhavé slunce každý den opakovalo svou dlouhou

pouť po jasně modré obloze. Nikde se nehnul ani list,

vládlo bezvětří. Větrný rukáv visel ze stožáru nehybně

jako pošlá pruhovaná kočka. Letiště bylo pusté, jen občas

se zjevil mechanik, bloudící bezcílně kolem.

Malé oživení nastalo, když se z oblohy, zářící

červánky večera, snesl k přistávací ploše viscount India

Airlines. Vyložil hrstku cestujících a znovu odstartovat

ke konečnému cíli cesty. Bula Din vyšel pasažérům

naproti. Bigglese napadlo, jestli mezi nimi není Larta a

poslal Singha, aby to prověřil. Vrátil se s tím, že jde o tři

muže, které nikdy dřív neviděl. Čekal na ně vůz a Ram

usoudil, že cestují společně.

Po odletu viscountu se navrátilo na vyprahlé letiště

pochmurné ticho. Biggles a Bertie seděli na provizorních

sedátkách u vchodu do hangáru, kde parkovala obě

168

letadla. Časem se vystřídali, aby si zašli do jídelny a něco

snědli. Kromě obsluhy tam nebyla ani noha. Počasí

ovlivnilo i obsluhujícího chlapce, byl zasmušilý a nevrlý.

Ram Singh si zajel na večeři domů a vrátil se uhřátý a

unavený.

„Ticho před bouří,“ poznamenal Bertie.

„Můžeš mít pravdu i v druhém smyslu,“ řekl

Biggles. „Jestliže tohle počasí vydrží ještě jediný den, je

mi jedno, co se strhne pak. Monzun přijde s větrem a

deštěm a to by nám práci v džungli rozhodně neulehčilo.

Zajímalo by mě, co dělá Larta? Myslel jsem, že se tu

ukáže.“

Po nějaké chvíli se objevil ředitel letiště. „Copak tu

pánové děláte?“ zeptal se zvědavě. „Vypadáte jako

houfec spiklenců.“

„Možná něco takového jsme,“ odpověděl Biggles

lhostejně. „Ve skutečnosti dnes střádáme energii pro náš

zítřejší poslední pokus najít Laceye. Monzunové lijáky

mohou začít co chvíli, takže chceme odletět ráno co

nejdřív. Zdržení nesmíme připustit.“

„Přeji vám hodně štěstí,“ usmál se pan Akbar.

„Musím potvrdit, že jste se opravdu činili. Neviděli jste

Bulu Dina?“

„Ne. Proč se ptáte?“ zvedl Biggles hlavu.

„Nemohu ho nikde najít. Napadlo mě, že se třeba

skočil podívat, zda jsou vrata u hangáru zavřená, pro

případ kdyby liják spustil už v noci.“

„Pokud by k tomu došlo, ohlídáme to,“ slíbil

Biggles.

„Dobrá. Jestli potkám Bulu Dina, upozorním ho, aby

si nedělal starosti. Dobrou noc.“

169

„Tak mě napadá,“ prohlásil Bertie, když Akbar

odešel, „že tihle pašeráci se také budou muset připravit

na monzun. Oni také nebudou létat za bouří a lijavců a

musí počítat s tím, že obchody na čas skončí, jestli

rozumíš, co tím myslím. Jak dlouho trvá monzunové

období?“

„Tady v Bengálsku obvykle asi čtyři měsíce. Od

poloviny června do konce září. Budou si muset dát

pohov. Ale oni si už určitě svou hromádku připravili. Mě

teď zajímá jenom Algy. Ostatní jsem nechal na indických

celnících.“ Biggles zívl. „Teď si trochu zdřímnu, ale

kdyby se kolem potuloval Bula Din, vzbuď mě.“

Noc se vlekla, občas v dálce zahřmělo a po době,

která se zdála být věčností, pruh šedého světla na

východě naznačil, že přichází nový den.

„Výborně,“ řekl Biggles a vstal. „Ráno je tady a

jdeme do toho. Můžeme stejně dobře čekat tam jako tady.

