W. E. Johns

BIGGLES LETÍ SE SMRTÍ

RIOPRESS

PRAHA

1999

První vydání

1966

Vydalo nakl. Brockhampton Press Ltd.

Salisbury Road, Leicester

textové © 1966 W. E. Johns

překladové © 1998 Jan Nemejovský

ISBN 80-86221-10-5

„V životě je důležité umět si zachovat smysl pro humor,“

říkal si Biggles, přestože sestřelení jeho Constellation nad

jižním Súdánem jakýmsi fanatickým ostrostřelcem

konžského letectva nebylo ničím k smíchu. Naopak,

přesně od toho okamžiku se jeho potíže a potíže jeho

druhého pilota Sandy Granta rozrostly v záležitost lží a

klamu kolem nákladu letounu svých druhů.

OBSAH

Tři muži v mokřinách

Jediná možnost

Nabídka

Biggles trochu přemýšlí

Vždycky přijde to nečekané

První úkol

Jasně na rovinu

Podivná záležitost

Problémy

Opuštěni

Brady se vrací

Seržant Ducard mluví

Biggles předvádí jak na to

Stín v tamaryšku

Ducard chce konflikt

Algy vysvětluje

Jak to dopadlo

Kapitola 1

TŘI MUŽI V MOKŘINÁCH

Ze

sedadla

druhého

pilota

čtyřmotorového

Lockheeda

Constellation

vyhlížel

soustředěně

se

sluchátky na uších člen Letecké policie Biggles dolů, skrz

chvějící se opar slunečního žáru, na zjevně věčné

panorama rovníkové Afriky, přesněji řečeno, na jižní

Súdán v oblasti Bílého Nilu.

Za ním, u řídících přístrojů letounu, seděl menší muž

písčitě blonďatých vlasů, jehož rošťácká, ale inteligentní

tvář byla posetá pihami.

„Poslyš, Sandy, nařizují nám, abychom přistáli,“

ozval se Biggles.

„Kdo nám to nařizuje?“

„To já nevím. Neřekli kdo, a já se jich neptal. Ty jsi

mi přece povídal, abych veškerou signalizaci ignoroval.“

„O.K. Tak jim prostě řekni, ať jdou k čertu!“

„Tak bych to zrovna neformuloval. Mohli by se také

rozhodnout poslat tam nás.“

„Jak si myslej, že to provedou?“

„To nevím, ale podle toho, jak mluví, tak to vypadá,

že nad námi mají jistou převahu. Říkají, že nám dali první

varování. Jestli poletíme dál, tak se máme připravit, že

poneseme následky.“

„Co myslíš, že tím asi chtěli říct?“

„Jak to mám vědět? Ale mám pocit, že by takové

výhrůžky nepoužívali, kdyby nebyli v postavení je i –“

„Pchá! To jen tak blafujou!“

„Na to bych nesázel,“ odporoval mu Biggles s

ustaraným výrazem ve tváři.

6

„Ty máš strach?“ V těch slovech zazněla humorně

laděná výtka.

„Dá se tomu tak říct,“ chladně mu odpověděl

Biggles. „Už na mne stříleli dřív a čím jsem starší, tím se

mi to míň zamlouvá.“

„Jestli se ti nelíbí, jak lítám, tak si můžeš vystoupit.“

„Teď ale mluvíš jako blázen, Sandy.“

„No a? Tak jsem blázen, no. Co bys dělal ty?“

„Odpověděl bych jim na ty jejich výzvy. Určitě vědí,

že jsme je přijali.“

„A pak? Jenom nám zas zopakují výzvu k přistání.“

„Já bych přistál, abych zjistil, proč ten poplach. Měli

jsme to udělat, dokud jsme měli ještě letiště na dosah.

Nemáme se přece čeho bát, ne?“

„Já zůstanu tady. Ať se trochu zapotěj,“ zněla stručná

odpověď.

„Ale Sandy, u všech čertů, proč se takhle chováš?“

protestoval Biggles. „My přece nevezeme žádný

kontraband či podobné nesmysly. Letíme přece úplně

prázdní!“

„Poslouchej, kamaráde, jestli na nás vletí tam dole,

tak nás tam budou držet celý týdny, budou se nás strašně

vyptávat jako kam letíme, co děláme, a proč nemáme

žádné cestující. Ať jdou do háje!“

„Existuje nějaký důvod, proč bychom jim to neměli

říct?!“

„Nemůžeme ztrácet čas. Já tyhle kocábce prostě

velím a já letím dál.“

Biggles pokrčil rameny. „No, jak chceš. Já jenom

doufám, že si uvědomuješ, že si říkáme o potíže. Jestli se

jim po tomhle dostaneme pod ruku, tak nám to

pravděpodobně dají tvrdě pocítit.“

„Před námi už je Sudd, to jsou říční mokřiny. Měj

oči na stopkách, ať najdem tu mašinu, co hledáme.

Rozkazy byly jasný. Přistaňte vedle letadla dřív, než vás

7

někdo objeví, přeložte náklad a přivezte ho i s piloty

zpátky domů.“

„Proč domů?“

„Možná k tomu mají dobrý důvody. Jak říkám, já jen

poslouchám rozkazy a nevyptávám se.“

„Já jsem stejně svědomitý jako ty, co se týče plnění

rozkazů, ale rád vím, co vlastně dělám. Ať to byl kdokoli,

kdo ti dal ten rozkaz přistát mezi těmihle mokřinami, tak

hrozně žvanil. Evidentně je absolutně nezná. V tuhle

roční dobu, než je úplně vysuší slunce, jsou to absolutní

bažiny. Čtyři sta mil vody, bláta a rákosí a kromě slonů

nikde nic. Jestli je to letadlo tam dole mezi těmi

mokřinami, tak vsadím deset k jedné, že bude vězet po

břicho v blátě nebo ve vodě.“

„Přestaň si stěžovat. Někde nějaké místo k přistání

najdeme. Pořád ještě ječej do vysílačky?“

„Ne, už přestali.“

„Přesně to jsem si myslel, že udělají, jakmile jim

dojde, co si o tom myslíme my!“

„Obdivuji tvoji sebedůvěru a doufám, že máš pravdu.

Ale nevsadil bych si na to,“ odpověděl mu Biggles a po

chvilce pokračoval: „Tak dobrá. Najdeme tedy to ztracené

letadlo a když budeme mít štěstí, přistaneme celí. A co

potom?“

„Musíme jedině přeložit ten náklad.“

„A co to je?“

„To já nevím.“

„Asi bude těžký?“

„Obvykle je.“

„Jestli to budeme muset přenášet v tomhle vedru, tak

se budeme muset modlit, abychom měli dost sil.“

„Budeme na to čtyři.“

„Spíš tři.“

„Proč tři?“

8

„Protože u letadla najdeme jenom jednoho člověka.

Asi jsi přehlédl, že jeden z nich odešel najít nějakou

poštu, odkud nám poslal telegram, že letadlo sedí dole v

mokřinách Nilu. Zrovna se to tady nehemží poštami,

takže ať to byl kdokoli, musel šlapat až do Juby nebo

Malakaly. To záleží na tom, kde přistáli. A mimochodem,

proč museli přistávat?“

„To mi pověz.“

„Nestálo v tom telegramu nic o nějakých potížích s

motorem nebo o poškození trupu…?“

„Já ten telegram neviděl. Mně jenom řekli, že je

mašina dole v Sudd a my tam máme pro ten náklad

zaletět. Myslím, že ani boss sám nevěděl nic víc. Vypadal

pěkně otráveně.“

„Takže to letadlo mohlo klidně i havarovat?“

„Možná jo.“

„A my ani nevíme, na kterém konci těch mokřin

přistálo. Čtyři sta mil je dost dlouhý kousek, takže nám dá

práci to najít. A co dělali nad mokřinami, kterým, jak by

jistě většina pilotů souhlasila, je lepší se vyhnout? Kam

vlastně letěli?“

„Do Carisville.“

„Kde to je?“

„V severním Kongu.“

Biggles se na něho překvapeně podíval: „Tak co ale

dělali nad těmihle mokřinami?“

„Tudy mi obvykle lítáme. Přes Středozemní moře,

dolů nad Sinajským poloostrovem a pak podle Nilu až k

tý části, co se jmenuje Bílej Nil.“

„Ale to vás přece přivede na míle daleko na východ

od Konga?“

„Na jižním konci mokřin se obracíme ostře na západ.

Odtamtud už to není moc daleko do severovýchodního

rohu Konga a k našemu cíli.“

9

„To se mi zdá pěkně divné,“ poznamenal nedůvěřivě

Biggles. „Proč z toho děláte takovou zajížďku?“

„Hrabě je zadobře s Egyptem, takže si myslím, že

chce být pro případ nouze ve styku s jedním zdejším

letištěm. Kvůli štávě a tak dál.“

Biggles zavrtěl hlavou. „Já to pořád nechápu. Kdyby

mi bývali řekli víc o tom, jak to tady řídí, ještě než jsme

odstartovali, tak bych býval měl lepší pozici pro to, abych

odhadl, co budeme dělat, a co se nám může stát.“

„Já sám tady spoustě věcí nerozumím,“ připustil

Sandy. „Ty jsi tady novej a já nepochybuju, že ti toho

boss prozradí víc, až uvidí, jak sis vedl.“

„Ty nemáš ani nejmenší tušení, kdo nám to asi

přikazoval přistát?“

„Ne a vůbec mi na tom nezáleží. Já od nikoho žádné

rozkazy neberu. Já jsem kapitán týhle mašiny a nepoletím

domů, abych tam hlásil, že jsem se bál splnit úkol kvůli

nějakému dotěrnému syčákovi. A zrovna teď stejně

nevidím žádný místo, kde bych mohl přistát, i kdybych

nakrásně chtěl. Sleduj teď dole, jestli neuvidíš tu

Constellation, co hledáme. Je dost velká, aby byla vidět.“

V konverzaci nastala krátká pauza. Pak Biggles řekl:

„Tamhle vepředu je krásný stádo slonů. Mokřiny jsou asi

jejich posledním útočištěm. Dokonce i pytláci si to

pořádně rozmyslí, než aby tady lovili. Až umře poslední

africký slon, tak to asi bude zrovna tady.“

„No a? K čemu, u ďasa, záleží na nějakejch slonech?

Tamhle dál vepředu to vypadá jako kouř. Možná je z

Constellation, aby označili místo pro náhradní letadlo.“

„Možná,“ souhlasil Biggles. „Vidím ale ještě něco,

co může být mnohem zajímavější. Jen se koukni nahoru

vpravo.“

Sandy se podíval tím směrem. „Letadlo! Stíhačka.

Co tady, sakra, asi dělá?“

10

„Jelikož se ptáš, tak mne napadá, že by nás tady třeba

mohla hledat. De facto, podle toho, jak právě změnila

kurs, tak bych řekl, že už nás dokonce zahlédla. Jak jsi

právě říkal, Constellation je dost veliká, aby byla vidět.“

„To se na nás jenom letí mrknout,“ prohlásil nedbale

Sandy.

„Možná. Brzo se dozvíme, po čem jde. Vypadá to, že

tě vůbec nenapadlo, že možná zrovna tahle stíhačka má

na svědomí to nouzové přistání Constellation?“

Sandy se rozesmál. „Ale jdi, prosím tě. Na to by si

netroufla.“

„Tady nejsme v Evropě,“ připomínal mu Biggles, oči

na protiletící stíhačce, evidentně čísi vojenském

jednomístném stroji. „Letí na nás. Dávej pozor!“

Bigglesova slova skončila výkřikem a oba piloti

velkého letounu se bezděky uhnuli, jak stíhačka proletěla

těsně nad jejich trupem. „Co si, sakra, myslí, že dělá!?“

zakřičel vztekle Sandy.

„Já bych momentálně řekl, že se nás snaží jenom

přinutit, abychom se podrobili těm rozkazům ze země.

Jestliže to nevezmeme na vědomí, tak nám asi ukáže

svoje žihadlo. Všiml sis registračních znaků?“

11

… stíhačka proletěla těsně nad jejich trupem…

12

„Všiml jsem si něčeho červeného a černého. Možná

jsou některého z těch nových nezávislých afrických států.

Kde je ten hajzl teď?“

„Otočil to a letí za námi. Co budeš dělat?“

„Dělat? Já? Nic. Proč bych měl něco dělat?“

„Poslyš, Sandy,“ ozval se Biggles napjatě. „Tenhle

pilot určitě patří k té organizaci dole na zemi, která nám

přikázala přistát. Teď už přece víme, co mysleli tím, že

budeme nést následky, když neposlechneme a poletíme

dál.“

„Já se nenechám přinutit k přistání tímhle

trpaslíkem!“ prohlásil Sandy tvrdošíjně.

„Možná si to ještě rozmyslíš,“ klidně mu odporoval

Biggles. „My přece nemůžeme bojovat. Nemáme s čím. A

jestli nemůžeš bojovat, je nejvyšší čas vzít nohy na

ramena. Letí na nás z návětrné strany. Drž si klobouk.

Myslí to vážně.“

Vrčení čtyř motorů Constellation přehlušilo najednou

štěkání palubních kulometů. Před nosem Constellation se

objevila čára bílých výstražných střel.

„Minul nás,“ lakonicky odsekl Sandy.

„Nesnažil se nás vůbec zasáhnout. Kdyby se o to

pokusil, těžko by nás minul. Já bych řekl, že to bylo

poslední varování.“

Než mu ale mohl Sandy odpovědět, Constellation se

zatřásla jako vyplašený kůň, kterého kdesi na zádech

zasáhne šňůra biče.

Biggles pohlédl na svého společníka, který na něho

zíral celý bledý doširoka rozevřenýma očima a klidně se

ho zeptal: „Tak co budeš dělat teď?“

„Čert ho vem, on nás trefil!“

„No ovšem. Tuhle letící katedrálu mohl jen těžko

minout.“ Biggles pokračoval smrtelně vážně: „Nemá to

cenu, Sandy.

13

My jsme jako sedící kachna. Nemůžeme mu to

oplatit. Jestli zasáhne naše nádrže, tak je z nás smažený

biftek.“

„Zatracené, asi budu muset přeci jenom dolů,“

procedil mezi zuby Sandy.

„Jestli bude takhle pokračovat, tak budeme šťastní,

když se dostaneme na zem,“ prohlásil Biggles ponuře,

když velikého Lockheeda zasáhla další salva střel. Jedna

proletěla asi mezi nimi do přístrojové desky, protože se

otáčkoměr rozprskl na tisíc kousků.

Sandy se skrčil na sedadle a snažil se co nejvíc

zmenšit.

„To ti nepomůže,“ poznamenal klidně Biggles.

„Copak na tebe ještě nikdo nikdy nevystřelil?“

„Ve vzduchu ne.“

„Ošklivý pocit, co?“

Sandy neodpovídal.

„Chceš mi tím naznačit, že ještě nemáš žádné

zkušenosti s leteckým soubojem?“ pokračoval Biggles.

„Ne.“

„Tak to bys mě radši měl nechat převzít řízení,

protože já ano. A umím pár triků.“

„Dobrá, tak si to teda vem.“ Sandyho obličej byl bílý

jako křída.

„Když si na to jednou zvykneš, už to není tak

strašné,“ pokračoval Biggles klidně. „Neboj se. Poprvé

má každý trému. Jen se pevně drž!“

„Myslíš, že to dokážeš?“ úzkostlivě naléhal Sandy.

„To záleží na tom, jakou praxí tenhle hoch prošel.

Jestli je pravda, že podle toho, jak lítá, je mladý a v našem

oboru zelenáč, tak nám to možná projde.“

Rychlý pohled na oblohu jim ukázal, že se na ně

stíhačka řítí v dalším útoku. Motory Constellation zmlkly.

Biggles dupl na pedál pravého směrového kormidla

otáčeje jej úplně vpravo a táhl berany až na doraz vlevo.

14

Výsledkem byl divoký pád, který oba piloty úplně

přimáčkl do sedaček. Letadlo leželo na jedné straně,

jedno křídlo směřovalo k zemi téměř ve vertikále, ale nos

držela Bigglesova pravá noha na pedálu kormidla pořád

vzhůru.

„K čemu je tohle dobrý?“ křičel zoufale Sandy.

„Pokud není zrovna starý mazák a nepozná, co to

dělám, tak by mu to mělo znemožnit, aby nás trefil.“

„Proč ale?“

„Moje letová dráha je dolů, ale přitom to vypadá,

jako když pořád letíme kupředu. To by mu mělo pokazit

odhad, a tudíž jeho výstřely půjdou mimo nás. Vidíš, co

tím myslím?“ dodal Biggles, když další bílé světelné

střely proletěly k obloze před přídí Constellation.

Stíhačka prolétla kolem ve stopách svých kulek. Jak

se začala vytahovat ze svého střemhlavého letu, Biggles

obrátil polohu Constellation, takže teď směřovalo dolů

druhé křídlo a ovládal ho levý pedál. Byla k tomu nutná

brutální síla, protože velký stroj nereaguje tak rychle, jako

tomu bývá u malého letadla.

V přestávce, která následovala, se Biggles stačil

rychle mrknout na výškoměr a uviděl stále klesající

ručičku, jak právě přešla přes značku devíti tisíc stop.

„Co dělá ten sviňák?“ zakřičel Sandy.

„Doufám, že nás hledá. Když přestřelil, tak nás ztratil

z očí. Dávej pozor na slony na zemi!“

„A houby! Proč na slony?“

„Protože budou na suché zemi, jestli tady vůbec

nějaká je. Musím přece dostat tenhle žebřiňák nějak na

podlahu!“ Teď už je zřejmě stíhačka znovu objevila,

protože znovu zaslechli rachot kulometů. Ale nikde žádné

kulky neviděli, žádná je nezasáhla.

Biggles si pro sebe zabručel: „Pořád ještě neví jak na

to. A nemáme to už daleko.“

15

Sandy se na něho podíval úkosem. „Ty už jsi tohle

někdy dělal, co?“

„Máš až příliš pravdu. Ale ne v takhle veliké mašině.

Mám z toho úplně zdřevěnělou ruku, jak se jí snažím

udržet v téhle poloze. Pokus se najít to čertovo žihadlo,

jakmile se začnu srovnávat. Pak totiž dostane svou šanci.“

„Vidím slony!“

„Kde?“

„Přímo před námi.“

„Nějaké stromy?“

„Ne. Vůbec nic.“

„Dobrá. Něčeho se chyť. Ať na mě nepadneš.“

Biggles začal vracet letadlo do původní polohy,

ustálil přístroje a pomalu obrátil letoun opět do vodorovné

polohy. Tlak povolil.

„Kde je teď?“ zeptal se potom.

„Sedí přímo nad námi.“

„Sleduje nás, aby se ujistil, že mu neprovedeme zas

nějaký trik.“

„Co budeš dělat?“

„Přistanu. Nebo se spíš pokusím přistát.“

„Proč nepoletíš dál?“

„Já ne. Já už toho mám dost. My jsme zatím měli

štěstí a já nebudu pokoušet osud.“

„Šéf ale řekne, že –“

„Na šéfa zapomeň. Kdyby byl na palubě on, tak by

ani nestačil vystoupit!“

„Ten hajzl nás ale dostane, až budeš přistávat!“

„Ne. Jsme teď už moc nízko. Kdyby letěl střemhlav a

přehnal to, tak se zaryje nosem do země. Drž se pevně.

Až se kola dotknou země, trochu to s námi bude házet. A

nemluv. Snažím se dostat se na zem celý.“

Biggles se teď plně soustředil na to, aby s tak

velikým strojem za podmínek, které zdaleka nejsou

ideální, bezpečně přistál. Před sebou měl jedinou plochu

16

prázdného území, to místo se slony, s velkým stádem,

které se na ně teď začalo dívat. Podle jejich stop se dalo

soudit, že je tam půda dostatečně pevná.

Biggles otevřel plný plyn a rozletěl se přímo na ně.

Tím je donutil k tomu, že se dali s vysoko vztyčenými

choboty k tryskovému úprku. Jenom jeden slon, podle

rozměrů jeho klů nejstarší samec, si držel své místo. Ale

když Biggles opsal kruh, aby se dostal co nejníže, také

ztratil nervy a dal se i on do běhu.

Motory zmlkly. Constellation začala pomalu ztrácet

výšku. Kus cesty potom uhladila jako chmýří jemné

vrcholky dlouhých papyrusových rákosin, které pak

ustoupily drsné trávě poseté skupinkami nízkých

křovisek, některých vyrvaných slony. Kola se dotkla

země, poskočila, dotkla se znovu a opět odskočila, pak se

znovu dotkla a už zůstala na zemi. Stroj se kymácel,

poskakoval a pak se kodrcal až do úplného zastavení.

„Docela slušný,“ těžce oddechoval Sandy.

„Vypadni!“

„Na co ten spěch?“

„Ten hoch nahoře si na nás ještě může naposledy

smlsnout.“

Oba se rychle škrábali ven a pak se zadívali nahoru.

Stíhačka klouzala dolů k nim.

Biggles překvapeně poznamenal: „On chce přistát!“

„Přistát? To teda má drzost, po tom, co na nás tak

střílel!“ vyštěkl Sandy a vytáhl z kapsy automatickou

pistoli.

„Co s tím chceš dělat?“ ptal se klidně Biggles.

„Zastřelím toho sviňáka!“

„Dej to pryč,“ vybídl ho tentokrát už netrpělivě

Biggles.

„Přeci na nás střílel, ne?“

„No a co? Používej hlavu, člověče! K čemu nám to

bude, když ho zastřelíš? Dělal přece jenom svou práci!

17

Někdo ho poslal, aby nás zarazil. Nech ho mluvit a možná

se dozvíme, o co tady vlastně jde.“

Sandy si mumlal něco pod vousy, ale zastrčil pistoli

zpátky do kapsy. Potom oba jen sledovali, jak jejich

pronásledovatel přistává.

„Co je to za stroj?“ ptal se Sandy zvědavě.

„Nikdy jsem takový neviděl.“

„A co ty znaky?“

„Ty taky vůbec neznám. Jsou pro mne úplně nové.

Ale je těžké udržet krok s tím, jak rychle všude po světě

vznikají nové a nové státy.“

Pilot stíhačky, vytáhlá postava v uniformě, seskočil

na zem a svižně kráčel k nim. Měl černou tvář.

Sandy vydal zvuk, jako když se dusí. „Ne! Ještě ke

všemu negr! To snad nejni pravda!“

„Nechápu, proč by barva jeho kůže měla hrát

nějakou jinou roli,“ poznamenal Biggles bez emocí. „Jeho

zbraně to nijak neovlivňuje.“

„On měl tu drzost po nás dokonce střílet!“

„Všecko záleží na prstu na spoušti. Komu ten prst

patří, to je přece jedno.“

„Jedno? Já mu utrhnu vobě kulky!“

„Mluvíš jako absolutní hlupák. Zkusíš něco

riskantního a pak zjistíš, že jsi přišel o kulky ty sám!

Poslechneme si, co nám chce říct.“

Barevný pilot k nim velice sebevědomě kráčel, ale v

držení jeho těla nebylo vůbec nic arogantního. Byl mladý,

asi pod dvacet. Na boku měl v pouzdře revolver, ale ani

ho nevytáhl.

„Jste zatčeni,“ oznámil jim vysokým nosním tónem,

charakteristickým pro Afričany.

„Skutečně? A smím se zeptat proč?“ klidně odvětil

Biggles.

„Za pašování zbraní povstalcům v naší zemi.“

„A jaká země to vlastně je?“

18

„Kongo.“

„Vy jste Konžan?“

„Já jsem důstojník Konžského letectva.“

„Ale co tady potom děláte? Tohle přece není

Kongo?“

Důstojník vypadal udiveně. „Že ne?“

„To tedy ne. Tohle je súdánské území.“

„Takže jsem přeletěl hranici,“ přiznal naivně pilot.

„Ale Kongo je vedle, takže to nehraje žádnou roli.“

„U sta hromů, jak to?“ ostře se ozval Biggles. „Jestli

si myslíte, že můžete létat kam se vám zachce, a střílet na

koho se vám zachce, tak to si říkáte o problémy! Měl

byste si koupit mapu!“

„Vy jste ignorovali signál k přistání!“

„No a? Nemůžete přikazovat letadlům, aby přistála,

když se vám to zrovna hodí.“

„My jsme dostali informace, že povstalci očekávají

další zásilku zbraní.“

„No, my je ale nemáme. Měl byste se po nich

poohlédnout někde jinde.“

„Poohlédnu se.“ Černoch vykročil směrem ke

Constellation. Biggles ho popadl za rameno. „Tak to ne!

Předtím, než vstoupíte na palubu toho letadla, musíte mít

moje povolení.“

„Smím se tam podívat?“

„Tak je to lepší. Můžete si vzít všechny zbraně, které

tam najdete.“

„Proč se s tím blbečkem vůbec bavíš?“ zavrčel

Sandy, mezitím co jejich pronásledovatel lezl do letounu.

„Jednu mu vrazíme a bude to.“

„Ty jsi ale nedočkavý,“ namítal Biggles. „Však on

mu spadne hřebínek, až zjistí, že se spletl.“

Černý pilot se k nim zahanbeně vracel. „Musím vás

požádat o prominutí.“

19

„To byste tedy měl,“ chladně odvětil Biggles.

„Kdybyste nás byl zasáhl a my jsme začali hořet, to by

byla opravdu malá útěcha. Takhle jste jenom poničil

letadlo. Co s tím hodláte dělat?“

„Co by? Omluvil jsem se vám přeci a je mi to líto.“

„Teď leťte zpátky domů a povězte svému veliteli, co

jste provedl. On o nás ještě uslyší.“

„Povím mu to. Moc mě to mrzí.“

„To už jste říkal. No dobrá. V budoucnu s těmi

vašimi zbraněmi zacházejte trochu opatrněji.“

„Můžu pro vás teď něco udělat?“

„Vůbec nic. Až budeme připraveni, tak poletíme

dál.“

„Tak já jdu. Kdybych vám mohl kdykoli pomoci, tak

moje jméno je poručík I Nobo. Přeji pěkný den, vážení

pánové.“ Černoch zasalutoval a odpochodoval zpět ke

svému stroji.

Pozorovali ho, jak startuje a Biggles poznamenal se

zvědavým úsměvem: „Je docela dobrý. Když bude mít víc

praxe, ještě se to zlepší. Ale aspoň nám řekl – vážení

pánové. Tam, odkud pocházím, už takové oslovení vyšlo

dávno z módy.“ Zapálil si cigaretu. „Takže teď už to

víme.“

„Co víme?“ udiveně se ptal Sandy.

„Někdo zásobuje konžské povstalce zbraněmi. Vláda

v Kongu o tom zjevně ví, a tak sem poslali letadla, aby to

překazili. Musíme si to zapamatovat, kdybychom tudy

měli zase někdy letět.“

„Tohle je veškerý poděkování za to, že jim plníme

žaludky,“ poznamenal Sandy otráveně. „Ty jsi ho z toho

nechal vyváznout pěkně lehko! Kdybych tady byl sám –“

„Ale nebyl jsi, takže nemá cenu o tom mluvit.“

„Já vím, já vím,“ zamumlal Sandy. „Ty jsi dokázal

přistát, když jsem ztratil nervy. Nemusíš mi to

20

připomínat. Až se dostaneme někam, kde se dá sehnat

něco k pití, máš u mě drink. Co budeme dělat teď?“

„Až se trochu vzpamatujeme, měli bychom se vrátit

k tomu, co jsme dělali předtím. Jak daleko myslíš, že jsme

od toho kouře, co jsme zpozorovali?“

„Dost daleko. Jak jsme letěli dolů, tak jsem ho ztratil

z očí. Myslel jsem na něco jiného.“

Biggles se usmál. „Já vlastně také. Ale to je jedno.

Nakonec ho najdeme.“ Posadil se na starý ulomený kel,

aby dokouřil.

Zdá se, že nadešel čas, abychom vysvětlili, proč

Biggles předstíral, že je druhým pilotem komerčního

letadla a letěl s prázdným letadlem bez sedadel a pasažérů

nad rovníkovou Afrikou. Abychom pochopili, jak vlastně

k této neobvyklé konstelaci došlo, je třeba se vrátit na

začátek, do Londýna.

21

Kapitola 2

JEDINÁ MOŽNOST

Když se na základě volání intercomem dostavil

Biggles do kanceláře svého šéfa, našel leteckého

komodora, jak si právě věší svůj klobouk a kabát na

věšák.

„Mám pravdu, pane, když soudím, že je ve vzduchu

něco naléhavého?“ tiše se zeptal.

„Nikoli ve vzduchu, Bigglesworthi,“ zněla kvapná

odpověď. „Není to dokonce ani vichr. Nazvěme to spíše

vichřicí devátého stupně. Posaďte se. Právě se vracím z

konference na značně vysoké úrovni a musím si o tom s

vámi promluvit.“

Biggles se posadil do své obvyklé židle, kterou pro

takové příležitosti měl před komodorovým psacím stolem.

Neříkal ale nic.

Jeho nadřízený se usadil do židle za svým stolem a

nespouštěje oči z Bigglesovy tváře pokračoval: „Přejdu

rovnou k věci. Dostal jsem rozkaz zarazit pašování zbraní

leteckou mafií.“

Biggles se slabě usmál. „A to je všecko?“

„Copak to nestačí?“

„Až moc. Co budete dělat?“

„Zarazím to.“

Bigglesův úsměv se změnil v cynický úšklebek. „Dal

vám ten vážený pán kromě toho rozkazu také nápad, jak

to zařídit?“

„Ne.“

„To bych se vsadil. Nedal, protože nemůže.“

22

Letecký komodor se na Bigglese vyčítavě podíval.

„Bigglesworthi, teď není čas na legrácky. Je to vážná a

naléhavá věc.“

„Já jsem se jen zeptal, pane. Prostě bych si na to

dokázal rovnou odpovědět sám.“

„Tak dobrá. Zkuste to.“

„Žádný návrh jak zarazit ta letadla převážející zbraně

prostě nepadl, protože vy víte stejně dobře jako já, že

žádný způsob kromě sestřelení neexistuje. A když je

opravdu sestřelíme, tak bychom mohli rozpoutat tak velký

požár, že bychom ho také nemuseli dokázat uhasit.

Jestliže

přikážete

přistát

pilotovi,

který

nechce

poslechnout, nedá se nic dělat. On může vaše výzvy

klidně ignorovat pod záminkou, že se mu jeho vysílačka

porouchala. Je to takhle prostinké.“

Letecký komodor přistrčil blíž k Bigglesovi krabici s

cigaretami. „Doufám, že nebudete schválně dělat

obstrukce.“

„Pane, já už jsem dost starý na to, abych se naučil

postavit se čelem faktům. Když se na ně budete dívat

raději po straně, nic tím nevyřešíte. Pokud se týče létání,

tak si myslím, že o sobě mohu prohlásit, že když vidím

fakta, tak je také poznám.“

„Mně bylo řečeno, že můžeme podniknout cokoli,

abychom tento špinavý obchod zarazili.“

„Co to ale přesně znamená?“

„Já to beru tak, že můžeme použít jakoukoli metodu,

kterou chceme, pokud dosáhneme žádoucího cíle.“

„A to zahrnuje i použití zbraní?“

„Řekl bych, že ano.“

„Dostal jste to písemně?“

„No – totiž – ne.“

„To jsem si myslel. Takže z toho nakonec vychází

tohle. Nejdřív najdu ten letoun, co pašuje zbraně a munici

domorodcům, kteří se za ním honí marně sem a tam.

23

Vydám rozkaz, aby hned přistálo. Ono odmítne. Takže ho

sestřelím. Jenže pak se třeba přijde na to, že jsem sestřelil

naprosto nevinného letce. Pak budu informován, a to v

žádných nejistých formulacích, že jsem překročil svou

pravomoc. Stručně řečeno, svezou se po nás. A já nechci

doživotí za vraždu. Tak by se tomu pak totiž oficiálně

říkalo.“

Letecký komodor znervózněl. „Vy ty obtíže

přeháníte. Přece byste nesestřelil letadlo, pokud byste

naprosto jistě nevěděl, že dopravuje zbraně?“

„A jak bych to asi měl zjistit? Ta mafie zřejmě

nebude nikde inzerovat, co dělá a kam letí.“

„To je na vás. Ale ještě než se dostaneme dál, kolik

toho o téhle záležitosti víte?“

„Jenom tolik, co jsem se dočetl v novinách.“

„Takže si asi neuvědomujete, co všechno za tím

vlastně je?“

„Mám docela slušnou představu.“

„Obchod se zbraněmi už dávno není to, co býval.

Změnil se jako ostatně všechno. Kdysi to dělali

jednotlivci pro svůj osobní zisk. Ale teď je to vlastně

pokračování studené války mezi komunistickými státy a

Západem. Vždycky vlastně probíhal, navzdory všemu, co

se proti němu dělá. Nikdo přece nechce, aby mezi sebou

domorodé kmeny válčily až do úplného vyhlazení. Ale

komunistické státy s dodávkami zbraní začaly dělat

přesně tohle. V dnešní době, i když si to třeba ani

neuvědomujete, se ten nebohý domorodý a negramotný

chudák stal pěšákem velké politiky. A to se děje po celém

světě.“

Biggles přikývl. „To je ostudné.“

Letecký komodor přikývl a pokračoval. „Když ještě

nebyla letadla, tak to probíhalo jinak. Nějaká evropská

země se třeba rozhodla, že přezbrojí svou armádu

modernějšími puškami. A když k tomu došlo, tak tento

24

konkrétní stát zjistil, že má náhle jedno sto tisíc

zastaralých zbraní a k tomu odpovídající střelivo. Co se s

tím vším dá udělat? V Evropě pro to není trh, takže se to

prodávalo po částech za tolik, kolik kdo nabídl – třeba

jedna puška za pár šilinků. A to byl ten okamžik, kdy do

toho vstoupili obchodníci bez skrupulí. V zemích, kterým

my říkáme hospodářsky nerozvinuté, kde si lidé stále ještě

opatřují potravu pomocí luku a šípů, má taková puška

cenu zlata. A k těmto lidem právě směřovaly ty

přebytečné evropské zbraně. Většina civilizovaných zemí

vyhlásila emhargo na prodej zbraní domorodcům ve

svých koloniích, jenomže to nezabránilo některým

zkorumpovaným námořním kapitánům, aby pod oficiální

náklad neuložili ještě jeden ilegální. Ten byl pak případně

vyložen na opuštěném kousku pobřeží, kde si ho později

vyzvedli příslušní agenti a prodávali potom za obrovské

sumy. Takhle se dostávali ke svým zbraním domorodci na

celém světě – dokonce i američtí indiáni. Obchodníkům,

kteří ty zbraně prodávali, bylo úplně jedno, k čemu se

použijí, a tak to nebyla jenom zvířata, co se potom

střílela. Dnes je tohle už minulostí a naše námořnictvo už

nemusí v Rudém moři prohledávat kdejakou malou bárku

kvůli zbraním. Jenomže najednou tenhle špinavý obchod

zase ožil, i když s moderními metodami a za úplně jiným

účelem.“

„To si umím představit,“ přikývl Biggles.

„Teď je hlavním cílem v bývalých koloniích, kterým

se snaží Spojené národy po získání nezávislosti co nejvíce

pomáhat, způsobit co nejvíce potíží.

Zbraně rozšiřované komunisty už dávnou nejsou tím

zastaralým zbožím jako kdysi, ale jsou to nejnovější

minomety, granáty a samopaly. A ty jsou stále

přinejlepším velmi nebezpečné. Přinejhorším mohou mít

závažné následky. Základní model všech těchto

prokletých operací je obvykle všude stejný. Nějaký

25

domorodec

se

zlomky

vzdělání

nebo

nějaký

inteligentnější jedinec než ostatní se vytypuje sovětskými

agenty. Ti ho třeba odvezou do Moskvy, tam mu vymyjí

mozek, takže se vrátí do své rodné země jako kovaný

agitátor, kterému se z těch jejich všelijakých slibů točí

hlava. Jeho úkolem je vyvolat potíže, s tím, že se nakonec

sám stane králem, nebo alespoň nějakým prezidentem.

Jeho stoupencům začínají přicházet zbraně, takže když

nemůže

dosáhnout

toho,

co

chce,

pouhým

přesvědčováním, tak se může uchýlit ke zbraním. Když se

mu podaří stát se pánem situace, Bůh ví za cenu kolika

životů, dostaví se sovětští agenti maskovaní jako

„poradci“ a začnou dávat rozkazy. Přiznejme si, že

barevné národy byly vždycky vykořisťované, ale nikdy ne

tolik jako v dnešní době.“

Biggles zkřížil ruce na prsou. „Takže vcelku to

vypadá následovně. Na jedné straně se my a Amerika

snažíme s organizacemi jako je Oxfam poskytnout

domorodcům potraviny, šatstvo, zemědělské stroje a

vzdělání, zatímco komunistické země jim posílají zbraně,

aby se navzájem vybili, a přitom doufají, že nad jejich

zemí získají vládu.“

Letecký komodor si povzdechl. „Takhle to tedy

vypadá. My se snažíme o mír a lepší životní úroveň. To se

ale nehodí Rusku a jeho satelitům. Oni mohou vítězit

jedině silou, takže udržují země barevných obyvatel

pomocí zbraní a všelijakých slibů o obrovské odměně,

pokud zvítězí, v neustálém varu. Nedávné události to

znovu potvrdily. Tragédie ale je, že většina těch

zaostalých lidí, chudých a prostých, podvedených bláznů,

tomu všemu věří. Jsou přirozeně nadšení, když dostanou

zadarmo zbraně. Nechápou, že když budou jeden druhého

zabíjet, nic tím nezískají a se vší pravděpodobností také

přijdou o život. Bylo jim řečeno, že bojují za svou

26

svobodu, ale de facto spíš ztratí i tu svobodu, kterou už

mají.“

„To je děsné,“ zabručel Biggles. „To stačí, aby se

každý slušný člověk pořádně navztekal.“

„Doufal jsem, že se na to budete dívat takhle,“

přikývl letecký komodor. „Nedávno se ukázalo, co se

děje, když se dodávka válečného materiálu určená do

Konga ztratila. Jedno letadlo bylo nuceno nouzově přistát

na Maltě. Na palubě se našly zbraně a padáky, které je

měly dopravit na zem, v ceně devadesáti tisíc liber!“

„To byla moc divná záležitost a jak si možná

vzpomínáte, projevil jsem víc než značný zájem. Jenomže

to se mnou nemělo co dělat a už jsem se vůbec

nedozvěděl, jak to vlastně skončilo.“ Biggles si zamnul

čelo. „Pokud mi moje paměť ještě slouží, takto byla

dvaasedmdesátimístná

Constellation

patřící

nějaké

charterové společnosti. Povídalo se, že ty zbraně

pocházejí od komunistů a padáky jsou britské. Kolovaly

také nějaké řeči o nějakém dalším letadle hrajícím stejnou

hru ve stejnou dobu, pravděpodobně šlo o Argonauta

D.C.4. Co vypadalo velice podezřele, byl fakt, že došlo ke

změně registrace a převzetí ghanských státních znaků.

Žádný provozovatel letecké dopravy to jen tak bez

důvodu neudělá. My jsme si mysleli, že let do Konga měl

vést přes Egypt, Libyi a Súdán. Co mne ale fakticky

šokovalo, to bylo to, že někteří piloti a členové posádky

byli Američané! Copak si neuvědomují, co dělají?“

„Domnívali jsme se, že ta letadla operují odkudsi z

Evropy,“ pokračoval po krátkém zaváhání komodor. „Ale

unáhlit se s nějakými závěry by nám nepomohlo. Tady

existují firmy, které prodají zbraně komukoli, kdo si je

může dovolit zaplatit. To znamená samozřejmě cizí vlády.

