WILLIAM EARL JOHNS

BIGGLES A TAJEMNÝ VETŘELEC

T&M

Praha 2000

©W. E. JOHNS, 1967

Jacket Illustration Petr Barč, Zdeněk Burian

© Petr Barč, 2000

© Zdeněk Burian – dědicové, 2000

Illustrations © Petr Barč, 2000

Translation © Oldřich Vidlák, 2000

Remake © Mikuláš Moravec, 2000

ISBN 80 – 7264 – 014 – 3

4

KAPITOLA PRVNÍ

NEOBVYKLÁ ZÁLEŽITOST

Inspektor letectva Bigglesworth, první operační

pilot letecké policie, přičleněné ke Scotland Yardu, aby

vyšetřovala zločiny, k nimž dochází v letectvu, vstoupil

do kanceláře svého velitele, brigádního generála

Raymonda. Zavřel za sebou dveře, posadil se na židli

před stolem, na které obvykle sedával, a pohlédl na

svého představeného s očekáváním.

Generál se na něho zamyšleně a unaveně zahleděl.

„Dobré ráno, Bigglesworthe,“ řekl hlasem, který

nepřekypoval srdečností. „Dobré ráno, pane.“

„To nezjištěné letadlo nás navštívilo i tuto noc.“

„Já vím. Byl jsem ve vzduchu společně se svými

piloty po několik hodin a hledali jsme ho.“

„Jak jste se dozvěděl, že tu zas bylo?“

„Ohlásili nám to hoši od radaru.“

„Viděli jste něco?“

„Vůbec nic.“

Generál se opřel ve svém křesle. „Co o tom

soudíte?“

„Těžko si utvořit nějaký názor,“ pokrčil rameny

Biggles. „Z toho mála co víme, jsem si udělal jen jeden

závěr. Někdo pracuje podle dobře promyšleného plánu.

Je proto více než jisté, že se jedná o zkušeného pilota,

který je také prvotřídním navigátorem. Až potud je to

jasné. Něco navíc by už byly jen dohady.“

Raymond postrčil k Bigglesovi krabičku s

cigaretami. „Budeme to muset co nejdřív vyřešit,“

prohlásil spíš usouzeně než rozhodně.

5

Biggles si vzal cigaretu. „Povězte mi, co mám

udělat, pane, a já se do toho pustím.“

„Co vám mám na to říct?“

„Bez urážky, pane, ale to je váš problém.“

„Hm,“ zamumlal Raymond. „Právě jsem přišel od

ministra letectví. Dělá si velké starosti.“

„S čímpak?“

„Myslí si, že je jen otázkou času, než nějaký

poslanec zavětří a vytasí se s otázkou, na kterou

nedokáže odpovědět. Může se to stát za týden, ale třeba

už zítra. Mohl byste vědět, že se ministři jen neradi

přiznávají k tomu, že něco nevědí. Připadají si potom

jako hlupáci, což nemá k pravdě daleko. Vědět patří k

jeho povolání. V téhle věci může dojít až k situaci, ve

které bude ministr nucen připustit, že náš bezpečnostní

systém není na patřičné úrovni.“

„Na tom něco je,“ usmál se Biggles. „Nezastírejme

si to.“

„Napadlo vás také, na čí hlavu padne vina?“

„Ano,“ znovu se usmál Biggles, ale tentokrát dost

nevesele. „Asi bych brzy uhodl, kdo to bude.“

„Mně není do smíchu, Bigglesworthe, jde skutečně

o vážnou věc,“ zavrčel Raymond. „Máme tu letadlo,

které dovádí nad našim územím, jak se mu zlíbí. Bude

pro mne velmi nepříjemné připustit, že mu v tom

neumíme zabránit.“

„To je pravda, pane. Zřejmá, holá a ničím

nepřikrášlená. Oba to dobře víme. Za války cizí letadla

přilétala a odlétala, naše děla po nich pálila a stíhačky

nestačily startovat. Proč se teď tolik divíte? Tenkrát

jsme si to tak nebrali. Kdyby k tomu byl vážný důvod,

mohl bych v noci zaletět nad jakoukoli zem v Evropě a

stejně tak zase odletět. Zastavila by mě jenom větší akce

s užitím světlometů, děl a nočních stíhaček. Ale i kdyby

tu sílu proti mně nasadili, asi bych stejně prorazil.