Nebudeme se zdržovat se snídaní. Až se vrátíme, bude na

jídlo dost času.“

Každý věděl přesně, co dělat, nikdo nezdržoval.

Bertie s Ramou Singhem vedle sebe odstartoval v

austeru. Biggles jim dal několik minut náskoku,

naposledy se rozhlédl po letišti, kde se ještě nic nedělo, a

vzlétl za nimi v hunteru.

Den se probouzel. Na obloze plul vznešený průvod

kupovitých mraků. Přicházely jako první poslové

souvislé oblačnosti, která ovládne nebesa po desítky dnů.

Ještě se nezbavovaly své zátěže, tun vody, ale ovzduší

pod nimi se k létání nehodilo, bylo plné vzdušných děr.

Ačkoli Biggles hunter nijak nehnal, objevil před

sebou pomalý Bertieho auster mnohem dřív než uviděl

Terai. Vznášel se dole, ve výšce asi dvou tisíc stop.

170

Biggles ho nechtěl ztratit z dohledu, nabíral tedy výšku a

zrakem soustavně zkoumal oblohu, stejně jako to dělával

kdysi nad nepřátelským územím. Prohlížel jednu část po

druhé s vědomím, že v každém oblaku se může skrývat

cizí letadlo. Zkušený pilot ví, jak snadno lze přehlédnout

malý bod, který je ve skutečnosti vzdáleným nepřítelem,

či že se cizí stroj může zjevit doslova z ničeho nic. Jde o

jiné sledování než na zemi. V pilotní kabině sluch

nepomáhá, neboť je ohlušen řevem vlastního motoru. Ve

vzduchu se letec musí spoléhat výlučně na svůj zrak.

Biggles pečlivě zkoumal krátkými mžiky mezi

roztaženými prsty zvednuté ruky každý náhodný záblesk

slunce. Podívat se do slunce nechráněným zrakem

znamenalo riskovat dočasné oslepnutí. Stejně by jen

těžko objevil letadlo, které by tam bylo. Biggles vlastně

ani nečekal, že uvidí cizí stroj, ale protože nemohl

vyloučit takovou možnost, byť byla nepatrná, nechtěl

zažít nemilé překvapení.

Nyní se již vznášel nad Terai a pod ním se objevila

přistávací dráha. Biggles přizpůsobil svůj let rychlosti

austeru, který již ztrácel výšku. Kryl ho tím, že letěl za

ním ve větší výšce. Auster náhle bez zjevného důvodu

změnil směr a stáčel se velkým obloukem stranou.

Biggles si uvědomil, že Bertie k tomu má důvod.

Očima zapátral po celé obloze. Nikde nic. Zadíval se na

přistávací dráhu. Pohlédl na ni již dřív a zdálo se mu, že

je opuštěná. Když se nyní podíval důkladněji, zjistil to,

co neuniklo Bertiemu, který letěl níže. Po celé délce

dráhy se v jedné přímce pomalu usazoval zvířený prach.

Co ho rozvířilo? Vítr? Mohl by prach zvířit, ale jen těžko

v jedné přímce! Bylo pro to jediné vysvětlení. Něco se

rychle prohnalo po dráze! Co to mohlo být? Neviděl nic.

171

Dokonce ani zvíře. Očekával tam postavy Mahomada a

Algyho, ale plocha byla pustá.

Znovu se zadíval na prachový pás, který již tak zřídl,

že byl obtížně rozeznatelný. Napadlo ho, že ten jev dobře

zná a vzápětí pochopil. Prach se zvedl za startujícím

strojem! Biggles byl rázem ve střehu a stočil zrak z dráhy

až k obloze. Letadlo neviděl. Mohl po dráze proběhnout

jelen či buvol? Možné by to bylo, ale Biggles už nevěřil.

Byl si jist, že z dráhy odstartovalo letadlo!

Kroužil a zkoumal oblohu do všech stran, dokud se

neujistil, že ve vzduchu neletí nic. Starost mu dělaly jen

mraky. V jednom směru vytvořily souvislou clonu, za

kterou neviděl. Pak si uvědomil, že za bezvětří může

prach zvířený letadlem viset ve vzduchu po dlouhé

minuty, ve kterých letadlo urazí pěkný kus cesty.