Normální lidé si nemohou dovolit kupovat tank nebo

dělo. A co se týče pilotů na volné noze, tak dobře víte,

proč vlastně vznikla Letecká policie. Domnívali jsme se,

27

že někteří piloti, kteří přišli o práci, se mohou pokusit

shánět něco v kriminálních kruzích. A jak víme, k tomu

také pak skutečně došlo. A stále ještě existuje docela dost

pilotů, kteří jsou bez práce a inzerují v novinách

nabízejíce své služby. Mají svůj slogan – Poletíme

kamkoli s čímkoli. Jestli se dají najmout k nějakému

nelegálnímu podniku, tak je to především ale vina těch

lidí, co si je najali.“

Biggles zavrtěl odmítavě hlavou. „Těžko si dovedu

představit, že v téhle záležitosti se zbraněmi můžeme

něco dělat. Jestli tahle letadla startují odněkud z Evropy,

tak polovinu jejich nákladu zabírá nutně palivo. Pokud

vědí, co dělají, tak žádné příkazy k přistání nebudou

akceptovat. Jak je tedy máme zastavit? Jestliže ty zbraně

vysílají

komunistické

státy,

tak

určitě

nebudou

zaměstnávat své vlastní posádky a svá letadla. Najmou si

piloty kterékoli národnosti, chlápky, co lákají ty velké

peníze nebo třeba jenom to pekelné vzrušení. Já osobně to

úplně chápu.“

„Já to ale nechápu, protože podle mne si

nevyhnutelně musí uvědomovat, že pomáhají nepříteli

proti své vlastní zemi,“ prohlásil přísně komodor.

Biggles pokrčil rameny. „Oni jsou vždycky ochotni

přimhouřit oko, pokud jsou v tom dost velké peníze.“

„Jsou to zrádci.“

„Tak dobře. Jsou to tedy zrádci. Ale koho? To

rozhodně záleží na tom, jaké jsou národnosti. Člověk se

nemůže stát zrádcem země, ke které nemá žádné závazky.

Můžete si být jist, že kdyby na to přišlo, tak budou tvrdit,

že jsou nevinní a popřou jakýkoli úmysl pomáhat

nepříteli. A mohli by mít dokonce pravdu. Já bych řekl, že

mají jenom jeden zájem. Peníze. A mimochodem, jak je

chcete dopadnout? Abyste je mohl postavit před soud,

musíte je chytit při činu, i když to, co dělají, je už asi

28

samo o sobě nelegální. A tady je vlastně další zádrhel. Je

to, co dělají, skutečně ilegální?“

Komodor se nad tou otázkou zamyslel. „Jaký trest by

dostali, to by pravděpodobně záviselo na tom, ve které

zemi by je zatkli. Ale myslím, že se o tom nemusíme

nijak dohadovat. Kromě všeho ostatního, co dělají,

porušují veškerá Pravidla mezinárodního leteckého

provozu tím, že si neomezeně létají přes území mnoha

států bez povolení, překračují hranice bez proclení a

pasových kontrol, pravděpodobně ignorují i zakázané

oblasti i pravidelné letecké linky. K čemu jsou potom

bezpečnostní předpisy, když je pár sobeckých pilotů

ignoruje?“

Biggles se zamračil. „Ať je to jak chce, nejdřív tyhle

chlápky musíte chytit a k tomu může dojít, jak to tak

vidím já, čistě náhodou, jako třeba v případě toho letadla,

které muselo nouzově přistát na Maltě. Podle mého

názoru vinu nenesou ani tak piloti, co řídí tyhle stroje,

jako spíš lidi, co je zaměstnávají a kteří si podle mne

pěkně žijí v pohodě za Železnou oponou.“

„Ne tak docela. Vzhledem k tomu, co se stalo na

Maltě, máme důvod se domnívat, že ačkoli peníze

přicházejí ze zemí za Železnou oponou, vlastní operace

jsou řízené nejméně jednou organizací tady v Západní

Evropě a možná s agenty dokonce přímo v Británii,

protože část jejich vybavení prý byla britské výroby. Jestli

je to pravda, tak jak je to možné?“

„Když přijde na to, tak jak je možné, že to letadlo

bylo americké výroby?“

„Tohle jsou ti lidé, které opravdu chceme dostat.

Kdybychom se mohli zmocnit jednoho z jejich pilotů a

přesvědčit ho, aby pochopil, jak pochybil, pak by nám

třeba prozradil, kdo jsou jeho zaměstnavatelé.“

„Spoléhat se na něco takového by asi bylo příliš

optimistické,“ ohradil se Biggles. „Jak si vůbec

29

představujete, že se nějakého pilota zmocníte? Doufám,

že mne nehcete požádat, abych sestřeloval britské a

americké kolegy, kdybych náhodou měl dost štěstí a

přistihl někoho z nich při té práci ve vzduchu!“

„Musíme si vymyslet, jak jednoho z nich sebrat na

zemi.“

„Říkáte – my. Kdo je to – my? Proč na nás hodili

tenhle nešťastný případ? A když říkám – na nás – tak

myslím Velkou Británii. Zarazit tenhle obchod se

zbraněmi je přece v zájmu všech západních velmocí. Proč

s tím nic nedělají ostatní? Proč máme za ně nastavovat

krk my?“

„I když já o tom žádné oficiální informace sice

nemám, nepochybuji, že s tím něco dělají. Jenomže asi

nikomu neprozradí své metody, které na řešení tohoto

problému chtějí použít, protože by tím jenom nahrávali

přímo do rukou nepřátel a ti by se samozřejmě podle toho

zachovali.“

Biggles zamačkal cigaretu v popelníku. „Já to

nechápu. Rusko otevřeně zásobuje zbraněmi půl tuctu

států, které nejsou zrovna našimi přáteli. A pokud je mi

známo, neděláme vůbec nic pro to, abychom jim to

zarazili.“

„Ani nemůžeme.“

„Proč?“

„Protože je to jiná věc.“

„V jakém smyslu?“

„Ty státy, které máte na mysli, třeba Jemen a

Indonésie, mají vlastní legální vládu a jako takové mají

právo kupovat zbraně odkud chtějí.“

„I když ty zbraně jsou fakticky darem, který nám má

jenom způsobovat problémy?“

„To my víme, ale jak to chcete dokázat? Tyhle nové

nezávislé státy v Africe jako třeba Kongo, jsou něco

jiného. Tam se pašují zbraně, aby došlo ke svržení vlád,

30

které už jsou uznány západními státy. Vzpomeňte si, jak

titíž rebelové nedávno chladnokrevně zavraždili spoustu

nevinných bělochů a bělošek, které tam drželi jako

rukojmí: misionáře, učitele a zdravotníky a ještě přitom

páchali spousty dalších krutostí. Kdybychom obvinili

Rusko, že tyto rebely zásobuje zbraněmi, mohlo by nás

stejně tak obvinit, že my zase zásobujeme zbraněmi jeho

nepřátele.“

„To by nebyla tak docela pravda. Jakékoli zbraně,

které jsme dodávali my, byly výhradně pro obranné

účely.“

„Rusko a jeho satelity by argumentovaly naprosto

stejně. Kdykoli je pár rebelů zabito, Rusko spouští

obrovský povyk a nechá řádit skupinu studentů, kteří pak

házejí prázdné láhve do oken britského a amerického

velvyslanectví a policie se je ani nepokusí zarazit. Ale

odbočujeme od tématu. Zapomeňte na tu politickou

stránku, tu nám řešit nepřísluší. My jsme byli prostě

požádáni, abychom prověřili veškerý ilegální tok

válečného materiálu do zemí, kde my se ze všech sil

snažíme udržet pořádek a dodržování zákonů. Jestli

zbavíme tyhle povstalce jejich zbraní a munice, tak to

budou muset zbalit, což nakonec z dlouhodobého hlediska

je jen pro jejich vlastní dobro. Oni nemají peníze, aby si

ty zbraně koupili, ale dokud je mohou dostat zadarmo,

budou dál střílet své vlastní černé bratry. A jak tedy

navrhujete vy, že bychom se do toho měli pustit? Teď se

vás ptám na radu.“

„Raději byste se mne měl ptát na něco

jednoduššího,“ povzdechl si Biggles.

„Slyšel jsem, jak říkáte, že se všechno dá nějak

udělat, když se přijde na to jak,“ připomněl mu komodor.

„Tenhle špinavý obchod je ale možná výjimka,“

oponoval Biggles. „Nedovedu si totiž představit, že bych

dokázal sestřelit letadlo, ze kterého se může vyklubat

31

neozbrojený stroj a možná dokonce řízený chlápkem, se

kterým jsem třeba někdy popíjel. Myslím, že než něco

podnikneme, měli bychom si být naprosto jisti, že máme

přesná fakta o tom, co se děje, kdo to řídí a jak. Když

pomyslím na všechny ty dobré lidi, které jsem zabil ve

válečných soubojích, tak nebudu zrovna truchlit nebo mít

výčitky svědomí, když budu muset sestřelit nějaké

nepřátelské agenty, kteří povzbuzují tyhle hloupé a

zaostalé černochy, aby se navzájem vybíjeli.“

„Tak dobrá. Začněte tím, že seženete potřebné

informace. Jak na to navrhujete jít?“

„Napadá mne jenom jediný praktický způsob. Já se

třeba přidám k téhle partě hochů, co „poletí všude a se

vším“ a nechám se najmout jako dopravce zbraní. Tak se

možná dozvím něco o tom, jak se tahle organizace řídí.“

Letecký komodor vytřeštil oči. „A tomuhle říkáte

praktický způsob! Vy jste se asi zbláznil!“

„Co je na tom nápadu špatného?“

„Především jste příliš známý. Okamžitě by si vás

všimli a to bude váš konec!“

„Fakt, že jsem dobře známý, možná bude moje

výhoda.“

„Ale jak to?“

„Vyhodíte mne.“

„Vyhodit vás?!“

Biggles se usmál. „Prostě mne vykopněte. Dejte

všem vědět, že jsem zlobil, a že jsem tedy bez práce.

Jestli je moje pověst k něčemu, tak bych neměl zůstat bez

práce moc dlouho.“

Letecký komodor se opřel do opěradla židle a přiložil

zamyšleně dlaně špičkami prstů k sobě. „Bigglessworthi,

uvědomujete si, co mi tu říkáte? Zničit si pověst, kterou

jste si budoval celý život? Pomyslete si, jaký bude mít

taková tragédie vliv na vaše přátele!“

32

„Mně na mojí pověsti ani za mák nezáleží. Spíš

myslím na to, jaký bude mít ten můj padák dopad na moje

nepřátele. Ti se budou popadat smíchy za břicho, až mne

uvidí, jak si ve frontě na sociálce vybírám podporu v

nezaměstnanosti!“

Letecký komodor Raymond prohlásil, jako by chtěl

uzavřít diskuzi: „To vůbec nepřipadá v úvahu. A to je

definitivní rozhodnutí. Já vás přece nepředhodím lvům

jen proto, abychom usvědčili nějakou bandu žoldáků!“

Biggles se ale nedal. „Něco podobného už se

vyzkoušelo dříve. Někteří naši důstojníci se nechali

podplatit, aby se dostali do služeb zahraničních

špionážních centrál.“

„Už se o tom ani nezmiňujte,“ prohlásil letecký

komodor rozhodně.

„Ale přece jste mne žádal o nějaký nápad,“

postěžoval si Biggles.

„Slyšel jste už mou odpověď. Vymyslete si něco

jiného.“

„Tak dobře. Existuje jedna alternativa. Nechte

rozhlásit, že jsem odešel do důchodu na vlastní žádost

nebo kvůli věkovému omezení.“

„To už by nebylo tak zlé,“ souhlasil komodor. „Ale

pořád se mi to nějak nelíbí. Není to vůči vám fair.“

„O to tady nejde. Bude to v postatě strašně

jednoduché. Jediné, co budu muset udělat, je pronajmout

si někde byt jedna plus jedna a čekat tam, až mi dojde

nějaká nabídka na práci.“

„A co když se k vám nedostanou?“

„Tak si dám malý inzerát do nějakých novin, kde

uvedu, že jsem volný pro jakoukoli práci. Nebudu sice

schopen se třeba i jen přiblížit ke Scotland Yardu, ale

budu s vámi v kontaktu přes telefon. Algy, Bertie a

Ginger mohou pokračovat v práci tady, ale z evidentních

33

důvodů se k nim nebudu moci ani přiblížit. Budu muset

pracovat úplně sám. Nechte tedy všechno na mně.“

Komodor stiskl rty. „Budu o tom přemýšlet,“ rozhodl

se nakonec. „A to je prozatím maximum, co jsem ochoten

dovolit.“

„Prosím vás, pane. Žádal jste mne o nápad. Ten jsem

vám dal. Žádné důvody proti mne nenapadají.“

„Ale napadnou. Ještě než s tím budete hotov, to vám

garantuji,“ zavrčel pochmurně komodor.

„Já to zvládnu,“ řekl Biggles už vstávaje. U dveří se

otočil. „Je to jediná možnost.“

„Zavolám vám později,“ slíbil komodor. „Zajděte si

teď na oběd.“

Biggles šel pomalu a hluboce zamyšlený do své

kanceláře, kde našel Algyho, Bertieho a Gingera, jak

čekají na jeho návrat.

„Tak co, kamaráde, jaká je ta velká novina?“ vesele

se dotazoval Bertie.

„Novina, pokud ji můžeš nazvat velkou, je, že vás

možná brzo opustím,“ odpověděl klidně Biggles.

„O čem to mluvíš?“ chtěl vědět podezíravý Ginger.

„Je to nějaký žert?“

„Ne.“

„Dělá si srandu,“ vložil se do toho Algy.

„Ne, jsem smrtelně vážný,“ prohlásil bez úsměvu

Biggles. „Očekávám, že mne pošlou v nejbližší době do

důchodu podle pravidla o věkovém limitu. Jestli k tomu

dojde, tak zůstanete sami. Pojďte, zajdeme si na jedno

pivo do hospody za rohem a tam vám o tom všechno

povím.“

34

Kapitola 3

NABÍDKA

Na židli u stolu ve stále ještě cizím prostředí malého

bytu v prvním patře (dvě místnosti a kuchyňský kout),

který si pronajal ve čtvrti Bayswater, dokouřil Biggles

cigaretu, udusil ji v popelníku na stole a obrátil stránku

posledního vydání magazínu Let. Jeho výraz však

nevyjadřoval žádné uspokojení, spíše naopak, byla to

nespokojenost, protože už to začínalo vypadat, že jeho

plán – se kterým nakonec komodor tak nerad souhlasil –

jaksi nefunguje. A co více, už ho začínalo to nicnedělání

nudit, stejně jako život bez společnosti, na kterou byl

zvyklý.

Už to bylo tři týdny od té doby, co dal leteckému

komodorovi adieu a vypochodoval z kanceláří Scotland

Yardu oficiálně naposledy a s trochou šatstva a toaletních

potřeb se přestěhoval do svého nového bydliště. V

jedněch či dvou novinách se objevilo stručné oznámení o

jeho rezignaci spolu s jedním či dvěma odstavci z větší

části o jeho kariéře u letectva Jejího Veličenstva ve

specializovaných časopisech věnujících se létání. Ale

neměly žádný takový dopad, který doufal, že budou mít a

co více, ve který pevně doufal. Když na konci týdne

nedostal ani jednu jedinou nabídku zaměstnání, ba ani

jediný dotaz, dal si inzerát do novin, od kterých čekal, že

by eventuelně mohly vyvolat patřičný efekt. Pro

odpovědi, nejdříve jenom v písemné formě, neudal ovšem

svou adresu, jenom poštovní schránku. Myslel si, že to

mu poskytne dostatek času, aby případné nabídky uvážil.

Výsledkem bylo ale zase zklamání. Když se ani za tři

dny stále ještě nedostavila ani jediná reakce, opakoval

svůj inzerát, ale tentokrát uvedl své jméno i adresu. Jeho

35

netrpělivost byla zřejmě předčasná, protože ještě ten den

došly v jedné poštovní zásilce dvě odpovědi. Jelikož

nechtěl, aby oba návštěvníci dorazili současně, objednal

je na různou dobu.

Prvního člověka okamžitě odmítl. Ten totiž přijel v

lehce podroušeném stavu a začal tvrdit, že je bývalý pilot

Královského letectva a doufal, že mu Biggles půjčí nějaké

peníze.

Druhý pán byl stejně optimistický. Byl to asi tak

osmnáctiletý mladík a vymyslel si plán, o kterém se

domníval, že je absolutně neprůstřelný. V zásadě šlo o

pašování zboží leteckou cestou. Odcházel pak z bytu v

naprosté depresi, když ho Biggles zcela otevřeně

informoval, že produkt jeho mozku není ani původní, ani

praktický, a kdyby někdy náhodou našel nějakého pilota

dost hloupého na to, aby s ním spolupracoval, tak oba

skončí rychle ve vězení.

Biggles už začínal sám podléhat depresi, když

následujícího dne dorazil dopis od nějakého muže, který

se

podepsal

jako

hrabě

Alexander

Stavropulos,

momentálně přebývající v hotelu Grosvenor v Londýně.

Dopis to byl stručný a přímo k věci. Pisatel mu sděloval,

že je ředitelem letecké společnosti zprostředkovávající

charterové lety. Hledá zrovna pro jedno ze svých letadel

nějakého zkušeného pilota. Je ale příliš zaneprázdněný na

to, aby mohl za Bigglesem jezdit osobně, tak jestli by sám

nebyl tak laskav a nesetkal se s ním v jeho hotelovém

apartmá? Biggles mu zatelefonoval. Dohodli se na

schůzce a to bylo právě tento den ve dvanáct hodin.

Letmým pohledem na hodinky zjistil, že má ještě trochu

času.

Nebyl si zrovna jistý, že mu zabrala velká ryba nebo

jedna z těch ryb, ale dva detaily ho utvrzovaly v tom, že

má možná pravdu. Tím prvním byl fakt, že hrabě je

pravděpodobně cizinec. V Británii už se titul hrabě přestal

36

dávno používat přesto, že tady stále ještě existují

hraběnky, což jsou většinou manželky nebo vdovy po

earlech. Angličtina hraběte byla plynná, i když měla sotva

postřehnutelný cizí přízvuk, velmi obtížně zařaditelný.

Jen málo lidí je schopno mluvit druhým jazykem tak

dobře, že mohou být pokládáni za občana druhé země. A

navíc, hrabě bydlel v hotelu, což naznačuje, i když

nedokazuje, že nemá v Británii žádnou stálou adresu.

Kromě toho výběr takového hotelu znamená, že je na tom

pan hrabě finančně velmi dobře. Grosvenor hotel není

vůbec laciný a přitom si hrabě může dovolit nejenom

jeden pokoj, ale rovnou celé luxusní apartmá.

Jelikož měl ještě stále dost času na schůzku v hotelu,

rozhodl se Biggles, že se trochu projde a půjde do hotelu

přes park. Vydal se na cestu s otevřenou myslí,

rozhodnutý, že nebude mít proti člověku, se kterým se

setká, žádné předem zaujaté námitky. Jelikož dorazil na

místo o pár minut dříve, dal si v hale jednu cigaretu a pak

teprve přednesl svou žádost u recepce.

Muži majícímu na starosti klíče pak řekl: „Mám tady

schůzku s hrabětem Stavropulosem. Ještě nikdy jsem se s

ním ale nesetkal. Znáte ho?“

„Jenom od vidění.“

„Co je to za člověka?“

„Vždycky, když chce klíče, tak je ke mně velice

laskavý.“

„Nevíte, jaké je národnosti?“

„Já jsem pochopil jenom to, že je to asi jeden z těch

řeckých naftových magnátů.“

„Bydlí tady často?“

„Docela dost,“ odpověděl recepční a zvedl telefon,

aby oznámil právě diskutovanému pánovi, že ho přijel

navštívit jakýsi pan Bigglesworth. Zavěsil, kývl na

liftboye a Biggles byl v minutě ve výtahu a doprovázen

do apartmá pana hraběte.

37

Hoch zaklepal na dveře. Ozval se nějaký hlas:

„Vejděte!“ Liftboy rozevřel dveře a Biggles vstoupil.

Hoch vyšel ven a zavřel za sebou dveře. Biggles popošel

dále do obývacího pokoje, aby se tam seznámil s mužem,

který právě odložil noviny a vstával z křesla.

Jeho pozdrav Bigglese poněkud šokoval, protože v

inzerátu nepoužil své hodnostní označení. „Pojďte dál,

inspektore,“ pravil hrabě. „Jsem šťasten, že vás

poznávám. Moje jméno je Stavropulos.“

„Proč ten inspektor?“ zeptal se Biggles zvědavě.

Hrabě se na něho podíval s odzbrojujícím úsměvem.

„Pokud já vím, tak s vaší pověstí v Anglii existuje jenom

jeden Bigglesworth.“

„No tak od teď mi můžete klidně říkat místo toho jen

pane,“ ohradil se Biggles. „Nechci, aby se mi připomínala

moje nebezpečná minulost.“

„Dobře. Posaďte se.“

Biggles se posadil do druhého křesla.

„Kouříte?“ Hrabě mu nabídl pouzdro s cigaretami –

zlaté. „Třeba vám ale tyhle nebudou vyhovovat,“

pokračoval hrabě. „Nechávám si je dělat speciálně pro

sebe, ale každému nechutnají.“

Biggles si všiml, že je papír světle hnědé barvy,

odstínu rozšířeného v Rusku a na Blízkém východě.

Nabídku odmítl: „Zapálím si jednu svoji, jestli vám to

nevadí. Já mám obyčejný vkus.“

„Dáte si něco k pití?“

„Zrovna teď ne, díky. Na mne je to trochu brzo.“

„To rád slyším od člověka, který má občas v rukách

životy ostatních lidí,“ prohlásil hrabě. „Nebudete mne

pokládat za nezdvořilého, když si naliji sám?“

„Ovšemže ne. Vy jste tady přece doma.“

Mezitím, co si hrabě naléval pití stranou u baru,

Biggles si ho pozorně prohlížel. Pořád ještě měl svou

mysl otevřenou, protože i když věděl, že první dojem

38

může být nejdůležitější, nemusí být neklamný. V tom, jak

se hrabě zatím choval, nebylo nic podezřelého.

Přinejmenším se choval pohostinně. Kupodivu jeho cizí

přízvuk nebyl zdaleka tak zřetelný jako po telefonu. Kouř

vycházející z jeho cigarety a vznášející se pokojem, voněl

balkánským tabákem. S tím samozřejmě nebylo nic v

nepořádku. Někteří kuřáci mu dávají přednost, ačkoliv

bývá obvyklejší, že člověk kouří takový tabák, který

kdysi ochutnal poprvé. V Anglii to obvykle bývá

virginský tabák.

Biggles odhadoval, že je hrabě asi právě za středním

věkem, řekněme mezi pětačtyřiceti a padesáti. Byl

průměrně vysoký, spíš baculatý, jako by si rád dopřával

dobrého bydla. Jeho pleť, bez jediné vrásky, měla tu

podivuhodnou barvu, téměř jakoby zsinalou, typickou pro

východní středomoří a obzvláště Řecko. Na spáncích mu

tmavé vlasy už začínaly řídnout a ustupovat. Jeho šaty

byly evidentně velmi drahé a padly mu naprosto

perfektně. Pohyboval se lehce a nenuceně. Jedním slovem

celkový dojem, kterým působil, by se dal popsat jako

uhlazený. Uhlazený asi tak, jako bývá dobře vykrmená

domácí kočka. Nic v jeho zjevu, ani v jeho vystupování či

způsobu mluvy nezavdávalo žádnou příčinu ke kritice.

Nicméně poučen svou nepříjemnou zkušeností z

minulosti, Biggles viděl tohoto člověka jako typ, kterému

nemůže příliš důvěřovat, dokud ho mnohem lépe

nepozná.

Hrabě se obrátil se sklenkou v ruce k Bigglesovi a

posadil se do křesla naproti. „Tak co kdybychom teď

přešli k věci?“

„Proto jsem tady,“ přikývl Biggles.

„Vy jste letec se spoustou zkušeností.“ To bylo spíše

pouhé konstatování než otázka.

„To myslím, že mohu o sobě tvrdit.“

„A teď jste bez práce?“

39

„Momentálně nelétám.“

„A jste ochoten přijmout zaměstnání?“

„Proto jsem si dal ten inzerát.“

„Na mou otázku nemusíte odpovídat, jestli nechcete.

Proč jste odešel ze svého posledního zaměstnání?“

„Vy víte, co jsem dělal?“

„Samozřejmě. Čtu přece denní tisk.“

„Řekněme jenom, že můj čas už vypršel. Přijde doba,

kdy člověk prostě musí odejít do důchodu, obzvláště když

jeho práce zahrnuje značné množství nervového vypětí.“

„Ale stále ještě jste schopen létat?“

„Kdybych nebyl, tak nebudu tak hloupý a nebudu

hledat další práci v letectví.“

„Stále ještě byste dokázal letět nějakým letadlem

kamkoli na světě?“

„Naprosto bez problémů.“

„A jste připraven to udělat?“

„Za jistých omezení.“

„Za jakých?“

„Neletěl bych přes Rusko ani přes žádnou z

komunistických zemí.“

„Proč ne?“

„Občas jsem se dostal do střetu s některými jejich

agenty a obávám se, že bych mohl být na jejich černé

listině.“

„Takže komunista nejste?“

„Ne. Vy ano?“

„Rozhodně ne. Ale na politické otázky vlastně vůbec

nemusí dojít. Já se snažím co nejvíce vyhnout se všem

potížím, takže moje letadla přes území kontrolované

Sovětským svazem nelétají.“

„To rád slyším. To mi vyhovuje. Kam tedy létají?“

„Kamkoli, kde je potřebuje moje obchodní

podnikání.“

40

„Řekl jste letadla – v množném čísle. Znamená to, že

máte více než jedno?“

„Momentálně mám tři. Jedno pro svou soukromou

potřebu a dvě pro obchodní operace.“

„Beru to tak, že se věnujete charterovému

podnikání?“

„Říkejte tomu spíše letecký dopravní servis.“

„Což ale znamená, že už máte své piloty a posádky?“

„Samozřejmě. Momentálně mi ale jeden pilot

schází.“

„Jak k tomu došlo?“

„Musel jsem ho uvolnit ze svých služeb. Příliš pil a

začal být nedbalý.“

„Kde mají vaše stroje svou základnu?“

„Nikde konkrétně. Neustále se pohybují. Zůstávají

kdekoli, kde se octnou, až do příští operace. Asi jako

zámořská nákladní loď čekající na svůj náklad. V

současné době jsou obě letadla na kontinentě.“ Hrabě

usrkl svůj nápoj.

„Ale zdá se, že otázky kladete vy. Mým úmyslem

bylo, že jich spíše já pár položím vám. Už jste někdy letěl

přes Afriku?“

„Často.“

„Takže se tam vyznáte?“

„Nikdy jsem tam neměl žádný problém.“

„Takže víte, jak bych tak řekl, jak na to? Vyznáte se

v předpisech, v tom, jak jednat s celníky a tak dále?“

„Po všech těch rocích mého létání bych už to měl asi

umět.“

„Musíte ale chápat, že tentokrát nebudete mít

všechna ta privilegia, která jste měl u svého předchozího

zaměstnání.“

Biggles se napjal. „Co tím přesně myslíte?“

„No, domnívám se, že k práci, kterou jste donedávna

vykonával, jste měl jistá zvláštní privilegia. Otevřeně

41

řečeno, když jste byl zaměstnán jako pilot ve Scotland

Yardu.“

„Záleží na tom, co jsem dělal předtím?“

„Co se mne týče, tak ne. Mohla by to být dokonce i

výhoda. Myslel jsem na to. Pokud byste pracoval pro

mne, očekával bych, že budete pracovat v rámci zákona,

ne ho porušovat. Ale samozřejmě moje podnikání je

důvěrné v tom smyslu, že moji zákazníci nechtějí, aby se

jejich konkurence dozvěděla, co přepravují do zahraničí.“

„To je pochopitelné. Platí to o většině obchodních

transakcí, jak v dopravě po souši, tak i ve vzduchu.“

Hrabě upřel zrak na Bigglese. Nepatrně změněným

tónem dodal: „Proč jste opravdu odešel ze svého

posledního místa?“

„Myslel jsem, že důvody mého odchodu jsou veřejně

známé.“

„Jaká je vaše vlastní verze?“

„Dělal jsem tu práci už velmi dlouho, a na člověka

mého věku už to začínalo být trochu příliš.“

„Ale pořád byste ještě chtěl létat?“

„Přirozeně. Jednou pilot, do smrti pilot. Navíc,

člověk musí žít a já nesnesu nicnedělání. Když už jsme

ale u toho, buďme upřímní. Nebojíte se zaměstnat

člověka, který dříve pracoval u policie?“

Hrabě udiveně pozvedl obočí: „Proč bych měl?“

„Jen tak mne to napadlo. Existuje přece spousta

pilotů, co jsou hotovi létat za smlouvu a honorář, jak se

tomu tak říká, ne?“

„Ne spousta s vašimi zkušenostmi.“

„Co je tak zvláštního na létání s vašimi stroji?“

„Moje podnikání vyžaduje znalosti a schopnosti

mimo obvyklý průměr. Nemusím vám snad ani říkat, že

moderní letadlo je drahý dopravní prostředek a ztratit

jedno, k čemuž by mohlo dojít nedbalostí a slabým

výkonem, by znamenalo těžkou finanční ztrátu. Naši

42

piloti musí být absolutně spolehliví. Víte, abychom

ušetřili poplatky za mezipřistání, někdy létáme dlouhé

trasy bez zastávky. Jelikož přímá trasa mezi dvěma místy

znamená také nejkratší spojení, ušetříme také na palivu a

letecké palivo není zrovna nejlevnější.“

„Když mluvíte o těch letech non-stop, nemáte na

mysli náhodu nějaké ty zkratky, abych tak řekl, kdyby

náhodou trasa vedla –“

„To je absolutně jenom na pilotovi, aby o tom

rozhodl,“ přerušil ho hrabě. „Přirozeně bych nežádal

pilota, aby porušil kvůli mně dopravní předpisy, i kdyby

to znamenalo ušetřit mi nějaké peníze. Jestli na sebe

chtějí brát to riziko, aby se dostali na místo určení za co

nejkratší dobu, je to jejich věc. Já jedině vyžaduji, pokud

je někdo přitom nachytá – a jsou piloti, kteří něco

takového skutečně dělají – aby nesli všechny následky

sami a od nás nečekali vůbec žádnou pomoc. My, jako

majitelé letadla, budeme přirozeně tvrdit, že o ničem

nevíme a že se pilot choval jinak, než měl přikázáno.“

Na Bigglesově tváři se objevil záblesk úsměvu.

„Přirozeně. Je jenom správné, že ti, kdo porušují pravidla,

by měli nést veškerou vinu,“ parafrázoval suše slova

hraběte.

„Jsem rád, že souhlasíte,“ pokračoval hrabě. „Vás by

nikdo nepodezíral, že byste se dopustil něčeho takového,

což je další výhoda, proč vás mít mezi našimi

zaměstnanci. Ale může se to samozřejmě stát. Já tím

nechci říci, že bychom si nad tím zcela umyli ruce.

Oficiálně to třeba uděláme, to jistě chápete, ale svého

zaměstnance bychom podporovali a odškodnili finančně

za jakoukoli ztrátu, kterou by utrpěl. Například tím, že by

mu byla udělena pokuta.“

„To je naprosto fér,“ přikývl Biggles. „Jaké náklady

obvykle převážíte?“

43

„Dopravujeme cokoli. Obvyklé zboží. Ale to je

otázka, na kterou vám skutečně nemohu odpovědět.

Zákazník se na nás obrátí s dotazem, oznámí nám povahu

svého zboží, kam má být odesláno a kdy, pak se

dohodneme na ceně.“

„Samozřejmě si vždycky dáváte pozor, aby nešlo o

pašování, že?“

Hrabě se zatvářil, jako kdyby utrpěl šok. „Ujišťuji

vás, že se nikdy něčeho takového ani nedotkneme!

Opakuji vám, my nedopravujeme nic nelegálního. My

jsme přímo varovali naše piloty, aby nic soukromého

nebo cokoli, co by mohlo být podezřelé, nepřepravovali.

Například drogy a takové ty věci, které by je mohly

svádět.“

„Kolik pilotů zaměstnáváte?“

„Normálně čtyři. Létají ve dvojicích s jedním

kvalifikovaným navigátorem – pokud je zrovna k

dispozici.“

Biggles přikývl. „Přejděme tedy k té nejdůležitější

otázce. Jakou mzdu platíte svým pilotům?“

„Platíme základní plat dva tisíce liber ročně plus

prémii za skutečně odlétané hodiny ve výši jedno sto liber

za hodinu. Lety jsou ovšem nepravidelné. Piloti nelétají

každý den, dokonce ani ne každý týden. Dokud jsou na

zemi, platíme jim veškeré výdaje, ať jsou kdekoli.“

„To zní velkoryse.“

„Těší mne, že si to myslíte. Zbývá tedy jedině, abyste

se rozhodl, zda byste se k nám rád přidal.“

„Znamená to, že mi nabízíte zaměstnání?“

„Ano.“

„Nechcete vidět můj letecký průkaz nebo nějaké

další důkazy mojí kvalifikace?“

„To není nutné. Já o vás vím tolik, kolik potřebuji.

Vy jste každému v leteckých kruzích znám, což jsem

zjistil, jakmile jsem se na vás začal diskrétně informovat.

44

Soukromý život našich pilotů nás nezajímá. Žádáme

jedině, aby udělali, co se na nich žádá, bez otázek,

efektivně a svědomitě. Jestliže v tomto ohledu zklamou,

nemůžeme je nadále potřebovat. Vyjádřil jsem se dost

jasně?“

„Perfektně.“

„Tak dobrá. Třeba byste si o tom teď chtěl jít

popřemýšlet. Jestli se rozhodnete vzít u mne práci a

náhodou zrovna na tom budete finančně problematicky,

můžete si vybrat tříměsíční zálohu dopředu.“

„Není to riskantní?“

„V jakém smyslu?“

„No, mohl bych si vzít ty peníze a zmizet. A třeba už

mě nikdy neuvidíte.“

Hrabě na něho vrhl ostrý pohled. „To by od vás bylo

velmi bláhové. Litoval byste toho.“

„Co byste proti tomu mohl dělat?“

„Moje organizace má dlouhé ruce. Dohlédl bych na

to, abyste už nikdy nedostal místo v letectví.“

„No, myslím ale, že se to pravděpodobně nestane,“

pousmál se Biggles. „Nemám si co rozmýšlet. Vypadá to,

že tohle je přesně ta práce, kterou jsem doufal, že najdu.

Chtěl bych to v každém případě zkusit. Beru to tak, že

mohu kdykoli z jakéhokoli důvodu odejít, když se nebudu

cítit na to, abych pokračoval v práci?“

„Rozhodně.“

„Tak jsme tedy dohodnuti. Kdy byste chtěl, abych

začal?“

„Nijak zvlášť to sice nespěchá, ale chtělo by to co

nejdříve. Byl byste schopen být připraven zítra večer?“

„Ano.“

„Mně se to hodí, protože musím jet služebně do

Evropy. Můj osobní pilot mne tam dopraví mým

letadlem, takže můžete jet s námi. Neberte si ale více

zavazadel, než je nutné.“

45

„Kde se s vámi sejdu?“

„Můžete třeba přijít opět sem. Pojedeme na letiště

mým vozem.“

„Na které letiště?“

„Do Southendu. Pro Evropu je to tam nejvýhodnější.

Odstartuji v šest hodin.“

„Čistě z profesionálního zájmu, jaký typ letadla to

je?“

„Courier. Šestimístný. Dvoumotorový. Znáte ho?“

„Jeden jsem viděl, ale nikdy jsem s ním neletěl.

Jelikož je americký, tak jich tady moc nelétá. Kam

poletíme?“

„To ještě nebylo rozhodnuto. Čekám teď na zprávu.“

Hrabě se usmál. „Ale na druhé straně Železné opony

nepřistaneme, jestli vás zrovna tohle trápí.“

„To jsem rád, že to vím,“ upřímně přiznal Biggles.

„Já jsem tam svého času musel provést pár neobvyklých

kousků, a tak mám důvody se od té části světa držet raději

dál.“ Vstal z křesla. „Tak dobře, pane. Už nemám, na co

bych se zeptal, takže pokud vy nemáte žádné otázky,

nebudu vás už připravovat o čas. V kolik?“

„Řekněme v pět.“

„Budu tady a připraven na cestu,“ slíbil Biggles. A s

tím také odešel.

46

Kapitola 4

BIGGLES TROCHU PŘEMÝŠLÍ

Na chodníku před hotelem se Biggles ohlížel po

volném taxíku, ale jelikož žádný neviděl, rozhodl se, že se

vrátí stejnou cestou, jako přišel. Měl plnou hlavu toho

všeho, co se dozvěděl u pohovoru, a chtěl si všechno

znovu přebrat dokud má tu konverzaci ještě živě v hlavě.

Když přecházel přes park, využil záminky k zapálení

cigarety, aby se ohlédl, jestli ho nikdo nesleduje. Ale nic,

co by vzbudilo jeho podezření, nezahlédl. Všiml si jedné

prázdné lavičky a jelikož bylo pěkné počasí, posadil se,

aby dospěl k nějakému závěru.

První otázkou přirozeně bylo, zda je na správné

stopě? Je hrabě ten člověk nebo jeden z těch vedoucích

lidí organizace, jejíž aktivity měl prověřit? Bylo to sice

možné, ale v žádném případě to nebylo jisté. Jeho instinkt

či intuice mu říkala, že ten návrh je nějak podivný.

Zaprvé mzda, kterou mu navrhli, je o něco vyšší, než by

si obyčejné obchodní podnikání tohoto typu mohlo

dovolit zaplatit. To samo o sobě bylo podezřelé. Jak by se

nějaká firma mohla dopracovat zisku, když platí svému

pilotovi prémii čtyři sta liber za pouhý jeden

čtyřhodinový let, to jest, dvě stě tam a dvě stě zpátky

domů? Pokud ta firma je skutečná, pak se musí věnovat

opravdu velice lukrativnímu obchodu!

Na první pohled byl ale hrabě ve svých odpovědích

upřímný, dokonce více, než by se čekalo u člověka, který

provádí letecké operace pochybného druhu. Přitom ale je

faktem, že neprozradil vůbec nic, co by třeba i jenom

naznačovalo nějaké nelegální podnikání.

Kolik toho asi ví hrabě o něm? Rozhodně toho věděl

o jeho kariéře dost… respektive o tom, jaká byla jeho

47

předchozí kariéra. Přitom ale velice stál, dokonce až

úzkostlivě stál o to, aby ho mohl přijmout do zaměstnání.

Pokud dělal cokoli ilegálního, bylo v tom cosi velice

divného. Nebo ne? Když se toho Biggles jenom dotkl,

hrabě mu přednesl důvody, které se zdály být naprosto

správné. V první řadě se hrabě zajímá výhradně o pilota s

výjimečnou schopností a zkušeností a v tom ohledu

Biggles zřejmě splňoval všechna kriteria. Potom chtěl

někoho, kdo se vyzná v létání po světě na rozdíl od

linkového pilota, jehož létání bylo omezeno na jednu či

dvě trasy. A byl tu ještě jeden pohled, který se nedal

přehlédnout. Hrabě si byl vědom, že Bigglese všude na

letištích už znají a vzhledem k jeho předchozímu

zaměstnání by asi byl schopen využít možností, které

normálně nejsou méně známému pilotovi k dispozici.

Pravda, hrabě také říkal, že už se na tyto možnosti nebude

moci spoléhat, ale na Bigglese se spolehnout dalo. Jeho

slovo by přijali všude. On má přátele na pěti kontinentech

a v případě nouze by mu mohli být užiteční. Byl tohle ten

skutečný důvod, proč hraběti tolik záleží na tom, aby si

zajistil jeho práci? Mohlo by to tak být, uvažoval Biggles

na lavičce.

Ale v jeho mysli přece jenom hlodala pochybnost. Ty

peníze. Bylo to příliš. Byl to úplatek? A co si chtějí

koupit? Jeho mlčení, kdyby se něco nepodařilo? Ne, ne,

ten návrh, který dostal, byl přinejmenším zvláštní.

Třeba hned to jeho jméno. Jeho titul neznamená

vůbec nic. Možná je, možná není pravý. Ať tak či tak, nic

špatného na tom není. Biggles věděl, že hraběcích titulů je

v Evropě dvanáct do tuctu, ale jenom velice málo z těch,

kdo se chlubí tímhle titulem, na něj mají skutečné právo.

Je to záležitost marnivosti. Tihle lidé se domnívají, že je

takový titul pozvedne nad obyčejné smrtelníky. V každém

případě se v Anglii tento titul už nepoužívá. Takže

hraběcí titul národnost toho člověka vůbec nenaznačuje,

48

kromě faktu, že není rodilý Brit. Ale to bylo evidentní už

z jeho přízvuku, jakkoli slabý fakticky je.