6

Jestliže si dobře vzpomínám, nejméně jednou se mi to

už podařilo.“

„Tuhle moudrost mám povědět ministrovi?“

„To záleží na vás, pane. Fakta jsou fakta. Měl by je

brát vážně ministr i ten zpropadený poslanec,“ řekl

Biggles a odklepl popel z cigarety.

„Nejde jen o ministra letectví, člověče. Tahle

záležitost trápí také řadu lidí z ministerstva obrany,

vnitra a ministerstva války. Všichni se ptají, co se děje, a

požadují, abychom to zarazili. Je to nebezpečné.“

„Chápu. Jestlipak ale navrhli něco, jak to zarazit?

Tam nahoře přece sedí lidé, kteří mají právo a povinnost

jednat.“

„V době míru nemůžeme poslat vojáky k

protileteckým dělům jako za války, jestli máte tohle na

mysli. Všichni by se divili, co se děje. Ti se slabšími

nervy by asi propadli panice a domnívali by se, že

začala atomová válka. Představte si, jaké hlupáky by z

nás udělali, kdyby se z vetřelce vyklubal nějaký potrhlý

mládenec, který pokládá noční výlet letadlem se slečnou

za báječnou legrací. Byli bychom pro smích celé

Evropě.“

Biggles zavrtěl hlavou. „To není odpověď na mou

otázku a také to není náš případ.“

„Proč ne? Může být.“

„Silně pochybuji. Mladý blázen by si snad takovou

ztřeštěnost dovolil jednou, ale určitě by ji neopakoval.

Letadlo není auto nebo motorka a na noční obloze

nejsou silnice a ukazatele směru. Létání za noci

vyžaduje něco víc než dobré nervy. Víme už jistě, že

letadlo k nám proniklo nejméně šestkrát. V každém

případě jsem přesvědčen, že se nejedná o přitroublý

žertík. Prověřili jsem už všechny letecké kluby a prošli

seznamy soukromníků, kteří vlastní letadla vybavená

zařízením pro noční létání. Všechno bez výsledku. Ale i

7

kdyby se o takový žert někdo pokusil, letadlo by bylo,

nebo alespoň mělo být, označeno navigačními světly.

Kromě toho, kdyby takový šprýmař ztratil kurz, hlasitě

by se ozýval, aby mu někdo ohlásil, kde vlastně je. Náš

pilot nejenže létá bez světel, ale ignoruje signály, které

ho vyzývají, aby ohlásil svou totožnost.“

„Třeba mu selhaly přístroje.“

„Šestkrát za sebou? Nemá smysl si něco namlouvat,

pane. Všechno nasvědčuje tomu, že jde o něco jiného.

Letadlo sem létá s určitým záměrem, a zkoušet

uhodnout za jakým, je zatím jen plýtvání časem. Nevíme

o něm nic přesného. Jedinou věc považuji za

prokázanou a tedy naprostou jasnou. Máme co činit s

pilotem, který dokáže létat i v nejhustší mlze a tmě a

umí se vyhnout protileteckým opatřením. Dokazuje mi

to skutečnost, že nikdy nepřeletěl pobřeží dvakrát na

stejném místě. Zná to tady. To znamená, že se

nemůžeme soustředit na menší, vymezenou oblast.

Nikdy nepřiletěl ve stejnou dobu a za určitého počasí. S

takovým odborníkem si jen těžko poradíme. Mám k

dispozici čtyři stroje, které neuhlídají celé pobřeží.

Kdybych jich ale měl sto, nebyl bych na tom o mnoho

lépe.“

„Už dvakrát ho radarem objevili, ale vždycky se

jim ztratil. Jak to může dokázat?“

„Řekl bych, že plachtí ve výšce s vypnutým

motorem. Jakmile se dostane na dosah radaru, skloní nos

stroje a padá dolů jako kámen, aby se radaru vyhnul. To

je okamžik, kdy ho ztrácíme. A povím vám ještě něco.

Vždycky se drží stranou pravidelných tras leteckých

společností BEA, BOAC, Air France a ostatních.

Nechtějte po mně, abych věřil, že má jen štěstí. Ne!