Bertie nyní křižoval sem a tam nad koncem mýtiny,

jako kdyby se nemohl rozhodnout, co má udělat. Biggles

stlačil hunter dolů, až prolétl kolem austeru. Bertie na něj

pohlédl okénkem a Biggles mu palcem ukázal, aby

přistál. Nepoznal, že Bertie ubral plyn, ale všiml si, jak se

vrtule zpomaluje, nos se sklání k zemi a auster klouže k

přistávací dráze.

Když poznal, že Bertie jeho pokynu porozuměl,

vylétl opět do výšky a začal kroužit nad plochou. Každou

chvíli pohlédl dolů a viděl, jak auster přistává a jak

dosedl. V následujícím okamžiku se na kraji údolí

objevily dvě postavy a uháněly k letounu. Jedna

neobratně poskakovala a opírala se o rameno druhé.

Biggles je sice z výšky nemohl rozeznat, ale věděl, koho

sleduje. Musel však svou pozornost věnovat především

obloze.

172

Když našel chvilku k dalšímu pohledu dolů, zjistil,

že auster roluje k postavičkám. To byl okamžik, kdy lidé

pohybující se na zemi byli nejzranitelnější. Přitlačil

hunter ještě níž a kroužil s ním nevysoko nad dráhou.

Vytvářel tak nad nimi ochranný „deštník“. Neviděl, jak

Algy nastupuje do austeru, ale neušlo mu, že se stroj

rozjíždí a vzlétá. Algy je na palubě, uvědomil si.

Potom si však všiml, jak osamělý Mahomad pádí k

blízkému okraji údolí. Podivil se, proč to dělá. Nač ten

spěch? Povšiml si snad nějakého nebezpečí Zaslechl

něco? Biggles se rozpačitě rozhlédl nahoru a dolů a vtom

Mahomada pochopil. Těsně nad korunami stromů zahlédl

maskovaný letoun, jak se řítí k plošině. Mířil k austeru,

který pomalu stoupal do výšky. Záměr bandity byl jasný.

Biggles se ani vteřinu nerozmýšlel, co udělá.

Pašerák útočil na auster! Jeho pilot jednoznačně sledoval

pomalejší oběť. Nalétával přímo k ní bez nejmenší

úchylky. Biggles usoudil, že se jeho pilot nedívá do stran

ani nahoru, jinak by si všiml, že se k němu snáší

bleskurychlý hunter, jako sokol vrhající se na kořist. Pak

Biggles poznal, že nebezpečí zpozoroval i Bertie, protože

auster se náhle stočil po křídle do strany, aby unikl

taktikou vyplašené sluky.

Biggles stiskl rty a zvýšil výkon. Jeho hunter jako by

poskočil vpřed a rázem byl u útočníka. Biggles se

rozhodl, že nebude mařit čas polovičatým řešením a

dostane záhadný letoun dříve, než doletí k austeru. Zničí

ho a nikdo mu v tom nezabrání, neboť neozbrojený auster

nemá naději vyváznout. Přesto vypálil varovnou dávku,

aby upozornil cizího pilota na svůj útok a poskytl mu

možnost ústupu. Ještě mohl vyklidit pole.

173

Útočící pilot si však výstřelů nevšímal, snad je

neslyšel. Měl však na palubě střelce, jemuž palba neušla.

Z kulometu upevněného na zádi náhle vylétla šňůra

svítících střel. Biggles lehce stočil stroj a střely se

neškodně mihly kolem jeho levého křídla.

Oba letouny téměř dohnaly pomalejší auster a

Biggles již na nic nečekal. Měl čisté svědomí. Druhý

stroj byl ozbrojen a jeho pilota varoval. Biggles se vrátil

na původní směr, dostal maskovaný stroj do miřidel a

stiskl spoušť. Přesná dávka protkala trup pašeráckého

letadla od špičky až po kormidlo. Biggles odtáhl prst.