Jméno Alexander také není žádné vodítko. Původně

pochází z Východní Evropy nebo možná Asie. Alexandr

Veliký, Makedonec, vydal na počest svého vítězství

příkaz, že se každý chlapec, který se narodí toho roku,

musí jmenovat Alexandr. Po staletích se jejich potomci

rozšířili po celém světě a to jméno vzali s sebou –

dokonce až do Skotska. Stavropulos zní samozřejmě tak

řecky, že to víc ani snad nejde. Kromě toho řecky také

vypadá, i když to neznamená, že to je stejná národnost

jako je v jeho pase.

Biggles pokračoval dál ve svých spekulacích. Hraběti

zřejmě nevadí, když Biggles bude vědět, že kouří

balkánský tabák. To sice moc neznamená, ale jelikož

člověk obvykle kouří takový tabák, na který si zvykl v

začátcích svého kouření, naznačuje to, že dobře zná

Blízký východ.

Většinu jejich rozhovoru ani nemohl být otevřenější.

Vyhnul se odpovědi jen na jednu či dvě drobnosti.

Například jednou z nich bylo jeho odmítnutí jmenovat cíl

jejich cesty po startu ze Southendu. Na druhé straně

letiště Southend vypadá jako opravdu rozumný výchozí

bod. Na tom nemusí být nic podezřelého. Původně téměř

čekal, že hrabě bude jmenovat nějaké ztracené letiště

kdesi stranou. Jestliže ale využívá jako základnu pro své

letadlo v Anglii veřejné letiště, nemá, co by skrýval. To

Bigglese jen utvrdilo v přesvědčení, že to, co hrabě dělá,

je zcela legální.

Byla to hádanka. Že by měl vlastní názor na to, co je

legální a co není? Například import zbraní do

rozvíjejících se zemí? Konec konců i letecký komodor má

své pochyby o tom, co je na takové operaci legální a co

ne. Nakonec se rozhodl, že to záleží na tom, kdo je

adresátem zbraní. Legálně ustavená vláda má právo je

49

nakupovat a platit za ně. Na tom není nic špatného. Pokud

jsou ale určeny povstalcům, kteří doufají, že se jim podaří

vládu svrhnout, tak to je jiná věc. Přesto by se dalo

argumentovat tím, že Britové, či jiná vláda, nemá žádné

právo se do toho vměšovat. Když se na to podíváte takhle,

pak je to spíše záležitost morálky než práva. Není to k

ničemu, když se Spojené národy snaží poskytovat

potraviny, zboží i finanční prostředky, aby zlepšily

životní úroveň rozvojových zemí, zatímco stejným zemím

poskytují jiní lidé zbraně, aby roznítili občanskou válku.

Kdo tedy vyváží zbraně? Odkud pocházejí? Povstalci

jsou stěží v takovém postavení, aby si je mohli pořídit

sami. Zbraně jsou jim tedy prostě darovány. Evidentní

odpovědí, která se sama nabízí, je Sovětský svaz, a to z

politických důvodů. Tímto způsobem ve Svazu doufají, že

pokud se povstalci dostanou k moci, získají kontrolu nad

jejich zemí či zeměmi. Ale hrabě naprosto jasně tvrdil, že

jeho letadla nikdy za Železnou oponu nelétají. Pokud tedy

je pašerákem zbraní, jak se k těm zbraním dostává? Jak

by

mohl

tvrdit,

že

nikdy

nepřekročil

žádnou

komunistickou hranici, kdyby to nebyla pravda a on

věděl, že Biggles na to dříve či později přijde? Bylo to

všechno velice zmatené.

Pak najednou Bigglese napadlo, že celá ta věc může

být nějaký trik, jak ho dostat pryč ze země kvůli pomstě.

Během své kariéry si nadělal spousty nepřátel, nejenom v

podsvětí, ale i mezi nepřátelskými agenty. Vzápětí ale tu

myšlenku zahnal, protože nepokládal za pravděpodobné,

že by si někdo dal takovou práci a vydal spoustu peněz,

aby ho unesl a jenom uspokojil svůj komplex. Ne, tohle ta

správná odpověď není, kromě jiného také proto, že teď

tak demonstrativně policii opustil. Cítil s rozumnou

dávkou jistoty, že ho hrabě opravdu na létání potřebuje.

Bylo by možné, že tedy někdo v Americe nebo Západní

Evropě si tajně hraje svou hru kvůli žoldáckým nebo

50

politickým motivům? To sice není nemožné, ale

Bigglesovi se to jevilo jako extrémně nepravděpodobné.

Že hrabě šel do tohoto podnikání pro peníze, o ale tom

nepochyboval. Nebyl to typ člověka, který se obětuje z

nějakého jiného důvodu.

Tak Biggles seděl na lavičce v parku a přemítal. Jeho

závěry ho moc daleko nedostaly. Když nakonec vstal a

vydal se na cestu domů, tak si řekl, že by se v příštích

dvou třech dnech měl všechno dozvědět. Začalo ho

zajímat, kdo budou jeho kolegové piloti? Bylo by divné,

kdyby se z jednoho z nich vyklubal někdo, koho zná,

třeba starý kamarád z letů za války. Ne že by to bylo

zrovna pravděpodobné, ale přihodit by se to mohlo. Pak

by se to mohlo vyvinout dvěma směry. Mohlo by to být

pro něho výhodné, ale na druhé straně by to mohlo být i

značně trapné.

Když došel domů, zavolal nejdříve do Scotland

Yardu. Vzal to Algy.

Biggles mu oznámil: „Volám vám, abyste věděli, že

mi nabídli místo u charterové společnosti. Většinou jde

asi o dopravu zboží. Rozhodl jsem se, že to vezmu, abych

věděl, kam to povede. Společnost patří jednomu člověku,

o kterém si myslím, že je Řek a jmenuje se hrabě

Alexander Stavropulos. Má apartmá v hotelu Grosvenor,

Victoria. Bydlí tam často. Ještě nevím, co si o něm mám

myslet. Dosud jsem neviděl nic nelegálního, i když

způsob, jakým řídí celou tu svoji show je trochu

nezvyklý. Mohli byste ho prověřit a jestli má záznam u

policie, dejte mi vědět. Nemáte na to moc času, protože

zítra večer s ním odlétám ze země v jeho soukromém

letadle z letiště Southend. Při první příležitosti vám dám

vědět, kde jsem a co dělám. To by nemělo být za dlouho.

Pokud ode mne nebudete mít zprávu do týdne, můžete

předpokládat, že ta záležitost není taková, jaká by být

měla… Ne, nevím, kam letí, ale mám ujištění hraběte, že

51

se Železné opony ani nedotkne. To je asi tak všechno.

Dejte vědět komodorovi, co se děje. A jestli o mém

novém bossovi vyhrabete nějaké informace, zavolejte mi

zítra brzo ráno. To je prozatím všechno. Čekám, že budu

až do zítřka do odpoledne tady. Teď si skočím na oběd.

Nashle.“

52

Kapitola 5

VŽDYCKY PŘIJDE TO NEČEKANÉ

S nemalou dávkou překvapení Biggles zaznamenal

kurs Couriera, jehož byl spolucestujícím, jakmile se ocitli

nad mořem.

Bylo mu řečeno, že poletí přes moře a už během

prvních pár minut po startu zjistil, že je to pravda. Když

letoun získal dostatečnou výšku a usadil se ke klidnému

letu, odhadoval, že nabrali kurs prakticky na jihovýchod, i

když to ale neznamenalo, že se ho budou držet i dál.

Usazen v pohodlné kabině se svým novým

zaměstnavatelem neměl žádné prostředky, ani kompas,

podle kterého by poznal změnu kursu. Ve dne to nebylo

ani tak důležité, ale po setmění, za předpokladu, že letí

ještě daleko, se žádnými viditelnými záchytnými body na

zemi bude obtížné, ne-li přímo nemožné, vydedukovat

jejich pravděpodobný cíl. Bylo šest třicet, když letadlo

odstartovalo, a slunce už se za nimi chýlilo hodně k

západu.

Když si před očima vybavil mapu Evropy, nedělalo

mu žádné potíže představit si země, které ležely před

nimi, pokud ovšem letěli dál v jihovýchodním kursu.

Jestliže půjdou na přistání, tak to bude buď pobřeží

Belgie nebo severní Francie. Jestliže ale nepřistanou v

žádné z těchto zemí, tak to bude Německo, Rakousko,

Maďarsko nebo Jugoslávie. Nedovedl si představit, že by

měli letět ještě dále. Bez znalosti jejich konečného cíle

pak samozřejmě nebylo možné vydedukovat ani

odhadovaný čas příletu.

Stále ještě ho šokovala ta zjevná otevřenost a

nenucenost, se kterou se všechno událo. Tedy prozatím.

53

Setkal se s hrabětem v jeho hotelovém apartmá s

minimálním zavazadlem, s lehkým příručním kufříkem,

jak bylo dohodnuto. Nikdo moc nemluvil. Hrabě se

choval prakticky stejně jako během jejich prvního setkání.

Možná byl teď jen trochu úsečnější, což se dá pochopit,

jestliže měl před sebou práci – tu služební cestu, ať už

legální či nelegální. V této situaci měl Biggles stále mysl

otevřenou. Stále ještě neměl ani ten nejmenší střípek

důkazů o skutečném účelu tohohle svého neobvyklého

zaměstnání.

„Jste připraven?“ zeptal se hrabě, když se Biggles

ohlásil.

„Jsem připravený,“ konstatoval Biggles.

„Výborně. Tak tedy můžeme vyrazit.“

Dole pod nimi, u vchodu do hotelu, už čekalo auto s

uniformovaným řidičem. Podle těch pár slov co padla,

dospěl Biggles k názoru, že auto je pronajaté. Buďto,

nebo byl řidič nový.

Hrabě se otázal: „Víte, kam jedeme?“

„Ano, pane. Na letiště Southend.“

„Správně. Jeďte opatrně.“

„To já vždycky, pane.“

A to bylo všechno. Ještě minutu a už byli na cestě.

Cesta do Southendu probíhala bez jakýchkoli

událostí. Hrabě mluvil málo a Biggles se nepokoušel si

vynutit konverzaci. Měl toho spoustu na přemýšlení.

Mohl se sice zeptat na několik věcí, ale jelikož by mohly

prozradit směr, kterým se ubíraly jeho myšlenky, raději se

na ně neptal.

Jelikož letí do zahraničí, napadlo ho, že by měl hrabě

za normálních okolností zkontrolovat, jestli si vzal svůj

pas. Ale hrabě se o něm ani nezmínil. Na tom bylo něco

divného – pokud to ovšem hrabě nepovažoval za

naprostou samozřejmost.

54

Cestou na letiště se ho hrabě zeptal: „Chtěl byste

raději svůj plat v hotovosti nebo šekem?“

„Pro mne v tom není žádný rozdíl.“

„Ale mohl by být.“

„Jak to?“

„Pokud byste bral plat v hotovosti, nemusel byste jej

uvádět ve svém daňovém přiznání, zvláště ne tehdy,

jestliže máte bydliště v zahraničí. Někteří lidé mají

námitky proti tomu, aby odevzdávali polovinu své mzdy

státu.“

Biggles zaváhal. Tohle byl první náznak, že se hrabě

nechová striktně čestně. Ovšem tohle byl vcelku častý

postup.

Hrabě pokračoval. „Nebo kdybyste mi dal číslo účtu

vaší banky, zařídím, aby vám na něj plat každý měsíc

poukázali.“

„To bude možná nejlepší řešení,“ rozhodl se Biggles,

jelikož mu to nepřipadalo nijak zvlášť důležité. „Nerad

při sobě nosím větší obnos v hotovosti.“

„Velmi moudré,“ komentoval to hrabě.

Po dlouhé přestávce pak pokračoval: „Mám pocit, že

jste stále ještě trochu nervózní kvůli práci, kterou na vás

budeme chtít.“

„Upřímně řečeno, jsem. Nemám totiž ani tu nejmenší

představu, co to bude.“

„Už jsem vám dal své ujištění, že na vás nebudeme

chtít nic ilegálního.“

„Na to nezapomínám,“ odvětil Biggles a pomyslel si,

že je divné, proč něco takového hrabě poznamenal,

protože v případě skutečných obav by to vůbec nebylo

třeba říkat. Znamená to snad, že se hrabě pohybuje na

hraně zákona, aniž by se dopustil čehokoli, co by soud

mohl označit jako zločin?

„Riskoval bych tím ztrátu své nejvzácnější

přednosti,“ řekl Biggles naplno. „A co to je?“

55

„Moje pilotní licence.“

„To chápu. Co byste například nazval ilegálním?“

„Například pašování.“

„Už jsem vám přece řekl, že my dokážeme naše

podnikání vést se ziskem bez čehokoli podobného,“

odvětil poněkud dotčeně hrabě.

„Nemám na mysli vás osobně, ale vím z vlastní

zkušenosti, že je známo o posádkách letadel, dokonce i

státních leteckých společností, že se o to pokoušejí. Zisk z

pašování drog, dokonce i v malém měřítku, je velký.“

„Kdyby vyšlo najevo, že se kterýkoli náš

zaměstnanec pokouší o něco podobného, bude na místě

propuštěn,“ důrazně prohlásil hrabě.

Dorazili na letiště, kde našli už čekajícího Couriera.

Žádné potíže nebyly. Vypadalo to, že se hrabě s

letištním personálem dobře zná a obvyklé formality

proběhly velice hladce. Když vyšli na plochu k letadlu,

Biggles zachytil obličej jednoho člověka v kontrolní věži.

Ten se usmál a ukázal mu palcem „zlomte vaz!“. Jeden

muž od letištního personálu jim naložil zavazadla na

palubu a zavřel za nimi dveře. Pilot už zřejmě obdržel své

instrukce, protože hrabě s ním vůbec nemluvil a on

nepřišel ani do kabiny. Za pár minut už byl Courier ve

vzduchu, na cestě ke své destinaci, ať byla kdekoli.

56

… dorazili na letiště, kde našli už čekajícího Couriera …

57

Už měli pobřeží za zády, když se pohodlně uvelebili

v křeslech, hrabě si zapálil jednu ze svých oblíbených

cigaret a zeptal se: „Máme před sebou velmi dlouhý let.

Chtěl byste se ještě na něco zeptat?“

„Přirozeně mně zajímá, kam to letíme,“ odpověděl

rychle Biggles. „Už jsem letěl tolikrát, ale tohle je poprvé,

kdyjsem se ocitl ve vzduchu, aniž bych měl i jen tu

nejmenší představu o svém cíli.“

„Proč jste se o tom nezmínil dříve?“ klidně

odpověděl hrabě. „Není důvodu, abyste to nevěděl.

Poletíme nonstop do Norioviky.“

„Já jsem si myslel, že většinu letišť už znám, ale

tohle je pro mne novinka. Nikdy jsem o tom neslyšel. Kde

to přesně je?“

„Noriovika je jméno jedné vesnice v severním

Řecku,“ informoval ho pohotově hrabě. „V řecké

Makedonii, abych byl přesný. Máme tam své soukromé

letiště. Je to jedno z těch letišť zřízených během občanské

války proti pronikání komunistů přes severní hranici.

Později bylo opuštěno a my jsme si ho zabrali jako naši

základnu.“

„Proč zrovna tam?“ překvapeně se zeptal Biggles.

Hrabě mu bez zaváhání obšírně odpověděl. „Byla to

z větší části otázka ekonomická. Zaprvé leží přesně ve

středu našich operací mezi Východem a Západem.

Zadruhé my sice musíme řecké vládě platit nájem za

užívání půdy a budov, ale neplatíme žádné letištní taxy,

které by nás jinde na velkých letištích mohly přímo

zruinovat. V Noriovice můžeme přilétat a odlétat jak se

nám zlíbí. Máme to tam všechno jen pro sebe.“

To znělo rozumně, ale Bigglesovi, vždycky

podezírajícímu všechno, co vypadá netradičně a

neobvykle, to připadalo málo přesvědčující. Nemohl sice

ukázat na něco konkrétního, ale byla to přinejmenším

neobvyklá organizace. Přesto všechno to mohla být

58

pravda. Konec konců pokud byl Stavropulos Řek, tak

mohl mít ve své zemi třeba nějaký vliv. „Kde berete

palivo?“

Odpověd byla opět pohotově. „Vozí nám ho cisterna

ze Saloniky.“

„To letiště musí být blízko jugoslávských hranic,“

poznamenal Biggles.

„Nejsou sice daleko, ale přece jen dost daleko.“

„Znamená to, že budeme muset letět přes Jugoslávii,

abychom se tam dostali?“

„Rohodně ne. Jugoslávie je komunisty ovládaná

země. Už jsem vám přece říkal, že nikdy nelétáme přes

území Sovětského svazu nebo jeho satelitů.“

„Promiňte, opravdu jste to říkal.“

„Vy jste ale podezíravý člověk!“

„Musím být podezíravý. Když jsem si jednou či

dvakrát rozzlobil Sověty, kdybych se jim octl v rukou, asi

bych se z nich dostal pryč jen velice těžko.“

„Jak jste přišel k tomu, že jste si je rozzlobil? Pokud

to není příliš osobní otázka?“

„Naverbovali jednoho profesionálního německého

agenta, který proti nám měl výhrady, že jsme vyhráli

válku. Mojí vinou v jistém poslání selhal. Za to ho

odsoudili na doživotí do tábora nucených prací pro

politické vězně na Sachalinu. Já jsem si myslel, že je to

vůči němu trochu moc přísné, takže jsem vzal letadlo a

vyzvedl jsem si ho. To je všecko.“

„To se nedivím, že se teď držíte pěkně dál od

Ruska,“ poznamenal se slabým úsměvem hrabě.

„Nemusíte si dělat žádné starosti. Jakmile přeletíme přes

severní Itálii, poletíme dolů podél Jaderského moře a

přeletíme řecké pobřeží na jihu Albánie, což je

samozřejmě další komunistická země.“

„Díky. To je všechno, co jsem chtěl vědět.“

59

Poté následovalo dlouhé ticho. Noc už zatáhla oponu

nad kontinentální Evropou, takže se všechno ocitlo v

naprosté tmě kromě milionů světelných bodů, často v

hustých hroznech, označujících umělé osvětlení měst a

metropolí.

Tak míjely hodiny. Biggles si zdříml. Vzbudil ho

hrabě, který mu říkal: „Už to nebude dlouho trvat.

Zakrátko se setkáte s některými našimi zaměstnanci,

piloty a dalšími. Kromě dovolené žijí všichni tady na

Noriovice.“

Biggles považoval za dobré znamení, že zaměstnanci

mohou odjet na dovolenou. Zajímalo ho totiž, jestli po

příletu na místo mu bude vůbec někdy povoleno odjet –

ukáže-li se totiž, že celý podnik je kriminální povahy.

Pokud se jeho podezření nepotvrdí, bude si muset najít

nějakou výmluvu, aby mohl dát co nejdříve výpověď.

Courier teď pomalu začínal ztrácet výšku. Biggles

pohlédl dolů na zem, ale moc se toho nedozvěděl. Nad

takovým územím, jako právě teď letěli, ani neočekával

nějaké nápadné orientační body. Měsíční světlo se

odráželo na hladině jakési široké a kroutící se řeky, která

podle jeho odhadu byla buď Varda, která pramení v

Jugoslávii a ústí do zálivu Salonika, nebo Struma, která

pramení v Bulharsku a končí v Egejském moři. Pokud se

Bigglese týkalo, tak je nedokázal rozlišit, protože obě

tečou Řeckem stejně směrem k jihu.

Co se týče zbývající části země, ta byla podle malého

počtu světel zřejmě obydlena jenom řídce. Dívaje se stále

ještě dolů Biggles konstatoval, že jde o místo těžko

přístupné jinak než ze vzduchu, a v tom okamžiku začalo

dole blikat zelené světlo. Pak rychle následoval světelný

ovál, zjevně reflektory označující přistávací dráhu. Tak

tady to je, napadlo ho. Konečně dorazili. Brzo už pozná,

zda jenom neztrácí čas.

60

Jak tak kroužili na přistání, všiml si Biggles, že

většina okolní krajiny sice není přímo hornatá, ale přece

jen značně pahorkatá, takže bez osvětlení v noci není

možné letiště prakticky objevit. Pokud by se budovy

zamaskovaly, nebylo by snadné je objevit ze vzduchu ani

za plného denního světla. Ale na to byl do jisté míry

připraven. Nikdy sice nad touto částí Balkánu neletěl, ale

na základě svého celoživotního studia atlasu měl hrubou

představu, co se asi tady dalo čekat.

Courier se hladce klouzavým letem snesl na

přistávací dráhu, i když kola trochu poskakovala, jako by

spočinula na nerovném povrchu. Znamenalo by to, že tam

není žádná betonová plocha. Stroj roloval k jakési velké

budově, z jejíchž několika oken se řinulo ven světlo, a

pak zastavil.

Hrabě vstal. „Tady vystupujeme,“ pobídl Bigglese.

„Pojďte, představím vás několika vašim kolegům. Zjistíte,

že jsou to všechno slušní hoši.“

Vystoupili z letadla, prošli dřevěnou verandou do

haly a do dveří, za nimiž se ozývaly nějaké hlasy. Hrabě

je otevřel a pokynul Bigglesovi, aby vstoupil dovnitř.

V místnosti, plné tabákového kouře, bylo šest mužů.

Byla pohodlně zařízena jako důstojnická jídelna. Všichni

muži seděli kolem stolu, hráli karty, někteří měli u ruky

sklenku s pitím. Změť hlasů zmlkla ihned, jakmile se

všechny hlavy obrátily k nově příchozím. Jeden ze

sedících najednou vstal, pomalu vyšel proti nim a

ukazoval nataženým ukazováčkem na Bigglese, přičemž

zakřičel hlasem třesoucím se zlostí a údivem: „U ďasa, co

tady dělá tenhleten?!“

Biggles okamžitě toho člověka poznal, a i když se

snažil nedat to nijak najevo, pořádně se, abychom použili

jeho vlastní výraz, „zakymácel v kramflekách“ tím

šokem. Byl to totiž Canson, bývalý letec Královského

letectva Jejího Veličenstva britské královny, kterého

61

naposledy viděl ve francouzském vězení, za kterýžto jeho

pobyt byl osobně zodpovědný.

V náhle napjaté atmosféře křičel Canson rozhlížeje

se po ostatních hráčích karet: „Víte, kdo je tohle?“ Aniž

by čekal na jejich odpověď, pokračoval: „Je to fízl! Fízl

od letectva! Jmenuje se Bigglesworth. Dělá pro Scotland

Yard!“

Napětí po těch slovech bylo přímo hmatatelné.

Ta krátká pauza poskytla Bigglesovi příležitost, aby

se vzpamatoval z překvapení. „Vzhledem k tomu, kde

jsme se naposledy setkali, tak bych se mohl zeptat zase já,

co tady vlastně děláte vy?“

Canson se vychytrale usmál. „Nedokázali mě

uhlídat!“ posmíval se, i když co tím přesně myslel, nebylo

zdaleka jasné.

Teď se do toho vložil ale hrabě. „Co to má

znamenat?“ ostře vyštěkl. „O čem to vy dva mluvíte?!“

Potom pokračoval přímo ke Cansonovi: „Mám tomu

rozumět tak, že máte záznam v trestním rejstříku?“

Canson se snažil tu otázku jen tak přejít. „Myslím, že

mám,“ přiznal. „Díky jemu!“ Opět ukázal na Bigglese.

„To jste mi ale neřekl.“

„Nic to vlastně nebylo. A hledal jsem práci.

Nezačnete přitom přece tím, že jste byl v lochu!“

„Kvůli čemu jste tam byl? Musím to vědět. Mohlo by

na tom dost záležet.“

Následovala další pauza. Canson nepromluvil.

„Řeknete mu to sám nebo to mám říct já?“ klidně se

ho zeptal Biggles.

„Byla to jen maličkost, převážel jsem jenom nějaký

bankovky,“

prohlásil

Canson

posléze

jakoby

mimochodem. „Bylo by to bejvalo bez problémů, kdyby

do toho byl bejval tenhle čmuchal nestrkal nos!“

„Za to, co se stalo, si můžete jenom vy sám,“ chladně

se ozval Biggles. „Kdybyste se držel pravých peněz,

62

mohlo vám to projít. Ale když jste začal zaplavovat celou

zemi padělky, tak to jste prostě přehnal.“

„O tom mi musíte vyprávět,“ řekl hrabě a vypadal

ustaraně. „Jestli vy dva začnete tím, že se budete

nesnášet, tak jeden z vás bude muset jít. Jinak se můžeme

najednou dostat do potíží.“

„Já jsem připraven nechat minulost spát, jestli totéž

dokáže i Canson,“ pokrčil Biggles rameny.

Canson mu na to neodpověděl.

Hrabě zarazil další dohady tím, že stiskl tlačítko

zvonku. „Dáme si něco k pití,“ navrhl a potom k

Bigglesovi dodal: „Stevard vám ukáže váš pokoj.“

Pilot, který přiletěl Courierem, zjevně uklidil někam

stroj a teď vešel dovnitř.

Rozhlédl se po přítomných a se silným americkým

přízvukem se udiveně zeptal: „Hele, co se tu děje?“

„Jenom lehká výměna názorů,“ odvětil nezúčastněně

Biggles.

63

Kapitola 6

PRVNÍ ÚKOL

Biggles, sám v pokoji, který mu přidělili, a nebylo to

nic víc než jakási buňka – vybalil svůj kuřík, zapálil si

cigaretu a sedl si na postel, aby se věnoval vážnému

uvažování. Hned na samém začátku si uvědomoval, že

když se přidal k pilotům, zaměstnávaným hrabětem,

riskuje možnost setkání s někým, koho zná, nebo s

někým, kdo zná jeho. Ale že to bude zrovna Canson,

kterého má na svědomí, protože ho poslal do vězení, to

byla velice nešťastná shoda okolností. Pravděpodobně to

velice zkomplikuje situaci. Skoro nikdo jiný by tady

nevadil. Ale už se stalo. Objektivně vzato ale na tom

vlastně nic pozoruhodného nebylo. Canson je pilot s

nepříliš solidním rejstříkem. Zaměstnání u některé velké

letecké společnosti by nikdy nedostal, takže není nic

překvapivého na tom, že ho člověk najde, jak pracuje pro

firmu, která operuje na problematické bází.

Biggles věděl, že ho Canson nenávidí, a ne bez

důvodu, a proto nevynechá příležitost, aby ho nějak

nepoškodil. Bezpochyby už teď se ze všech sil snaží zasít

mezi ostatní co nejvíce podezření a nedůvěry. Pokud

kterýkoli z ostatních pilotů má něco na svědomí, padne to

na úrodnou půdu.

Další,

co

Biggles

nemohl

přehlédnout,

byl

následující znepokojující fakt. Canson se ukázal jako

nečestný člověk, ne-li dokonce kriminálník i při své

službě v R.A.F. a bylo velice nepravděpodobné, že se ve

vězení polepšil. Z toho sice ne fakticky, ale logicky

vyplývá, že organizace pana hraběte není tak nevinná, jak

předstírá. Ale to ukáže čas.

64

Když se tak zamýšlel nad situací, tak si Biggles,

známý fatalista, nebyl vůbec jistý, zda má být rád nebo

zda má litovat toho, jak se zatím celá tahle záležitost

vyvíjí. Pokud je podnikání hraběte jen legální, tím lépe.

Žádná škoda nikomu nevznikne. Na druhé straně, je-li to

podvod, je možné, že už našel to, co se vydal hledat:

hlavní stan pašeráků zbraní. To umístění jejich základny

nepostrádá jistý význam. Proč by si člověk vybral takové

místo jako Noriovika? Je v tom něco podivného, i přesto,

že mu hrabě poskytl vysvětlení. A ač nebylo nesmyslné,

zrovna přesvědčivě neznělo.

Biggles se nemohl zbavit pocitu, že důvod, který mu

hrabě udal, není ten pravý. V tak vzdáleném místě jako

tady v severním Řecku, ho určitě nikdo nebude rušit.

Místní lidé, pokud tady vůbec nějací jsou, nebude zajímat,

co se na letišti děje. Dostat se sem nebyl žádný problém,

ale možná nebude snadné dostat se odtud pryč, pokud

vůbec přijde čas, aby se o to pokusil, přemítal Biggles. Je

to důvod, či jeden z důvodů, proč jsou piloti hraběte a

jeho organizace více méně izolováni na Balkáně?

Biggles neměl žádnou mapu, aby zkontroloval, jestli

je v tomhle místě vůbec možné cestovat po silnici. Jelikož

neměl tu nejmenší představu, kam poletí, nemohl si

prostudovat před odletem atlas. Hrabě mu prozradil jejich

destinaci teprve, když byli ve vzduchu. To bylo určitě

schválně. Nevědět, jak jsou daleko od nejbližší hranice je

handicap, i když to by se mělo vyřešit, až ho požádají,

aby vyletěl s některým z těch jejich letadel. Těžko mohou

očekávat, že bude létat bez mapy, na které je zakreslena

jeho základna.

Proud jeho myšlenek přerušilo náhle zaklepání na

dveře. Na jeho vyzvání se dveře otevřely a dovnitř vešel

jeden z těch mužů, co je viděl hrát karty v jídelně. Byl to

takový hubeňour s pihatým obličejem a písčitými vlasy.

65

„Já jsem jen zaskočil, abych vám řek, že mně hrabě

určil za vašeho prvního pilota,“ oznamoval vesele s

nezaměnitelným americkým přízvukem. „Jmenuju se

Grant. Bob Grant. Ale hoši mi říkají Sandy.“

„Těší mě, že tě poznávám, Sandy,“ opáčil Boggles.

„Jsi Američan?“

„Kanaďan.“

„To je ještě lepší. Co děláš až tady?“

„Snažím se udržet nad vodou. Přijel jsem, abych si

prohlíd Skotsko, odkud naši původně pocházejí, přišel

jsem o šrajtofli, když jsem sázel na koně, takže jsem vzal

první práci, co se naskytla. Uviděl jsem v časopise

inzerát, a tak jsem tady. To je celá historie.“ Sandy

najednou zvážněl. „Mimochodem, Canson si o tobě tam

dole v klubu, jak my tomu říkáme, pěkně otírá podrážky!“

Biggles

se

sarkasticky

usmál.

„To

mne

nepřekvapuje.“

„Tvrdí, že jsi policajt.“

„Správně.“

„A hrabě to ví?“

„Samozřejmě. Proto mi asi dal práci. Vyznám se

totiž docela slušně v tom, jak to chodí na letištích a tak.“

Sandy přikývl. „Já myslím, že při práci na smlouvu,

jako je tahle, člověk potká všelijaký lidi. To ses s

Cansonem nepohod ještě jako policajt?“

„Ano.“

„Co se stalo?“

„Já sice nevím, co o mně Canson vypráví, ale ty si

můžeš třeba vyslechnout i moji verzi té záležitosti.

Canson je blázen. Dařilo se mu docela dobře, byl sám

svým pánem. Řídil malou leteckou společnost pro jednu

známou cestovní kancelář. Trochu si přivydělával bokem

pašováním cizích bankovek. Ale když začal přivážet do

země padělané bankovky, které vytiskli ve Francii,

přehnal to a muselo se s tím něco dělat. Náhodou jsem to

66

byl zrovna já, kdo tu jeho partu poslal za mříže. To je

všecko. Nic osobního.“

Sandy se zazubil. „To mě teda nepřekvapuje, že tě

nemá rád. Ty sice tvrdíš, že v tom nebylo nic osobního,

ale on takovej pocit zrovna nemá.“ Sandy pak zvážněl.

„Dej na moji radu a dávej na sebe pozor. Jestli ti provede

jenom něco z toho, co slibuje, tak tady to bude všem

jedno.“

„Budu si to pamatovat.“

„Problém je, že proti tobě poštval ostatní hochy.“

Biggles pokrčil rameny. „Já je mohu jedině nechat,

ať to posoudí sami. Má snad někdo z nich nějaký důvod

se mě bát?“

„O nikom takovém nevím. Já sám jsem nikdy žádné

problémy neměl.“

„Podnikání pana hraběte je tedy legální?“

Sandyho krátké zaváhání předtím než odpověděl,

Bigglesovi neuniklo. „Pokud se mě týče, tak jo. Já se

nikoho na nic moc nevyptávám. Dělám, co mi řeknou,

pravidelně beru svoji gáži a držím zobák, ať si myslím, co

si myslím. Mně to takhle vyhovuje.“

Jelikož to vypadalo, že Sandy si rád popovídá, využil

Biggles ihned příležitosti, aby se dozvěděl co nejvíc.

„Jaký náklad to obvykle vozíte?“ zeptal se zběžně, jako

by na tom nijak zvlášť nezáleželo.

„Většinou samý těžký věci,“ odpověděl Sandy stejně

zběžně.

„Co myslíš tím – těžký věci?“

„Nářadí, nástroje, zemědělský stroje a náhradní díly,

prostě takový věci. Většinou pro takový ty rozvojový

země. Prej, jak mi bylo řečeno, aby se naučili jak se

uživit. Taky jsem už jednou vez pytle pšeničnýho zrní a

hnojivo.“

„Viděl jsi někdy to zboží?“

67

„Ne, nemůžu říct, že bych ho někdy viděl. Proč bych

ho měl chtít vidět? Obvykle chodí zabalený v bednách a

obsah je napsanej na nich, takže se nemusej otevírat. Kdo

by si taky chtěl přidělávat práci s přebalováním, ne?“

Biggles si řekl, že Sandy, pokud to může posoudit,

mluví pravdu. „Je to vždycky zemědělské nádobíčko?“

„Vždycky ne. Tuhle jsem bral náklad televizorů do

Ghany. Taky jsem vez rádia a televizory do Jemenu.

Nejdelší štreka, co jsem letěl, to bylo do Djakarty v

Indonésii.“

„Co chtěli tam?“

„Šicí stroje.“

Biggles se usmál. „Už jsi někdy letěl přes Atlantik?“

„Já sám ne, ale Canson párkrát letěl na Kubu.“

„Jak to děláte na těch dlouhých trasách s palivem?“

„Máme jistý místa, kde vždycky můžeme na dluh

natankovat. Například hrabě má nějakou dohodu s

Egyptem. S tím nejsou nikdy žádný potíže.“

„Kam ale létáte pro takové věci jako třeba ledničky?“

„My nikam. Prakticky všecko přijde až sem.“

„Jak?“

„Po silnici.“

„Máš tušení odkud to pochází?“

„Jen tak mezi námi, já bych řek, že spousta toho

pochází z Jugoslávie, která není daleko.“ Sandy na něho

najednou vrhl podezíravý pohled. „Nějak se ale moc

vyptáváš!“

„A ty by ses nevyptával, kdybys právě přiletěl a

neměl ani zdání, co můžeš čekat, že budeš vlastně dělat?

Pořád jen tápu ve tmě!“

„No, myslím, že jo,“ připustil Sandy. „Ale musím ti

říct, že jestli se chceš stát u hraběte nepopulárním, tak se

ho můžeš začít hodně vyptávat.“

„Proč? Nepřipadá ti to trochu podivné? Chce snad

něco skrývat?“

68

„Možná.“

„Jak to?“

„No, konec konců jako většina firem i on musí čelit

konkurenci, takže přirozeně nechce, aby ostatní letecké

firmy věděly, co dělá. On má kšefty, a to je to, na čem

záleží, ne? Jak je sežene, to se mě vůbec netýká a doufám,

že se mu bude takhle dařit dál, protože kdyby ne, tak si

budu muset hledat práci někde jinde.“

„To je logické,“ souhlasil Biggles. „Já nechci

vypadat moc zvědavě, ale moc mi toho neřekli, takže se

na mě nemůžeš zlobit, že se snažím si správně nastavit

hodinky. Já jen rád vím, co dělám.“

„No tady je jedním z pravidel, že o tom, co děláš,

nemluvíš, i když třeba víš, o co jde. Dostaneš svoje

příkazy a tím to končí. Když nic nevíš, nemůžeš to pak

nikde vyžvanit. Že hrabě jedná s tím svým zbožím

opatrně, je přirozený. Kdyby to nedělal, zákazníci by se

na to dívali taky divně.“

„Jak dlouho jsi už tady?“

„Asi tři měsíce.“

„S čím lítáte?“

„V současný době lítáme s párem Constellation.“

„Odkud jsou?“

„Ze Spojených států.“

„To jsou drahé stroje.“

„Nekoupili je úplně nový. Byly na seznamu strojů,

kterých se chtěla jedna letecká společnost zbavit, když

začala nahrazovat svoji flotilu novýma a rychlejšíma

typama. Hrabě je asi dostal pěkně lacino. Ale jsou v

perfektním stavu, takže si s tím nemusíš dělat hlavu.“

„Kde jsou zaregistrované?“

„To nevím. Nikdy jsem se na to neptal. Mě se to

netýká. Mají pořád ještě původní značení. Hrabě pořád

říká, že je nechá přemalovat, ale ještě se k tomu

nedostal.“

69

Ještě než se Biggles mohl zeptat na cokoli jiného,

ozval se zvenku velký hluk, jako by přijelo nějaké těžké

vozidlo. Ozvaly se také hlasy v nějakém cizím jazyce.

Biggles chvíli poslouchal a pak se znovu obrátil na

Sandyho. „Co se to tam děje?“

„Zní to, jako by dorazil další náklad. To znamená, že

někdo už hezky brzo dostane kšeft. Asi to bude Canson a

Jumbo Brady, protože oni jsou podle rozpisu služeb na

řadě.“

„Jak často se takhle létá?“

„To je různý. Dost často, i když máme taky hluchý

chvíle.“ Sandy vstal. „No, tak já zas půjdu. Tak zatím.“ U

dveří se ohlédl přes rameno. „Na toho Cansona si dej

bacha!“

„Bez obav, dám.“

Opět o samotě si Biggles zapálil cigaretu a začal

přemítat o tom, co se právě dozvěděl. Jedna věc byla

důležitá. Sandy je toho názoru, že některé zboží, když ne

všechno, které se má převážet, pochází z Jugoslávie. Z

komunistické země. Všechny státy, které Sandy jmenoval,

jsou buď komunistické, nebo tam vládnou diktátoři. Třeba

je to ale přece jenom přirozené, že spolu takhle

komunistické státy obchodují. Jenomže ještě tady byla

nezodpovězená jedna velká otázka. Co je to, co prodávají

a kupují, nebo dávají zadarmo? Sandy se zmínil o

několika druzích zboží, přičemž všechny vypadají

naprosto normálně. Ale současně přiznal, že to zboží také

nikdy neviděl. Ty nálepky nemusí znamenat vůbec nic.

On jim evidentně věřil, protože neměl žádný důvod o nich

pochybovat. A vlastně mu bylo stejně jedno, co

dopravuje.

Biggles měl trhání vyjít ven, aby se podíval, co se

tam děje, ale pak si to rozmyslel, protože zvědavost se v

jeho situaci sice dala prominout, ale ukazovat příliš velký

zájem by nebylo zrovna taktické.

70

Právě udusil cigaretu v popelníku, než se uloží ke

spánku, když se otevřely dveře a vešel sám hrabě.

„Všechno v pořádku?“

„Prima, co se mě týče.“

Hrabě vešel do pokoje. „Byl to mladý Sandy Grant,

který odtud právě vyšel?“

„Ano, ten tu byl.“

„Co chtěl?“

„Nic. Stavil se tu hlavně proto, aby mi řekl, že jsme

byli určeni jako parťáci.“

„To je pravda. Záleží mi na tom, abych vás a

Cansona udržel od sebe, dokud časem neochladne. Já tady

pořád nejsem, ale řeknu Miskoffovi, který to tady vede v

mé nepřítomnosti, aby to zorganizoval. Momentálně je ale

pryč. Až se vrátí, tak se s ním seznámíte. Canson odletí

časně ráno. Právě jsme dostali zásilku strojírenského

zboží pro Afriku, takže tam odstartuje Canson se svým

partnerem Bradym. Je to velmi nepříjemné, že jste se s

Cansonem už dříve setkal za okolností, které sotva

přispějí k dobrému partnerství.“

„Domnívám se, že riziko, že k něčemu takovému

dojde, tady bylo vždycky,“ odpověděl klidně Biggles. Pak

se trochu usmál. „Tím nechci naznačit, že jste pochybil,

když zaměstnáváte piloty se záznamem v trestním

rejstříku. Konec konců jsem se setkával s různými piloty

většinu svého života. Jsou to různé typy. Většina je

normální, ale jsou mezi nimi také takoví, kterým bych

nevěřil ani nos mezi očima.“

„A Canson mezi ně patří, což?“

„Dá se to tak říct. On je ten typ, co nemůže jednat na

rovinu, i když nemá žádný důvod, aby jednal křivě. Jestli

má ze mě komplex, tak to si zavinil jedině sám. V R.A.F.

s ním byly také potíže, ještě než – ale nemá cenu to zase

vytahovat. Za daných okolností mohu jedině říct, že jestli

vám přítomnost nás obou na stejném letišti má způsobit

71

nějaké nepříjemnosti, tak jsem ochoten to radši zabalit a

odjet domů.“

„To není třeba,“ rychle ho přerušil hrabě. „Zkusíme,

jak to dopadne. Třeba se to nakonec vyvine docela dobře.