Prostudoval si jejich letové řády a kurzy. Ať je to kdo

chce, je to prohnaný ptáček.“

„Čím se k čertu může zabývat?“

8

„Dokud se nedovíme odkud startuje, nebo kde

přistává, může to být cokoli.“

„Nemají v tom prsty pašerácké organizace?“

„Je to možné. Víme, že jde o malé, jednomotorové

letadélko, ale i lehký stroj unese spoustu zboží. Musí to

být samozřejmě něco hodně cenného, aby se to vyplatilo

– drahokamy, bankovky a možná i zlato. Nevylučuji ani

drogy. Heroin, hašiš a ty další ohavnosti jsou lehké,

nezaberou mnoho místa a jsou náležitě drahé. Pašovat

tabák, doutníky nebo kořalku, což dříve působilo

pobřežním hlídkám bolesti hlavy, nemá dneska smysl.“

„Tak hrome co s tím?“ generál zoufale roztáhl ruce.

„Něco udělat musíme. Lidé z protišpionážní služby se

nejvíc obávají toho, že se tak mohou dostávat do země

vyzvědači, nebo se dají vynášet zprávy, které skončí na

stolech centrál našich protivníků.“

Biggles pokrčil rameny. „Nevylučuji ani tuhle

noční můru. Tak to ale chodilo vždycky a docházelo k

tomu i za války. Jenomže v našem případě jde stále jen o

dohady. Tak se nikam nedostaneme. Odpověď

dostaneme jenom tehdy, až toho mazaného nočního

ptáčka chytíme za křídlo. A možná ani pak ne.“

„Co tím k čertu myslíte?“

„Když ho přinutíme přistát, může stroj zapálit a

zmizet dřív, než k němu doběhneme. Sestřelit jeho stroj

nemá velký smysl. Pilot by patrně zahynul v plamenech

a z několika na uhel spálených kusů letadla moc

informací nevyčteme. Dá se pak také očekávat, že lidé,

kteří v tom mají prsty, vyšlou další letadlo s dalším

šikovným pilotem.“

„Pěkné vyhlídky, to vám tedy řeknu,“ zabručel

generál. „Souhlasím. Nemá ale smysl zavírat před něčím

oči jen proto, že se nám to náhodou nelíbí.“

„Tak co dál? Musíme něco udělat!“

9

„Řeknu vám docela otevřeně, pane, že nevím co víc

bychom mohli udělat. Všechna obvyklá opatření

probíhají a hledáme další. Radil jsem se o případu se

všemi odborníky. Musíme se na tu věc podívat novýma

očima.“

„Nebesa, začněte s tím! Bojím se, že brzy na to

kápnou novináři a jak se rozběhnou rotačky, vláda

dostane zimnici.“

„A začne hledat obětního beránka,“ dodal Biggles

cynicky. „Přirozeně.“

„Když už o tom hovoříte, pane, tak ještě jednu

poznámku. Jestli zprávy o létajícím vetřelci zaplní

přední stránky novin, způsobí tím víc škody než užitku.“

„Jak to myslíte?“

„Vetřelec pozná, že víme o jeho činnosti a dá si

větší pozor, abychom ho nechytili. Když ho necháme v

klidu, bude si myslet, že je všechno v pořádku, bude

méně ostražitý a může nás přivést na stopu vlastní

nedbalostí. Někde prostě šlápne vedle.“

„Souhlasím,“ přikývl generál. „Slibuji, že udělám

všechno co je v mých silách, aby se z případu nestala

senzace. Neslibuji ale, že to vydržím dlouho. Snažte se

to vyřešit co nejlépe a neprotahujte to. Kdybyste něco

potřeboval, zastavte se u mě. Jaká jste do této chvíle

udělal opatření?“

„Nezdálo se mi příliš užitečné potloukat se noc co

noc po obloze a spoléhat na to, že se náhodou setkáme s

tím otravou. Na takovou zábavu nemám dost pilotů ani

strojů. Dospěl jsem k názoru, že naší jedinou nadějí je

včas zjistit, kdy přilétá a do jakých míst míří. Zařídil

jsem si přímé spojení s radarovými stanicemi a s

hlavními letišti. Kdykoli zpozorují něco nezvyklého,

upozorní nás. Vždycky mám nablízku někoho ze svých

mužů v pohotovosti. Kromě toho stále hlídkuje některé z

našich letadel, aby se mohlo rychle přesunout do

10

příslušné oblasti, jakmile bychom dostali hlášku. Nic

lepšího jsem zatím nevymyslel.“

„Dosáhli jste alespoň nějakých výsledků?“

„Jak se to vezme. Když Algy hlídkoval v noci

minulou středu, zachytil signál, že vetřelec je ve

vzduchu. Ihned zamířil na udané místo, ale nic tam

nenašel. Ještě před tím se však letoun ztratil z obrazovky

radaru. Skončilo to jako obvykle. Ať už je tím pilotem

kdokoli a přilétá odkudkoli, rozhodně není nováčkem v

taktice, jak unikat sledování. Dobře si uvědomuje, že po

něm jdeme, ale umí se s tím vypořádat přímo

mistrovsky!“

„Je logické, že si na takovou práci nikdo nevybere

neschopného troubu,“ zavrčel nezvykle podrážděně

Raymond. „Přivádíte mě tím na myšlenku, že celá věc je

vážnější, než jsem dosud myslel. Dobrá, pokračujte!