Myslel si, že to stačí a nemýlil se. Podle náhlého trhnutí

zasaženého letounu poznal, že pilot nad ním ztratil

kontrolu. Nos letadla se sklopil dolů a stroj padal vstříc

džungli…

Biggles čekal, připraven znovu střílet, kdyby vyšlo

najevo, že jde jen o trik. Nebylo to tak, protože

hnědozelený

letoun

se

ve

vzduchu

roztočil

a

střemhlavým pádem se řítil do údolí, vlétl mezi stromy a

vzápětí zmizel z dohledu.

Hunter kroužil, pilot očekával zášleh ohně a oblak

dýmu. Když se však neobjevilo nic, vyrovnal letadlo a

vydal se za austerem. Naposled se ohlédl na přistávací

dráhu. Uprostřed ní stál Mahomad a mával. Moc rád by

přistál a znovu mu poděkoval, ale hunter by na jeho

vděčnost doplatil havárií, kterou nemusel přežít ani

Biggles. Letěl tedy dál za austerem, který se mu již

ztrácel z očí. Počasí se nadále horšilo, modrou oblohu

polkly mraky, které se stahovaly v jediné tmavošedé

pole.

174

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

ÚKOL SPLNĚN

Teď když události na malém letišti v džungli

skončily, Biggles si teprve oddechl. Náhle se u něho

projevila únava a s ní přišel i záchvěv soucitu s pilotem,

jehož nikdy nepoznal. Necítil radostné vzrušení, jako po

soubojích za války. Utěšoval se myšlenkou, že

hnědozelený stroj sám nevyhledal, a to co udělal, mu

bylo vnuceno. Kdyby záhadné letadlo nesestřelil, bylo

jisté, že by jeho pilot zabil bezbrannou posádku austeru.

„Se mnou je potíž, že stárnu,“ mumlal mrzutě sám

pro sebe. Přesto měl dobrý pocit, že mu oči a ruce stále

slouží. „Jak je to dlouho, co jsem se naposled s někým

utkal ve vzdušném souboji?“ zavrčel tiše.

Za letu na základnu měl čas přemýšlet o tom, co se

stalo. Mnoho námětů nebylo. Nečekal jen to, že se nad

přistávací drahou utká s dalším letadlem. To bylo jediné

překvapení a snad mu Algy dokáže objasnit, proč k tomu

došlo, uvažoval, když dohnal auster, prohnal se nad ním

a stoupal do výšky s očima upřenýma k zatažené obloze.

Dosud v něm nepominula obava před novým

překvapivým útokem. Velká dešťová kapka, která se

roztříštila na čelním skle, mu potvrdila, že skončili

záchrannou akci v nejvyšší čas.

Když doletěli k letišti Shara, počkal až auster dosedl

na dráhu a přistál až za ním. Užasle svraštil čelo. Před

správními budovami stálo s nehybnou vrtulí letadlo

175

rapide. Zůstal na ně civět. Nikdo v něm nebyl. Byl to

Lartův soukromý stroj, nebo šlo jen o náhodnou shodu

okolností? Napadlo ho, že by to mohlo být letadlo, které

se spustilo na přistávací dráhu v džungli před jeho

příletem. Zapudil ten nápad jako nepravděpodobný. Však

se uvidí, pomyslel si, když roloval na plochu před

hangárem, kde již parkoval auster. Bertie a Ram Singh

právě pomáhali Algymu ven.

„Skvělá práce,“ pozdravil je Biggles a přistoupil k

nim. „Hej, lorde!“ oslovil Bertieho. „Vidíš, koho tu

máme?“

„Myslíš ten rapide?“

„Ovšem.“

„To je přece Lartův stroj.“

„Jak to víš?“ vyhrkl. „Algy mi to řekl.“

„Co tady k čertu dělá?“

„Nevím, ale Algy říkal, že rapide přistál v džungli

dnes ráno, chvíli před tím, než jsme přiletěli.“

„Co tam dělal?“

„Vyzvedl pytel, který tam nechal hnědozelený

letoun o několik minut dříve.“

„Tak potom musel létat někde kolem a hlídat, jestli

ho rapide vyzvedne.“

„Seděl jsem s Mahomadem nad údolím a všechno

jsme to viděli,“ vmísil se do řeči Algy. „Řeknu ti, že jsme

byli pěkně napjatí, čekali jsme, že každou chvíli přiletíte.