Jestliže ne, potom se obávám, že jeden z vás bude muset

odejít. Ale raději bych, aby odešel Canson. Zneklidňuje

mne, že má záznam v trestním rejstříku. Nic mi o tom

totiž neřekl. Kdyby ano, nebyl bych ho přijal. Jestli se

nyní dostane do nějakých problémů, tak to na mne vrhne

špatné světlo. Budou se mne ptát, proč jsem takového

člověka zaměstnával.“

„Ano, to je možné,“ souhlasil Biggles.

„Ale teď už musím jít,“ uzavřel svou návštěvu hrabě.

„Zítra vás nebudeme potřebovat, takže budete mít klidný

den. Dobrou noc.“ Otočil se a odešel.

Biggles zůstal ještě sedět a uvažoval nad tím, co se

po příjezdu na letiště dozvěděl. Pořád ho překvapovala ta

upřímnost hraběte. Dovedl docela dobře pochopit, že ať je

jeho podnikání legální či ne, nepotěšilo ho, když zjistil, že

má na výplatní pásce člověka se záznamem v trestním

rejstříku. V tom byl, jak Biggles cítil, evidentně naprosto

upřímný. Kdyby se cokoli přihodilo, tak by to vypadalo

špatně. Člověk, který už byl ve vězení, je vždycky

podezřelý. Ale jestli to hrabě takhle viděl, tak na to má

velice prostý lék. Musí prostě jenom oznámit Cansonovi,

že jeho službu už nepotřebuje. Proč to ale neudělal? Bylo

to proto, že se neodvažoval? Ví toho snad Canson příliš?

Biggles přešel k oknu, stoupl si vedle záclony a

vyhlédl ven. Ve tmě toho ale moc vidět nebylo. Dokázal

rozeznat jedině obrysy velkého nákladního auta

přikrytého vedle hangáru. Vykládali z něho právě bedny a

nosili dovnitř. Co v nich asi je? Hrabě říkal „strojírenské

zboží“, což je tak široký název, že může znamenat

prakticky všechno. Biggles si uvědomoval, že kdyby

věděl, co je v těch bednách, všechno by bylo hned jasné.

72

Jenomže to nevěděl a nedovedl si představit, jak by to

zjistil, aniž by tolik riskoval, že by to v této fázi mohlo

mít pro jeho vyšetřování katastrofální následky. Možná i

pro něho samého.

Sandy si myslí, že tyhle náklady pocházejí z

Jugoslávie. Vypadá to pravděpodobně. Proč ne?

Jugoslávii strašně záleží na tom, jako ostatně každé zemi,

aby exportovala své výrobky, takže na tom nic špatného

není. Jelikož je blízko a je potřeba překročit jenom jedny

hranice, bylo by to jednoduché. Za předpokladu, že jde o

běžné zboží, samozřejmě. Pokud ne, pak je tady někde

cosi v nepořádku. Celníci by měli vědět, oč jde. Nebo

jsou součástí té bandy, pokud nějaká existuje.

Nebo snad nějaký vládní činitel jednoho z těch dvou

států, kterých se to týká, Jugoslávie nebo Řecka, udělal

potřebná opatření, aby zboží prošlo přes hranice bez

kontroly? Jinými slovy, hrabě si „kupoval cestu“, jak se

takovýmto transakcím přezdívá na Blízkém Východě

mezi překupníky drog a podobnými typy?

Biggles to vzdal a s pocitem, že získal tolik

informací, kolik jich je momentálně schopen strávit, si šel

lehnout.

O něco později, podle jeho hodinek asi ve čtyři

hodiny ráno, ho vzbudil rachot startujících motorů.

Přispěchal k oknu a uviděl ještě, jak stín obrovského

letounu roluje na začátek startovací dráhy. Sledoval, jak

se letoun obrátil a odstartoval. Takže další zásilka je na

cestě, přemítal, když se vracel do postele.

V osm hodin mu přinesl stevard ranní šálek čaje.

Dívaje se na Bigglese tázavě udělal nad šálkem jakýsi

podivný pohyb prstem. Biggles se ho zeptal, co tím myslí,

ale muž mu neodpověděl. Teprve za pár minut Biggles

pochopil, že stevard je hluchoněmý a tímto způsobem se

ho ptá, jestli chce do čaje cukr.

73

Potom se Biggles oblékl, šel do jídelny a dal si

dobrou snídani. Sandy se k němu přidal, ale hrabě se

neukázal. Takže celý den klidně míjel, většinou v běžném

hovoru se dvěma či třemi dalšími piloty a s navigátorem,

který nebyl ve službě. Biggles se prošel venku, ale příroda

nebyla nijak zajímavá, tvořilo ji jen pár kopců s nízkým

křovinatým porostem, který slunce dohněda spálilo.

Otevřené dveře u hangáru odhalovaly jedno letadlo

Constellation. Nikdo u něho nebyl. Nakonec se vrátil do

postele zklamán, že se neukázalo nic zajímavého.

Přesně totéž se dělo i následující den. Pokusil se o

několik diskrétních dotazů, ale nic nového se nedozvěděl.

Vypadalo to, že nikdo neví, kde hrabě je, ani co dělá.

Miskoff, šéf dopravy pana hraběte, se také neukazoval.

Biggles šel opět spát říkaje si, zda tady nemarní čas a byl

trochu otrávený tou náhlou nečinností.

Probudil se ve čtyři ráno, když se u něho náhle

rozsvítilo světlo. Stál tam Sandy a byl kompletně

oblečený. „Vztyk, kamaráde,“ oznamoval rozjařeně.

„Letíme do světa!“

„Kam?“ zeptal se Biggles vstávaje z postele.

„Do Afriky.“

„Afrika je veliká.“

„Do Sudd.“

Biggles zůstal nedůvěřivě koukat. „Sudd! Co k čertu

budeme dělat v těch bažinách?!“

„Hledat Cansona a Bradyho. Dostali jsme zprávu

vysílačkou, že si sedli na zem. Hrabě nám zavolal,

abysme je našli a přivezli zpátky domů.“

„To je tedy pěkný rozkaz! Co dělali nad bažinami v

Sudd?“

„To je naše obvyklá trasa do Konga.“

„Divná trasa.“

„Je to bezpečnější, než přímo napříč Saharou.“

„Čím poletíme?“

74

„Druhou Constellation. A už se na nic neptej a hoď

sebou. Ať odstartujem, než vyjde slunce!“

Biggles ho po pár minutách následoval.

75

Kapitola 7

JASNĚ NA ROVINU

Tak teď už víme, proč a co Biggles dělal v letadle

typu Constellation nad rovníkovou Afrikou.

Opustili jsme ho v okamžiku, kdy seděl na kusu klu

uprostřed bažinaté krajiny Sudd a kouřil cigaretu. Sandy

Grant, jeho pilotní partner, seděl vedle něho a zamyšleně

žvýkal plátek žvýkačky.

„Povídal jsi, že ho necháme být a on nám třeba něco

řekne,“ připomínal a měl tím na mysli samozřejmě toho

barevného pilota I Nobo, který je prakticky sestřelil. „Co

nám teda řek?“

„Spoustu. Někdo tady rozdává zbraně povstalecké

armádě v Kongu.“

„Na tom není nic novýho. To je přeci všeobecně

známý. Bylo to i v novinách.“

„Zbraně někdo pašuje vzduchem, a aby to pašování

zarazili, vyslali tady do vzduchu stíhače.“

„To jsme zažili na vlastní kůži.“

„To hlavní ti uniklo, Sandy,“ pokračoval Biggles

vážně. „Ten hoch, co nás sestřelil, tam nebyl náhodou. On

věděl, že pašeráci zbraní používají tuhle trasu. A nechtěj

na mě, abych věřil, že by sestřelil každé obchodní letadlo,

které se tu vyskytne, třeba s nákladem cestujících. Ne. On

velice dobře věděl, že Constellation převáží zbraně. Jak to

ale mohl vědět? A co je ještě důležitější, konžská vláda

věděla, že má přijít další zásilka. Jak to mohli vědět? Ten

hoch tvrdil, že v tom smyslu obdrželi informace. Od koho

asi ty informace přišly?“

„To mi řekni.“

„Já odpověď samozřejmě neznám, ale zdá se mi, že

tady odvedl svou práci nějaký špion.“

76

„No a? Co to k čertu má co dělat s námi? My přece

zbraně nevezli!“

„Třeba ne, ale je smůla, že hrabě také používá

Constellation. Jednou jsme letěli i my. V budoucnu

jakákoli Constellation, která se objeví na tomhle kousku

nebe, bude asi přivítaná hudbou kulometů.“

Sandy vyplivl žvýkačku. „Jo,“ souhlasně přikývl.

„Máš pravdu. Takhle jsem se na to nekoukal.“

„Tak se na to radši začni koukat hned a začni

pořádně! Musíme dostat tuhle mašinku zase nahoru a

příště už třeba nebudeme mít takové štěstí!“

„Čím dřív se o tomhle hrabě dozví, tím líp,“ řekl

Sandy. „Radši bysme se měli hned zvednout a namířit si

to rovnou domů.“

„Ještě než to uděláme, tak tu máme ještě nějakou

prácičku – pokud ovšem nemáš pocit, že bychom to měli

zabalit.“

„Já nic nebalím. Než odletíme domů, najdeme

Cansonovu Constellation. Pojď, podíváme se po ní.“

„Ale jak?“

„Asi po nohách, ne?“

Biggles pohlédl na oblohu. „Teď není čas začít

okružní cestu po bažinách. Do hodiny bude tma jako v

pytli. Jestli budeme dost hloupí na to, abychom se nechali

zaskočit v téhle bažině, už možná nikdy nenajdeme ani

náš vlastní stroj, o tom druhém ani nemluvě. V každém

případě si myslím, že by byla chyba to tady opouštět.

Uděláme líp, když počkáme.“

„Počkáme na co?“

„Až k nám přijde buď Canson nebo Brady. Každý v

okruhu deseti mil musel vidět, co se děje tam nahoře.

Uslyšeli určitě palbu kulometů a podívali se na nebe.

Museli nás vidět, jak letíme dolů, takže vědí, kde zhruba

jsme. Já bych řekl, že buď Canson nebo Brady jsou teď

na cestě k nám. Určitě jsou v pořádku, protože jinak by

77

nemohli vyslat tu depeši. Bude zajímavé se dozvědět,

proč museli na zem oni. Jistě si to přistání tady nevybrali

sami, takže mne nepřekvapí, kdyby s tím měl něco

společného také náš mladý barevný přítel.“

„Jestli je to tak, tak by se o tom ale zmínil?“

„A proč by měl? Bezpochyby ohlásil své základně,

co se stalo, ale neměl žádný důvod, aby to říkal nám.

Určitě by to byl udělal, kdyby byl stoprocentně věděl, že

Cansonův stroj vezl zbraně. Já myslím, že neví, co vlastně

vezli. Což znamená, že se k tomu ještě nikdo nedostal.

Když si ten mladík uvědomil svou chybu, tak změnil

rychle tón. Pravděpodobně se diví, co děláme v téhle části

Afriky s prázdným letadlem. Doufejme, že tu správnou

odpověď neuhodne.“

„No tak co teda budem dělat?“ netrpělivě se ptal

Sandy. „Vypadá to, že jsi převzal v týhle zatracený

záležitosti velení. Tak mi to teď teda pověz.“

„Já nepřebírám žádné velení, ale když už se mne

ptáš, tak ti něco navrhnu. Počkáme tady do rána. To by

mělo dát Cansonovi dost času, aby došel až k nám, jestli

se pro něco takového rozhodl. My sice nevíme, kde je, ale

on určitě má alespoň hrubou představu, kde jsme my.

Také jistě neví, jestli jsme třeba nehavarovali a nejsme

zranění. Sám by snad neodletěl a nenechal nás tady.

Takže ti něco povím. Jestli tady nebude brzo ráno,

pokusíme se ho najít sami.“

„Fajn. To zní rozumně.“

„Zatím, protože už zbývá jen málo denního světla, by

nebyl špatný nápad, kdybychom se šli podívat na náš stroj

a zjistili, jestli nám kulky nenatropily nějakou vážnou

škodu. Myslím, že nádrž nám neprorazily, jinak bychom

už cítili benzín.“

„Ano, měli bysme se na to mrknout,“ řekl Sandy a

vstal.

78

Prohlídka Constellation neukázala nic závažného,

kromě pár kulek v ocase. Nic, co by poškodilo výkon

letadla, či signalizovalo proraženou nádrž.

„Měli jsme štěstí,“ poznamenal Biggles.

„Myslím, že to bylo víc než štěstí,“ zavrtěl hlavou

Sandy. „Já bych tu popelnici jako ty nikdy dolů nedostal.“

„To jen člověk musí vědět, jak na to,“ odporoval mu

Biggles. „Člověk se učí rychle, když na něho někdo střílí,

a pak začneš riskovat tak, že by tě to normálně nikdy ani

nenapadlo.“

Spokojeni s prohlídkou, a jelikož už v ubývajícím

světle téměř neviděli, vrátili se na své místo v trávě.

Vlhká atmosféra teď byla plná všelijakých zvuků.

Bzučely tady myriády moskytů, cvrkal nejrůznější hmyz,

kvákaly žáby a občas zakašlal krokodýl.

„Hádám, že se vyspíme v kabině,“ ozval se Sandy.

„Proč ne. Kdybychom zůstali spát venku, tak až s

námi budou tihle komáři hotovi, nepoznáme ani sami

sebe.“ Biggles zvedl ruku. „Co je to? Neslyšel jsi nic?“

„Něco jsem zaslech. Myslel jsem, že je to slon nebo

nějakej pták.“

„Buď tiše. Znělo to, jako když někdo volá.“

Tiše seděli a poslouchali. Za okamžik se opět ozval

ten zvuk, tentokrát blíž a už nebylo pochyb. Byl to lidský

hlas.

Biggles vyskočil. „To nás určitě hledá Canson nebo

Brady! Nedovedu si představit, kdo jiný by to mohl být.“

Zavolal do tmy.

Okamžitě se dostavila odpověď. „Kde jste?“ ozvalo

se slabě ve ztichlém večerním vzduchu.

„Tudy!“ halasil Biggles. Čas od času potom volání

opakoval.

„Fajn,“ ozval se potom nějaký hlas, už zblízka.

„To je Canson,“ poznamenal Sandy.

79

Měl pravdu. Za chvíli se Canson vypotácel z pásu

rákosí hned na okraji jejich mýtiny. Byl po pás od bahna a

šel jako člověk na konci svých sil. Přišel až k nim, sesul

se na zem a ostře se na Bigglese podíval.

„Takže jsi to byl ty,“ poznamenal rezignovaně. „Měl

jsem to tušit.“

„Proč?“

„Podle toho, jak sis s tou mašinou sednul.“

„Nepovídej, že tě mrzí, že mě vidíš.“ Biggles mu

nabídl cigaretu.

„Já bych byl rád, kdybych v tomhle pekle uviděl

třeba i samotnýho ďábla,“ prohlásil Canson a vzal si

cigaretu.

„Promiň, že ti nemůžeme nabídnout něco k pití. Kde

je Brady?“

„Když jsem vyrazil za vámi, tak ještě nebyl zpátky.

Zjevně se mu podařilo odeslat domů zprávu. Představuju

si to totiž tak, že vás poslali, abyste nás našli, jinak byste

tady přeci nebyli!“

„Správně. Bylo nám řečeno, abychom vás našli a

přivezli zpátky – kompletně i s nákladem.“

„S nákladem?! To je teda fór! Nemáte vůbec šanci.“

„Proč ne?“

„Ta kára je míle daleko, a až po kolena v bahně. Šéf

se asi zbláznil. Jak si, sakra, myslí, že se dá náklad

přepravovat v týhle smrdutý bažině? Dyť to váží tunu!“

„Proč jste přistáli?“

„Ze stejnýho důvodu, jako vy. Prostě mně sestřelili.

Viděl jsem, co udělali s vámi. Já byl zatraceně rád, že

jsem moh vůbec někde přistát, to vám teda řeknu, s tou

sviní za zády, co se ze mně snažila udělat cedník. Dělal

jsem, co jsem moh. Vybral jsem si takovej flek, co

vypadal jako mýtina s krásnou krátkou travičkou, ale byla

to jenom slupka nad bahnem. S tím nákladem, co mám na

80

palubě, se mi kola zařízla rovnou do hloubky. Vy jste

měli kliku, že jste našli tvrdou zem!“

„To nebyla jenom klika,“ odpověděl mu klidně

Biggles. „Já jsem šel po slonech. Věděl jsem, že jsou na

pevné půdě. Už jsem tady náhodou kdysi byl.“

„No, moje mašina už to má za sebou. Je ta vaše v

pořádku?“

„Pokud mohu soudit, tak ano. Schytali jsme sice

cestou dolů pár kulek, ale žádnou velkou škodu.“

„Takže nám nic nepřekáží, abysme nevyrazili zpátky

domů.“

„Až vyzvedneme Bradyho. Předpokládám, že jsi

čekal, že se k tobě vrátí?“

„No jasně. Povídal, že se vrátí, jakmile to půjde. Už

jsem ho nějakou dobu čekal. Nechal jsem mu tam vzkaz,

aby věděl, co dělám. Doufám, že se nezhulákal.“

„Nezhulákal? Jak?“

„Vzal si s sebou láhev whisky. Měl jich pár na

palubě.“

„No, jestli je to takový blázen, aby se zpil na

takovémhle místě, tak to je jeho věc.“

„Nevíte, odkud se tady vzal ten honicí pes, co nás

sundal?“

„Je z Konga. Tvrdil, že je důstojníkem Konžského

letectva.“

„Tak co dělal tady? A co to bylo za nápad po nás

střílet?“

„Říkal, že hledá lidi, co pašují zbraně konžským

rebelům. Dostali prý odněkud typ.“

„On říkal, že –?“ Canson vypadal jako v šoku.

„To nám skutečně říkal. Přistál tady vedle nás, aby

nás zatkl a zabavil nám náklad. Náhodou jsme byli úplně

prázdní, dokonce i bez zavazadel a jen jsme hledali vás

dva.“

81

„Co je to za povídačky? Co tady dělal? Tady přece

nejni žádný Kongo!“

„Přesně to jsem mu také říkal. Tvrdil, že je dost

blízko. Byl to takový nadšený černoušek, co je celý bez

sebe, aby si vyzkoušel svoje zbraně na komkoli a

kdekoli.“ Biggles se usmál. „Omluvil se za to, co udělal a

odletěl.“

„To bych, sakra, řek!“ vybuchl Canson podrážděně.

„Z toho všeho ale vyplývá poněkud nepříjemný

závěr,“ pokračoval Biggles. „Tady to bude pěkně

nebezpečné místo pro letadla, ať dopravují či nedopravují

válečný materiál.“

Podíval se pronikavě na Cansona. „Doufám, že

nevezete zbraně?“

„Já? Neblázni, prosím tě! Co tě přivedlo na nápad, že

bych měl?“

„To jsem neřekl. Je pěkně jasné, že někdo je převáží.

Napadlo mne, že jestli náhodou máte nějaké zbraně na

palubě, měli bychom odtud co nejrychleji vypadnout.“

„Na co narážíš?“

„No, mně se zdá, že tihle konžští hoši si moc nedělají

hlavu s tím, na čí území zrovna vkročí. Ten jejich pilot

letěl na moderním letadle, a tak má určitě vysílačku. Jestli

nahlásil na základnu, a já myslím, že ano, že sestřelil dvě

letadla, ale prohlédl jenom jedno, tak sem možná vyšlou

pátrací oddíl, aby se na to zbývající letadlo pořádně

podíval. Tedy vaše letadlo. To naše I Nobo už prověřil.“

„Už chápu, co myslíš. Tak v tomhle ohledu si

nemáme s čím dělat starosti. Já vezu jedině náklad

zemědělskejch strojů.“

„Jakých strojů?“

„To nevím. Řekli mi jen tohle.“

„A to jste vezli do Konga?“

„Jo. Jestli je ale tohle ukázka uvítání, co tam pro nás

chystají, tak to si to pěkně rozmyslím, než povezu druhou

82

zásilku! Kdyby nebylo Jumba Bradyho, tak bych vám řek,

ať táhneme z tohohle prokletýho močálu a letíme domů

vyřídit hraběti, co se tady děje.“

„My evidentně ale nemůžeme jen tak vypadnout a

nechat Bradyho tady! Někdo se musí vrátit k vašemu

stroji a přivést ho sem. Třeba bychom měli jít všichni.

Možná se nám současně povede zachránit něco z toho

vašeho nákladu.“

„Na to zapomeň. Ty se třeba cejtíš na to, aby sis

naložil metrák na záda a vlek se s tím celý míle, ale já ne.

Já tady nejsem zaměstnanej jako nosič!“

„Jak daleko bys řekl, že je odtud vaše letadlo?“

„Vzdušnou čarou čtyři nebo pět mílí. Ale přímo jako

vzduchem se tenhle terén nedá projít. Se všema těma

rybníkama, močálama, trním a rákosím vysokým přes tři

metry se musíte pořád motat kolem dokola, abyste si našli

cestu.

Hádám, že já sám jsem ušel skoro deset mil. Protože

jsem nemoh vidět, kam jdu, nemoh jsem ani držet přímej

směr. Mockrát jsem narazil na slepou uličku a musel jsem

se vracet. Kdybych neměl to štěstí a nenarazil na stopy po

sloním stádu, co tudy běželo, pochybuju, že bych se sem

vůbec někdy dostal.“

„Jak je ten váš náklad zabalený?“

„V dřevěných bednách. Je jich šest. Tři velký a tři

menší. Odhaduju, že ani jedna z nich neváží míň než

padesát kilo. Chtělo to skoro deset chlapů, abysme ty

bedny dostali jednu po druhý na palubu, a stejně to byla

pěkná fuška!“

„Můžeme ty bedny otevřít a přenášet to po

jednotlivých kusech nebo po troškách.“

„Dobrý nebe, člověče, ty si se zbláznil!“ vykřikoval

Canson. „Jak dlouho si myslíš, že to bude trvat, co? Celý

tejdny! Fakticky tě to ale zabije, jestli to jenom zkusíš.

83

Vůbec mě nepřekvapilo, že s tak těžkým nákladem se mi

kola úplně probořily skrz tu trávu.“

„Máš pocit, že bys mohl odletěl domů a říct hraběti,

že jsme tady nechali zboží, co má tak velkou cenu?“

Canson neodpovídal.

„Jsi si jistý, že neexistuje žádná šance, jak odlepit tu

mašinu od země? To se hraběti také nebude líbit, jestli

přijde i o ni.“

„Absolutně jistej. Tam, co leží, uvízla na věky!“

Biggles zavrtěl hlavou. „Tím bych si nebyl tak jistý.

Jednou jsem si vydělal trochu peněz tím, že jsem vytáhl

zapadlé letadlo. To je ale jiná kapitola. Jednou vám o tom

povím. No, stejně nemůžeme nic dělat, než se rozední.

Předpokládám, že tady s námi strávíš noc, Cansone?“

„Byl bych úplnej cvok, kdybych se pokusil dostat ke

svýmu stroji ještě za tmy! Už tak bylo dost špatný dostat

se sem k vám za denního světla.“

„V tom případě navrhuji, abychom šli spát.“

„Jak je to u vás s jídlem? Přivezli jste něco s sebou?“

„Jenom pár sendvičů, a ty jsme snědli, ještě než jsme

přistáli.“

„Jelikož jsme něco takovýho, jako je tahle situace,

vůbec nečekali ani my, tak jsme s sebou taky nic nebrali.

Kromě pár sušenek, a ty jsem dal Bradymu, když se vydal

pro pomoc. Nemáte něco k pití?“

„Pár lahví sodovky.“

„Žůzo! To je teda mejdan!“ zamumlal si Canson pro

sebe. „No, ale sodovka je pořád lepší než ta shnilá špína,

co je tady všude v loužích kolem!“

„Pojď, dám ti jednu láhev,“ navrhl Biggles a vstal.

„Ty tvrdíš, že se zejtra ráno všichni vrátíme k mý

mašině?“

„Jakmile bude dost světla, abychom viděli na to, co

děláme.“

84

„A co tahle mašina? Nestane se jí nic, když jí

necháme tady?“

„Nevidím žádný důvod, proč by se jí mělo něco stát.

Už ji jednou prohlédli, takže nikdo nemá důvod sem

jezdit. Ale s vaším letadlem je to něco jiného.“

„Ať si klidně vemou všechny ty zbraně, co tam u nás

najdou,“ tvrdošíjně opakoval Canson.

„Jsi si tím úplně jistý?“

Canson se na něho upřeně zadíval. „Na co to, k

sakru, zas narážíš? Řek jsem ti přece, co mám za náklad,

ne?“

„Řekl jsi mi, co si myslíš, že máš za náklad. Ale

neviděl jsi vnitřek těch beden.“

Canson zvýšil hlas: „Ty si teda ale podezíravej!“

„Mně se zdá, že existuje důvod být podezíravý.“

„Proč?“

„Já jsem vždycky podezíravý, když jde o náhody. A

tady jich máme nějak plno. Konžská vláda ví, že se k nim

pašují zbraně. Věděli, že má přiletět další zásilka. Věděli,

že ji má přivézt Constellation. Všichni už na ni čekali, až

se objeví. A jedna se objevila – ta vaše. Ani na moment

nezaváhali a sestřelili ji. Museli si být jisti svými důvody.

Neriskovali by střílení na nic jiného, než je Constellation.

Uvaž to všechno a udělej si sám svůj závěr.“

„Jak by to všecko mohli vědět?“

„Zřejmě jim dal tip někdo uvnitř naší organizace. Jak

nám bylo řečeno, tam v Kongu dostali prostě takovou

informaci. Vážně, Cansone, já doufám, že se mýlím, ale

jestli jsou ty vaše bedny skutečně plné zbraní, tak budeme

v pěkném maléru. Tady se nám může stát cokoli, a ostatní

svět se o tom nikdy nic ani nedozví.“

„Dej mi tu láhev sodovky,“ řekl nato Canson ponuře.

„Mně nezastrašíš. My dva nejsme naladěný na stejnou

vlnu.“

85

„To už jsem si před časem uvědomil,“ odpověděl

stroze Biggles.

„Jestli si nějakej negr se mnou zkusí zahrávat, tak

dostane tohle!“ důrazně prohlásil Canson a vytáhl malou

automatickou pistoli.

Biggles na ni jen letmo pohlédl. „Tvůj problém je v

tom, že jsi pořád trochu pozadu. Tohle mohlo fungovat

tak před padesáti lety, ale ne dneska. Tohle je země

černocha a ten si tady může dělat, co chce. A on to dobře

ví. Ale nebudeme se hádat. Není pravděpodobné, že by

sem Brady ještě v noci dorazil, takže bychom si měli

raději jít lehnout.“

86

Kapitola 8

PODIVNÁ ZÁLEŽITOST

Po nepohodlné noci, během níž Biggles strávil

většinu času spíše přemýšlením než spaním, spatřil úsvit

skupinku pilotů už na cestě, po tak vydatné snídani, jako

je jedna malá láhev sodovky na hlavu, ke druhé

Constellation.

Nikdo moc nemluvil, pravděpodobně proto, že co se

dalo o jejich situaci říci, už bylo řečeno. Biggles zůstával

zticha, dobře věda, že by veškerá konverzace mohla vést

jen k další hádce. V jejich situaci hádka nemohla nic

vyřešit a jejich postavení bylo těžké i bez komplikací,

které by si způsobili, kdyby se mezi sebou rozeštvávali.

Canson, který už tu trasu jednou prošel, se ujal

vedení. A brzy bylo jasné, že když mluvil o terénu,

kterým přišel, tak moc nepřeháněl. Pro Bigglese, který už

terén, na kterém uvízli, zažil předtím, to ale nebylo žádné

překvapení. V začátcích létání, když motory nebyly ještě

tak spolehlivé jako dnes, piloti létající do Jižní Afriky

pokládali Sudd za riskantní oblast.

Teď, na konci období dešťů ve vzdálených horách,

odkud voda pramenila, byla půda tak měkká, že se v

nejlepším případě bořili alespoň po kotníky do bahna.

Byla tu široká místa plná jen močálů, kterým se museli

obloukem vyhýbat. V každém níže položeném místě byl

rybník černé stojaté vody, domov nesčetných brodivých

ptáků, čápů, plameňáků a dalších podobných druhů.

Výhled byl stále zarostlý vysokým rákosím, křovím nebo

sloní trávou, takže bylo prakticky nemožné udržet přímou

linii pochodu. Když dorazili na sloní stopu, o které se

Canson zmínil, ta jim pochod ulehčila, protože se sloni

buď instinktem nebo ze zkušenosti drželi pevného

87

podkladu. Žádné sloní stádo sice nebylo k spatření, ale

jednou nastal nepříjemný moment, když narazili na

osamělého sloního samce přicházejícího přímo v

protisměru. Ale starý slon asi nebyl v agresivním

rozpoložení, protože se zatroubením zahnul a vřítil se do

rákosin.

Abychom to zkrátili, všem třem pilotům trvalo skoro

tři hodiny vyčerpávajícího pochodu, než dorazili k

Cansonově ležící Constellation. Její kola vyryla do měkké

půdy dlouhou a hlubokou stopu, než stroj ztratil rychlost a

zastavil se tak, že se vlastní vahou propadl skrz vrstvu

trávy a ostrého porostu, který se vytvořil nad vodou

nasáklou spodní vrstvou půdy. Biggles si musel přiznat,

že Cansonova chyba ve volbě místa přistání byla zcela

pochopitelná, protože to místo bylo prakticky otevřené a

shora půda musela vypadat jako pevná zem porostlá

travou.

Daleko široko nikdo nebyl. Canson zakřičel: „Jumbo,

jsi tam?“ Žádná odpověď. „Takže se pořád ještě nevrátil.

Co to, u čerta, asi jenom dělá?“

„Já bych si dokázal vymyslet pár odpovědí,“

odpověděl mu Biggles. „Možná se mu nepovedlo najít

cestu zpátky. Třeba je na míle daleko a absolutně

ztracený. To se v Sudd stane snadno. Třeba onemocněl,

což se tady také z mnoha důvodů může stát. Možná šlápl

na hada, nebo možná –“

„Možná co?“

„Možná mu zabránili v návratu.“

„Kdo asi?“

„Ti lidé, co jsou zodpovědní za to, že jsme tady. Ten

pilot, co vás donutil přistát, si zaznamenal polohu a předal

informace pozemním jednotkám, pokud s nimi byl ve

styku, což si myslím, že byl.“

88

„Proč se vždycky tak strašně snažíš hledat jen

problémy?“ stěžoval si Canson. „Sestřelili mně, no. Co

ještě můžou chtít?“

„Pravděpodobně se chtějí podívat na to, co jsi měl na

palubě. Ten hoch, co si na nás vystřelil, byl hned dole a s

jistým rizikem se šel podívat, co vezeme. Pátrací oddíl už

je možná na cestě sem a má v úmyslu provést totéž.“

„Ať si klidně vemou všechno pašovaný zboží, co

tady najdou,“ prohlásil Canson. „Jak jsem vám už říkal,

zemědělský nářadí je všechno, co mám.“

„V tom případě se nemusíme ničeho bát. Což

kdybychom se na to mrkli, abychom měli jistotu?“

„No prosím. Jen si posluž.“

„Mimochodem, než jste odešli od letadla, prověřil

jsi, jakou vám způsobili ty kulky škodu?“

„No ovšem. To byla první věc, kterou jsem udělal,

když jsem stál na pevný zemi. Nic vážnýho jsem ale

nenašel.“

„Prima.“

Canson se vyšplhal do kabiny a ostatní za ním. Tak

jako v případě druhé Constellation, většina sedadel byla

vyjmuta, aby bylo dost místa na náklad, a aby se s ním

snadněji manipulovalo. Po letmém pohledu na dřevěné

bedny rozmístěné tak, aby byla dobře rozložena váha,

Biggles vykřikl ukazuje na hromadu padáků: „K čemu je

tohle?“

Canson nevzrušeně odpověděl: „Aby se mohlo shodit

to zboží.“

„Shodit?!“

„Dyť to říkám jasně, ne? Na každý bedně přeci vidíš

jeden hák. My prostě jenom k němu přivěsíme padák a

shodíme přes palubu. Je to strašně lehký.“

Biggles jen zíral. Jeho úžas byl upřímný a on se to

ani nepokoušel zakrýt. „Ale proč to shazovat? Co je

špatného na tom, když se to normálně vyloží?“

89

„To nejde z jednoduchýho důvodu. V Carisvillu totiž

žádný letiště nejni. A tam tohle zboží potřebujou. Je to

jenom malá osada. Označili nám kouřem místo, kam to

máme shodit, takže to máme jedině shodit, bez toho,

abysme museli nalítávat moc nízko.“

„Proč se to nevyloží tam, kde je letiště?“

„To by znamenalo to vykládat a potom ručně

dopravovat až tam, kde je to potřeba. Kongo zabírá

obrovskou plochu a většina je pořád samá divočina, bez

silnic, jenom s říční dopravou.“

„Mně to připadá velice divné. Kdo to organizuje?“

„To já nevím. Rozkazy dává Miskoff. Pořád ještě se

potíš strachy, že by v těhle bednách mohly bejt zbraně?“

„To ano,“ přiznal se Biggles.

„Ale proč? Máš strach, že se nějaký černoši

navzájem potlučou? Vykašli se na to. Mně to teda starosti

nedělá.“

„Ale mělo by,“ břitce odpověděl Biggles. „Jestli se

ukáže, že obsah těhle beden jsou zbraně a nás najdou s

nimi, bude to pro nás ještě horší než pro domorodce. A

bude jedno, kdo je najde, jestli to budou sudánští vojáci,

nebo ti z Konga. Já nechci vidět, jak vypadá místní vězení

zevnitř. Ber to takhle. Jestli tyhle bedny opravdu obsahují

zemědělské nářadí nebo náhradní díly, fajn. Nebudeme

mít žádné potíže a můžeme tady být jak dlouho chceme,

ať si přijde kdokoli.

Ale jestli nějakou náhodou do toho někdo dal pár

zbraní, čím dřív budem odtud, tím líp. Ty si dělej, co

chceš, ale tohle je můj názor. Do Konga se pašují zbraně.

Vláda to ví a ne bezdůvodně se domnívá, ať už právem či

neprávem, že jsme za to zodpovědní my. To je prostě

faktická stránka celé téhle záležitosti.“

„Ale kdo by do těch beden ty zbraně dával?“

„To nevím. Ale o to tu taky nejde. Nezáleží na tom,

kdo je tam dal, když už tam jednou jsou.“

90

Canson najednou vypadal starostlivě. „Proč si

myslíš, že tam ty zbraně vlastně jsou?“

„Zaprvé podle toho, jakým způsobem se ty bedny

dopravují. Než jsi mi to prozradil ty, vůbec nic jsem o

tom nevěděl. Musíš přiznat, že je to přinejmenším

neobvyklé.“

Canson pokrčil rameny. „Jestli se na to díváš takhle,

tak co kdybysme otevřeli jednu z těch beden a podívali se

dovnitř?“

„Myslím, že to je docela dobrý nápad,“ přemítavě

mu odpověděl Biggles.

„Ale až se o tom hrabě dozví, nebude se mu to vůbec

líbit.“

„On tady není. Ať se nám přihodí cokoli, on si bude

sedět pěkně v klidu v Řecku. Varoval nás přece, že kdyby

se něco stalo, nemůžeme od něho čekat žádnou pomoc.

Jestli nás chytí, jak pašujeme zbraně, tak to pořádně

schytáme.“

Canson se podíval na Bigglese a zeptal se

podezíravě: „A jestli v těhle bednách fakticky najdeme

zbraně, co s nimi budeš dělat?“

„Rychle se jich zbavím. Buď to, nebo se vrátím

domů. Ale na co se o tom máme bavit, když to ještě

nevíme? Přines sem nějaké nářadí a dozvíme se to hned.

Vypáčit jedno z těch dřevěných vík nebude trvat dlouho.

Vypadají docela chatrně.“

„Je to zabalený jenom tak lehce, aby se ušetřilo na

váze. Protože to nejni nic choulostivého, nemůže se to při

shazování poškodit.“

91

… byl to moderní, úplně nový samopal…

92

Biggles zavrtěl hlavou. „Mně to připadá hrozně

divné.“

Canson přinesl ze schránky vepředu šroubovák a

železné dláto a společně se jim s trochou námahy podařilo

vytáhnout hřebíky a odklopit dvě z tenkých hrubých

prkýnek. Objevil se chomáč jakési pevně slisované suché

trávy.

„Tak si posluž,“ vyzval ho Canson. „Potom, doufám,

už budeš spokojenej. Až s tím skončíš, tak to můžeš zase

hezky zapakovat!“

Biggles strčil ruku do trávy a zašátral uvnitř bedny.

Ruka na něco narazila, tak to vytáhl ven. Byl to moderní,

úplně nový samopal, celý mastný od oleje. Položil ho na

víko a pohlédl na Cansona.

„Tohle se mi zrovna nejeví jako zemědělské nářadí,“

řekl potom potichu.

Sandy se hlasitě rozesmál.

„Páni, ty jsi měl pravdu!“ vyhrkl Canson přiškrceně.

„Jak ty to jen děláš? Člověče, ty seš ale ďábel!“

93

Kapitola 9

PROBLÉMY

Samopal ležel na podlaze mezi Cansonem a

Bigglesem, který pohlédl svému kolegovi přímo do očí.

„Ty jsi o tomhle věděl?“ zeptal se ho potom zostra.

„Ne, a Bůh je mi svědkem, ať se na místě propadnu,

že ne!“

Biggles se obrátil na Sandyho, který se stále ještě

zubil. „A co ty?“

„Jelikož jsem neměl žádnej důvod šéfovi nevěřit, tak

jsem bral jeho slovo o tom, co dopravujem, jako

dostačující. O zbraních nic nevím. Ale kdybych i věděl,

tak by to nehrálo žádnou roli.“

„Ty vypadáš, jako by tě to pobavilo!“

„Já se musel smát, jak se tvářil Canson!“

„A ty tvrdíš, že kdybys věděl, co je v těhle bednách,

že by ti to bylo úplně jedno?“

„A proč by nemělo?“

„Uvědomuješ si, že tyhle samopaly se rozdávají

proto, aby se naivní chudáci navzájem zabíjeli?“

„A co má bejt? Stejně by se asi navzájem pozabíjeli,

jenže s mnohem bolestnějšíma zbraněma, jako jsou třeba

ty jejich otrávený šípy. Domorodý kmeny spolu odjakživa

bojujou všude. V Americe se vždycky Indiáni,

Komančové,

Čoktové,

Irokézové.

Seminolové

a

Pawneové a všichni ostatní snažili navzájem úplně

vyvraždit. Třeba ale neměli nic jiného na práci. Teprve

my, to znamená běloši, jsme tomu nesmyslu udělali

konec.“

„No, africkým černochům ale nezabráníš, aby jeden

druhého nezabíjeli, když jim dáš zbraně,“ odporoval

Biggles.

94

„Jestli chtějí jeden druhého oddělat, co záleží na tom,

jak to udělají?“

„Předtím, než jsme těm ubožákům dali výbušniny, se

alespoň navzájem nemrzačili. Já jsem byl mezi nimi dost

dlouho a nikdy jsem neměl žádné problémy.“

Canson Bigglese přerušil. „Kristepane! Co to má

bejt, tohle? Seš snad velikej bílej kámoš těch negrů nebo

co? Jestli se chtějí postřílet, co na tom, k sakru, záleží?!“

„Možná by na tom nezáleželo, kdyby k tomu měli

nějaký důvod. Ačkoliv si to neuvědomují, jsou jenom

obyčejnou hračkou v rukách jistých evropských států,

které doufají, že se tady vyvoláním nepokojů zmocní

všeho, co má v jejich zemi vůbec nějakou cenu.“

„Mluvíš jako kniha,“ posmíval se Canson. „Máš

špatný zaměstnání. Měl jsi dělat misionáře!“

„Možná bych měl,“ chladně přikývl Biggles.