Dělejte co umíte a každý nový poznatek ihned ohlaste.

Ministrovi řeknu, že děláme co se jen dá, abychom to

narušování zatrhli.“

„Ano, pane.“

Zamračený Biggles vstal, vyšel z místnosti a vrátil

se do své kanceláře.

11

KAPITOLA DRUHÁ

PORADA

Když se Biggles vrátil, seděli v jeho kanceláři tři

piloti, jimž velel. Čekali na novinky.

„Tak o čem to bylo?“ zeptal se Algy Lacey.

„Můžeš jednou hádat,“ odvětil truchlivě Biggles a

zřítil se do křesla.

„Náš milovaný vetřelec?“

„Ovšem. Čekal jsem, že s tím vyrukuje.“

„Předpokládám, že když si tě zavolal, natáhl si

nohy ke krbu a zeptal se, proč s tím konečně

nepohneme.“

„Křivdíš mu,“ řekl Biggles. „Velitel ví o létání dost

a dost. Proč jsme s tím vetřelcem ještě nic neudělali,

zajímá samotného ministra letectví!“

„Jemináčku, starouši,“ vyjekl Bertie Lissie, „snad

mi nechceš tvrdit, že nás ten chlap považuje za partu

kouzelníků?“

„Nezapomeň, Bertie, že i ministr má co dělat.

Odpovídá za celou řadu věcí, tak se na něj hned nezlob.

Raymond ví, co se dá udělat a nepochybuji, že to

ministrovi vysvětlil.“

„Jasně!“ vyhrkl rozhorleně Ginger. „Snesl by nám

modré z nebe, jestli tomu dobře rozumím. Ať si zavolají

na velitelství letectva. Uvidí, co s tím dělají oni!“

Biggles nechal jeho poznámku bez povšimnutí.

„Na Raymonda jsem se vždycky mohl spolehnout,“

řekl. „Kdyby ho vyhodili na dlažbu za neplnění

povinností, ani ho nenapadne sténat a stěžovat si. Chci

tím říci, že nebude svalovat vinu na nás. Když byl

mladý, létal na frontě jako pilot a ví proto, jak složitý

teď máme úkol. Neměli bychom sedět a skuhrat,

12

moudřejší bude dát hlavy dohromady. Zkusme si

vymyslet plán, jak lapit tu noční můru, která si asi myslí,

jak vyzrála na celou Anglii.“

„Mám pocit, že můra má pravdu,“ řekl Ginger

zasmušile.

„Ještě ne,“ odporoval Biggles. „Věřte mi, že ten

chlapík to brzy přežene a provede nějakou hloupost.“

„Bývá to tak,“ kývl Algy. „S čím tedy začneme?“

„Začneš ty,“ řekl Biggles. „Byl jsi poslední, kdo

získal údaje o vetřelcových pohybech. Podej ty

záznamy, Gingere.“

Zrzek přinesl složku, otevřel ji a položil před

Bigglese.

„Když jsi přišel před třemi dny, vylíčil jsi mi, co se

stalo.“ obrátil se Biggles k Algymu. „Projděme si vše

trochu podrobněji. Snad se nám podaří zachytit konec

nějaké nitky, třeba jen neurčitý náznak toho, oč vlastně

běží. Víme bezpečně, že ten letoun přilétl šestkrát –

možná i vícekrát – a pokaždé se dokázal ztratit.“

Vylovil ze složky list papíru, na kterém byly zhruba

načrtnuty hranice jihozápadního výběžku Anglie, vzal si

pravítko a tužku a obrátil se k Algymu. „Spusť!“ vyzval

ho.

„Stalo se to minulou středu,“ začal Algy. „Poslal jsi

mě na noční hlídku mezi Weymouthem a Lanďs End.