Nemohli jsme nic dělat. Mahomad se neodvážil střílet, z

obavy, aby věci ještě nezhoršil. Modlili jsme se, aby ta

letadla zmizela dřív než přiletíte.“

„Já se z toho zblázním,“ mumlal Biggles. „Pojďme

do kanceláře, mrkneme se, koho tam najdeme.“

176

„Mně osobně je srdečně jedno, kdo si tam válí

šunky,“ prohlásil drsně Algy. „Já chci břitvu a moře

horké vody.“

„Vy tu raději počkejte,“ požádal Biggles Singha.

„Nebyl bych rád. kdybyste s tím měl potíže.“

Pomohli Algymu dovnitř a zamířili ke kanceláři.

Nikoho nebylo vidět, ale když přišli blíže, vyšel ven

Akbar. Vypadal rozrušeně. Jeho tvář vyjadřovala

naprostý úžas. „Viděl jsem vás přicházet,“ řekl. „Kdo je

to s vámi?“ Hleděl na Algyho. „Snad to není… je to

možné…? To je pan Lacey!“

„Je to on,“ potvrdil Biggles. „Strávil v džungli

měsíc!“

„No… vypadá na to.“

„Spěchá, aby se vykoupal, je čistotný,“ řekl Biggles

a obrátil se k Bertiemu. „Pokračujte dál, já za vámi hned

přijdu.“

„Později mi musíte vyprávět, jak jste ho našli,“

vyhrkl Akbar. „Musím hned zpátky do kanceláře. Stala

se tu strašná věc. Naprosto mě to překvapilo. Policejní

prohlídka, pánové!“

„To snad ne!“

Akbar ztlumil hlas a pokračoval: „Polapili pašeráky

zlata při činu. Jeden z nich je členem mého personálu. A

já neměl nejmenší podezření…“

„Máte na mysli Bulu Dina?“

Akbar se zatvářil překvapeně. „Vy jste to věděl?“

„Víme to již nějakou dobu.“

„A nic jste mi nepověděl!“ řekl Akbar dotčeně.

„Měli jsme k tomu dobrý důvod. Kdybych vám to

pověděl, stejně byste mi nevěřil. Kdo ho zatkl?“

177

„Včera večer přiletěli zástupci policie a celní správy,

ale já nevěděl, co to je za lidi. Dorazili přímo z Kalkaty.“

„Zatkli ještě někoho dalšího?“

„Ano. Tomu byste nikdy neuvěřil. Zadrželi pana

Holmana Lartu a jeho pilota. Zatkli je, jak vystoupili z

letadla. Policie tu na ně čekala. Myslel jsem, že se

zbláznili, ale měli pravdu. Pana Lartu odvedli k osobní

prohlídce do mé kanceláře. Měl u sebe hromadu zlata.

Udivilo mě, že policie věděla přesně, kde ho má hledat.

To byste nikdy neuhodl.“

„Já bych hledal v jeho protéze?“ usmál se Biggles.

Akbar zalapal po vzduchu. „Zdá se, že o tom víte víc

než já.“

„Nemařili jsme čas. Víme toho dost. Mohl byste

klidně říct, že jsme za zatčení odpovědní. Nesu policii

další zprávy, ale na tom teď nezáleží. Lacey má

poraněnou nohu a já bych rád, aby se na ni podíval lékař.

Můžete ho sem zavolat?“

„To samozřejmě hned zařídím.“

„Dobře. Teď mi promiňte. Ještě jsme nesnídali.

Řekněte, prosím, vedoucímu skupiny z Kalkaty, že než

odletí, rád bych s ním ještě promluvil.“

„Řeknu mu to. Čekají na letadlo. Poslali pro jedno

do Kalkaty, aby je odvezlo.“

„Dobrá. Pane Akbare, uvidíme se později a já vám o

tom všechno povím,“ řekl Biggles a zamířil k ubytovně.