„Vypadá to, že ti vůbec nevadí, že jdeš na ruku

nepřátelům své vlastní země. Mně to teda vadí!“

Vtom se mezi ně vložil Sandy. „Nechte toho hádání,

vy dva,“ netrpělivě pokrčil rameny. „Hádat se, když už je

to jasný, to nemá žádnou cenu. Musíme se rozhodnout, co

uděláme, to mě zajímá!“

„Budeme muset ještě dýl čekat na Jumba,“ navrhl

Canson.

„On ale třeba vůbec nepřijde. Musíme tady trčet tak

dlouho, dokud nepojdem hlady? Co myslíš ty,

Bigglesworthi?“

„Když se mě ptáš, tak já bych byl pro to, abychom se

nejdříve zbavili všeho tohohle,“ Biggles ukázal na bedny.

„Proč se s tím musíme namáhat?“ znovu se nevraživě

ozval Canson.

„Už jsem ti to přece říkal. Jestli nás s tím nachytají,

tak se už asi odtud nedostaneme. Musíme se toho zbavit a

jakmile se vrátí Brady, odletíme domů a řekneme hraběti,

co se stalo.“

95

„Nemyslíš tím ale, že budeme tuhle hromadu tahat

do druhý mašiny?“

„Samozřejmě, že ne. To nepřichází v úvahu.“

„Tenhle stroj se už ale nezvedne.“

„To je jedno. Nám to nemůže překážet v tom,

abychom nerozbalili tyhle bedny a neschovali zbraně

někde v okolí, ne moc daleko odtud. Potom bedny

spálíme. A pak, zatímco budeme čekat na Bradyho, ať

přijde kdokoli, my budeme čistí. Nikde žádný důkaz, že

jsme vezli zbraně, nenajdou.“

„Ale kam to všechno schováme?“

„Když jsme sem šli, tak jsem si všiml hustého

tamaryškového křoví nedaleko odtud. Mohli bychom to

tam naházet a přikrýt rákosím nebo čímkoli, co bude po

ruce. V téhle menších bednách jsou asi jenom náboje do

samopalů.“

„Já stejně nevidím žádnej důvod, proč se tak dřít,“

protestoval tvrdohlavě Canson.

„Ptali jste se, co si myslím a já vám to prostě jen

říkám. Až se zbavíme důkazů toho, co tady děláme, mohli

bychom popřemýšlet, jak zachránit letadlo.“

„Tohle letadlo?!“

„Ano.“

„Zbláznil jsi se nebo co? Ta potvora tady uvízla a

zůstane tady tak dlouho, dokud úplně nezrezaví!“

„Můžeš mít pravdu, ale taky nemusíš.“

„Aha, takže ty dokážeš vedle všech těch svejch

úspěchů i zázraky?!“

Biggles

Cansonovu

provokativní

poznámku

ignoroval. „Nebylo by to poprvé, co jsem zachránil

letadlo v Sudd. Před pár lety se jeden chlápek snažil

překonat rekord v letu do Kapského města v Drakovi a

došlo mu palivo. Přistál v Sudd a nechal to letadlo tady.

Když jsem se s ním později setkal, už si vybral i pojistné,

protože všichni pokládali Draka za odepsané letadlo. Řekl

96

mi, kde ho nechal a protože jsem náhodou věděl, jaké

jsou místní podmínky, tak jsem za pár šupů koupil od

pojišťovny právo na odepsané letadlo. Abych byl úplně

přesný, tak za deset liber. S kamarádem a pár rýči jsme

vyrazili se na toho Draka podívat. Nikdo se k němu ani

nepřiblížil a jak jsem očekával, půda mezitím vyschla.

Trvalo nám půl hodiny vyházet suché bláto od kol, potom

jsem odletěl domů já jedním strojem a kamarád tím

druhým. Prodali jsme Draka jednomu leteckému klubu za

sedm set liber, což nám po zaplacení výdajů vyneslo zisk

šest set liber.“

„Prima práce,“ usmál se Sandy.

„Ty si myslíš, že bysme mohli udělat to samý i s

touhle mašinou?“ ptal se Canson.

„Nedovedu si představit, proč by to nešlo. Když tady

necháme ty zbraně, ale zachráníme letadlo a vrátíme ho,

tak si to u hraběte vyžehlíme.“

„Jak dlouho myslíš, že to bude trvat, než tady ta půda

vyschne?“

„Tři až čtyři týdny. Deště už prakticky skončily.

Jakmile už jednou přestaly, nebude slunci trvat dlouho a

udělá, co potřebujeme.“

„Týdny! To je sice dobrej nápad,“ přiznával Canson,

„ale nebude to fungovat. Nemáme ani rýče a i kdybysme

je měli, nemůžeme tady stejně týdny čekat. Taky si asi

zapomněl, že musíme jíst.“

„Ne, to jsem nezapomněl,“ pokračoval opět Biggles.

„Nechtěl jsem tím říct, abychom tady zůstali. Já jen

navrhuji, až se zbavíme těch zbraní, které bychom museli

vyložit tak jako tak, abychom mohli vůbec doufat, že se s

tímhle strojem odlepíme od země, že odletíme domů v

naší Constellation. Jestli se Brady neobjeví, než ukryjeme

ten náklad, můžeme předpokládat, že už vůbec nepřijde.

Později pak můžeme zjistit, co se s ním stalo.“

97

„Dobrá, tak se do toho dáme,“ pobídl je Sandy.

„Lepší bude, když budeme něco dělat, než abysme tady

jen seděli a žvanili. Já už mám hlad. Nedá se tady v tom

zatraceném místě najít něco k jídlu?“

„Ne. Pokud si nepotrpíš na sloní biftek. I když pouze

s pistolí to bude pro tebe pěkná práce nějaký si opatřit,“

usmál se Biggles. „Nebo si můžeš zkusit uříznout porci

krokodýlího ocasu. Já sám jsem to sice nikdy nejedl, ale

je prý docela chutný.“

„Nech si ty srandičky,“ přerušil ho Canson nevrle.

„Já už toho mám dost tak jako tak a vůbec se necítím na

hrátky s krokodýlama a slonama. Pojďte, ať s tím

pohnem. Škoda, že jsme nevěděli, co vezeme, jinak

bysme věděli, co dělat v případě nouze, jako je tenhle.“

Biggles souhlasně přikývl. „Hrabě zjevně tak docela

nedůvěřuje lidem, co pro něho pracují.“

Začali pracovat. Ačkoliv skupina tamaryšků, o které

se Biggles zmínil, byla jen pár stovek yardů daleko,

vybalit zbraně a přenést je přes měkký terén ve vlhkém

vzduchu se ukázalo jako skutečně tvrdá práce. A

Bigglesův návrh, chodit pokaždé jiným směrem, aby je

neprozradila jediná nápadná stopa, kdyby někdo přišel,

jim to rozhodně neusnadnila. Ve skutečnosti, když byly

všechny bedny rozbalené a jejich obsah i s padáky

odnesen mezi stromy, a bedny spálené, slunce už rychle

mizelo za obzorem.

Teprve tehdy všichni klesli únavou k odpočinku

otírajíce si čela zbrocená potem. Canson hudral, že se

stejně ukáže, že celá ta dřina byla jenom zbytečné

plýtvání časem a energií. „Možná máš pravdu,“ připustil

klidně Biggles a zapálil si jednu ze svých zbývajících

cigaret. „A fakticky doufám, že ji máš, protože mně by to

docela vyhovovalo.“

„Kdyby nebylo toho blázna Bradyho, tak už jsme na

cestě domů!“

98

„Bez něho přece nemůžeme vypadnout,“ znovu

zdůraznil Biggles. „Konec konců udělal, co měl. Poslal

zprávu na základnu. Jít pěšky tímhle marastem není žádná

legrace. Asi by se na nás díval hezky divně, kdyby sem

přišel a zjistil, že jsme mu uletěli. Já bych mu nevyčítal,

že je pryč tak dlouho, dokud neznáme důvod, proč tomu

tak je. A on bezpochyby nějaký má.“

V tom okamžiku výstřel v dálce všechny tak vylekal,

že každý byl hned na nohách.

„U čerta, kdo to může bejt?“ nervózně se ozval

Canson.

Odpověděl mu Sandy. „Já hádám, že je to Jumbo.

Ztratil cestu, asi nás hledá.“ Vytáhl svou pistoli.

Biggles se na něho tázavě podíval. „Co s tím chceš

dělat?“

„Vystřelit mu na znamení přece, aby věděl, kde

jsme!“

„Na to bych tak moc nepospíchal,“ radil mu Biggles.

„Radši počkej, až uvádíme, že je to Jumbo.“

„Kdo jiný by to mohl být?“

„Možná banda pytláků lovících slony. To by mohli

být pěkně ostří zákazníci. Tady všude jsou okolo sloni a

někdo si třeba na jednoho vystřelil. Ale Jumbo to nebude.

Ten by nemrhal časem na lov slonů.“

Na vzdáleném konci rákosí se ozvalo praskání a na

otevřený prostor se vyřítil mladý buvol a silně kulhaje se

hnal naslepo přímo k nim. Z tlamy kašlal krev. Vůbec si

nevšímal letadla, ani mužů u něho a potácel se kolem nich

do dalšího rákosového pásu.

„Tak tohle byl ten cíl,“ poznamenal Biggles. „Někdo

na to zvíře vystřelil a zranil ho. Vypadá, jako když to

dostal do plic. Daleko se nedostane.“ Pohlédl na Sandyho.

„Nakonec přece jenom dostaneš ten svůj biftek, abys to

99

přežil. Myslím, že to je také to, po čem šel už někdo

jiný.“

„Kdo?“ ozval se Canson.

„Mně se ptáš zbytečně. Já nevidím o nic dál než ty.

Sandy, kdybys vylezl nahoru na trup letadla, budeš mít

větší výhled. Třeba uvidíš toho chlapa, co si tady

soukromě střílí. Je pravděpodobné, že při pronásledování

toho buvola přijde sem k nám. To zvíře ztratilo tolik krve,

že po něm musela zůstat tak zřetelná stopa, že ji může

sledovat každý.“

Sandy se vyšplhal na letadlo. Dlouho se upřeně díval

sem a tam, jeho oči usilovně pátraly v monotónní krajině.

Najednou ztuhl a po chvilce si rychle lehl na trup. Vleže

se pak seškrábal dolů. Jeho výraz se změnil. Teď vypadal

vylekaně.

„Co se děje?“ zeptal se ho Biggles rychle. „Míří k

nám skupina chlapů,“ oznamoval Sandy bez dechu.

„Černochů?“

„Jo. Viděl jsem nad rákosím jenom jejich hlavy, ale

zdá se, že na sobě mají nějaké uniformy.“

„To je přesně to, co jsme potřebovali,“ nevzrušeně

poznamenal Biggles. „Možná to je odpověď na to, proč se

nevrátil Jumbo. Jak daleko myslíš, že jsou?“

„Necelou míli.“

„Co budeme dělat?“ vložil se do toho ustrašeně

Canson.

„Co můžeme dělat jiného, než zůstat tady?“

odpověděl mu s pokrčením ramen Biggles.

„Mohli bysme běžet k naší druhý mašině!“

„Jestli si myslíš, že máš šanci se k naší Constellation

dostat, tak jen jdi a zkus to. Už teďje skoro tma. Víš

přece, jaké to bylo, dostat se sem. Představ si, jaké to

bude, až nebude vůbec světlo. Zabloudíš do jednoho z

těch močálů a už tě nikdy nikdo neuvidí. Jen si posluž, ale

já zůstávám tady, ať se děje, co se děje.“

100

Canson se posadil. „Máš pravdu,“ zavrčel. „Ty máš

vždycky pravdu, sakra!“ dodal zuřivě.

„V tom je možná tvoje štěstí,“ vrátil mu to Biggles,

hodil cigaretu na zem a nohou ji zadusil. „Sandy, možná

by bylo dobré, kdyby ses vrátil nahoru na letadlo a

sledoval ty lidi. Dávej pozor, kudy půjdou.“

„Jdu,“ stručně ohlásil Sandy a vstal.

„Drž hlavu hezky dole. Pokud se tomu můžeme

vyhnout, tak jim nedáme vědět, kde jsme.“

Sandy vylezl nahoru a vleže na trupu hlásil: „Moc

toho tady nevidím. Je už skoro úplná tma!“

„Pořád ještě je vidíš?“

„Ano, ale jen tak tak.“

„Co dělají?“

„Pokud vidím dobře, tak se zastavili.“

„Možná narazili na suché místo a rozhodli se na noc

utábořit. Nechce se jim určitě potácet se nocí stejně jako

nám.“

„Myslím, že máš pravdu,“ řekl Sandy zíraje ze všech

sil do tmy. „Vidím oheň. Jako by si rozdělali oheň!“

Sandy zůstal na své pozorovatelně ještě dalších pět

minut, potom se sesunul dolů a přidal se k ostatním. „Už

to nemá cenu. To světlo zhaslo a nevidím na krok daleko.

Co teď budeme dělat?“

Biggles se protáhl. „Já bych řekl, že bychom se měli

pokusit trochu vyspat. Až do rána se nic dít nebude.

Potom, jestli nás najdou, no tak nás prostě najdou. Nic víc

a nic míň.“

„Ty myslíš, že hledají nás?“ zamračil se Sandy.

„Myslím, že je to víc než pravděpodobné. Nedovedu

si jinak představit, co by tady mohli dělat lidi v uniformě.

Ale třeba nás také úplně minou. Tohle není zrovna

nejlepší prostředí na pátrání po čemkoli, dokonce i když

to má rozměry letadla. Jsem ale stejně rád, že jsme se

101

opravdu zbavili těch zbraní. Pokud je nenajdou, nemůžou

proti nám nic mít.“

Canson si odkašlal. „Já jsem o tom trochu přemejšlel.

Hrabě s náma hraje falešnou hru. On dobře věděl, co v

těch bednách je.“

„Je pravděpodobné, že to tak je, ale na to nemáme

žádný důkaz,“ odpovídal mu zamyšleně Biggles. „Podle

nepřímých důkazů to tak vypadá, ale tomu se nedá

vždycky tak úplně věřit. My víme jedině, že se někdo

snažil využít především jeho. Jelikož tyhle bedny v

Noriovice nikdo nerozbalil, nemohl hrabě vědět, co

přesně v nich je. Z toho plyne, že prostě musel vzít za

slovo ty lidi, co si ho najali, aby tenhle náklad dostali do

určeného cíle.“

„Pche!“ zašklebil se Canson. „Todle se mi nesnaž

namluvit! On věděl moc dobře, o co jde. Měl nám to

říct!“

„Nechápu, co by to na věci mohlo změnit,“ vložil se

do toho Sandy.

„Že ne?“ nadzvedl obočí Biggles. „Až zítra ráno

objeví ty zbraně, tak na to asi změníš názor. Hrát si na

nevědomé a tvrdit, že o nich nic nevíme, to asi nebude k

ničemu. Existuje jediný způsob, jak se sem mohly dostat,

a to letadlem.“ Biggles si prohrábl přemítavě vlasy. „A

také se mi zdá, že vy oba zapomínáte na jednu věc.“

„Na co?“ zeptali se oba najednou.

„Konžská vláda přece dostala tip, že se sem blíží

náklad zbraní v letadle typu Constellation. To nám řekl

ten chlápek I Nobo a ten neměl žádný důvod ke lhaní.

Kdo konžské vládě asi dal ten tip? Já nevím, kdo to

udělal, ale vím, kdo to rozhodně neudělal.“

„A kdo?“

„Hrabě přece. Tedy pokud nevěděl, že pašuje zbraně.

Těžko by byl asi takový blázen, aby si zruinoval své

vlastní podnikání. Už jen tahle jedna nezdařená operace

102

vypadá, že ho bude stát přinejmenším třicet nebo čtyřicet

tisíc liber za letadlo.“

Canson i Sandy se na Bigglese užasle podívali. Pak

Sandy zamumlal: „Myslím, že máš pravdu, člověče. Já se

na to takhle vůbec nedíval.“

„Tak se na to pořádně podívej teď, protože jestli nás

ti vojáci skutečně hledají a najdou naše zbraně, budeme

na tom jak v peřejích bez pádla!“ Biggles vstal. „A já jdu

teď spát, nebo už z toho věčného vysvětlování přijdu o

hlas!“

103

Kapitola 10

OPUŠTĚNI

Biggles strávil další neklidnou noc.

Situace, která nastala, se nedala předvídat ani v jeho

nejbujnější fantazii. Svým způsobem vlastně ve svém

poslání vypátrat, jak jsou zbraně dopravovány odbojným

kmenům uspěl, a uspěl dokonce snadněji, než by pokládal

za možné. Dokonce i poznal lidi, kteří je přímo dopravují,

organizaci, která je zaměstnává i letadla, která jim k tomu

slouží. A dokonce v jednom z nich sám letěl, na vlastní

oči ty zbraně viděl, takže fakta jsou mimo veškerou

diskuzi. Přesto ale stále ještě zůstává nerozmotané klubko

jedné záhady k rozmotání. Stále ještě není známa

totožnost člověka, který je v první řadě zodpovědný za

zásilky zbraní nebo za ně platí.

Nejironičtější na celé téhle záležitosti bylo ale to, že

je osobně nejen zaangažovaný v pašování a pokud ho

dopadnou, dostane stejný trest jako ostatní, ale nemá

absolutně žádné prostředky, jak poslat domů na své

velitelství všechny ty informace, které získal. Navíc cítil,

že on sám je vystaven nebezpečí ze dvou směrů. Na jedné

straně to jsou konžské úřady a na druhé straně muži, se

kterými právě spolupracuje. Sám sice mluvil o špionovi,

který je mezi nimi, ale kdyby tušili, že jedním je on sám,

logicky by předpokládali, že on je ten informátor

zodpovědný za jejich současné potíže.

A kdyby ho z toho skutečně začali podezřívat, tak se

může stát cokoli. Až doposud je to zjevně nenapadlo,

protože jim k tomu nedal žádný důvod.

Z jeho pasti existovalo jedno východisko, které mu

neuniklo. Nic mu nemůže zabránit, aby zatímco ostatní

klidně spí, s prvním paprskem úsvitu tiše neproklouzl ven

104

a neutekl ke své Constellation. Byl pevné přesvědčený, že

by s ní mohl klidně odstartovat a odletět domů, vlastně

kamkoli, kam by se mu to hodilo. Třeba na nejbližší

letiště a odtamtud by mohl kontaktovat leteckého

komodora Raymonda ve Scotland Yardu a sdělit mu

všechny ty své poznatky.

Tohle východisko ale nebral vážně v úvahu.

Nedokázal by opustit své společníky v situaci, která je

možná ještě nebezpečnější, než si zatím uvědomují. Také

by to vypadalo jako typická zbabělost a zrada. Mezi ním a

Cansonem sice zrovna příliš sympatií neexistuje a

vzhledem k tomu, co se stalo v minulosti, asi nikdy

existovat nebude, ale mezi otevřeným nepřátelstvím a

zradou je obrovský rozdíl. A tak by to také vypadalo,

kdyby je opustil bez jakýchkoli prostředků, jak se dostat

pryč.

A pak tu byl Sandy. Kdyby ho chytili, asi by ho

zastřelili. Za tu krátkou dobu, co ho zná, se mu docela

zalíbil, i když to byl docela cynický chlap – nebo to aspoň

předstíral. Vědomě se žádného zločinu nedopustil. I

kdyby věděl, že veze zbraně (a Biggles si byl jistý, že to

nevěděl), jak dalece to je protizákonné, je otázka názoru.

Otázka pro mezinárodní soud, pokud by k tomu někdy

muselo dojít. Sandy jasně řekl, že co se jeho týče,

zásobování zbraněmi je možná společensky nepřijatelné,

ale není to porušování zákona.

Další skutečností, která Bigglese odrazovala od toho,

aby se sám sebral a odešel bylo, že ještě úplně nesplnil

své poslání. Ještě bylo třeba se toho tolik dozvědět a

nasbírat mnohem více důkazů.

Biggles cítil, že Sandyho postavení má jednu

polehčující okolnost. Sandy netušil, co v těch bednách je

a evidentně ho ani nenapadlo, aby zpochybňoval to, co

mu řekli o jejich obsahu. Ať tvrdí cokoli, co dělal, dělal v

naprosté nevědomosti.

105

S Cansonem si Biggles už tak jistý nebyl. Ale pokud

to není naprosto mimořádný herec, je také čistý. Ten jeho

údiv, když Biggles vytáhl z bedny samopal, jako

kouzelník když tahá králíka z klobouku, byl příliš pravý,

aby mohl být předstíraný. Navíc byl nebo předstíral že je

navztekaný na hraběte, že neřekl svým pilotům, co

opravdu dělají.

Co se týče samotného hraběte, začínalo to vypadat,

že asi neví, co bylo v těch bednách, jinak by sotva

riskoval ztrátu tak drahých letadel. Podvedli tedy i jeho?

Někdo ale o těch zbraních rozhodně ví. Jedna osoba, která

o nich věděla, byl informátor, který poslal ten tip konžské

vládě, což mělo za následek jejich současnou situaci. Ale

kdo to může být? Canson i Sandy nepřicházejí v úvahu,

protože je logické, že kdyby tušili, že na ně čeká stíhač

odhodlaný použít palubní zbraně, nikdy by neriskovali

sestřelení. Celá ta záležitost jako by byla prošpikovaná

samými špiony, lží a klamem.

Biggles to nakonec vzdal a unaven na duchu i na těle

upadl do neklidného spánku.

Jak se tak obvykle stává po bezesné noci, usnul

konečně tvrdým spánkem až k ránu a probudil se až do

bílého dne, když do něho Sandy šťouchal nohou.

„Vstávej, kamaráde,“ dožadoval se Sandy. „Zaspíš

denní světlo!“

Biggles byl rychle na nohách. „Proč jsi mě nevzbudil

dřív? Jak dlouho už jsi vzhůru?“

„No, už chvíli. Spal jsi jako zabitý, tak jsem tě nechal

být, zatímco jsem šel hledat Cansona.“

„Proč Cansona? Copak tady není?“

„Jestli je, tak ho ale nemůžu najít. Volal jsem ho a

hvízdal jsem, ale žádná odpověď.“

Biggles na Sandyho zůstal koukat. „Nepovídej!“

„Ale povídám, povídám. Netuším vůbec, co asi dělá,

pokud ovšem nešel uříznout kus masa z toho buvola.

106

Musel už odejít o hodně dřív, protože když já se vzbudil v

pět hodin, už tady nebyl.“

Biggles si trochu urovnal pomačkané šaty, vylezl z

letadla a sedl si na svůj oblíbený trs trávy. Pomalu a

přemítavě si zapálil cigaretu.

„Jak si to vysvětluješ?“ dorážel netrpělivý Sandy,

pořád ještě vyvedený z míry.

„Obávám se, že existuje jenom jediná odpověď.

Prostě vzal roha.“

„Utek? Kam?“

„Domů. Kam jinam?“

„Chceš říct, že se prostě sebral, zmizel a nechal nás

dva tady?“

„Tak se to jeví mně.“

„Tomu já nevěřím,“ prohlásil rozhodně Sandy.

„Takovou špinavost by nám neproved!“

„Že ne? To neznáš Cansona. Ten provádí špinavé

podrazy celý život. Jeho poslední zaměstnavatel spáchal

sebevraždu, když mu Canson vzal roha a nechal ho, aby

to všechno pěkně schytal sám!“

Sandy vypadal šokované. Měl k tomu ostatně

všechny důvody. „Já tomu nemůžu věřit. Kterým směrem

myslíš, že šel?“

„Musel jít k naší Constellation, kam jinam? To je

přece ta nejrychlejší cesta z těhle močálů, ne? Možná také

jediná.“

„Ale proč? Kam by šel?“

„Je to jen můj odhad, ale řekl bych, že vycítil, že se

blíží problémy, když jsi včera uviděl ty vojáky. Takže se

rozhodl, že si zachrání kůži tou nejjednodušší cestou.

Doufám, že k němu nejsem nespravedlivý, ale jak tak

Cansona znám, vidím to takhle.“

„Tak jdeme za ním!“

Biggles zavrtěl hlavou. „Nemáme šanci. Už má moc

velký náskok. Nevíme ani, kdy vlastně odešel, ale jestliže

107

tady už nebyl v pět hodin, musel odejít někdy předtím.

Teď už je skoro tam. Brzo uvidíme, jestli mám pravdu,

protože uslyšíme, jak startuje naše letadlo. Možná ho i

uvidíme.“

„Ale co budeme dělat? Nemůžeme tady jenom tak

sedět. Jestli, jak říkáš, se tady nedá sehnat nic k jídlu, tak

pojdeme brzo hlady!“

„Pro začátek můžeme zkusit najít toho buvola. Určitě

už je pár hodin mrtvý a podle krve, kterou za sebou

nechával, nebude těžké najít jeho stopu. Buvol je sice

trochu tuhý, ale přinejmenším na chvíli nás udrží při

životě. Mohli bychom si také s sebou na cestu usušit

proužky masa.“

„Na jakou cestu?“

„Ven ze Sudd. Když zamíříme na západ, tak dříve

nebo později narazíme na nějakou stezku nebo dokonce

silnici, která běží ze severu na jih. Pokud vím, tak nic

nekřižuje Sudd od východu k západu. My sice nemáme

žádnou mapu, ale jednu jsem už viděl a kdysi jsem nad

touhle krajinou i letěl. Ostatně nemáme na vybranou. Jen

mi řekni tohle.

Byl ses nahoře na letadle podívat, co dělají ti

vojáci?“

„No samozřejmě. To bylo první, co jsem udělal,

jakmile bylo trochu vidět.“

„No a?“

„Jsou pryč. V každém případě jsem po nich neviděl

ani stopu. Tam, co jsem je viděl naposledy, tam nebyli.

Samozřejmě ale bylo hodně brzo, takže možná ještě spali.

To nevím.“

„Třeba nás ještě pořád hledají. V každém případě je

to úleva vědět, že nehledají naším směrem, protože –“

Biggles náhle přestal a zvedl ruku. „Poslouchej!“

Z dálky, ale naprosto jasně ve vlhké bezvětrné

atmosféře se ozval hukot silných, naplno běžících motorů

108

startujícího letadla. Ten zvuk stále sílil, až dosáhl

crescenda. Biggles a Sandy už oba stáli a upírali zrak

směrem, odkud zvuk přicházel.

Sandy náhle ukázal kupředu. „Támhle letí!“

„Vidím ho,“ konstatoval ponuře Biggles.

Sandy začal rozhořčeně nadávat. „Ten syčák! Ta

zbabělá krysa! Co my a co jeho parťák Jumbo? Všichni

můžeme jít do pekla, jen když on si zachrání prdel! Jestli

ho někdy dohoním, tak –“ zarazil se neschopen slova

kvůli vzteku.

„Vztek ho nezastaví,“ klidně pronesl Biggles. „A je

pryč. Měl by sis raději šetřit dech, aby sis mohl hezky

zanadávat a ulevilo se ti.“

„Ten hnusnej podrazák!“

„Takhle on to nevidí. On si myslí, že je strašně

mazaný. On už je takový. Asi se teď chechtá jako blázen,

když si nás představuje, jak tady stojíme jako opaření a

zíráme na nebe.“

Sandy sotva dýchal, tvář bílou zuřivostí. „Až ho

chytím, tak mu roztrhnu prdel!“ drtil mezi zuby.

Biggles se stále upřeně díval na oblohu, ve tváři

zvědavý výraz. „Možná k tomu nebudeš mít příležitost,“

řekl ponuře. „Mám pocit, že se něco chystá. Podívej!“

Ukazoval směrem k obloze.

„Podívej – na co?“

„Zdá se, že si Canson pořídil doprovod.“ Sandy se

díval a ani nepromluvil.

Constellation se šplhala prudce ve velkém kruhu na

asi čtyři až pět tisíc stop. Přivedlo ji to téměř až nad

místo, kde stál Biggles se Sandym u druhé Constellation a

sledovali ji.

„Pravděpodobně letí tímhle směrem, aby nám

zamával na rozloučenou,“ podotkl Biggles. „To je jeho

představa humoru. Ještě si ale nevšiml, co má za sebou.“

109

Za Cansonem, trochu nad ním, se objevilo další

letadlo. Bylo velice malé a ve srovnání s Cansonovou

Constellation bylo jako komár proti čmelákovi.

„Kdo myslíš, že letí v tom druhém letadle?“ otočil se

Sandy na Bigglese.

„No, já bych řekl, že to je ten černošský kluk I

Nobo.“

„Co chce dělat?“

„Právě čekám, že to uvidím. Určitě nedělá Cansonovi

společnost jen tak pro legraci.“

Biggles i Sandy stáli bez hnutí a čekali. Viděli, jak se

malé letadlo přilepilo za to velké, a pak se z výšky

spustilo k němu. O pár vteřin později k nim dolehlo

staccato palubních kulometů. Constellation šla najednou

prudce do zatáčky. Jestli však její pilot očekával, že

takhle

setřese

svého

pronásledovatele,

byl

spíš

optimistický než inteligentní. Ne že by ale mohl nějak

příliš manévrovat. Constellation není zkonstruována pro

akrobacii nebo proto, aby manévrovací schopnost byla

její hlavní kvalitou. Stíhač jí zůstal viset za ocasem

jakoby připoutaný neviditelným lanem. Opět se ozval

rachot kulometů.

„Jestli Canson poletí pořád rovně, tak to je jeho

konec,“ poznamenal Biggles. „Tedy pokud to ten stíhač

myslí skutečně vážně.“

Za okamžik ten konec přišel, respektive začátek

konce. Za Constellation se objevil pruh kouře nebo

výparů z paliva a rychle houstl.

„Tak to by bylo,“ prohlásil Biggles s tónem

definitivního konce v hlase. „Stačí jedna jiskra a je po

všem.“

„To už jsi taky zažil,“ pronesl Sandy sarkasticky.

„Až moc často. A je to pořád stejně ošklivý pohled.“

Mezitím, co mluvil, vyskočil malý ohnivý jazyk a

olízl stranu Constellation. Pak následoval výbuch ohně, to

110

když chytil celý pruh výparů paliva. Constellation se

zakymácela, nosem se naklonila dolů a pak se vrhla k

zemi jako hořící louč zanechávajíc za sebou černý dým

značkující její dráhu.

„Pane Bože!“ zašeptal Sandy zakrývaje si oči

dlaněmi. „To je příšerný! Já se na to nemůžu koukat!“

Biggles nezúčastněně dál přihlížel. Jak řekl, on už

tohle všechno zažil.

Samotný dopad, jako když padne obrovský strom, se

k jejich uším donesl okamžik poté, co se letadlo zarylo do

země jako bomba.

„A je po všem,“ tlumeně konstatoval Biggles a

odvrátil se.

Sandy si odkryl obličej a podíval se tam, kde jenom

olejnatý kouř nad havárií líně stoupal k nebi.

„Takže Canson už není mezi námi,“ pronesl

ochraptěle. „To je teda špatnej konec!“

„Před minutou jsi ho proklínal,“ suše mu připomněl

Biggles.

„Ale tohle mu ani já nepřeju!“

„Říkal si o to. Ukradl nám náš stroj. Bylo mu jedno,

co se stane s námi. Existuje totiž něco jako být moc

vychytralý. Já už viděl lepší lidi, jak takhle skončili.

Všechny slzy jsem spotřeboval už dávno.“

„Ale proč ho musel ten černošskej pilot sundávat?

Věděl přeci, že je ta mašina prázdná!“

„To nevěděl. Třeba si myslel, že to je tenhle stroj,

kterému se podařilo odstartovat. Nebo si mohl myslet, že

je to nová zásilka. On prostě jenom jednal podle rozkazu,

aby se už žádná Constellation nedostala do Konga a zdá

se, že odvádí docela dobrou práci. To mu nemůžeš

vyčítat. Konec konců to my jsme vezli ty zbraně.“

„Pane na nebi! Na čí straně vlastně ty jsi?“

rozhořčeně se na Bigglese obrátil Sandy.

111

„Já se jen snažím postavit skutečnosti čelem a být

férový,“ odrazil ho Biggles.

Když k nim dolehl zvuk letadla, oba zvedli hlavu.

„Letí sem,“ poznamenal Sandy. „O co mu jde teď?“

„Právě nás uviděl a teď se sem na nás letí podívat.“

„Doufám, že mu podívání stačí,“ zamručel Sandy.

„Moh by dostat ten úžasnej nápad zapálit i tuhle mašinu.“

„No, pro jistotu, že by uvažoval nějak podobně,

bychom od něho radši měli jít trochu dál.“

Oba odběhli asi padesát yardů a pak si lehli na zem.

Tentokrát stíhač nepoužil žádné zbraně. Místo toho

se od něho oddělil jakýsi předmět a padal dolů. Ozval se

hlasitý syčivý výbuch, jak ta věc dopadla na zem a ve

vzduchu se objevil bílý kouř.

„K čemu to je, co myslíš?“ zeptal se ustaraně Sandy.

„To je kouřová bomba,“ věcně mu vysvětloval

Biggles.

„Takový značkovač, aby lidi na zemi věděli, kde

jsme. Určitě se pohybují špatným směrem. Odtamtud

nahoře je dobře vidí.“

„Tak rychle pryč odtud,“ stručně na to reagoval

Sandy.

„Ale kam?“

„Kamkoli.“

„Už je pozdě,“ namítl Biggles. „Ahoj, kdopak to k

nám jde?“

112

Kapitola 11

BRADY SE VRACÍ

Jakýsi člověk, běloch, vyrazil z rákosí asi sto yardů

daleko a rozběhl se k nim. Lepší výraz by ale byl –

rozkulhal se k nim, protože se divně pohyboval, kymácel

se a klopýtal. Jeho šaty, či to, co z nich bylo pod blátem

vidět, vypadalo, jako by se protáhl plotem z ostnatého

drátu.

Po jednom důkladném pohledu Sandy zakřičel: „To

je Jumbo! Podařilo se mu dostat se konečně zpátky!“

„Ale jen tak tak, podle toho, jak vypadá,“

poznamenal Biggles prohlížeje si příchozího. „Běž mu

pomoct. Vypadá, jako že to opravdu potřebuje!“

Sandy vyběhl kupředu, objal Bradyho kolem ramen a

přivedl ho dovnitř, kde se Brady zhroutil na zem a lapal

po dechu evidentně ve stavu absolutního vyčerpání.

Byl to velký muž, asi tak kolem čtyřicítky,

světlovlasý, s kulatým obličejem zdobeným takovým tím

přerostlým a kartáčovým knírem, co nosili za války piloti

R.A.F.

„Kde jsi takovou dobu byl?“ zeptal se ho Sandy.

Brady jeho otázku ignoroval a místo toho se sám

zeptal: „Co tu děláte?“

„Poslali nás, abysme vás přivezli domů.“

„Kdo byl v tý mašině, co sestřelili?“

„Canson.“

„Ale ne, to mi neříkej! Co tam dělal?“

„Snažil se nám uletět – v našem letadle. V tom, co

vás mělo vzít domů,“ vložil se do toho Biggles. Brady na

něho pohlédl. „A kdo seš ty?“

„Já jsem nový pilot. Jmenuji se Bigglesworth.“

„Ne ten Biggles Bigglesworth?!“

113

„Přesně ten. Já jsem Sandyho partner. Hrabě dostal

vaši zprávu a poslal nás sem, abychom našli tebe a

Cansona a společně s nákladem vás přivezli zpátky. Jak si

představoval, že to provedeme, to nevím. Ale to jen tak

mimochodem. Nechme toho. Nás tady sestřelili, ale

povedlo se nám najít suché místo, abychom přistáli.

Canson přišel k nám a dovedl nás sem. V noci, zjevně

proto, že se mu naše situace nezamlouvala, se rozhodl

vrátit se sám a nečekat ani na tebe, ani na nikoho jiného.“

„Ale Canson by nic takového neudělal!“

„To neznáš Cansona. Já ano. S ním to je vždycky

stejné. – Já jsem v klidu a ty jdi k čertu. – Tentokrát ale

nebyl tak v klidu, jak si myslel. Předpokládám, že jsi

viděl, co se mu stalo?“

Brady se zhluboka nadechl. „Ano, viděl. Ale co se

tady děje? Co to střílení? Někdo tady zešílel, nebo co?“

„Vypadá to tak. Ale moment, než si o tom povíme

víc, nejsi poraněný, není ti špatně?“

„Chyt jsem kulku do nohy. Hodně to krvácelo, ale

myslím, že to šlo mimo kost. Doufám, že prošla úplně

skrz. Neměl jsem ještě šanci se na to mrknout.“

„Jak se to stalo?“

„Právě jsem se vracel sem, po tom, co jsem poslal

ten vzkaz domů, když na mě najednou vyskočila banda

šílených domorodců. Tvrdili, že jsou konžský vojáci.

Jelikož jsem neměl nejmenší představu o co šlo, vůbec

jsem se nebránil. Pak mi ale ten chlápek, co jim velel,

řekl, že mě zastřelí za to, že jsem dal zbraně konžským

povstalcům. Já na to, aby neblbnul. No slyšeli jste někdy

takovou pitomost? Podle toho, jak se choval, tak by to

bejval hned na tom místě i udělal nebejt stáda slonů, co

tam vtrhlo a málem ušlapalo popravčí četu. Já se hned

chyt tý šance a zdrhal jsem pryč. Začali střílet, já to

koupil do nohy, ale to mě nezastavilo. Podařilo se mi jim

utýct a pak jsem si to namířil sem.“

114

„Kdy to bylo?“

„Včera. Přes noc mi noha ztuhla, takže mi to trvalo

strašnou dobu se sem dostat. Ztratil jsem trochu krve, ale

když jsem si odpočinul, tak to krvácení přestalo.“

„Radši se na to podíváme,“ navrhl Bigges. „Ne že

bychom s tím mohli zrovna moc udělat. To, obávám se,

bude muset počkat, až tě dostaneme do nějaké civilizace.“

„Jak myslíte, že to dokážete?“

„To jsme se právě ptali my sami, když jsi sem zrovna

přišel ty.“

A Biggles se teď ptal sám sebe ještě víc než předtím.

Bylo mu ihned jasné, co si možná uvědomil i Sandy. A

sice dopad, který nový vývoj bude mít na jejich situaci, už

tak jako tak vážnou. Pokud neopustí tohohle zraněného

pilota, což je samozřejmě nepředstavitelné, budou

připoutáni k místu, kde právě stojí. Brady se stal kotvou,

která je tam bude pořád držet.

„Která je to noha?“ zeptal se Biggles.

„Levá. Tady nahoře.“

Mezitím, co Biggles a Sandy trhali Bradyho

nohavice, aby se dostali k ráně, Brady se zeptal: „Proč

začaly ty řeči o zbraních?“

„Někdo byl tak laskavý, že dal tip konžské vládě, jak

dostávají povstalci zbraně a střelivo. Vy jste je přivezli ve

vaší Constellation.“

„To je ale blbost!“

„Nepřivezli jste je?“

„Samozřejmě, že ne.“

„Jsi si tím jistý?“

„Naprosto. Chceš snad naznačit, že jsem lhář?!“

„Ne, ale je čas, aby ti to někdo vysvětlil.“

„A co to jako má znamenat?“

„Ve skutečnosti jste převáželi zbraně. Ty bedny, co

jste měli na palubě, jich byly plné.“

115

Brady na Bigglese upřel pohled plný nedůvěry.

„Děláš si srandu!“

„Přál bych si, abys měl pravdu.“

„Ale hrabě přeci říkal…“

„Já vím. Vezli jste přece náhradní díly pro

zemědělské stroje.“

„Správně.“

„Ty zemědělské díly byly samopaly a náboje.“

„Já tomu nevěřím. Jak to víš?“

„My jsme ty bedny rozbalili, abychom viděli, co je v

nich, když nás taky sestřelili kvůli údajnému pašování

zbraní.“

„U všech svatejch! Jsou ty zbraně ještě pořád v mý

mašině? Jestli jsou, tak jsme teda vyřízený, kamaráde!“

„Už tam nejsou. Vyložili jsme je a ukryli tam, kde

doufáme, že je nikdo nenajde.“

„Jak jste se o nich poprvně dozvěděli?“

„My jsme to nevěděli jistě, dokud jsme se sem

nedostali a neotevřeli ty bedny. Jak jsem říkal, Sandy a já

jsme byli sestřeleni jedním příliš horlivým mladíkem s

černou tváří, který nás informoval, že je důstojníkem

konžského letectva. Měl prý rozkaz přinutit k přistání

jakékoli letadlo typu Constellation, které poletí tímhle

směrem.“

„Věděl Canson, že máme náklad zbraní?“

„To nevím jistě a teď to jistě vědět nikdy nebudeme.