Řekl jsi mi, jestli si vzpomínáš, že letoun byl hlášen na

obou stranách cornwallského poloostrova a že se tam

možná znovu objeví. Ježto jsem ale nemohl být

současně na severní i jižní straně, držel jsem se jen jedné

z nich.“

„Správně.“

„Ve dvě hodiny v noci jsem byl za Lizardem a mířil

k východu. Byla moc pěkná noc, jasná, klidná, hvězdy

svítily, ale měsíc se neukázal. Na obloze se místy táhly

tenké vrstvy vysokých cirusů, ale celkově to byla

13

dokonalá noc na létání. Vyšplhal jsem se až na osm tisíc

stop a pro orientaci jsem zůstával na dohled od majáku v

Eddystone. V té chvíli jsem dostal zprávu z londýnského

letiště, že nezjištěné letadlo se přiblížilo k našemu

pobřeží ve výšce asi šesti tisíc. Jeho signální světla

nesvítila. Kdyby nezměnilo kurz, dosáhlo by pobřeží

někde mezi městy St. Mawes a Fowey. Londýnské

letiště dostalo hlášení od pobřežní stráže ve Falmouthu,

kde stroj stále sledovali. Nebylo to daleko od mého

letadla, takže jsem je požádal, aby zůstali na příjmu a

hlásili mi každou změnu kurzu a pak jsem se hnal plnou

rychlostí na ohlášené místo. Poněvadž jsem věděl, v jaké

výšce ten tajemný ptáček letí, doufal jsem, že ho doženu

a zahlédnu ho. Protože ale letěl bez světel, musel bych

mít víc štěstí než rozumu. Myslím, že jsem byl dost

blízko u něj.“

„Tvoje světla svítila?“

„Samozřejmě.“

„Takže tě spatřil mnohem dřív než ty jeho.“

„To dá rozum a byla to moje nevýhoda. Jestli se

chystal k nějaké lumpárně a zahlédl mě, neměl starosti s

tím, jak mi uklouznout. To také vzápětí udělal.“

„Tys ho neviděl?“

„Vůbec ne. V pěti minutách jsem sestoupil na šest

tisíc, přelétl pobřeží u malého přístavu a trochu pátral v

okolí. Tím přístavem byl asi Mevagissey, ale jistě to

nevím. V tu hodinu dole nesvítilo moc světel a ta co

svítila, byla roztroušena hodně daleko od sebe. Silnice

skoro bez provozu, všude jako po vymření.“

„Jak tě napadlo, že to je Mevagissey?“

„Poznal jsem rybářský přístav. Několik malých lodí

vyjíždělo na moře a zdálo se mi, že jde o čluny rybářů.

Podle mého názoru právě vrcholil příliv.“

„A co bylo potom?“

14

„Zaletěl jsem kousek do vnitrozemí, křižoval jsem

nahoru a dolů, prohledával oblohu, ale žádné letadlo

jsem nenašel. Pak jsem dostal hlášení, že Falmouth

ztratil letoun v oblasti St. Austellu. Rychle ztrácel

výšku.“

Biggles přikývl. „Tak to dělá vždycky. Myslím, že

jde dolů, aby se dostal z dosahu radaru. Ještě něco?“

„Ne. Zůstal jsem tam tak dlouho, jak mi vystačil

benzín. Potom jsem se vrátil domů.“

„Neviděl jsi náhodou na zemi nějaká světla, která

by označovala přistávací dráhu?“

„Nic takového.“

„Můžu vám do toho skočit?“ zeptal se Bertie. „Co

máš?“

„Znám Cornwall docela dobře a chtěl jsem jen říct,

že jestli se ten neřád vyhnul radaru poblíž St. Austellu,

musel mít vážně oči na stopkách, aby nenarazil do

cornwallských Alp. Není pravděpodobné, že by tam

přistál.“

„O čem to mluvíš?“ vytřeštil oči Biggles. „V

Cornwallu nejsou žádné Alpy!“

„Jemináčku, jak by nebyly! Aspoň jim tak říkají.“

„Máš na mysli hory?“

„Přihořívá, starouši. Po celý rok jsou bílé, jako by

zasněžené. Jsou ještě bělejší než některé ledovce.