Tím vlastně skončila Algyho služební cesta do Indie.

Lékařská prohlídka ukázala, že navzdory tomu co

prodělal, je v podstatě v pořádku, především díky péči a

opatrování starého shikariho. Toho indická vláda

178

překvapivě štědře odměnila, nemluvě o osobním daru,

který mu později poslal Algy z Londýna.

Co se týče jiné odměny, je třeba říci, že při loučení s

mladým Singhem, který se jako pomocník tolik osvědčil,

Biggles mládence přemluvil, aby přijal peněžní částku na

koupi nového kola. Ačkoli se Singh bránil, zřejmě ho to

potěšilo. S úsměvem se vyjádřil, že člověk nečeká

odměnu za to, co ho baví a těší. I proto ho Biggles

důvěrně doporučil představitelům indického letectva.

S Mahomadem Khanem se znovu setkal pouze

Biggles a došlo k tomu za dost pohnutých okolností. Za

pobytu na letišti Shara vypověděl policii o všech

událostech, což zabralo celý den. Musel také podat

zprávu o sestřelení letadla, které přiváželo zlato do země.

Nikdo mu za to nedával vinu, nikdo však také neznal

totožnost pašeráků, či aspoň místo, z něhož pašerácké

letadlo létalo. Šlo o informaci, která nejvíc zajímala

indickou vládu. Larta však odmítl vypovídat a Bula Din

hrál úlohu oslíka, který nic neví, při čemž se možná ani

nepřetvařoval.

Biggles si byl jist, že Mahomad Khan zná místo,

kam maskované letadlo dopadlo. Nikdo se v oblasti

nevyznal jako on. Navrhl tedy dopravit techniky na

přistávací dráhu v džungli a tam se spojit s Mahomadem.

Ten by jim ukázal, kde leží trosky a umožnil tak jejich

průzkum.

Indická vláda by byla spokojena, ale vyskytla se

potíž. Nikdo nevěděl, kde hledat tajné letiště, chyběly

orientační body, podle nichž by se dalo najít. Navíc

vládly pochybnosti, zda leží v Indii nebo v Nepálu, jaksi

tu chyběla hraniční čára.

179

Sám Mahomad se mohl obávat, že mu úřady budou

dělat potíže pro pytlačení, a kdyby uviděl indické

uniformy, mohl by zmizet. Ještě horší by bylo, kdyby se

odhodlal hájit oblast svou přesnou puškou. Biggles se

proto rozhodl předejít potížím a nabídl se, že doletí do

džungle v austeru a sehraje úlohu vyjednávače.

Když nikdo nenašel jiné řešení, Biggles svěřil starost

o Algyho Bertiemu a odletěl do džungle se dvěma

indickými úředníky. Spolu s ním letělo lehké indické

letadlo. Vezlo techniky, kteří měli úkol přesně zaměřit

nouzové letiště a prošetřit vrak. Až skončí práce, které

mohly trvat delší čas, mělo pak odvézt všechny domů.

Biggles o džungli nestál a nezajímal ho ani monzun.

Toužil už po Londýně, kde bude pršet méně…

Když auster přistál na přistávací dráze, nenašli po

Mahomadovi ani stopy. Na planinu ho přilákal až

Biggles, který kroužil nad údolím a přerušoval přitom

chod motoru. Po setkání úředníků s Mahomadem a po

vysvětlení, co tu budou dělat, se Biggles Mahomada

zeptal, jaký si přeje dárek, stiskl mu ruku a vrátil se do

Shary.

Už nikdy se nedověděl, co technici zjistili z trosek

letadla. Neřekli mu to. Indické úřady označily případ za

tajný a Biggles na ně nedotíral. Nevadilo mu, že nezná

výsledek. „Mohlo by se stát, že kdo se moc zajímá, moc

se dozví,“ řekl Bertiemu. „Někdy by se nám to mohlo

nepěkně vrátit.“

Indičtí technici nepochybně dokázali určit, kdo

vyrobil stroj, z toho však nevyplývalo, k jaké národnosti

patří posádka. Vzhledem k tomu, jakou činností se

zabývala, nebylo pravděpodobné, že by muži měli u sebe

doklady, takže mohli být občany kterékoli státu, který

180

vlastní létající stroje. Mohli to být také Britové, protože

podnikání, přesahující hranice zákona, se už dávno

neomezuje jen na určitou část světa. Indická vláda patrně

poznala odpovědi, ale nezveřejnila je. Důvod? Mohlo by

vyvolat obvinění z druhé strany, což by vedlo k řadě

potíží.