Ale myslím, že ne. Když jsme otevřeli první bednu, tak

mu skoro vypadly oči. Nám se ale podařilo najít kus

suchého terénu a dostali jsme se na zem bez větší škody,

načež ten hoch, co nás sundal, přistál vedle nás a oznámil

nám, že jsme zatčeni. Řekl nám také proč. Ale změnil

svůj tón ihned a omluvil se, když se podíval do našeho

letadla a zjistil, že jsme prázdní. My jsme hledali jenom

vás. Možná to byl ten samý sokolík, který má na svědomí

to, co se stalo Cansonovi.“

116

„To mě podržte! To bych řek, že se vám omluvil!

Kdo si myslejí, že jsou?! Nemůžou si přece jen tak střílet

na –“

„Zdá se, že můžou. Rozhodně to klidně dělají.“

„Ale já přísahám, že nic o těch zatracených zbraních

nevím!“

„To jsem si už uvědomil. Ale až nás chytí, nebude to

vůbec hrát roli. Jsi vinen tím, že jsi pašoval zbraně

domorodcům, ať jsi o tom věděl nebo ne.“

„Já bych se zásadně zbraní nedotk, kdyby –“

„Nebudeme se zaplétat do politiky, jinak se budeme

hádat celý den. Tím se nikam nedostaneme. I bez toho si

musíme popovídat o spoustě věcí. Co jsi jim řekl, když tě

chytili?“

„Řek jsem jim pravdu – totiž to, co jsem si myslel, že

je pravda. Tvrdil jsem, že mám naložený zemědělský

nádobí.“

„To je škoda, že jsi jim to řekl.“

„Proč?“

„Protože kdyby sem přišli, budou chtít ty věci vidět a

my jim je nemůžeme ukázat. Až najdou prázdnou

Constellation, jak jim to vysvětlíme, kam to přišlo?“

„Já nevidím důvod, proč my bysme měli něco

vysvětlovat! Řeknem jim, ať jdou k čertu. Co tady

děláme, se jich vůbec netýká. Tohle není Kongo. Podle

mých výpočtů jsme v Súdánu.“

„Máš pravdu,“ souhlasil Biggles. „Ale já pochybuji,

že se s touhle argumentací někam dostaneš. Jim je jedno,

kde jsme. Oni evidentně chtějí zastavit tohle pašování

zbraní za každou cenu. Kdyby došlo k nějakým sporům,

tak budou tvrdit, co chtějí. A my nebudeme naživu,

abychom jim řekli svoji verzi.“

„Tak dobrá. Jestli přijdou a začnou se vyptávat, tak

jim řeknu, že když jsem viděl, že musím přistát v

117

bažinách, tak jsem vyklopil náklad, abych byl lehčí. A ať

si to hledají.“

„To by mohlo zabrat,“ přikývl Biggles, i když s

pramalou dávkou jistoty.

Rána na noze vypadala ošklivě, ale kulka projela

čistě jen měkkou tkání pod stehnem, takže to mohlo být i

horší. Krev se srazila a zastavila další krvácení. Zatím

nedošlo ani k zánětu. Udělali z rukávů svých košil obvazy

a provedli to nejlépe, jak se to za daných okolností dalo

ošetřit. Biggles radil, aby ránu raději kvůli infekci nemyli,

protože dostupná voda nebyla zdaleka čistá. „Pokud

budeš klidně ležet, tak bys měl být zase brzo na nohách,“

uklidňoval Jumba.

„Jestli mi to klidně ležet dovolí.“

„No, jestli chceš, můžeš to říci i takhle.“

„Co něco k jídlu? Už je to hezkou dobu, co jsem

něco sněd.“

„Promiň, ale nic není. Nemáme vůbec nic. Ani párek.

Sami jsme už dva dni nejedli.“

„To je skvělý. A dává nám to jenom jednu šanci.“

„Jakou?“

„Že vy dva odejdete. Když budete bez nákladu a

půjdete pořád na západ, možná se někam dostanete.“

„A tebe máme nechat tady?“

„Samozřejmě. Co jiného? Já nemůžu chodit a nýst

mě nemůžete. Nemusíme přeci všichni tři pomřít hlady.“

„To je od tebe sice ušlechtilé, ale zapomeň na to.

Jestli s tím bude souhlasit Sandy, všichni zůstaneme tady.

Nedaleko odtud je jeden mrtvý buvol. Jestli ho najdeme,

můžeme ho zkonzumovat. Bude to sice tvrdá práce, ale

dřív jedli lidi i svoje boty. Mimochodem, kdo velel tomu

vojenskému oddílu? Kdo byl ten chlápek, co se rozhodl,

že tě zastřelí?“

„Nějaký chlap jménem Ducard – Monsieur Ducard,

tak mu říkali. Něco jako důstojník N.C.O. Vypadá jako

118

míšenec. Mluvil s vojáky belgickou francouzštinou, ale

umí anglicky. Jeho národnost bych asi neuhod, i když ji

třeba on sám zná. Já jsem měl dojem, že je to jeden z těch

žoldnéřů, co je dole na jihu verbuje konžská vláda. Slyšel

jsem, že mají sto liber za tejden za to, že honěj a střílej

rebely. Ale ať si je maj. Představa lovu na domorodce

ozbrojený jenom šípama a lukama, to nejni zrovna moje

představa ideální zábavy.“

„Ještě něco nám můžeš říct?“

„Myslím, že ne.“

„Kolik lidí je v tom oddílu?“

„Já je sice nepočítal, ale řek bych, že asi tucet.

Rozhodně víc, než bysme dokázali zvládnout. Mají pušky

a bajonety a hádám, že je jim úplně jedno, jak často je

použijou. Ať to je kdokoli, kdo tyhle černochy poštval,

aby se zabíjeli navzájem, měli by ho spráskat jako koně.“

„Souhlasím, ale o tom teď diskutovat nebudeme.

Není to naše věc. Ty klidně lež. Nechceme přece, abys

dostal horečku.“

„Proč prostě nevypadnete?“

„Bez tebe ne. Podle toho, co já vím, tak na nejbližší

silnici, kde je nějaká doprava, co by tě mohla odvézt, to

může být tak asi sto mil. Máš u sebe nějakou zbraň?“

„Ne. Měl jsem, ale vzali mi ji.“

„V tom případě, Sandy, si budu muset vypůjčit tu

tvoji.“

„Co s ní chceš dělat?“

„Pokusím se najít toho buvola. Možná ještě není

mrtvý. Jestli ne, tak ho budu muset dorazit, abych ho

zbavil trápení. A pak se pokusím odseknout kus masa.“

„Máš nůž?“

„Jen kapesní.“ Biggles ho vyndal z kapsy a ukázal

jim ho.

„To teda budeš mít co dělat, aby ses mu s tímhle

dostal skrz kůži. Vezmi si můj kapesní nůž, ten je větší.“

119

Sandy mu ho podal spolu se svou automatickou pistolí.

„A nebuď tam moc dlouho,“ řekl, když se Biggles obrátil

k odchodu.

„Vrátím se co nejdřív,“ odpověděl Biggles už přes

rameno.

Vyšel k pásu vysokého rákosí, ve kterém zraněné

zvíře zmizelo. Najít jeho stopu mu nedělalo vůbec žádné

potíže. Krev a polámané stvoly rákosin jasně ukazovaly,

kudy běželo. Padesát yardů a Biggles na něho narazil. Byl

definitivně mrtvý a zjevně už hezkou chvíli.

Biggles se však ihned nevrhl na úkol, který si sám

určil. Potřeboval čas na přemýšlení a měl toho opravdu

dost o čem chtěl přemýšlet. Dokonce víc, než se zdálo, že

jeho mozek bude schopen uvést do nějakého pořádku.

Sedě na hřbetě zastřeleného zvířete si zapálil jednu ze tří

zbývajících cigaret a začal svou mentální rozcvičku ve

snaze si věci ujasnit.

Plán, který si vymyslel, aby si získal pašeráky zbraní,

začal fungovat velice dobře. Možná až příliš, protože teď

to zrovna vypadalo, že se nějak dostal mimo svůj původní

kurs. Všechno se jaksi vyvinulo – a stále vyvíjí – velice

odlišným směrem, než si původně představoval. Našel

sice lidi, které doufal najít, ale když je teď našel, nevěděl

co s tím. Přirozeně předpokládal, že všichni budou vědět,

v čem dělají. Teď se ale dostatečně ujistil, že to nevěděli.

To je ovšem obrovský rozdíl. Všichni, včetně Jumba

Bradyho, byli podvedeni a jednali ve vší nevědomosti, i

když u soudu, pokud by k němu byli předvedeni, by to

dokazovali jen velice těžko.

Momentálně to ale vypadalo, že Biggles nemá

nejmenší šanci je k nějakému soudu dostat nebo dostat je

vlastně kamkoli. Co ho znepokojovalo, byl ale fakt, že je

teď ani před soud dostat nechtěl. I kdyby se to nakonec

ukázalo možné. Před soud musí skutečný hlavní viník,

hrabě. Ale i tady neexistovalo dostatek přímých důlazů,

120

že on je skutečně vinen tím, co se děje. Přinejmenším se o

tom dalo pochybovat. Byl snad také obětí podvodu? Může

také oprávněně tvrdit, že je nevinen a tvrdit, že nevěděl,

co v těch bednách je? I když by mohl samozřejmě také

tvrdit, že je převzal v dobré víře a neměl ani právo, ani

důvod jejich obsah prověřovat.

To Bigglese přivedlo na myšlenku, zda je člověk u

kořene celého toho problému někdo, s kým se ještě

nesetkal? A pokud ano, je to člen organizace patřící

hraběti nebo je to jakási záhadná postava v pozadí?

Biggles cítil, že ještě než bude moci zaútočit, bude

potřebovat víc fakt, získat další důkazy. Ale jak? V Africe

je nenajde. Jak se věci momentálně mají, je prakticky ve

stavu absolutní neschopnosti dělat cokoli. A tento stav

ještě asi nějakou dobu potrvá. Žádné východisko z této

situace neviděl.

Samozřejmě ale jedna cesta existovala, a kdyby byli

Sandy a Jumbo Brady vinni pašováním zbraní, možná by

o ní zcela vážně uvažoval. Mohl je tady nechat a zachránit

si život sám. Tohle byla jeho šance. Dal by se na západ,

sám a bez přítěže, až by narazil na nějaké místo, třeba

jenom nějakou súdánskou osadu, kde bude k dispozici

jídlo a možná i doprava. Ale on byl přesvědčený, že oba

piloti se ničím neprovinili, rozhodně ne vědomě, i když

to, že pašovali zbraně, byl nepopiratelný fakt. Není

pochyb, že co se děje v Africe, se děje i jinde. Ale to

samo o sobě na věci nic nemění.

Ne, rozhodl se nakonec, ty dva piloty, které už si

zvykl považovat za své partnery, tady nemůže nechat.

Nejenom že by je nechal bez pomoci, ale nechal by je

nést následky, kdyby byli zajati. A těmi následky by

pravděpodobně byly kulky popravčí čety. Jak by se asi

cítil, kdyby se později dozvěděl, že je zastřelili? Ne, to

udělat nemůže.

121

Dokouřil cigaretu, zase jednou v rozpacích co dělat

dál, a vstal, aby se pustil do toho nechutného úkolu

prořezat se kůží mrtvého buvola kapesním nožem. Něco

ale rozhodně jíst musí, jinak jejich problémy vyřeší smrt

hladem.

Najednou ztuhl, když k jeho uším dolehly nějaké

hlasy. Ne dva hlasy, ale několik. Zavřel nůž a popošel k

okraji rákosin. Co uviděl, ho ani moc nepřekvapilo. Ten

konžský vojenský oddíl už dorazil. Jeden z vojáků se se

Sandym zuřivě hádal.

Biggles si prorazil cestu houštím a vystoupil na

otevřené prostranství.

122

Kapitola 12

SERŽANT DUCARD MLUVÍ

Jak se Biggles přiblížil, hádka najednou ustala a

všechny hlavy se otočily. „Co se to tady děje?“ zeptal se

klidným hlasem, když došel až ke skupince.

Vysoký muž v maskovací polní uniformě v ruce s

revolverem a pletí ani bílou ani černou, takovým tím

zabarvením typickým pro míšence, se ozval otázkou:

„Odkud jste to právě přišel?“

„Na to se mohu zeptat zrovna tak já vás,“ briskně

odpověděl Biggles. „Co se děje? Nějaké potíže?“

„Jste všichni zatčený,“ zněla stručná odpověď.

„Nepovídejte. Jak zajímavé. A kdo, smí-li se zeptat,

jste vy, že každého hned zatýkáte?“

„Já sem seržant Ducard.“

„Jaký seržant?“

„Seržant konžský armády.“

„Tak co děláte tady?“ zamračil se Biggles. „Tohle

přece není Kongo! Tohle je Súdán!“

„Tohle území je sporný.“

„V tom případě tady ale nemáte žádné právo. Máte

povolení súdánské vlády lovit vysokou?“

„Jakou vysokou?“

„Včera jste vy, nebo někdo z vašich lidí, zastřelil

buvola.“

„Jak to víte?“

„Běžel poraněný kolem nás.“

„Já žádný povolení nepotřebuju!“

„Až se o tom dozví súdánské úřady, zjistíte, že ano.

Ale nechme toho. Co je to za nesmysl, že jsme zatčení?“

„Pašujete do Konga zbraně!“

„Jak jste přišel na tenhle bláznivý nápad?“

123

„My víme.“

„Jak můžete vědět, co je v tom letadle?“

„Viděl jsem ten telegram.“

„O čem to mluvíte? Jaký telegram?“ Jelikož teď už

Biggles získal dojem, že tenhle míšenec není zrovna

inteligent, byl připraven s ním mluvit dál jenom v naději,

že se mu nějak podřekne.

„Jeden ruskej přítel,“ opakoval Ducard.

„Ale ne? A jak se jmenuje? Možná ho znám,“

odpověděl Biggles a dělal, jako že ho to zajímá jen tak

mimochodem.

„Miskoff.“

Biggles jen tak tak, že udržel rovnováhu, jak s ním

zacloumalo to nečekané odhalení. „Ne,“ řekl pak klidně.

„Toho neznám, ale slyšel jsem o něm. Kde mají údajně

být ty zbraně, o kterých vám říkal?“

Ducard ukázal na Constellation. „Tady v tom.“

Biggles se rozesmál. „To je mi tedy novinka! Jen si

poslužte, seržante. Můžete si vzít všechny zbraně, které

najdete. Ale ještě než se do toho dáte, vás musím varovat,

že o tomhle ještě uslyšíte. Jeden z vašich letců už sestřelil

dvě letadla patřící společnosti, pro kterou pracuji. Jedno

se zřítilo v plamenech. Pilot zahynul. To byla jasná

vražda a za to se někdo bude zodpovídat. Nevím proč to

ten váš letec udělal, protože už letadlo prohledal a nic

nenašel. To je určitě zase on a vyhlíží si někoho dalšího k

sestřelení!“ Biggles ukázal prstem na stíhačku, která se

teď vrátila a kroužila nad nimi.

„Víte, seržante,“ káravě pokračoval, „nemůžete si jen

tak střílet lidi bez důvodu. Podívejte, v jakém jsme

postavení. Jsme bez jídla, úplně ztraceni a musíme tohoto

zraněného muže dostat rychle do nemocnice. Vy nebo

jeden z vašich lidí jste ho postřelili.“

„Utíkal nám.“

124

„Samozřejmě! Copak vy byste nechtěl utéci, kdyby

vám někdo řekl, že vás zastřelí?“

Domorodí vojáci se shromáždili kolem a poslouchali

ten rozhovor s bezvýraznými tvářemi. Jiná věc ovšem

byla, zda mu vůbec rozumějí. Sandy, stojící u Bradyho,

který pořád ještě ležel na zemi, se o to také nijak moc

nezajímal.

Ducard důležitě přešel k letadlu a vyšplhal na palubu.

Brzy byl ale zpátky a vypadal zaskočeně.

„No?“ obrátil se na něho Biggles. „Doufám, že teď

jste spokojený. Ten člověk, co vám řekl, že vezeme

zbraně, buď nevěděl, co mluví, nebo byl nesprávně

informovaný.“

„Já dostal rozkaz zastřelit každého, ať bílého nebo

černého, kdo má u sebe zbraně!“

„Správně,“ přikývl Biggles. „Ale nemyslíte, že by

bylo docela dobré se nejdříve o těch zbraních přesvědčit,

než začnete střílet? Jak to teď vypadá, tak tahle strašná

blamáž bude vaši vládu stát pěknou spoustu peněz. Oni

budou na někoho muset svést vinu a to budete

pravděpodobně vy.“

Zdálo se, že o tom Ducard uvažuje. Začal váhat.

Pro Bigglese to byl okamžik plný úzkosti. Ze všeho

nejvíce se ale obával, že by Ducard mohl začít hledat

zbraně – což by udělal každý inteligentnější člověk – a

skutečně je i najít. Kdyby k tomuhle došlo, už by se o

ničem nediskutovalo.

Ducard by s obrovskou radostí vykonal svůj rozkaz.

A co víc, měl by na to právo – kromě faktu, že vlastně

nebyl na území své vlastní země.

„Půjdete se mnou,“ prohlásil konečně Ducard.

„Kam?“

„Na naše velitelství.“

„Kde to je?“

„V Kongu. Ať rozhodne generál, co s vámi.“

125

„Jak je to daleko?“

„Dva dny pochodu.“

„Dva dny? Zbláznil jste se, člověče?!“ Biggles

ukázal na Bradyho. „Tenhle muž vůbec nemůže chodit.“

„Tak může zůstat tady. Já ho sem nepřived. Sám si to

vybral. Vy a ten druhý muž půjdete se mnou.“

Biggles vypadal jako hrůzou bez sebe. A skutečně

byl. „Chcete mi tím říct, že klidně opustíte zraněného

člověka, aby tady zemřel?“

„Proč bych se měl já starat o to, co s ním bude?“

„Vy jste ho postřelili, jinak by nebyl v takovém

stavu!“ vehementně se ohradil Biggles.

„To mi nedělá žádnej problém.“

„Ale mělo by!“

„Mně je to jedno!“

„Ale nebude! Nebude, o to se postarám!“ Biggles,

kterému už dělalo potíže udržet chladnou hlavu, už

začínal jevit známky toho, že se přestává ovládat.

„Budete šťastnej, když se toho dožijete,“ posmíval se

mu Ducard. „Eště jednou takle se mnou promluvíte a já

vám zavřu zobák na věky! Co asi tak můžu dělat, než tady

toho chlapa nechat, co?!“

„Nemáte nouzi o lidi. Ať udělají nosítka a odnesou

ho.

Nebo ho tady nechte s nějakým jídlem a nás také,

abychom se o něho starali, mezitím co se o nás budete

informovat. Zeptejte se poručíka I Noba. Ten vám poví,

že jsme žádné zbraně v našem letadle nevezli, protože ho

sám prohledal. Až se vrátíte, pořád tady ještě budeme,

protože s nemocným kamarádem bychom se daleko

nedostali. Dělejte co chcete, ale já tady zůstávám s ním.“

„Ňák moc tady rozkazujete, mister,“ zavrčel Ducard.

„Tak si tady zůstaňte, ale jen mrtví. Já vás tady teď

všecky nechám zastřelit. Pak už s váma nebudou žádný

trable!“ Mluvil, jako když to myslí smrtelně vážně.

126

Asi by tu svou výhrůžku opravdu uskutečnil, ale

právě v tom okamžiku se objevil jeden nový faktor. Celá

konverzace probíhala za hřmotu motorů stíhačky, která se

vrátila a teď nad nimi stále kroužila. Pilot, ať už to byl

kdokoli, viděl z ptačí perspektivy celou scénu kolem

ležící Constellation a bezpochyby byl zvědav, co se to

tam dole děje. Ale že by se pokusil o přistání, to by

Bigglese ani ve snu nenapadlo. Přesto, když motor

stíhačky najednou ztichl a stroj začal ztrácet výšku,

nevěřil, že něco podobného právě pilot zamýšlí. Všechen

hovor ustal a oči všech sledovaly napjatě letadlo.

Stíhačka se pomalu blížila po sestupné dráze a za

okamžik se otočila do pozice, jako by chtěla naletět na

přistání, vrtule stále ještě bez motoru.

„Vypadá to, jako že se k nám hodlá přidat,“

poznamenal Sandy.

„To určitě ne,“ odporoval mu Biggles a vrtěl

nedůvěřivě hlavou. „Tak hloupý přece nebude! Vždyť

přece vidí, co se stalo Constellation!“

„Možná, možná taky ne,“ ozval se ze země Brady,

který jako všichni se zájmem přihlížel. „On si asi

uvědomuje, co se stalo mojí mašině, ale možná si myslí,

že když je lehčí, jeho kola se do bahna nezaříznou.“

„Hrome! On skutečně chce přistát!“ zvolal Biggles,

když se stíhačka, teď už skoro ve vrcholcích rákosí, hnala

dál k nim. „Takhle riskovat, to se asi zbláznil!“

„On to neví, že riskuje,“ namítl Sandy. „To bude

moc hezký podívání!“

„No, stejně nemůžeme nic dělat, abychom ho

zarazili,“ pokrčil Biggles rameny.

127

… vypadá to, jako že se k nám hodlá přidat…

128

Letadlo přelétlo do volného prostranství, octlo se

několik palců nad zemí a sedalo si zvolna rovnoměrně na

podvozek. Za normálních okolností by to bývalo bylo

perfektní přistání. Kola se zlehka dotkla povrchu půdy a

pár sekund po něm plynule jela. Pak se ale stalo, co se

dalo čekat. Letadlo najednou začalo ztrácet rychlost, ale

setrvačná síla dopředu trvala. Ocas se začal pomalu

zvedat do výšky. Najednou se stíhačka prudce zastavila,

jak zablokovala osy kol vyhazujíc do výšky kusy bláta a

trávy. Ocas vyskočil ještě víc vzhůru a kupředu, nos

zamířil dolů do bahna.

„Moc pěkný,“ zabručel Sandy.

Biggles smutně zavrtěl hlavou. „Jak už jsem říkal

předtím, zlepší se, až bude mít víc praxe.“

„Nevyčítej mu to,“ Sandy se na stíhačku díval se

zjevnou sympatií. „Vždyť já udělal stejnou chybu. Tady

se to stane strašně lehko.“

Pilot nebyl samozřejmě vůbec zraněn. Letadlo se

pohybovalo ke konci už příliš pomalu, aby utrpěl nějaké

vážné zranění. To byl bezpochyby také důvod, proč se

kola při zpomalení, když na nich spočinula plná váha

trupu, probořila zrádnou vrstvou vrchní kůry, která

pokrývá měkké bahno pod ní. Pilot beze spěchu vylezl,

sundal si brýle a ustupuje přehlížel natropenou škodu.

Potom se obrátil a kráčel ke skupině diváků. Poprvé mu

bylo vidět do tváře. Byla černá.

„Takže je to přece jenom I Nobo,“ zamyšleně pronesl

Biggles. „Zajímalo by mne, co chce.“

„Řek bych, že je jenom zvědavý, co se děje,“

zabručel Sandy. „Doufám, že Ducarda přesvědčí, aby si to

rozmyslel, než začne s tím svým střílením!“

Biggles přikývl. „Možná k tomu bude mít co říct. Ale

nemyl se, my jsme byli zrovna na zapeklitém místě, když

se na nás vrhl a teď to vypadá, že bude muset domů také

129

pěšky! Jestli nemá větší smysl pro humor než já, tak se

zrovna smíchy nepotrhá!“

Barevný pilot došel až k nim, v obličeji legrační

směsici překvapení a otrávenosti, asi proto, že jeho výkon

sledovalo tolik diváků.

„Dobrý den, poručíku,“ uvítal ho Biggles. „Máte

smůlu, i když vaše smůla může pro nás být vlastně

štěstím.“

I Nobo se na něho mlčky tázavě zadíval.

Biggles mu to začal vysvětlovat. „Tady seržant nás

právě chtěl zastřelit za to, že dopravujeme vašim

nepřátelům zbraně. Byl bych vám zavázán, kdybyste mu

řekl, že žádné zbraně nevezeme.“

I Nobo se zamračil. Pohlédl na seržanta. „Tihle

pánové žádné zbraně nevezou,“ prohlásil vysokým

nosním tónem. „Žádné střílení.“

Seržant se zatvářil zklamaně.

Biggles pokračoval rychle dál: „Včera jste sestřelil

letadlo a zabil mého přítele. Proč jste to udělal? Bylo to

moje letadlo a vy jste věděl, že v něm nic není. Sám jste

ho přece prohlížel.“

I Nobova tvář vyjadřovala překvapení a cosi jako

rozpaky. „To bylo ono?“

„Ovšem, že to bylo ono.“

„To je mi líto. Nevěděl jsem to. Myslel jsem, že je to

nějaké nové, co právě přiletělo, možná se zbraněmi.“

Černoch mluvil s takovou zjevnou upřímností, že Biggles

o jeho slovech vůbec nezapochyboval.

„Proč jste přistál tady?“

„Podívat se do tohohle letadla kvůli zbraním.“

„Ale viděl jste přece seržanta a jeho lidi. Oni by to

udělali sami.“

„Trvá jim dlouho, než se dostanou domů. Můj velitel

čeká na hlášení o těch zbraních. Já odletím domů rychle a

všechno mu řeknu.“

130

„No, tady žádné zbraně nejsou, seržant to už ví, díval

se dovnitř.“

„Proč jste opustili svoje letadlo a přišli sem?“

„Abychom se podívali, jestli někdo nepotřebuje

pomoc. Viděli jsme letadlo na zemi, a tak jsme odešli

sem. To druhé letadlo bylo na cestě domů, aby ohlásilo,

že jsme našli to druhé, co se ztratilo. Teď máme ale sami

problém, jak se dostat domů.“

I Nobo se lítostivě usmál. „Já taky muset pěšky.“

Biggles pohlédl k malému stroji. „Možná, že ne.

Uvidíme za chvíli. Bylo by lepší, kdybyste mohl odletět

domů ohlásit, co se stalo, a třeba nám shodit nějaké

potraviny. Neměli jsme nic k jídlu od té doby, co jste nás

sestřelil, a ještě k tomu tady máme zraněného.“

„Co se mu stalo?“

„Byl postřelen.“

„Proč?“

„Protože se snažil dostat zpátky ke svému letadlu,

tomuhle tady, poté, co došel pro pomoc. Doufal jsem, že

seržant, který má spoustu lidí, ho bude schopen nechat

nést. Ale on tvrdí, že ho tady musí nechat a vezme s

sebou nás. My jsme ochotni s ním jít, aby se jeho

záležitost vyšetřila, ale odmítáme našeho přítele opustit a

nechat ho tady zemřít.“

„Co můžu já udělat?“

„Navrhuji, abychom se podívali na vaše letadlo,

abychom zjistili, jestli se může dostat do vzduchu. Tenhle

veliký stroj je příliš těžký, ale ten váš možná dokážeme

vytáhnout.“

„Myslíte?“ s nadějí v hlase se na něho podíval I

Nobo.

„Povím vám, co si myslím, až se na to podívám. S

podobnou situací mám už své zkušenosti.“

„Tak se podíváme.“

131

Když se vydali k uvízlé stíhačce, přidal se Sandy k

Bigglesovi a I Nobovi. Seržant nevypadal zrovna

potěšeně, ale neměl žádné námitky. Rozhodnutí

důstojníka ostatně měnit nemohl, a tak se vydal za nimi.

Když došli ke stíhačce, Biggles ji pozorně

prozkoumal. Začal u přídě a zjistil, že se vrtule tak úplně

země nedotýká. Tohle je to, poznamenal k Sandymu, čeho

se nejvíc bál, protože i to nejmenší poškození vrtule by

okamžitě na místě vyřešilo všechny otázky, zda letět či

ne. Další nejdůležitější součástí jeho zájmu byla kola.

Vyrvala do povrchu celé brázdy než se zabořila do bláta,

ale jenom po osy. Nic nebylo poškozeno. Sám pilot by s

tím nic nenadělal, ale oni měli spoustu pracovních sil a

jak Biggles říkal, nebylo to poprvé, co musí řešit takovou

situaci.

„Myslím, že s tím bychom neměli mít moc velké

potíže,“ oznámil svůj verdikt pilotovi.

I Nobo vypadal, že se mu pořádně ulevilo. Spokojeně

se usmál odhaluje jim dvě řady bílých zubů. Bigglesovi se

také ulevilo, a to z mnoha důvodů. Bude teď mít záminku

k tomu, aby pořádně zaměstnal vojáky. Celou dobu měl

totiž strach, že se některý z nich vzdálí do skupiny

tamaryšků a narazí na ukryté zbraně. Ty by zřejmě samy

pověděly svůj příběh a ten by zpečetil jeho osud.

„Jestli vás dostaneme zpátky do vzduchu, co budete

dělat?“ zeptal se Biggles I Noba.

Černoch odpověděl, že poletí rovnou na svou

základnu.

„Vrátíte se potom co nejrychleji sem a shodíte nám

nějaké potraviny? Umíráme už hlady. A nezapomínejte,

že jste vlastně zodpovědný za to, že tady jsme.“

I Nobo slíbil, že to rozhodně udělá. „Zůstanete tady

nebo půjdete se seržantem Ducardem, až odtud odejde?“

Biggles zaváhal. Ale rozhodnutý už byl. Existovaly

důvody pro i proti každému z obou řešení. Pokud

132

zůstanou, budou mít malý příděl jídla, protože se nedalo

čekat, že by jim I Nobo dovezl dostatečné množství jídla,

aby vydrželo delší dobu. A co víc, nakonec se budou

stejně muset vydat na cestu z těch obrovských bažin k

nejbližší výspě lidské civilizace. To bude znamenat

dlouhý a obtížný pochod. A Ducard by se mohl

rozhodnout, že raději zůstane s nimi či poblíž, což by opět

zvýšilo riziko, že budou objeveny jejich zbraně. Dokud

tam ti vojáci budou, je to stále veliká pravděpodobnost.

Musí si uvědomit, že zatím měli jedině štěstí, že k tomu

ještě nedošlo.

Na druhé straně, pokud by Ducard odešel a vzal je s

sebou, nikdo neví, co s nimi udělá. Jak se bude chovat?

Bylo by pro něho snadné se jich pod nějakou záminkou

zbavit. Ostatně dal jasně najevo, že je nemá zrovna v

lásce. A mimo to, podle mého názoru, pomyslel si

Biggles trpce, to je člověk, kterému se nedá věřit.

„Jak jsme daleko od nejbližší možné dopravy?“

zeptal se I Nioba.

I Nobo ukázal prstem. „Tímhle směrem asi patnáct,

dvacet mil, je řeka. Tam jsou lidé s kanoemi.“

Biggles si vybral variantu, která mu připadala jako

nejmenší zlo. I patnáct mil s nemocným člověkem by

bylo příliš. „Pokud seržant udělá nějaká nosítka, aby mohl

našeho přítele nést, půjdeme s ním, jakmile odtud odejde.

Potrvá ještě hezkých pár dní, než náš přítel bude moci

znovu ujít nějakou větší vzdálenost, aniž by riskoval

nebezpečí, že se mu díra v noze znovu otevře. Ale než se

o tom budeme dál bavit, podívejme se nejdříve, jestli

dokážeme vyprostit vaše letadlo.“

Zavolali černošské vojáky a řekli jim, co mají dělat.

To ovšem musel překládat I Nobo či seržant Ducard,

protože jediní znali jejich jazyk. Biggles mohl jenom

doufat, že to vyjde, protože už poznal, jak je těžké

133

přemluvit skupinu domorodců, aby jednali absolutně

společně.

134

Kapitola 13

BIGGLES PŘEDVÁDÍ JAK NA TO

Na to, co mělo být uděláno, vojáci neměli mezi svým

vybavením žádné pořádné nástroje, ale brzy pochopili

základní myšlenku a pomocí bajonetů, nožů a dokonce

holých rukou dosáhli rychle pokroku. To, že byla půda

měkká, značně ulehčovalo vysekání vrchního škraloupu a

trávy před koly, takže vytvořili lehce stoupající žlab od

pneumatik až na celistvý povrch. Když to dokončili k

Bigglesově spokojenosti, nařídil jim, aby přinesli otýpky

rákosí a nastrkali je pod kola a podél žlabu, aby se

pneumatiky mohly něčeho chytit. Ocas potom stáhli dolů,

takže byl trup v poloze, jako když letadlo letí ve vzduchu.

„Tak teď zkusíme své štěstí,“ řekl Biggles I Nobovi.

„Měl byste to raději nechat udělat mne. Je to trochu

složité.“

„Ano. Udělejte to vy. Vy víte, jak,“ souhlasil I Nobo.

„Mohu něco udělat já?“

„Ano. Musíte svým lidem vysvětlit přesně, co mají

dělat. Až nastartuji motor, musí všichni držet letadlo. Až

uvidíte, jak zvedám ruku a zakřičím, musí všichni

najednou letadlo pustit. Zásadní je, aby všichni dělali

všechno absolutně najednou. Jeden po druhém, to by bylo

k ničemu. Kdyby to tak udělali, stroj by se stočil bokem a

nadělal by jenom škodu. Myslíte si, že je dokážete přimět,

aby to udělali přesně najednou?“

„Pokusím se.“

„Prima.“ Biggles si ale zdaleka nebyl jistý, že mu

budou černoši rozumět, a i kdyby rozuměli, nevykonají

příkaz s nutnou přesností.

I Nobo začal vysvětlovat.

135

Když se Biggles pohnul směrem k pilotní kabině,

uslyšel, jak Ducard protestuje: „Jestli mu to dovolíte, tak

nám uletí!“

Biggles na něho pohlédl přes rameno a odsekl:

„Nemám žádný důvod vám uletět!“

Usadil se v kabině, nastartoval motor a mezitím, co

se muži rozmísťovali u letadla, aby mu zabránili v

pohybu dříve, než jim dá signál, nechal ho jenom jemně

běžet. I Nobo zřejmě pochopil základní myšlenku a při

organizaci

černochů

prokazoval

docela

slušnou

inteligenci. Samozřejmě, protože kdyby býval neprokázal

dostatek inteligence pro letadla, pravděpodobně by ho za

pilota ani nevybrali.

Když všichni konečně stáli na svých místech,

Biggles otevřel hodně plyn, čímž udělal prudký vichr,

který byl určitě vojákům v jejich chatrných uniformách

velice nepříjemný. Avšak všichni, s vlajícími vlasy a

vykulenýma očima, drželi dál pevně. Potom Biggles

současně dal plný plyn a zvedl ruku.

Letadlo se vyřítilo kousek kupředu, ale potom zase

kleslo zpátky a ještě hlouběji zapadlo, protože dva muži u

ocasu drželi příliš dlouho. Přesně toho se samozřejmě

Biggles obával. Okamžitě zavřel plyn, aby stroj nepadl

opět na nos, zatímco domorodci řvali smíchy, jako by to

byla obrovská legrace a oni děti, co si hrají nějakou hru.

„Zkuste to znovu,“ zakřičel Biggles na I Noba.

„Vysvětlete jim, že to musí pustit najednou!“

„Ano.“

Operace se opakovala. Opět se nastartoval motor,

letadlo se napjalo jako velký divoký kůň, který se vzpíná

v poutech. Zoufalý Biggles zariskoval a hned otevřel plyn

naplno. Okamžik to vypadalo nebezpečně. Stejní dva

muži byli opět pomalí, a tak je to zvedlo do vzduchu, ještě

než je proud vzduchu utrhl a odvál pryč. Stroj téměř padl

na nos, jak se vrhl kupředu na koberci z rákosí. Podvozek

136

se do nich zakousl a stíhačka byla volná. Motor zmlkl,

když Biggles hned zavřel plyn.

„Tady to máte,“ povídal Biggles pilotovi, když

seskakoval z letadla na zem. „Rychle odstartujte, než se to

znovu proboří. Až tu mašinu dostanete od podlahy,

zvedněte jí co nejdřív nahoru.“

„Ano. Díky,“ šťastně se tvářil I Nobo. „Tuhle fintu si

budu pamatovat.“

„Ještě než odletíte, nemáte u sebe náhodou nějaké

cigarety?“

I Nobo si poklepal na kapsu budny a vytáhl trochu

pomačkanou krabičku cigaret, kterou předal Bigglesovi,

ještě než se vyšplhal do sedadla.

„Nezapomeňte nám přivézt nějaké potraviny!“

zavolal Biggles.

„Vrátím se za hodinu!“

„Budeme čekat!“

I Nobo se uvelebil na sedadle, připásal se a

nastartoval. Všichni ustoupili dál. Motor se rozeřval. Po

krátkém rozběhu letadlo skočilo do vzduchu a začalo

prudce šplhat směrem k západu.

Sandy se zazubil. „Měl štěstí, že tě tady našel,“

poznamenal, když oba pozorovali mizející stíhačku.

„Škoda, že jsme nemohli stejně odstartovat naší

Constellation.“

„Na to nemá cenu myslet. Alespoň zatím ne. Když

nebude pršet, pod tímhle sluncem půda vyschne velice

rychle. Ještě pár takových dní a seženeme-li někde rýč,

budeme s tím moci něco provést. Ale jelikož není

pravděpodobné, že bychom našli nějaký rýč, jak se jen tak

povaluje tady kolem, můžeme na to rovnou zapomenout.“

„Tak co budeme dělat teď?“ zeptal se Sandy, když se

vraceli

k

Jumbovi,

který

zatím

byl

jenom

zainteresovaným divákem sledujícím napjatě všechno

vyjednávání.

137

„Samozřejmě budeme čekat, dokud se nevrátí I Nobo

a neshodí nám něco k jídlu.“

„Ty myslíš, že se vrátí?“

„Jsem si tím jistý, pokud mu v tom ovšem něco

nezabrání. Mezitím se modlete a to hezky pořádně, aby

nikoho z vojáků nenapadlo si odskočit do těch tamaryšků.

Na tom totiž závisí naše životy.“

„Ducard vypadá pěkně rozezleně.“

„Asi už lituje, že nás nepostřílel předtím, než přijel I

Nobo. Teď už se ví, že jsme tady a bez dobré záminky nás

už dost dobře postřílet nemůže.“

Celá skupina se uvelebila na zemi, aby počkala na

letadlo, Biggles se Sandym se usadili na svých oblíbených

trsech trávy u Jumba. Vojáci si lehli na zem, živě si něco

vyprávěli a smáli se. Pravděpodobně si znovu povídali o

tom, jak letadlo odstartovalo, a jak to asi nepříjemné

muselo být pro ty dva z nich, co letadlo drželi moc

dlouho. Ducard seděl kus stranou a mračil se na krajinu

kolem.

„Moc rád bych věděl, na co myslí,“ utrousil Sandy

dívaje se na jeho sedící postavu.

„Já také,“ přikývl Biggles. „Dovedu si představit, že

kuje zase nějakou neplechu.“

Jumbo se k nim přidal: „Mám takový pocit, že ten

hoch nás nemá rád.“

„To tedy máš pravdu.“

„No ale proč? Nic jsme mu přece neprovedli?“

„Ale ano, provedli. On si už myslel, že nás zatkne a

bude za to možná povýšený. Teď to vypadá, že jsme mu

proklouzli mezi prsty. Kromě toho má bezpochyby veliký

komplex, protože je to, co je, ani bílý ani černý.“

„To přece není jeho chyba.“

„Samozřejmě, že ne, ale to nehraje žádnou roli. Já už

jsem takové týpky zažil. Někteří se prostě tak vyvinou.

Jsou domýšliví, že jsou něco víc než černoch – proto tam

138

sedí teď zrovna tak sám stranou – a jeho komplex

méněcennosti mu brání v tom, aby se přidal k nám.“

Uběhl nějaký čas. Situace se stále neměnila. Biggles

převázal Jumbovo zranění jak nejlépe uměl a s tím, co

měl po ruce. Byl rád, že nevidí žádné komplikace. Rána

docela pěkně zasychala.