Mluvím o dolech na kaolín. Nepotřebný materiál tam

sypou na haldy a některé z nich dosahují výšky až

několika set stop. Vypadají jako vrcholky švýcarských

Alp. Algyho zmínka o St. Austellu mi to připomněla. To

je středisko kaolínového průmyslu. Tam vetřelec zmizel,

ale jenom blázen by se pokoušel v takovém terénu o

přistání. A s tím souvisí ještě jedna věc. Pokud by pilot

potřeboval orientační bod, nenašel by lepší než tyhle

umělé haldy. Jsou bílé a svítí do noci. Lepší orientaci v

tom kraji nenajdeš.“

15

„Díky, Bertie,“ řekl Biggles uznale. „Sám vidíš,

jaká je výhoda, když se dá několik hlav dohromady.

Budeme si to pamatovat.“ Tužkou udělal na mapě čáru.

„Jestli ten stroj udržoval stejný kurz, jeho operační cíl

leží v každém případě někde uprostřed Cornwallu. To

navazuje na veškerá předešlá hlášení. Všechny doposud

známé dráhy letu směřují do té oblasti. Základna RAF v

Milford Haven objevila náhodou neznámý letoun v

oblasti bristolského kanálu. Tehdy také letěl tím

směrem.“

„Když to bylo nad bristolským kanálem, odkud

startoval?“ ptal se Algy. „Odněkud z Atlantiku?“

„Ledaže by měl základnu na nějaké cizí mateřské

letadlové

lodi.

Připouštím,

že

to

není

příliš

pravděpodobné, protože kdyby se cizí letadlová loď

potulovala kolem našich břehů, námořní admiralita by o

ní brzy věděla a chtěla by zjistit, co tady cizí plavidlo

hledá. Jenže teď nám tolik nezáleží na tom, odkud stroj

přiletěl. Zajímá nás hlavně cíl a účel jeho cesty. Zatím

jsme dospěli k tomu, že vždy když jsme zjistili jeho

přítomnost, prodloužení kurzu stroje míří zhruba

doprostřed Cornwallu. Z toho ještě nevyplývá, že tam

musel přistát. Mohl jen něco shodit a letět pryč. Ale

poslyšte tuhle úvahu! Ať už přistál, nebo jen proletěl

nad cílem, musel na něj dole čekat nějaký společník, aby

označil místo přistání nebo shozu, a věc převzal!“

„Jasně,“ řekl zrzek. „Myslím, že je na čase,

abychom si pořádně prohlédli střední Cornwall.“

„Je to velký kus země k prohlídce. Poslyš, Bertie, ty

hrabství dobře znáš. Můžeš vymezit oblasti, kde by mělo

pátrání smysl, nebo se tam chceš sám poohlédnout?“

„Je to tam samý kopec a je těžké hledat místo, kde

se stroj dá posadit jako na kobereček, starouši,“ začal

Bertie. „Moc bídné to je zvláště za noci. Je pravda, že na

severu hrabství by se ploch ke přistání našlo víc, je tam

16

prostě méně stromů. Na druhé straně tam zase řádí

vichry a bouře od Atlantiku. Jižní strana je docela jiná,

jsou tam samé kopečky a hodně lesů. Potom je tu

Bodminská planina. Ta leží zhruba uprostřed Cornwallu

a zabírá obrovský kus země. Pilot, který se vyzná ve své

práci, by tam neměl mít velké potíže s přistáním, pokud

si ovšem vybere správné místo. Když není doba

dovolených a je menší provoz, dalo by se přistát i na

hlavní silnici A 30, která planinu protíná. Většinou je

úplně přímá, bez zatáček. Na jednom místě tvoří přímku

dlouhou deset mil.“

„Bodminská planina?“ řekl tiše Biggles a zamračil

se. „To jméno mi přímo zazvonilo v uších. Něco mi

připomíná. Nedávno jsem ho slyšel, ale nevím kde.“

„Máš asi na mysli zavražděného policistu, kterého

tam našli,“ ozval se Ginger. „Našli ho mrtvého právě u

silnice, o které mluvil Bertie. Jmenoval se Harley. Ta

zpráva není starší než čtrnáct dnů. V novinách ještě

psali, že měl noční službu.“

„Ano, vzpomínám si,“ přikývl Biggles. „Úplně se

mi to vykouřilo z hlavy. Víc jsem o tom ale neslyšel.“

„Asi nebylo co. Pachatel je zřejmě neznámý.“

„Je zvláštní, že se něco takového objeví zrovna na

místě, o něž se zajímáme. Nevzpomeneš si ještě na

nějaké podrobnosti? Jsi z nás nejmladší, tak bys měl mít

nejlepší paměť.“

„To také mám,“ usmál se zrzek. „V novinách to

vylíčili tak, že nějaký turista cestou k pobřeží směrem na

Bodmin uviděl u silnice ležet jízdní kolo. Zastavil a

rozhlížel se kolem, ale když nikoho neviděl, jel dál. Po

několika stech yardech spatřil ve světlech reflektorů

ležet na silnici lidské tělo. Byl to policista Harley a byl

mrtev. Turista odtáhl tělo ze silnice a odjel co

nejrychleji do Bodminu, kde na policii ohlásil co viděl.