S Holmanem Lartou ani s Bulou Dinem se Biggles

již nesetkal. Nestál o to a těšil se, až s Algym a Bertiem

opustí Indii. Použili austeru, kterým sem přiletěl Algy.

Oba darebáky navíc čekal soud. Lartu zadrželi i s

pašovaným zlatem, takže svědectví Bigglese a jeho přátel

úřady nepožadovaly.

O tom, proč Larta a jeho neznámý spoluviník, se

kterým byl asi trvale ve styku, použili přistávací dráhu

právě toho rána, kdy se Biggles rozhodl odvézt Algyho,

je možné se pouze dohadovat. Podle toho, co řekl

Mahomad, toho dne dle jejich pravidelně dodržovaného

rozvrhu, přiletět neměli. Proč přiletěli? Důvodem mohlo

být to, že banda chtěla předat poslední zásilku ještě před

příchodem monzunu, který je na delší čas zbaví zisků.

Příčina se však dala hledat i v tom, že Lartu znepokojilo,

jak se nedokáže zbavit hostů ve Shaře. Vytušil, že se blíží

konec jeho výnosného laškování se zákonem a rozhodl se

udělat poslední tah.

Pro Bigglese to nebylo důležité. Výsledek jeho

poslání ho zcela uspokojil. „Indičtí celníci mi projevili

mimořádné uznání, jenže o to mi nejde,“ řekl Algymu.

„Trochu mě mrzí jen jedna věc. Vracím se totiž s lehčím

nákladem, než pro který jsem do Indie přiletěl, hochu.

Pověz, kolik teď vážíš! Určitě jsi dost shodil. Ne?“

181

OBSAH

Předmluva

Kde je Algy?

Přichází Biggles

Ram Singh

Cizinec nabízí služby

Noční přepadení

První let

Akbar se vyptává

Hvizd

Záhadný objev

Pátrání v divočině

Muž s puškou

Biggles má starosti

Mahomad Khan

Jak se to stalo

Vysvětlení a plán

Ještě jednou do džungle

Úkol splněn

182

WILLIAM EARL JOHNS

BIGGLES LETÍ DO NEPÁLU

z anglického originálu BIGGLES IN THE TERAI

Edice Hrdinové vzdušných bitev 55

Obálka Petr Barč s použitím motivu Zdeňka Buriana

Ilustrace v textu Petr Barč

Překlad Oldřich Vidlák

Jazyková úprava překladu Mikuláš Moravec ®

Toužimský & Moravec

Pod lázní 12, 140 00 Praha 4

V roce 2002 vyšlo jako

733. (163.) publikace nakladatelství

Vytiskly Těšínské papírny, spol. s r. o.,

Český Těšín, Bezručova 212/17, 737 01

ISBN 80-7264-038-0

183

Informace o Bigglesovi i jeho ženskému protějšku –

Worrals, o autorovi a českých vydavatelích najdete od

roku 2000 v souboru, který byl přepracován podle přání a

návrhů zájemců o tuto tématiku. Soubor byl rozšířen a je

průběžně doplňován.

184

BIGGLES A WORRALS NA INTERNETU

Obsahuje:

Biografii W. E. Johnse.

Co u nás vyšlo – úplný soubor všech titulů, které vyšly

česky ve standardní řadě po roce 1989 –

Připravujeme – přehled titulů chystaných k vydání.

Listárnu.

Letadla – v přímém vztahu k jednotlivým knihám.

Právě vyšlo – aktuální nabídka.

Linky s Bigglesovskou tématikou v jiných zemích.

POZOR!

Na Internetu najdete soubor na adrese:

www.biggles.kgb.cz

185

186