„I Nobo už měl být dávno zpátky,“ poznamenal o

chvíli později Sandy. „Povídal, že bude pryč jenom

hodinu. Teď už je to hodina a půl.“

„Třeba to musel nejdřív někomu vysvětlovat,“

domníval se Biggles. „To zabere také trochu času.“

Když ale uplynula další hodina a po letadle pořád

ještě nebylo ani vidu ani slechu, začal dokonce i Biggles

vypadat ustaraně a musel připustit, že se asi něco

nečekaného stalo.

„Jestli se mu něco porouchalo v konstrukci po tom,

co se mu stalo tady, tak se možná nedostal vůbec domů,“

poznamenal ponuře Sandy. „A já mám hlad.“

Jejich obavy vzrostly, když Ducard najednou vstal,

jako by dospěl k nějakému rozhodnutí. Potom vyštěkl

nějaké rozkazy. Biggles, jelikož neznal jeho jazyk,

netušil, oč běží, ale odhadl situaci správně podle toho, že

vojáci začali vstávat a navlékat si své vybavení a zbraně,

které předtím sundali. Potom se seřadili do řady a zaujali

pochodové postavení.

„Měli bysme se radši zeptat, co chtějí dělat,“

poznamenal Sandy.

Biggles vstal a přešel k vojákům. „Co to děláte?“

„Já jdu,“ odpověděl útočně Ducard.

„Jdete? Kam?“

„Zpátky do tábora.“

„Nepočkáte na poručíka I Noba?“

„Ten nepřijde.“

„Jak víte, že nepřiletí?“

„Jestli přijde, tak už tady je.“

139

„Když odejdete, co bude s námi?“

„Můžete s námi jít nebo můžete zůstat.“ Ducard

mluvil, jako by mu byla jejich volba úplně lhostejná.

„Ale náš kamarád nemůže chodit a to vy přece víte!“

„Tak on musí zůstat.“

„Ale my bez něho nepůjdeme. Už jsem vám to

jednou říkal.“

„To si rozhodnete vy.“

Biggles se začínal zlobit. „Zatraceně, člověče! Vy

jste ho postřelili, vy jste za něho zodpovědní!“

„Já nejsem zodpovědní za nic,“ prohlásil ledabyle

Ducard.

„Původně jsme přece mysleli, že když půjdeme pryč,

tak ho odnesete!“

„To jste si myslel vy.“

Biggles si uvědomil, že zbytečně mrhá energií, když

se snaží dohodnout s člověkem, který se rozhodl, že bude

dělat jen co největší problémy. „Tak dobrá,“ řekl suše.

„Jděte.

My zůstaneme. Ale necháte nám, samozřejmě, trochu

potravin.“

„Já nemám dost. Máme jenom kukuřici. A moc ne.

Musím si ji nechat, abych dostat své muže domů.“

Biggles měl chuť toho člověka praštit, ale místo toho

jen polkl a krotil svůj hněv. „Dobrá, jestli to vidíte takhle.

Můžete nám ale nechat jedno tohle.“ Ukázal na jeden z

těch malých železných kotlíků, které tvořily výbavu

každého z vojáků.

„Na co to vy chcete?“

„Na svařování vody.“

„Ne. My ty všechny potřebujeme. Třeba vám I Nobo

jeden taky přiveze,“ ušklíbl se Ducard, teď už otevřeně

urážlivě provokující.

„Tak poslouchejte, Ducarde,“ hrozivě povídá

Biggles. „Už jsem toho od vás musel snášet tolik, kolik

140

vydržím. Až se odtud dostaneme, tak dohlédnu na to, aby

se vaše vláda dozvěděla, jak jste se choval. Dostáváte

hospodářskou pomoc od britské vlády a nebude to žádná

legrace, až ji zarazí. A teď mi dejte jeden ten kotlík!“

To byl skutečně bluff a Biggles to věděl, ale měl

pocit, že nemá co ztratit. Ale vypadalo to, že to zabralo.

Ducard zaváhal. Potom zavolal jednoho muže, který měl

kotlík.

„Dej mu kotlík,“ nařídil.

Černoch ho podal Bigglesovi.

Biggles poklepal na cínový hrneček, který visel

vojákovi u pasu. „Budu potřebovat i tohle.“

„Proč?“ vyštěkl Ducard. „Protože se nedá pít z

vařícího kotlíku!“

„Dej to.“

Černoch sundal hrneček a podal opět Bigglesovi.

„Díky,“ kývl na něho Biggles, vyndal peněženku a

podal černochovi librovou bankovku. „Kup si nějaký

nový.“

Vojákovy zuby se zableskly v úsměvu.

Nic jiného řečeno nebylo. Ducard zaujal postavení

před svými lidmi, vydal rozkaz a dali se na pochod.

Biggles se vrátil k Sandymu a Jumbovi.

„Jsem rád, že jsme se ho zbavili,“ poznamenal

Sandy. „Jsem rád, že vidím jeho záda. Aspoň nenajde ty

zatracený zbraně. Přesně takovou záminku potřeboval,

aby nás moh nechat ve štychu!“

Biggles souhlasně přikývl. „Doufejme, že se

nevrátí.“

„Proč by měl?“

„Aby zjistil, jestli jsme ještě tady, živí nebo mrtví. Já

bych řekl, že tenhle podlý zmetek je schopný absolutně

všeho. Moc by se mu hodilo najít nás už mrtvé. Pak

bychom nemohli ohlásit, jak se k nám chová. A já mám

pocit, že jeho lidé ho nesnášejí stejně jako my.“

141

„Tak co budem dělat teď?“

Biggles se znaveně usmál. „Jak se říká, tady je každá

rada drahá. Co jiného můžeme dělat, než tady zůstat?

Pořád ještě je šance, že se vrátí I Nobo.“

„Na toho můžem klidně zapomenout,“ řekl ponuře

Sandy. „Kdyby se opravdu chtěl vrátit, tak už by tady

byl!“

„Jestli umím člověka odhadnout, tak jestli tenhle

neudělá, co slíbil, tak to nebude jeho vinou.“ Biggles si

zapálil jednu z belgických cigaret, které mu dal I Nobo a

pak podal balíček ostatním.

„Mezitím si asi můžem dát vařit do vody naše boty,

co?“ navrhoval zoufale Sandy.

„Tak daleko jsme se ještě nedostali. Na něco jsi

zapomněl.“

„Na co?“

„Na toho buvola, jestli je pořád ještě tam, kde jsem

ho viděl nebo jestli už není zrovna trochu přezrálý.

Bezpochyby to bude trochu tvrdé, ale zase ne tak jako

kůže z boty. Proč si asi myslíš, že jsem chtěl ten kotlík?

Polévka z vařeného buvola by nemusela být zrovna

nejhorší. A jelikož není snadné jíst polévku prsty – ne, že

bych to někdy už zkusil – tak se mi také podařilo dostat

tenhle hrnek.“

„Fajn. Já jsem připravenej jíst klidně i vařenýho

slona včetně klů a všeho dalšího,“ prohlásil už veseleji

Sandy.

„Dobrá. Tak čím dříve se do toho dáme, tím lépe.

Půjč mi zase ten nůž a já se pokusím odříznout porci z

kýty. Bude to pěkně odporné, ale hladovějící si nemůžou

vybírat. Promiň, že ti nemůžu slíbit ani žádnou zeleninu.

Vem si ten kotlík a zkus najít louži nejčistší vody.

Převaření by mělo zabít všechny bakterie.“

Sandy vzal kotlík a vyrazil. Biggles odešel na místo,

kde našel mrtvého buvola.

142

Vrátil se zpátky jako první, pronásledovaný houfem

much. V ruce nesl jakousi odporně krvavou hmotu, kterou

ve skutečnosti tvořilo pár tenkých plátků masa. „Není to

zrovna jako v luxusní třídě a také by to nezískalo cenu za

nejlepší hygienu,“ povídal Jumbovi vesele, položil maso

na kus relativně čisté trávy a přikryl další trávou, aby ho

uchránil před dorážejícími mouchami. Potom začal pátrat

kolem a vrátil se s náručí suchého roští a všeho možného,

co hoří. Než se Sandy vrátil, oheň už hořel.

Pověsili nad plameny kotlík, Biggles odřízl pár

kousků masa a hodil je do vody. „Nejsem zrovna moc

veliký kuchař,“ zatvářil se omluvně, „ale představuji si, že

čím déle se tohle bude vařit, tím to bude snazší strávit.

Když to maso nejsme schopni rozžvýkat, tak budeme

aspoň mít slušnou polévku. A já vám něco povím.

Kdybychom večeřeli v Ritzu a objednali si k jídlu buvola,

tak i kdyby nějakého byli schopni najít, což je vysoce

nepravděpodobné, napočítali by nám za něj určitě pěkně

nekřesťanskou cenu.“

„Není nad to, zachovat si veselou náladu,“

poznamenal Jumbo.

„Nejdůležitější věcí v životě je zachovat si smysl pro

humor,“ odvětil Biggles. „Není to vždycky snadné, ale

když ho ztratíte, tak to je konec, kamaráde.“

Seděli teď kolem ohně ve večerním světle a čekali,

až se začne polévka vařit. „Nevoní to ani moc špatně,“

poznamenal Sandy nakláněje se nad ní.

„A proč ne? Konec konců je to hovězí, i když je to

trochu, jak byste možná řekli, příliš divoké.“

„To je od vás fakticky pěkný, že jste se mnou

zůstali,“ ozval se vážným hlasem Jumbo, „a nemyslete si,

že když o tom nemluvím, že to nedokážu ocenit. Mohli

jste se krásně zachránit sami beze mne.“

„Já doufám, že se zachráníme všichni,“ reagoval na

to Biggles. „Pověz mi ale tohle, Jumbo. Souhlasil by jsi s

143

tím, aby se ty zbraně rozdávaly domorodcům, kdybys

věděl, co v těch bednách je?“

„No, vlastně jsem o tom nikdy vážně nepřemýšlel.

Možná bych si to rozmyslel –“

Sandy ho přerušil. „Nedívejte se tam, ale v tom

křoví, kam jsme uklidili zbraně, někdo je!“

Biggles se ulekaně zeptal: „Jsi si tím jistý?“

„Dost jistý.“

„Není to nějaké zvíře?“

„Ne, pokud to není zrovna gorila.“

„Tady žádné gorily nejsou.“

„Tak je to určitě člověk. Vyklouzl ven z rákosí a

zalezl do tamaryšků na druhém konci. Kdo by to, u čerta,

mohl být?“

„Já tě nechám jednou hádat,“ pomalu pronesl

Biggles.

144

Kapitola 14

STÍN V TAMARIŠKU

Vypadalo to, že se Sandy vážně vylekal. „Snad ne

Ducard?“

„Ten sám asi ne. Spíš to bude zvěd, kterého vyslal

zpátky, aby zjistil, co děláme. On si pořád myslí, že

máme něco zvláštního za lubem. V téhle části země jsme

přece nikoho jiného neviděli.“

„Jestli máš ale pravdu, tak to jedině znamená, že

Ducard je pořád tady někde poblíž!“

„Vypadá to tak. A mě to ani nepřekvapuje.“

„Jestli ten chlap v tamaryšku najde naše zbraně,

vystřelí jako vyplašený zajíc, aby to ohlásil Ducardovi.

To by pak bylo, jako když tady vyletí do vzduchu

bomba.“

„A my s ní,“ suše to okomentoval Biggles.

„Co proti tomu můžeme udělat?“

„Jenom jedinou věc. Půjč mi svou pistoli.“

Sandy vytáhl zbraň, v očích otázku.

Biggles si ji od něho vzal a vstal. „Já se mrknu, kdo v

tom křoví vlastně je. Vy dva klidně dál seďte, jako by se

nic nedělo a my neměli žádné podezření.“

„A když to je jeden z těch Ducardových lidí, co

budeš dělat pak?“

„To bude záležet na tom, co udělá on.“

„Co když najde ty zbraně?“

„Jestli je nenajde, tak možná nebudu dělat nic. Jestli

je zahlédne, budu to vědět, protože budu blízko nich.

Máme je na tomhle konci blíž k nám. Pokud by je objevil,

a myslím že je neobjeví, protože už bude brzo tma, tak to

musím zařídit tak, aby se nemohl vrátit k té zlomyslné

svini Ducardovi. Tohle už není čas na zdvořilosti. Buď

145

my, nebo on. Buďte ve střehu. A dohlédněte na tu

polévku, ať se pořádně vaří!“

Denní světlo už začínalo ubývat, když se Biggles

volným tempem pustil do nejbližšího rákosí a pak uvnitř

udělal kruh a prodral se k nejbližším tamaryškům, kde se

zastavil a poslouchal. Neslyšel ale nic kromě bzučení

tisíců komárů vznášejících se teď z bažin a prvního

kvákání žabích sborů. Postoupil kupředu, blíže k tomu

jejich armádnímu skladišti zbraní, pozorně si vybíral

cestu mezi zetlelými větvemi a každých sto yardů

naslouchal, díval se dopředu a snažil se zaslechnout

nějaký zvuk jejich narušitele.

Kdesi nedaleko před ním zapraskala větvička. Ten

zvuk přicházel zleva, z okraje nízkého porostu naproti

jejich táborovému ohni. S pistolí v ruce se Biggles vydal

nesmírně opatrně tím směrem.

Opět se ozvalo měkké prasknutí větvičky pod

nohama. Znamenalo to, že ten dotyčný je buď tak

bezstarostný, nebo se cítí tak bezpečně.

Biggles se skrčil za nízký keř a jeho oči propátrávaly

nízký porost v rychle ubývajícím šerosvitu. Po pravici

ještě rozeznal hromadu harampádí, které naházeli na

zbraně, aby je schovali. Moc rád si uvědomil, že podle

zvuků jejich narušitel nebyl nikde blízko nich.

Biggles stále čekal.

Jeho trpělivost došla odměny, když za chvíli rozeznal

obrys postavy, která se pokradmu pohybovala těsně na

vnitřní straně vnější hranice toho nízkého listnatého

porostu. Pohybovala se přímo k němu a podle toho, jak se

ten muž občas zastavoval a všechno pozoroval, to

vypadalo, že má eminentní zájem o tábořící letce, ani

jednou neobrátil hlavu zpátky dovnitř do křovisek

domnívaje se zcela evidentně, že tam nikdo není.

Biggles byl spokojený, že se ten člověk dosud

nedostal ke zbraním a ve světle, které už bylo spíš

146

tlumené, se nezdálo, že by tam došel, pokud by ovšem

nezměnil směr a přímo o ně nezakopl. Bylo obtížné

rozlišit podrobnosti, ale Biggles byl přesvědčen, že jde o

jednoho z Ducardových lidí. Přes rameno měl jakýsi

pytel, ze kterého se vyklubalo cosi jako batoh a polní

láhev na vodu. Divné ale bylo, že neměl také nějakou

zbraň, alespoň pušku, pokud Biggles viděl dobře. Proč

nemá ani pušku, ani žádnou jinou zbraň?

Muž se víc a víc přibližoval místu, kde se Biggles

krčil za malým křovím, zjevně bez nejmenšího podezření,

že je sledován. Ještě pár kroků a ztratí se v tom

přicházejícím šeru z dohledu, takže před Bigglesem teď

byl problém, zda se má ukázat nebo ne. Kdyby to

vypadalo, že se ten muž hodlá vzdálit, tak by ho nechal

být. On se ale pohyboval stále blíž k jejich tábořišti, což

bylo díky záři od ohně jasně vidět. Proč to dělá? Je tady

ten člověk jenom proto, aby je pozoroval nebo zamýšlí

něco nekalého?

Biggles se rozhodl, aby měl klid, že musí vědět

přesně, co ten člověk dělá, a proč se chová tak nápadně

hrozivým způsobem. To se ale musí udělat rychle, než

toho člověka ztratí z očí a pak se už nikdy nic nedozví.

Jakmile mu totiž ten člověk zmizí z dohledu, bude ve

zdejších podmínkách velice těžké ho někde znovu objevit.

Když se tedy jasně rozhodl, vstal a vykročil kupředu.

„Co to děláte?!“ vyštěkl nahlas.

V tom naprostém tichu křovin se dal očekávat šok,

který takové zvolání vyvolá. Muž se okamžitě s hlasitým

heknutím bleskurychle otočil a když uviděl, jak na něho

míří pistole, rychle zvedl ruce nad hlavu.

Když mu pohlédl Biggles zblízka do tváře, uviděl ke

svému překvapení, že to je ten voják, co se musel

rozloučit se svým kotlíkem. „Aha, tak to jste vy,“ povídá

Biggles. „Když nás posloucháte, tak mluvíte anglicky?“

„Ano, pane. Já anglicky dobže.“

147

„Jakpak k tomu došlo, vojáku?“

„Já sem z misie hoch, sir. Pracovat dřív pro anglickej

důl měděnej u Katanga.“

„Pročpak jste odtamtud odešel?“

„Válka pšijít. Důl konec. Žádnej práce. Mister

Ducard, on pšedák na důl, mně do armády namluvit. Já

ale nelíbit armáda. Já zbabělec. Nechtít zabít být.“

„A co děláte tady, tak daleko od svého tábora? A

honem, hezky mi teď vyklopte pravdu – jinak!“ Biggles

významně mávl pistolí.

„Já utíkat pryč.“

„Co tím chcete říct – utíkat pryč?“

„Ducard zlý člověk, sir. On kopat a bít mi. Vzít mi

moje peníze.“

„Takže jste od něho dezertoval.“

„Ano, sir. Boží vůle, sir.“ Podle toho, jak to ten

člověk říkal, tak se za to vůbec nestyděl. „A proč jste

přišel sem?“

„Pracovat pro vy, boss.“

To Bigglese více než zaskočilo. Ať očekával

jakoukoli odpověď, tahle to rozhodně nebyla. „Když ale

chcete pro nás pracovat, proč jste nepřišel přímo do

našeho tábora, místo abyste se tady takhle plížil jako

nějaký zloděj?“ ptal se podezíravě.

„Myslet, že Ducard tšeba přijít první a podívat, jestli

já tady. Já proto podívat první.“

Takové vysvětlení se zdálo docela pravděpodobné.

„Kde jste ho nechal?“

Voják mávl do neurčita rukou. „Tam zpátky.“

„Jak daleko?“

„Tši, čtyry míle. Ducard udělat tábor na noc. Já jít

pšinést dževo pro oheň. Nejít zpátky.“

Bigles o tom všem uvažoval. Ten člověk je evidentně

dezertérem, aspoň to o sobě tvrdí. Podle způsobu, jak to

naplno vyklopil, se zdá, že by mohl mít pravdu. Proč by

148

ostatně lhal? Fakt, že nemá žádnou zbraň, jeho tvrzení

podporuje. Ducard by sotva poslal někoho na průzkum

beze zbraně. Jestliže byl voják skutečně vyslaný, aby

nasbíral dřevo na oheň, tak je logické, že si s sebou nebral

svou pušku. Když pak utekl, musel ji tam také nechat.

Jak by si měl teď vysvětlit tenhle zvláštní a absolutně

nečekaný vývoj událostí, to Biggles netušil. Má být rád

nebo litovat toho, jak se to všechno vyvrbilo? Ulevilo se

mu jenom, když zjistil, že voják jejich zbraně neobjevil.

Ať už si voják vypráví cokoli, tohle byla dobrá zpráva.

Teď v noci už je nenajde. Voják také tvrdí, že chce pro ně

pracovat. Proto Bigglese napadlo, že si ten voják možná

všiml, že má v peněžence peníze, když mu dával

zpropitné za jeho kotlík.

Ale bylo tu ještě jedno ale. Co když je to ale všechno

jenom nějaký trik? Není to třeba Ducardova léčka, aby

mezi ně dostal svého špiona? Možná, pomyslel si Biggles,

ale nezní to zrovna pravděpodobně. Nakonec se rozhodl,

že voják mluví pravdu. Za předpokladu, že to všechno

odpovídá skutečnosti, se Biggles začal ale obávat, že

Ducard uhodne, co se stalo a vrátí se k nim do tábora, aby

se přesvědčil, zda tam jeho dezertér není. Kam jinam by

ten člověk mohl jít? Nikam jinam se tady utéci nedalo.

Ani žádný domorodec by se nevydal sám a beze zbraně

do tak nebezpečného místa, jako je Sudd. Ten voják,

který před ním stojí, mu vlastně svým naivním způsobem

sděluje, že ho k nim přijde Ducard hledat.

Když tohle všechno zvážil, Biggles se rozhodl, že

bude vlastně asi stejně nebezpečné vojáka odmítnout a

nechat ho běhat kolem, jako ho nechat u sebe. Možná

bude v zásadě lepší si ho nechat pod dohledem, raději než

nevědět co dělá a kde se zrovna pohybuje.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se vojáka nakonec.

„Vánoce, sir. Já se narodit v misii, když být vánoce.“

149

„Tak dobrá, Vánoce. Můžeš zůstat s námi a pomáhat

nám. Ale musíš pochopit tohle: jestli jsi mi lhal, tak tě

zastřelím.“

„Ano, sir. Zastšelit mě.“

„A také musíš pochopit ještě jednu věc. Jestli tě

přijde hledat Ducard, tak tě nebudu moci zachránit.“

„Ne, sir, dyž on pšijít, já běžet.“

„To je všechno. A teď jdi k ohni. Já půjdu těsně za

tebou, takže se nepokoušej utéci.“

„Já ne utíkat, sir.“

I kdyby ale voják nakrásně utekl, Bigglesovi by to

bylo nijak zvlášť nevadilo, jelikož nepřišel na ty ukryté

zbraně. A vyřešilo by mu to jeho nejnovější problém.

Sandyho výraz, když se objevili v dosahu táborového

ohně, vyjadřoval i jeho pocity. Sandy vyskočil na nohy.

„Co je zas tohle?“

„Našel jsem ho tam.“

„To vidím. Ale proč ho vodit sem? Zbláznil jsi se

nebo co? Dyť je to jeden z těch Ducardovejch lidí!“

„Měl bys říct, že byl jeden z Ducardovejch lidí. A

sám si to nevybral.“

„To nějak nechápu.“

„Dezertoval, aby mohl jít k nám. Tedy to tvrdí on,

ale já mu věřím.“

„Ty si děláš srandu!“

„Vůbec ne. Co jiného jsem mohl dělat než ho sem

přivést?“

„Do háje, co s ním ale budem dělat?“

„Upřímně řečeno, já nevím. Mohu tě uklidnit jedině

v tom, že naše zbraně neviděl. Dlouho jsem tam čekal. On

mluví dost slušně anglicky, tak si dávejte pozor na to, co

říkáte o tom – vy víte o čem. Povídal mi, že se jmenuje

Vánoce.“

Jumbo se rozchechtal. „Jak jsi ho sebral?“

150

Biggles vysvětlil, jak k tomu došlo a tlumočil jim

vojákovu verzi toho, co udělal, a proč.

„To je všecko moc hezký,“ rozmrzele zabručel

Sandy. „Co ale když se Ducard fakt vrátí a najde ho

tady?“

Biggles pokrčil rameny. „Možná, že se nevrátí.“

„Vsadím se, že jo.“

„Já jsem řekl Vánoci, že když k tomu dojde, tak ho

nebudeme moci chránit. Bude muset vzít nohy na ramena

a zkusit to na vlastní pěst. Mezitím, když bude tady, tak

by se měl ukazovat co nejméně.“

Sandy se opět posadil. „Mně to připadá praštěný.“

„Jak to?“

„Kruci, proč bysme měli riskovat život kvůli

nějakýmu chlapovi, kterého vůbec neznáme a ze kterého

se může vyklubat nějakej špión?“

„A co navrhuješ, abychom s ním udělali? Řekli mu,

aby se vrátil k Ducardovi? Pochybuji, že by šel. On ví, co

by se mu stalo, kdyby tam šel.“

„Tak mu řekni, ať jde domů.“

„I kdyby nějaký domov měl, tak pochybuji, že by ho

našel.“

„To je na něm. Proč bysme si s tím měli dělat

starosti? Máme už přeci takhle dost vlastních potíží!“

Biggles se obrátil na domorodce. „Už jsi tady někdy

předtím byl?“

„Ne, pane.“

„Dokázal bys najít sám cestu domů?“

„Já nevědět, sir. Já jít domů, já zastšelený.“

„Na které straně jsi, na straně vlády nebo rebelů?“

„Žádná strana, sir. Mně všecko jedno. Každý

zastšelí.“

Biggles pohlédl na druhé piloty. „V tom je spousta

pravdy.“ Zapálil si jednu z I Nobových cigaret. „Tak tedy,

hoši, to je jeho situace. Já jsem vám už řekl, co si o tom

151

myslím, ale prosím, dělejte, jak rozumíte. Já tady

nevelím.“

„Ale,“ povídá Jumbo a mávl rukou, „ať si tady ten

chudák teda zůstane. Nedovedu si představit, jak by nám

mohl uškodit. Jestli se Ducard vrátí, tak si vždycky najde

nějakou výmluvu, aby nás oddělal. Pídí se po takový

zámince už od samýho začátku!“

Tak takhle tedy dopadli. Tři běloši, špinaví, neholení,

neupravení, vypadající pěkně sešle, a jeden černoch,

přešlapující z nohy na nohu a poslouchající, jak se

debatuje o jeho osudu.

„Já se na žádnou stranu nepřikláním,“ povídá Sandy.

„Jestli chce s námi zůstat, je to z mýho hlediska v

pořádku. Může aspoň sbírat dříví na oheň, když nic

jinýho. Já vím jedině, že umírám hlady. Nebude vám

vadit, když si dám hrnek tý polívky? Voní zatraceně

hezky!“

„Dej se do toho a pak dej hrnek dál,“ pobídl ho

Biggles. „Já mám uvnitř také takové divné prázdno.“

Pohlédl na domorodce. „Máš s sebou nějaké jídlo?“

„Mám svůj pšíděl.“

„My ti nemůžeme ještě tvůj kotlík vrátit, protože v

něm vaříme, ale tamhle je kus syrového masa, jestli ho

chceš.“

Vánoce popadl kus buvola a položil na vnitřní stranu

ohniště. (To je domorodá představa vaření, když se jede

na safari. Jakmile se maso ohřeje, je „hotové“.)

Sandy si nabral z kotlíku plný hrnek vývaru,

foukáním ho vychladil a opatrně začal srkat. „Docela

dobrý,“ oznamoval spokojeně. „Já už to nemoh vydržet!“

Podal napůl plný hrnek Jumbovi. Potom přišla řada na

Bigglese. Tak pokračovali, dokud nevypili všechnu

polévku a holýma rukama nedojedli poslední kousek

vařeného masa. Vánoce žvýkal svůj kus prakticky ještě

syrového masa se zjevnou rozkoší.

152

„Tak to je už mnohem lepší,“ prohlásil Sandy, když

byl kotlík prázdný.

S tím všichni živě souhlasili. Biggles položil pár

zbývajících plátků buvolího masa na zkomírající uhlíky

ohně, přičemž prohlásil, že to je to nejlepší místo, kde

mohou vydržet do rána. Tam budou chráněny před

dotěrným hmyzem. „Jestli I Nobo přiletí ráno a shodí nám

balík jídla, bude to jen dobře. Když ne, tak se holt

budeme muset smířit s tímhle buvolem.“

„Ještě den nebo dva a budu moct zase chodit,“ tvrdil

Jumbo. „S berlema teda určitě.“

„Já si pořád myslím, že I Nobo přiletí,“ pokračoval

stále tvrdošíjný Biggles. „Něco se mu muselo stát, jinak

by už byl dávno zpátky.“

Vánoce najednou vyskočil a upřeně se zadíval do

tmy.

„Co je?“ obrátil se na něho Biggles.

„Já slyšet hlasy. Někdo pšijít.“

„Vlez si do letadla, zůstaň tam a buď zticha!“

Vánoce to velice horlivě provedl.

Piloti vyčkávali. Vtom se tlumeně rozcinkala

vojenská výstroj a do tábora vpochodoval se svými muži

Ducard.

„Tak to jste zase vy,“ klidně poznamenal Biggles.

„Myslel jsem, že jste šel pryč?“

„To jsem šel, ale ztratil jsem jednoho svého muže,“

prohlásil spíš tázavě Ducard.

„A co to má s námi společného?“

„Myslel jsem, že šel třeba k vám.“

„Jak vás to mohlo napadnout?“

„Šel nasbírat dříví a nevrátil se.“

„Spadl do močálu nebo se připlet do cesty nějakýmu

hladovýmu lvovi,“ navrhoval vážně možné vysvětlení

Sandy.

„Já myslel jsem, že šel tímhle směrem třeba.“

153

„Proč by měl chodit zrovna tímhle směrem?“ tvářil

se Biggles upřímně zvědavě. „Pro nás je přece úplně

cizí.“

„Kam jinam by on šel?“

„Mně se neptejte. Vy znáte tuhle zemi lépe než já.

Jen se tady rozhlédněte. My nechceme, aby se tady

potuloval nějaký zloděj.“

„Už vrátil I Nobo?“

„Ne.“

Ducard se nepříjemně usmál. „Říkal vám jsem to!“

„Dobrá, dobrá. Měl jste tedy pravdu. Ale nemusíte

kvůli tomu hned tak jásat.“

„Co to vy jíte?“

„Vařeného buvola. Nemůžeme vám ale žádného

nabídnout, protože jsme právě kotlík dojedli.“

„To je tenhle můj buvol!“ divoce se zatvářil Ducard.

„Jak to víte?“

„Já ho zastřelil. Nemáte žádný právo se ho ani

dotknout!“

„Jako pytlák v Súdánu jste tady neměl právo po něm

střílet!“

„Kde je?“

„Proč to chcete vědět?“

„Abych nakrmil svoje vojsko.“

„Raději byste si měli zastřelit jiného, protože to bude

dlouho trvat, než tohohle najdete – pokud z něho ještě

něco vůbec zbude, až se nakrmí supové.“

Ducard neodpovídal. Dvě nebo tři minuty tam jen tak

stál a prohlížel si bělochy s nepokrytým nepřátelstvím.

Pak se zamračil: „Já tady zůstanu.“

„Kruci, to sotva!“ zakřičel na něho Sandy.

Biggles ho gestem ruky uklidňoval. „Proč tady?“

obrátil se opět na Ducarda.

„Můj muž sem přijde.“

„A jestli opravdu ano?“

154

„Tak ho zastřelím. Takle já jednám s dezertérama!“

Biggles vstal. „Tak mne teď hezky poslouchejte,

Ducarde!“ Bigglesův hlas byl chladný jako led. „Vy nás

nenávidíte a my vás také nemáme rádi, takže víme, jak si

kdo stojíme. Jděte si někam jinam. Je tady všude spousta

místa. Mně je jedno, kam půjdete, ale s námi tady

nebudete a to je moje poslední slovo. Jděte pryč!“

Ducard na něho zůstal civět. Potom se jeho ruka

pohnula k revolveru u pasu, ale zarazila se, když se v

Bigglesově ruce objevila Sandyho pistole.

„Nic takového nezkoušejte,“ varoval ho Biggles.

Ducard se tak rozčílil, až těžce oddechoval. „Toho vy

budete litovat!“ vyštěkl po chvíli.

„A vy také. A teď jděte!“

Ducard ještě chvíli stál a zuřivě kulil oči. Potom se

ale otočil a následován svými dvěma muži, vyrazil pryč.

„To je ale skunk,“ zamručel Sandy.

„Já bych spíš řekl, že je to vlk. A ještě k tomu

nebezpečný vlk, v tom se nemyl,“ upozorňoval ho

Biggles. „Na chvíli jsme se ho zbavili, ale můžete mi

věřit, že nepůjde daleko. Už od samého začátku jde po

naší krvi. Po dnešním výstupu bude přímo šílet.

Nemyslím si sice, že se vrátí ještě v noci, ale zítra, až

bude mít zase své lidi pohromadě, budeme muset mít oči

pořád otevřené. A teď, dokud je všude klid, bychom se

měli jít trochu vyspat.“ Nato se otočil, šel k letadlu a

vylezl dovnitř.

Nalezl tam Vánoce, jak se choulí na podlaze, cvaká

zuby a kulí bělmo velkých očí. „To byl Ducard,“

oznamoval mu klidně Biggles. „Hledá tě. Jestli tě najde,

tak říkal, že tě zastřelí, takže se venku neukazuj. Zůstaň

tady uvnitř.“

„A-a-anno, boss,“ zakoktal vroucně Vánoce.

155

KAPITOLA 15

DUCARD CHCE KONFLIKT

Unavený Biggles spal hlubokým spánkem.

Probudil se teprve, když s ním třásl Vánoce. Posadil

se, ještě napůl oslepený spánkem, a uviděl, že je už

světlo, dokonce plné denní světlo a slunce je už vysoko na

nebi. Na zemi vedle něho leželi natažení Sandy a Jumbo

jako dvě mrtvoly. S vracejícím se vědomím začal Biggles

vnímat jakýsi známý zvuk, což byl také důvod, proč ho

Vánoce probudil. Bylo to vrčení letadla kdesi v dálce.

Vyskočil na nohy.

„Byl jsi venku?“ zeptal se černocha.

„Ne, boss.“

„Zůstaň tady.“

Aniž by ztrácel čas a zastavoval se, aby probudil

ostatní, vyskočil Biggles z letadla pátraje očima po

obloze. Netrvalo dlouho a všiml si teď už snadno

rozeznatelných obrysů I Nobovy stíhačky. Nebo jí

podobného letounu. Letěl asi dva tisíce stop s ocasem

nahoru, jak se začal snášet k místu, které ze vzduchu

muselo vypadat jako velice nápadný milník, totiž

uzemněná Constellation.

Možná to byl ten rostoucí hluk motoru, pokud je

nevzbudil také Vánoce, který přilákal i Sandyho a Jumba

k otevřeným dveřím jejich stroje.

„Kdo je to?“ zakřičel Sandy.

„Myslím, že I Nobo. Pomoz Jumbovi dolů!“

Sandy s tím měl ještě plné ruce práce, protože

pohybovat opatrně s tou zraněnou nohou trvalo dost

dlouho, takže jednosedadlová stíhačka dorazila až k nim,

už jen asi tak sto stop vysoko. Biggles zamával. Pilot

156

obrátil stroj, aby ho vyrovnal rovnoběžně s otevřeným

prostorem, potom ubral plyn a letěl rovně.

Jak míjel tábořiště, oddělil se od něho jakýsi balík,

dvakrát, třikrát poskočil po měkké půdě a zůstal nehybně

ležet. Když Biggles zamával pilotovi a rozběhl se k

balíku, stíhačka zakolébala křídly a rychle se vzdalovala

tam, odkud přiletěla.

Biggles doběhl k balíku. Vyklubal se z něho

obyčejný pytel. Ještě než ho otevřel, hnán zvědavostí

Biggles zvedl jakýsi bílý předmět, připevněný k němu

provazem o délce asi tak jednoho yardu. Byl to kus

papíru. Abychom byli přesní, papírová obálka. Na přední

straně stálo velkými písmeny jedno slovo. ČEKAT.

Biggles roztrhl obálku. Uvnitř ale nic nebylo!

Stále ještě stál a snažil se dopátrat významu toho

krátkého rozkazu – kromě toho zjevného a doslového

významu, samozřejmě – když k němu přispěchal Sandy

sledován hopkajícím Jumbem.

„Nad čím si tady lámeš hlavu?“ zeptal se Sandy.

„Nad tímhle.“ Biggles mu podal obálku.

„Co je to?“

„Přečti si to sám.“

Sandy si tu zprávu přečetl. „Co to znamená?“

„Předpokládám, že to, co tam stojí.“

„Čekat. Ale na co?“

Biggles pokrčil rameny. „Jak to mám vědět? Na

první pohled to může znamenat jedině, že tu máme

zůstat.“

„Byl to I Nobo?“

„Myslím, že ano.“

„Proč nám toho nevzkázal víc?“

„Třeba nemohl. Anglicky člověk může mluvit, ale

nemusí umět anglicky psát.“

„To nechápu. Copak můžeme dělat ještě něco jinýho

než čekat?“

157

„I Nobo si třeba myslí, že teď, když nám donesl něco

k jídlu, bychom se mohli dát na pochod, abychom došli k

nějaké civilizaci.“

„To budeme muset stejně jednou udělat. Ale proč

máme čekat?“

„Já přece nevím o nic víc, než ty. Ale když nám I

Nobo vzkazuje, že tady máme čekat, tak k tomu měl

určitě nějaký důvod, jinak by nám to byl nepřikazoval.

Máme šanci, že je na cestě už třeba nějaká pomoc nebo

záchranná výprava. Je docela možné, že něco takového

zorganizoval. To zabere vždy dost času, takže to je třeba

důvod, proč se nevrátil už včera. Musí pro to mít nějaký

dobrý důvod. Vsadím svoje boty, že když nás tady včera

opustil, tak byl pevně rozhodnutý se hned vrátit rovnou

sem. Ale na co ztrácet čas všelijakými domněnkami?

Bezpochyby se v pravý čas dozvíme odpověď.“

„Tak fajn. Budem teda čekat. Koukneme se, co je v

tom pytli.“‘

Vysypali obsah na trávu a s mimořádným zájmem ho

začali zkoumat. Bylo evidentní, že ať už jim ten balík

připravoval kdokoli, hodně přemýšlel o tom, co by asi tak

pro lidi v jejich postavení bylo nejpřijatelnější. Byl tady

balík rýže, čaj, cukr, plechovka kondenzovaného mléka,

tabulky čokolády, tři menší plechovky lančmítu s

otevírákem a dva balíčky velmi známé značky

amerických cigaret. To Bigglesovi na tváři vyvolalo

úsměv. „Ten I Nobo musel vyloupit sklad Spojených

národů!“ Přivřel oko a pohlédl na Sandyho: „Jestli se

dobře pamatuji, tak ty jsi byl pro to, abychom I Noba

zastřelili?“

„To on mě přeci sestřelil, ne?“

„No, všechno to jenom názorně ukazuje, že se nic

nemá dělat v příliš velkém spěchu,“ popíchl ho Biggles.

158

„Nestůjte tady a nekoukejte takhle na to,“ ozval se

Jumbo. „Pojďte, vezmeme něco z toho dovnitř. Já musím

zaplnit tu spoustu prázdnoty, co je ve mně!“

„Nejsi sám,“ prohlásil Sandy a chopil se díla.

Odnosili potraviny k uhlíkům vyhaslého ohně a

rozložili kolem.

„Co takhle hrnek čaje?“ navrhl Sandy.

„Jsem pro,“ odpověděl Biggles. „To znamená, že

budeme potřebovat vodu a dřevo na oheň.“

„Já přinesu vodu odtamtud, co včera,“ hlásil se

Sandy a už se chápal kotlíku. „Vánoce si může

odpracovat živobytí sbíráním dřeva.“

Biggles zaváhal. „Já mu ale řekl, aby se radši držel

mimo dohled pro případ, že by se Ducard vrátil. Také

třeba viděl, jak k nám letí I Nobo. A také nechceme, aby

se Vánoce dostal blízko k těm tamaryškům. Mohl by si

něčeho všimnout.“

„Všude kolem leží spousta dříví. Tím směrem vůbec

chodit nemusí.“

„Tak dobrá, riskneme to tedy.“ Biggles pokynul

Vánoci, který už byl zjevně neschopen ovládnout svou

zvědavost a stál ve dveřích Constellation.

„Nasbírej trochu dříví,“ nařídil mu, když k němu

černoch přispěchal.

„Ano, sir.“

„Nechoď ale daleko.“

„Ne, sir.“

Vlastně ani nebylo třeba chodit daleko, protože, jak

Sandy říkal, bylo všude kolem dokola plno suchých

klacků, zbytků křovin a porostu, který pokrýval půdu

předtím, než se stala bažinou.

Sandy odešel s kotlíkem. Černoch se vydal za svým

úkolem. Biggles zůstal s Jumbem. Povídali si a

připravovali ty doslova z nebe seslané potraviny, otevírali

balíčky a podobně. Vánoce se vrátil s náručí plnou klacků

159

a hned se zase vrátil pro další. Biggles rozdělal oheň a

udržoval jej. Sandy přinesl vodu a dal kotlík na oheň. Nic

jiného už teď nebylo třeba a za pár minut už veselé trio

sedělo kolem ohně a pochutnávalo si na prvním

normálním jídle za několik dní.

Oheň teď už hořel jenom málo. Voda v kotlíku na čaj

se nevařila. „Budeme potřebovat ještě víc dřeva,“

poznamenal Snady. „Kde je Vánoce? Kam šel?“

„Šel nasbírat ještě trochu dříví,“ informoval ho

Biggles. „To jsem ho viděl naposledy. Měl jsem dost

práce s rozděláváním ohně.“

Sandy vstal a rozhlížel se kolem. „Nikde ho nevidím.

Kam, u čerta, asi tak mohl jít?“

„Doufám, že nešel k těm tamaryškům,“ zamračil se

Biggles.

„Jestli ano, tak najde ty zbraně a –“ začal Sandy, ale

najednou zmlkl. „A sakra! Koukni, kdo si to sem žene!“

Všichni se ohlédli tím směrem.

Z pásu rákosí na vzdálenějším konci se vynořil

Ducard následován v zástupu všemi svými vojáky.

„Tak teď už víme, proč najednou Vánoce zmizel,“

poznamenal Biggles. „Určitě je viděl přicházet, a tak se

bleskurychle vypařil. To mu nemůžeme mít za zlé.

Bezpochyby si najde nějaké místečko, kde se schová a

bude sledovat vývoj situace.“

„Taky nás mohl varovat,“ zabručel Sandy.

„A co by to změnilo? Ukázat se, by pro něho byla

naprostá sebevražda.“

„Proč myslíš, že se Ducard vrátil?“ vložil se do

hovoru Jumbo.

„To mi pověz. Ale dlouho na tu odpověď nebudeme

muset čekat. Předpokládám, že daleko nešel. Je pořád

ještě rozhodnutý nám něco přišít, jen kdyby našel nějakou

záminku.“

160

„No, jedna věc je ale jasná,“ poznamenal Sandy

ponuře, „s takovou přesilou bojovat nemůžeme.“

„Bylo by hloupé to i jen zkusit,“ vyjádřil Biggles

lapidárně svůj názor.

Jak předpověděl, odpověď na Jumbovu otázku přišla

opravdu brzo. Ducard kus od nich zarazil své muže a

vystoupil kupředu sám.

„Co to děláte s tím jídlem?“ ptal se zvysoka.

Biggles na něho klidně pohlédl. „Jíme ho. Řekl bych,

že je to zcela evidentní.“

„Neměli ste žádný právo se ho ani dotknout!“

„A proč ne?“

„Bylo určený mě.“

„Bylo určeno nám a vy to víte, Ducarde,“ Biggles

stále zachovával klidný výraz. „Kdyby to chtěl I Nobo

shodit vám, tak by vám to shodil na vašem tábořišti a ne u

nás. Vy jste ale odešel, protože jste si byl jistý, že se už

nevrátí. No a on přiletěl a shodil nám balík, který nám

slíbil.“

„Už se toho ani nedotknete!“

Biggles už začínal mít potíže, aby udržel jazyk na

uzdě.

„Vy to přece nepotřebujete. Na cestu domů máte dost

jídla. Sám jste to říkal. My jsme neměli nic k jídlu už pár

dní!“

„Je vaše chyba, že jste sem přišli.“

„Je vaše chyba, že nás tady držíte, když jste bez

nejmenšího důvodu zastřelili našeho přítele!“ Biggles se

zakousl do sušenky.

Ducard vykročil ke Constellation.

„Jestli hledáte toho vašeho dezertéra, tak toho tam

rozhodně nenajdete, takže neztrácejte čas,“ řekl Biggles.

Ducard tu informaci ignoroval, vlezl do letadla, za

chvíli se znovu vynořil a vrátil se k nim. Biggles si

pomyslel, jaké to bylo štěstí, že Vánoce zmizel.

161

„Kde je?“ zeptal se hrubě Ducard, zjevně ve velmi

zlé náladě.

„Nemám nejmenší tušení a věřte nebo ne, je to

pravda!“

„Říkal sem vám, že se toho jídla už ani dotknout

nesmíte!“

vyštěkl

Ducard,

evidentně

ještě

stále

rozhodnutý vyvolat potíže.

„Slyšel jsem vás a říkám vám, že to jídlo je naše,“

odpověděl mu chladně Biggles.

Uvědomil si přitom, že Ducard je rozhodnutý

prosadit svou a že je otevřený konflikt nevyhnutelný.

Ostatní si to zjevně mysleli také, protože byli zticha.

Problém byl v tom, že Bigglesovi na obranu zbývala

jenom jedna věc. Bluffovat. A v současné situaci, kdy

všechno hrálo Ducardovi do ruky, to rozhodně

nevypadalo, že by to mohlo zabrat. S ozbrojenými vojáky

k dispozici je Ducard měl ve své moci a dobře to věděl.

Kdyby chtěl, mohl je všechny nechat postřílet, a kdyby se

ho později vyptávali, bezpochyby už má nějaké

vysvětlení připravené. Ironií toho všeho bylo, že Biggles,

aniž by to mohl prozradit nebo mohl doufat, že mu někdo

uvěří, byl ve své situaci jedině díky práci pro vládu,

kterou tenhle Ducard vlastně zastupuje. A při tom, jak se

snažil pašeráky zbraní zastavit, se stal vlastně jedním z

nich. „Já jdu domů,“ prohlásil Ducard.

„Tak sbohem,“ aniž by na něho pohlédl, pronesl

Biggles do ohně.

„Nehrajte na blázny,“ zavrčel Ducard. „Vy jít se

mnou!“ Tón jeho hlasu nenechával nikoho na pochybách,

že to myslí vážně.

Biggles pokračoval stále stejně klidným hlasem. „Já

s vámi nepůjdu a vy víte, proč. Tady náš přítel nemůže

chodit.“

„To má smůlu. To mně je to jedno.“

„To by nemělo. To vy jste ho poranili.“

162

Ducard vydal svým mužům rozkaz a ti se seřadili do

pochodové formace.

Biggles zkusil vynést svůj poslední trumf. „Bylo mi

řečeno, abych zůstal tady.“

Ducard se jízlivě rozesmál. „Tady nikoho přeci

nejni!“

„Zapomínáte na svého nadřízeného, poručíka I Noba.

Tady je jeho příkaz. Shodil nám ho sem.“ Biggles vyndal

obálku, na které bylo to slovo „Čekat“. „Jen si to

přečtěte.“

Ducard se na to zběžně mrknul. „To jste si vy sami

sobě napsali! A teď vstávat!“

Biggles se ani nepohnul.

Ducard udělil další rozkaz. Jeho muži se seřadili do

řady asi deset yardů od ohně. Na další rozkaz nabili

pušky.

Tohle byla poslední konfrontace a Biggles to věděl.

Podíval se na Sandyho a vybídl ho: „Ty jdi, jestli chceš.

Nemá cenu, abys tady také zůstával. Já se o Jumba

postarám, pokud nás Ducard skutečně nemíní všechny

oddělat!“

„Já tu zůstanu,“ odmítl ho stručně Sandy.

Biggles si zapálil cigaretu.

Nebylo pochyb, že kdyby nedošlo k náhlému

vyrušení, příští minuta by znamenala konec celé té

záležitosti. Ale zrovna v ten kritický moment se ozval

zvuk, který oči všech přítomných obrátil k obloze. Blížilo

se nějaké letadlo. Ještě než ho Biggles zachytil pohledem,

pomyslel si, že je to I Nobo. Ale když ho spatřil, jeden

pohled mu stačil. I Nobova stíhačka to nebyla. Stále se

ještě snažil rozeznat typ letounu, když vedle něho Sandy

prohlásil: „To je přeci Courier! Kde se tu vzal a co dělá

zrovna tady?“

Biggles zavrtěl hlavou. „To mě poráží. Viděl jsem v

životě jenom jednoho a to ještě v noci – toho, co mě

163

dopravil z Londýna do Norioviky. Nedovedu si

představit, že by sem letěl sám hrabě!“

„Já taky ne,“ přidal se Jumbo. „Po tom, co se stalo, je

tohle to poslední místo na světě, kde bych čekal, že ho

uvidím.“

„To je fakt, ale je to jeho mašina,“ prohlásil Sandy.

„Já znám jeho značení.“

Pak už nikdo nic víc neříkal a všechny zraky, včetně

Ducarda, sledovaly letadlo, jak třikrát krouží a ztrácí

výšku. Potom se s lehce běžícím motorem srovnalo

rovnoběžně s terénem otevřeného prostranství.

„Ať je to kdokoli, vypadá, že se k nám hodlá přidat,“

poznamenal Biggles, kterému se tímto neočekávaným

zásahem nesmírně ulevilo.

Sandy jeho názor briskně odmítl. „Takový blázen

nebude, aby se tady snažil přistát!“

„Proč ne? I Nobo tady přece přistál.“

„Ale jeho letadlo bylo jenom jednosedadlové.“

„S válečným vybavením bude stejně těžké, jestli ne

ještě těžší než Courier, který mi připadá, pokud se plně

nenaloží, jako dost lehká mašina. Kromě toho půda, za tu

dobu, co jsme tady, rychle schne. V každém případě ale

on přistává!“ zvolal Biggles, když Courier udělal

perfektní tříbodové přistání, kus jel a pak se zastavil.

Biggles upřeně sledoval kola. Vůbec se neprobořila.

Ozval se opět zvuk motorů a letoun popojel dál, až se

zastavil paralelně s Constellation. Dveře kabiny se

otevřely a vyhlédl nějaký muž. Byl to běloch, oblečený do

tropické uniformy s helmou a mával na ně.

„Kdo to jen může bejt?“ divil se Sandy. „Já ho přeci

neznám!“

Jumbo ho se smíchem přerušil. „Mně je fuk, kdo to

je, ale rozhodně nemoh přiletět ve vhodnější moment pro

nás pro všechny!“

164

Biggles mlčel a jen stále ještě na toho cizího člověka,

který právě vystupoval z letadla, ohromeně zíral. Existuje

takové jedno staré přísloví – vidět znamená věřit. A pak je

ještě jedno, které říká něco jako že člověk vlastním očím

nevěří. Přesně to se teď stalo Bigglesovi, když se k tomu

prvnímu připojil druhý muž a oba se vydali k nim. Za

nimi vylezl z letadla pilot a začal si pozorně prohlížet

kola podvozku.

Sandy se na Bigglese zvědavě podíval. „Ty tyhle

chlápky znáš?“

Biggles promluvil hlasem, který sám nepoznával.

„Ano, znám je, ale to přece není možné! To není pravda!“

„Kdo je to?“

„Dva moji kamarádi z války a potom moji asistenti

ve Scotland Yardu. Jmenují se Algy Lacey a Ginger

Hebblethwaite.“

„Jak to, že jsou tady a eště k tomu v hraběcí

mašině?“

Biggles zavrtěl nevěřícně hlavou. „Já nemám ani

tušení a ani se nebudu pokoušet hádat. Mám sice dost

bujnou fantazii, ale tohle přesahuje všechno.“

Jumbo se vehementně připojil: „Co na tom záleží?

Hlavně když jsou tady se slušnou letuschopnou

mašinkou!“

Algy už došel až k nim a s úsměvem vesele

poznamenal: „Tak tady jsi! To jsem rád, že tě vidím!“

„Určitě o nic víc, než jsme my, že tady vidíme tebe!“

srdečně mu volal vstříc Biggles.

Algy pohlédl na Ducarda a jeho lidi. „Co je tohle za

chlápky? Co se tady děje? Je tohle nějaká záchranná

výprava, nebo co?“

„Ne tak docela,“ suše poznamenal Biggles. „Ve

skutečnosti, když jste přiletěli, nás chtěli právě zastřelit.“

Ve tváři Algyho se objevilo naprosté ohromení. „U

ďasa, proč?“

165

„Zeptej se ho.“

Ale Ducard se už předtím obrátil a v čele svých lidí

pochodoval pryč.

166

KAPITOLA 16

ALGY VYSVĚTLUJE

„Nechte ho být,“ mávl rukou Biggles. „Musím se tě

zeptat na spoustu věcí. Co tady děláte v tomhle letadle a

jak víte, kde jsem? Asi jste po mně pátrali?“

„Samozřejmě. Proč bych tady jinak asi byl? A podle

toho, jak vypadáš, už byl nejvyšší čas, aby tě někdo našel.

Ale nenechte se vyrušovat od jídla. Jezte dál a já vám to

mezitím budu vyprávět.“ Posadil se na zem a Ginger si

sedl vedle něho.

„Musím vám představit tady Sandyho Granta a

Jumba Bradyho,“ dodal ještě Biggles. „Moji kriminální

společníci,“ dodal s úšklebkem. „A teď už povídejte. Já

jsem vždycky pochyboval o zázracích, ale po tomhle to

budu muset přehodnotit. Jak jste rozlouskli tenhle

případ?“

„Není v tom vůbec nic zázračného. Naopak, všechno

to bylo hrozně jednoduché. Při posledním telefonickém

rozhovoru s tebou jsi mi říkal, že jsi vzal práci u

charterové firmy, kterou vede jakýsi člověk jménem

Stavropulos.“

„Přesně tak. To jsem říkal.“

„Říkal jsi taky, že bydlí v hotelu Grosvenor, kde se k

němu připojíš, až pro něho začneš pracovat.“

„Správně.“

„Taky jsi povídal, že jestli se nám neozveš do týdne,

tak bysme měli předpokládat, že něco nevyšlo.“

„Ano, to jsem určitě povídal.“

„Tak dobrá. Když se to dostalo na přední strany

novin, tak jsem letěl za komodorem –“

„Počkej moment. Co se dostalo do novin?“

„Tahle překupnická banda, co jiného?“

167

„Jelikož jsem byl mimo, tak nic nevím. O čem to

vlastně bylo?“

„Nějaký novinář v Kongu zjevně zachytil informaci,

že konžská stíhačka zadržela dvě letadla pašující zbraně a

sestřelila je. Spadla do močálů Suddu. Přirozeně, že to ten

novinář hned telegrafoval svým novinám doma. Byla to

pravda?“

„Víceméně. Ale pokračuj.“

„Přirozeně jsem z toho usoudil, že jsi byl v jednom z

těch letadel. Letěl jsem za komodorem, až se mi za

patama prášilo a ptal se ho, co s tím uděláme. Přečetl si

noviny a zeptal se nás, co bysme s tím mohli udělat my.

Tak jsem ho požádal o povolení odletět jedním naším

letadlem, abych zjistil fakta. On souhlasil. Ale jelikož

jsem si pamatoval, co jsi mi řekl o tom chlápkovi, co

bydlí v Grosvenoru, tak jsem s sebou vzal Gingera jako

svědka a stavil jsem se v hotelu, jestli tam ještě náhodou

není. Ani jsem vážně nečekal, že tam bude, předpokládal

jsem totiž, že je zapletený do toho pašování zbraní, čte

noviny, a tak vzal nohy na ramena. Ale on tam byl a

pěkně ho to vzalo, to ti teda řeknu. Taky se to dočetl v

novinách.“

„Co jsi pak dělal?“

„Co jsem dělal? Co myslíš? Nechodil jsem kolem

žádný horký kaše. Obvinil jsem ho z pašování zbraní a

verbování svých bláznivých pilotů, aby pro něho dělali

špinavou práci.“

„Co na to říkal?“

„Skoro dostal záchvat. Souhlasil, že mu patří letecká

dopravní společnost, ale přísahal, že v životě nikdy nevezl

ani pušku.“

„Věřil jsi tomu?“

„Ne. A taky jsem mu to řekl. A pověděl jsem mu, že

je mi to momentálně jedno. Chtěl jsem jenom vědět, jestli

v jednom z těch letadel, co prý sestřelili, jsi byl ty. On mi

168

řekl, že má jedině dvě letadla typu Constellation, takže jsi

musel v jednom z nich být. Od jednoho z pilotů přišla

zpráva, že ho někdo sestřelil a že uvízl v Suddu. Nařídil

tedy svému manažerovi, aby jeho druhé letadlo vyletělo

na místo nehody a přivezlo zpět posádku – pokud bude

ještě naživu.“

„Neříkal, co to letadlo vezlo?“

„Ano. Nic než náhradní součástky pro zemědělské

stroje.“

„Žádné zbraně?“

„Rozhodně nic takového. Ten záchranný stroj, který

zřejmě taky sestřelili, letěl prázdný. No, ten člověk mluvil

tak přesvědčivě, že jsem nevěděl, co si o tom mám

myslet. Řekl jsem mu, že se sem hodlám rozletět, abych

zjistil situaci přímo na místě, načež mi vzal vítr z plachet,

protože prý už sám vydal potřebné příkazy a hodlá letět

do Konga ve svém soukromém letadle, aby fakticky

zjistil, co se tady tenkrát skutečně stalo. Má prý všechny

své peníze v těch dvou letadlech Constellation a pokud by

se ukázalo, že je to pravda, tak bude žádat odškodné. To

se mi zase zdálo divné.“

„Chceš říct, že by přece nebyl takový blázen, aby se

vůbec někam ke Kongu i jenom přiblížil, jestliže jeho

letadla skutečně zbraně převážela?“

„Nejen to, ale pokud by je převážela, tak jak by mohl

i jen doufat, že dostane nějakou náhradu?“

„Pokračuj, je to moc zajímavé.“

„Pak mi vzal dech, když nás pozval, abysme letěli s

ním. Na co prý dvě různá letadla? Hned jsme brnkli

šéfovi a zeptali se ho, co máme tedy dělat. Říkal, že

můžeme klidně přijmout nabídku hraběte, že nás sveze a

že se máme pokusit se celou tu záležitost nějak vyjasnit.

Takže jsem řekl hraběti dobře, my tedy poletíme s vámi.

A za pár hodin už jsme byli na cestě v tomhle Courieru a

pro změnu místo nás pilotoval někdo jiný.“

169

„Stavili jste se na tom letišti v Řecku?“

„Proč bysme se tam měli stavět?“

„To je jedno. Chceš nám namluvit, že hrabě opravdu

letěl až sem, do Konga?“

„Ano.“

„Kde je teď?“

„Tam, kde jsme ho nechali.“

„A kde to je?“

„Tam, kde jsme přistáli. V Masindě, na nejbližším

konžském letišti u Sudd. Jakmile jsme přistáli, začal si

stěžovat a dělat bengál, že chce vysvětlení a vyšetřování

celé téhle záležitosti. Neměli přece žádné právo

zastavovat jeho letadla a tak dále. Zodpovědný generál

mu tvrdil, že ho informoval jejich tajný agent, že letadla

Constellation vozí povstalcům zbraně. Nato hrabě

přísahal, že žádné jeho letadlo nikdy zbraně nevozilo a ať

mu jejich tvrzení dokáží. Moc daleko jsme se nedostali,

ani když někdo dostal ten skvělý nápad poslat pro pilota,

který ty dvě letadla sestřelil. Jeho jednotka byla umístěna

přímo na letišti, takže to netrvalo dlouho. Když se

dostavil do kanceláře, řekl nám svou verzi. Přiznal se k

tomu střílení a také, že udělal chybu, protože ta letadla

prohledal a žádné zbraně nenašel. Myslel, že jejich

informace byla asi chybná. Ten pilot je černoch a jmenuje

se I Nobo.“

Biggles přikývl. „Toho známe. Ten tady byl.“

„No, on nám tvrdil, že neví, jak se to provalilo do

tisku, ale prý on za to nemůže. Myslel si, že třeba ten

reportér slyšel nějaké drby, a aby z toho mohl udělat

pořádnou senzaci, vykonstruoval si vlastní zprávu. Tak se

tam dohadovali celý den, až pak nakonec I Nobo řekl, že

jedna z těch Constellation vězí v bahně a posádka nemá

co jíst, a jelikož se za to cítí zopdovědný, tak jim slíbil, že

jim nějaké jídlo shodí. Což, jak vidím, udělal.“

170

„Ano. Tady to je ono. Ale jak jste se dozvěděli vy,

kde jsme?“

„Já jsem ho požádal, aby nám ukázal, kde to je a on

řekl, že jestli za ním chceme letět, proč ne. Tak se taky

stalo. Hrabě s námi ale neletěl. Nechali jsme ho tam

uprostřed nějaké hádky s papaláši – už jich tam byla

mezitím pěkná řádka. No a to vysvětluje, proč jsme tady.

Co ale nechápu je, kde začaly ty pověsti, že Constellation

má na palubě vojenský materiál? Hrabě to nijak vysvětlit

neumí. On přísahá, že jeho první letadlo vezlo jenom

zásilku zemědělských přístrojů a to druhé letadlo, které

poslal, aby našlo to první, že letělo prázdné.“

„To je to, ve kterém jsem letěl já jako druhý pilot

tady Sandyho.“

„Myslíš tohle?“ Algy ukázal na Constellation.

„Ne. Tohle je ten první stroj. Ten náš zapálil I Nobo,

když se Canson, pilot tohohle letadla, v něm pokoušel vzít

roha. O tom ti budu ale vyprávět někdy jindy. Teď tě

bude zajímat, že tohle letadlo tady fakticky zbraně a

munici vezlo.“

„Cože?!“ Algy vypadal jako bez sebe šokem.

„Ale neukvapuj se se svými závěry. Nikdo z nás tady

to nevěděl, dokud jsme neotevřeli ty bedny a podle toho,

co jsi mi právě řekl, tak to nevěděl ani hrabě. Zjevně

mluví pravdu. De facto všichni tady říkají to, o čem věří,

že je pravda. Já si nejdříve myslel, že ten zlosyn je hrabě,

ale už mi začíná trošku svítat.“

„Jsou ty zbraně ještě pořád tady?“

„To těžko. Jakmile jsme zjistili, co vlastně máme na

palubě, tak jsme se toho všeho museli honem zbavit. Ale

to je teď jedno. Já si jsem jistý, že se tady dělo asi

následující. Hrabě řídí podnik, o kterém si myslí, že je to

skutečná charterová společnost se sídlem, ze zcela

pochopitelných důvodů, v severním Řecku. Je to tam

laciné a uprostřed trasy. Většina jeho zásilek chodila z

171

Jugoslávie, což je krásně při ruce. Zboží se nerozbalovalo,

ani neprohlíželo. Jenže někdo velice dobře ví, co v těch

bednách je. Má je na starosti totiž manažer pana hraběte.

Nějaký Miskoff. Jaké je národnosti sice nevím, ale

hádám, že to je komunistický agent, který pracuje pro lidi,

jejichž cílem je vyvolat v Kongu problémy. Hraje roli

dvojitého agenta, protože my víme, že to byl fakticky on,

kdo udal konžské vládě, že letouny typu Constellation

převážejí zbraně. Dostává peníze od obou stran. Na

jugoslávských hranicích je určitě také někdo členem té

bandy, jinak by ty zásilky zbraní neprošly přes hranice.

Pravděpodobně to bude nějaký vysoký činitel.“

„Tohle bude hraběte zajímat,“ prohlásil Ginger.

„Přesto pro něho bude možná hodně obtížné prokázat

svou nevinnost. Konec konců ta letadla jsou jeho a piloty

platí také on. Hrabě udělal dvě chyby. První chybou bylo,

že uvěřil tomu podvodnému manažerovi a druhou bylo, že

neprověřil údaje lidí, kteří mu posílají to zboží, co se má

doručit. Ale je ovšem snadné tady jen tak sedět a

kritizovat, když už známe fakta.“

„A co ty zbraně?“ zeptal se ustaraně Algy. „Kdyby je

někdo našel…“

„Nikdo je nenajde. Tam kde jsou, nezpůsobí žádnou

škodu. A já navrhuji, abychom kvůli sobě raději drželi

zobák za zuby. Mimochodem, Algy, neprozradil jsi

náhodou hraběti nebo konžským úředníkům, co tady ve

skutečnosti dělám?“

„Samozřejmě, že ne.“

Sandy se na něho se zájmem obrátil. „Co tím chceš

říct, co tady ve skutečnosti děláš?“

Biggles se usmál. „Stejně se to dříve nebo později

budeš muset dozvědět, takže ti to mohu říci rovnou teď.

Britská vláda si totiž dělala s tímhle pašováním zbraní

starosti, protože se říkalo, že se pašují britské výrobky.

172

Požádali mne tedy, abych zjistil, co se vlastně děje, kdo ty

zbraně posílá a jak.“

Sandy vyskočil. „Takže měl Canson pravdu!“

rozčileně se rozkřičel. „Ty jeden prolhanej –“

Biggles zvedl ruku. „No dobrá dobrá, nemusíš se

zbytečně vztekat. Mně se podařilo najít potřebná fakta a

ty a Jumbo máte štěstí, že se mi to povedlo, protože

kdyby se mi to nepovedlo, tak byste vy oba dopadli jako

keňa proti proudu bez pádla. Jestli ne hned tak rozhodně

později, díky Miskoffovi, který by vás prodal a díval se

bez mrknutí oka, jak budete zastřeleni. Alespoň teď víte,

jak na tom jste, a já to vím také. Jestliže mne předvolají k

soudu, tak budete čistí, protože jsem se přesvědčil, že jste

nevěděli, co děláte a to vám také dosvědčím. Kdyby vás

ovšem chytli s nákladem zbraní na palubě, tak byste

neměli šanci. Nezapomínejte, že to já jsem vám ukázal,

co je v těch bednách, a já jsem zodpovědný za to, že jsou

ty věci tam, kde právě jsou. Jinak by je býval našel

Ducard a pak – no, nechám vás hádat, co by následovalo.“

„On má pravdu, Sandy,“ ozval se Jumbo. „Zchladni.

Tohle vysvětluje spoustu věcí, který jsem nebyl schopný

předtím pochopit.“ Obrátil se na Bigglese: „Co bude

teď?“

„Já jsem svou práci skončil, takže bych mohl jet

domů. Ale předtím si ještě musím promluvit s hrabětem a

informovat ho, jak ho podváděli.“

„Já bych řek, že teď už nebude dál fungovat,“ namítl

Sandy.

„Nevím proč. Já budu mluvit v jeho prospěch a on

má stále ještě jeden stroj schopný provozu.“

„Jaký?“

„Přece tenhle.“ Biggles ukázal na Constellation. „Nic

s ní není. Půda pod ní rychle schne a nevidím důvod, proč

bychom si nemohli v Masindě sehnat nějaké nářadí a

nevykopat ji. Pak s ní můžeme klidně odletět domů.“

173

„Takže nejdřív poletíme do Masindy v Courierovi?“

„To je evidentně první věc, kterou bychom měli

udělat. Budeme s sebou muset vzít i Vánoce, pokud se

sám nerozhodne, že by raději zůstal tady. Mohl by to být

svědek, kdyby si náhodou Ducard začal pouštět pusu na

špacír. Kam k čertu jenom utekl?“ Biggles vstal a začal

volat černochovo jméno.

Vánoce se nervózně vynořil z okraje rákosí a váhavě

se k nim přidal. Biggles mu navrhl: „My poletíme do

Masindy. Chceš letět s námi?“

Vánoce vypadal značně pochybovačně.

„Co se děje?“ zeptal se ho Biggles.

„Jestli já letět do Masinda, já tšeba potkat Ducard.

Pak mě on zastšelit.“

Algy je přerušil. „Jestli se máme vrátit, abychom

zachránili Constellation, což kdybysme ho nechali tady,

aby nám pomohl s kopáním? Zbylo tady nějaké jídlo,

takže hlad mít nebude. Bez něho je nás beztak už šest a

Joe Blakovi, našemu pilotovi, se nebude zamlouvat

přetěžování stroje v podmínkách jako jsou tyhle.“

„To zní rozumně,“ souhlasil Biggles.

Sandy zavrtěl hlavou: „Jestli jde o tohle, tak proč

tady rovnou nezůstaneme, dokud nepřiveze Courier rýče a

lopaty? Jestli ji dokážeme vykopat, tak můžeme letět

rovnou domů a ne do Konga. Napadá mne totiž, že když

poletíme do Masindy, mohli bysme taky skončit ve

vězení.“

„Za co?“

„Za pašování zbraní.“

„Myslím, že toho se obávat zrovna nemusíme,“

připojil se k nim Biggles. „Aby to mohli dokázat, musela

by nejdřív prokuratura uvést konkrétní důkazy, které mají

nějakou cenu – ty zbraně. A jestli budeme mlčet, tak na

ně asi nepřijdou. Co se mne týče, tak můžou zůstat kde

jsou a zrezavět tam. Kromě toho, kdybychom letěli přímo

174

domů, vypadalo by to, jako že se něčeho bojíme a utekli

jsme. Já se potřebuji vykoupat a oholit a poletím do

Masindy, kde obojí dostanu. Také si tam promluvím

přímo s hrabětem.“

„Tak dobrá, když chceš.“

Všichni přešli ke Courierovi, jehož pilot už strkal

větve pod kola, aby se mu náhodou také nezabořila do

bláta. „Jsme připraveni,“ oznámil mu Biggles. „Prima.

Tak jedem.“

Za pár minut už byl Courier ve vzduchu na cestě do

Masindy.

175

Kapitola 17

JAK TO DOPADLO

Pokud se týkalo Bigglese, tak odlet Courierem ze

Sudd byl z každého praktického hlediska konec bandy

pašující zbraně. On osobně udělal všechno, co chtěl, a

kromě hlášení do Londýna považoval svou práci za

skončenou. Ale cítil, že dluží hraběti informace o tom, co

zjistil, obzvláště proto, a to si přiznejme, že se zprvu

mýlil, když ho považoval za hlavního viníka.

Hrabě byl stále ještě v Masindě očekávaje rozhodnutí

soudu, který zasedal, aby zjistil, jaký je právní aspekt

toho, co se teď ukázalo jako spletité klubko fakt a

domněnek. Jeho žádost o náhradu bude pravděpodobně

záviset na rozsudku soudu.

Po rychlé koupeli a holení ho Biggles vzal s sebou a

posadil do stínu palmy na zahradě bungalovu pro

pozorovatele Spojených národů, který mu byl dán k

dispozici. Že by je vzali do vazby, to nepřicházelo v

úvahu, ale přece jenom je požádali, aby zůstali a byli

připraveni svědčit, ukáže-li se, že je to třeba.

„Tohle je vážná věc a já o ní budu muset mluvit

velmi vážně,“ začal Biggles jejich rozhovor. „Bude pro

vás jenom výhodné, když mi budete odpovídat pravdivě.“

„Já nejsem zvyklý lhát,“ chladně odpověděl hrabě.

„Prima. Tak mi především povězte tohle. Měl jste

někdy jakýkoli důvod se domnívat, že vaše letadla třeba

dopravují zbraně nebo nějaký jiný vojenský materiál?“

„Moje letadla nikdy nic takového nedopravovala a to

jsem připraven odpřísáhnout,“ podrážděně odpověděl

hrabě.

„Je mi líto, že vám musím říci, že nemáte pravdu.“

„Jak se odvažujete něco takového tvrdit?“

176

„Říkám to proto, že to vím. Náklad v letadle, které

pilotovali Canson a Brady, aby ho doručili do Konga,

sestával ze samopalů a munice do nich.“

Hrabě se na něho překvapeně zadíval. „Jak to víte?“

„Viděl jsem je. Jestli mi nevěříte, zeptejte se

Sandyho Granta. Ten je také viděl. I Canson. Oba mi je

pomáhali uklidit. Abych byl k nim ale spravedlivý, tak

musím říci, že si jsem naprosto jistý, že ti dva netušili, co

bylo v těch bednách, co měli na palubě, dokud jsme je

neotevřeli.“

Hrabě zbledl. „Jestli je to ale pravda, tak jsem

zničen!“ vypravil ze sebe přiškrceným hlasem.

„To bych neřekl. Ještě ne. Nebojte se. My o těch

zbraních nikomu nic neřekneme. Ani vy ne, pokud budete

dost chytrý. Mně stačí, že jste o nich nic netušil, jinak

bych vám to tu teď nevykládal. Já mohu odpřísáhnout, a

stejně tak i Grant, že v tom letadle, kterým jsme letěli,

vůbec nic nebylo. Co se stalo Cansonovi, to byla jen jeho

vlastní chyba. Pokusil se uletět v našem stroji a nechal

nás, jak si myslel, abychom nesli následky sami. Jeden

konžský pilot si myslel, že mu chce uletět, což byla

vlastně pravda, a tak ho potom sestřelil.“

„Já tomu pořád nemohu uvěřit,“ prohlásil bezmocně

hrabě. „Jak se něco takového může stát?“

„Může se to stát a stalo se to, protože jste toho nechal

moc na svého dopravního manažera Miskoffa. Toho

podezírám, že je komunistickým agentem, i když nevím,

kterou zemi vlastně zastupuje. Mám také důvod se

domnívat, že bere peníze i od konžské vlády jako

informátor. To on jim prozradil, že vaše letadla vezou

zbraně. Proto jim nařídili přistát, a když to ti dva odmítli,

tak je sestřelili.“

„Ten syčák! A mně namluvil, že tou zásilkou jsou

náhradní zemědělské součástky!“

177

„Tomu já věřím. Ale když jste tam nebyl, tak bylo

pro Miskoffa jednoduché vydávat bedny za cokoli, co

chtěl. On má určitě také komplice na hranicích. A vy jste

byl příliš důvěřivý.“

„Asi ano. Jenomže v podniku někomu věřit musíte.“

Hrabě udiveně pohlédl na Bigglese. „Jak to, že se vám

podařilo na tohle všechno přijít?“

„To byl zase můj podnik.“

„Váš podnik?“

„Příležitostně se o něm stejně budete muset

dozvědět, takže vám to klidně mohu prozradit už teď. Já

jsem detektiv Scotland Yardu –“

„Ale já jsem myslel, že jste –“

„Já vím, rezignoval. Ne. To byla jen zástěrka, aby si

mne najali lidé, co pašují zbraně. Britská vláda měla

skutečně spoustu důvodů se tím, co se děje, znepokojovat,

mimo jiné i proto, že některé pašované zbraně byly

britské výroby. Já jsem dostal za úkol všechno kolem

toho zjistit. A jak si jistě uvědomíte, až vás přejde to

překvapení, je pro vás možná dobře, že jsem uspěl.

Nebudu se vám omlouvat za to, že jsem vás oklamal. To

se prostě musí. Ale omlouvám se vám za to, že jsem vás

pokládal za podezřelého z těchto nekalých transakcí. To

bylo tehdy, když jsem k vám poprvé nastoupil.“

Hrabě zhluboka vzdychl. „Co mám dělat teď?“

„Zůstaňte tady a doveďte tady jednání do konce.

Zítra doufám, že se vrátím k té uvízlé Constellation a

vykopu ji z bláta. Pokud vím, není s ní vůbec nic v

nepořádku. Jestli budete souhlasit, vzal bych s sebou

Bradyho a Granta, za předpokladu, že je tady nebudou

potřebovat kvůli svědectví. Já s ní potom odletím zpátky

na Norioviku. Jestli to vyjde, tak budete mít stále ještě

jedno letadlo, abyste mohl pokračovat v podnikání.“

„Co mám udělat s Miskoffem?“

178

„Pokud se ptáte na můj názor, tak máte dvě možná

řešení. Můžete ho rovnou vykopnout a u toho skončit

nebo mu nemusíte nic říkat a můžete doufat, že když mu

necháte dost dlouhé lano, pověsí se sám. Jak britská, tak i

řecká vláda bude potřebovat hodně důkazů o tom, co se

tam děje. Společně by měly potom obě vlády být schopné

přichystat mu takovou past, do které se chytí nejenom

Miskoff, ale i jeho kumpáni. On v tom rozhodně není

sám.“

„Jelikož jste byl ke mně tak upřímný, za což jsem

vám opravdu vděčný, budu se držet takového řešení, které

mi doporučíte,“ tiše říkal hrabě. „Teď se ale napijeme.

Mám pocit, že to potřebuji.“

Zbývá už jenom dodat, že celá ta záležitost skončila

téměř přesně, jak to předpověděl Biggles. Proti pilotům

ani proti hraběti nebylo vzneseno žádné obvinění,

bezpochyby proto, že neexistovaly žádné důkazy, které by

ospravedlňovaly zahájení trestního řízení. Kdyby tomu

bylo jinak, musel by se Biggles prozradit, oznámit kdo je

a proč je tam. Ale jelikož to ani nebylo třeba, pomyslel si,

že bude lepší, když nic neřekne. Hrabě mu oznámil, že

navrhuje, aby se proti Miskoffovi nic nepodnikalo, dokud

Biggles neodevzdá své hlášení a britská a řecká vláda se

nedohodnou na patřičných krocích, které třeba budou

chtít podniknout.

Den poté, co se Biggles přiznal hraběti, dopravil

Courier členy Letecké policie a Sandyho k opuštěné

Constellation. Jumbo, který stále ještě kulhal, zůstal u

hraběte, aby s ním později odletěl domů. Blake, pilot

Couriera, počkal tak dlouho, dokud nevyprostili ten

veliký stroj z bahna, což teď, když už močál, který ji

držel, skoro uschl, nepředstavovalo žádnou velikou

námahu. Potom se Courier vrátil do Masindy bez nich.

Měli bychom se ale ještě zmínit o jedné menší

příhodě. Všichni čekali, že u letadla na ně bude čekat

179

Vánoce, aby jim pomohl, jak se původně dohodli. Místo

toho však nebyl nikde k nalezení. Jedinou známkou jeho

přítomnosti byly napůl spálené zbytky jeho uniformy.

Také zmizely všechny potraviny. Biggles poznamenal, že

na tom není nic záhadného. Bylo zřejmé, že se černoch

rozhodl, se slušnou zásobou potravin k dispozici, že se

raději vrátí domů, než aby letěl do Masindy, kde by mohl

narazit na Ducarda a pak by následek jejich setkání,

vzhledem k jeho dezerci, byl osudný. Za daných okolností

se prostě vypařit bylo pravděpodobně to nejlepší, co mohl

udělat. Už ho nikdy nikdo neviděl.

Biggles, s Algym, Gingerem a Sandym na palubě,

odletěli v Constellation do Norioviky. Miskoff tam nebyl,

takže to, co se mohlo vyvinout v docela trapnou situaci,

se nakonec nestalo. Po krátké oslavě loučení se Sandym

se skupina Letecké policie vydala po silnici do Athén a

odtamtud pravidelnou linkou domů.

Biggles neztrácel čas a ihned podal hlášení

komodoru Raymondovi a to pro něho byl konec celého

případu. Co následovalo potom, to se dozvěděl jen úřední

cestou, protože s ohledem na nutnost zabránit

mezinárodnímu skandálu podrobností nebyly nikdy

zveřejněny. Řecká vláda, poté co ji o tom, co se děje,

informovalo britské ministerstvo zahraničních věcí,

učinila své vlastní opatření, aby celou situaci vyřešila.

Byla nalíčena past, a když byl učiněn další pokus

propašovat zbraně přes severní hranice, past sklapla.

Došlo k několika zatčením, Miskoff byl také zatčen. Co

se s ním ale stalo, to se Biggles nikdy nedozvěděl. Jelikož

o to neměl ani nijak zvláštní zájem a nikdy se s tím

člověkem nesetkal, neobtěžoval se, aby si to zjistil. Věděl

jedině to, že Miskoff zmizel z letectví.

Hrabě Stavropulos dostal za ztracenou Constellation

odškodné. Ještě stále podniká v charterové dopravě se

svou londýnskou agenturou. Bylo mu dovoleno ponechat

180

si svou leteckou základnu v Noriovice, za předpokladu, že

bude v budoucnu opatrnější. Když Biggles jednoho dne

potkal Sandyho v Královském leteckém klubu, dozvěděl

se, že jsou u něho stále stejní piloti.

A tak konec konců případ překupníků zbraní skončil

mnohem nenápadněji, než se v jistou dobu zdálo

nevyhnutelné.

Ještě o jedné kuriozitě bychom se mohli zmínit.

Kuriozitě proto, že ilustruje, jak jinak se mohou věci

vyvíjet než se předpokládá. Letecký komodor Raymond

obdržel od hraběte vřelý dopis, ve kterém mu děkuje za

službu, kterou mu Letecká policie prokázala a kdykoli by

bylo třeba, dává jim své letiště i organizaci k dispozici.

Takže při této příležitosti Biggles, který se vydal

rozprášit bandu nebezpečných překupníků zbraní, skončil

tím, že si získal nové přátele.

181

182

William Earl Johns

BIGGLES LETÍ SE SMRTÍ

Z anglického originálu Biggles and the Gun Runners

přeložil Jan Nemějovský

Obálku zpracoval s využitím motivu Zdeňka Buriana

Josef Pinkava

Ilustroval Pavel Andrýsek

Vydalo nakladatelství Riopress, jako svoji 143. publikaci

První vydání

Odpovědný redaktor Jaroslav Kalát

Vytiskla ČTK Repro Brandýs nad Labem

ISBN 80-86221-10-5

183