Když policisté zběžně prohlédli mrtvého, zjistili, že

17

utrpěl řadu zranění. Usoudili, že strážníka srazil

bezohledný motorista, který ujel.“

„Potom by ale jízdní kolo leželo blízko mrtvého,“

přerušil zrzka Biggles.

„Správně. Odpověd našli až při pitvě. Ukázalo se,

že strážníka někdo střelil do zad. Našli kulku z revolveru

ráže pětačtyřicet. Tím se ovšem domnělá nehoda

změnila na případ vraždy. Další zprávy už noviny

nepřinesly.“

„Nenapadá někoho z vás, proč by někdo vraždil

policistu na tak odlehlém místě?“ zamumlal Biggles.

„Nejspíš byl strážníkovi někdo podezřelý. Zastavil

ho, vyptával se, a ten člověk byl nejen podezřelý, ale i

smrtelně nebezpečný,“ prohlásil Algy.

„Dalo by se to tak vysvětlit, ale nějak se mi to

nezdá,“ řekl Biggles. „Za prvé, proč by se někdo

procházel uprostřed noci po opuštěné silnici daleko od

lidí? Proč šel pěšky? Kdyby to byl nějaký dálkový

chodec, proč měl zbraň? A ještě, proč se dostalo tělo tak

daleko od kola? A proč ten předpokládaný vrah nesedl

na kolo a neodjel co nejdál od mrtvoly?“

„Jak víš, že neměl auto?“ ozval se Algy, „Co se ti

honí hlavou?“

„Přemýšlím, jestli náhodou tahle vražda nějak

nesouvisí s naším problémem. Nejvíc mi vrtá hlavou,

proč leželo tělo tak daleko od kola? To mi připadá velmi

zvláštní. Kdybyste na mně chtěli, abych to vysvětlil, řekl

bych, že policista v okamžiku vraždy neměl kolo s

sebou.“

„Dobrá. Co tedy myslíš, že se stalo?“

„Chcete-li slyšet jeden dohad, který se neopírá o

žádný důkaz, tak vám posloužím. Policista jel na kole po

silnici, když uviděl něco neobvyklého. Zastavil, nechal

kolo u cesty a šel dál, aby věc vyšetřil. Přitom objevil

18

víc než čekal. Chtěl zpět ke svému kolu, ale nedostal se

tam, protože ho někdo střelil do zad.“

„Jenže jeho tělo nenašli u kola,“ odporoval Algy.

„Vrah, nebo spíš vrahové, ho přenesli na silnici

tam, kam to měli nejblíž. Nevěděli, že policista má kolo.

Chtěli se zbavit těla, tak ho odnesli k silnici a doufali, že

to bude vypadat, jako kdyby ho srazilo auto. Zpočátku si

to také všichni mysleli.“

„Ale proč tomu vrahové věnovali takovou

pozornost?“

„Protože věděli, že se policista nemůže jen tak

vypařit. Když se strážník nevrátí z pochůzky, brzy po

něm začnou pátrat. Právě tomu se střelec a vrah snažil

zabránit.“

„Mohl položit tělo někam, kde by se tak snadno

nenašlo,“ řekl Bertie.

„To jistě mohl, ale nestál o to. Pro něj bylo

výhodnější, když mrtvého najdou a vysvětlí si jeho smrt

jako nehodu. Tím se vrah chtěl vyhnout rozsáhlému

pátrání. Doufal, že takhle se policie zaměří na hledání

neukázněného řidiče.“

„Vidím ve tvé teorii absolutně slabá místa,

starouši,“ nedal se odbýt Bertie.

„Jaká, lorde?“

„Evidentně ty rány. Když už jednou muže zákona

zastřelili, bylo přece zbytečné do mrtvoly mlátit.“

„Nepochopil jsi mou teorii. Na těle každého

člověka, jehož srazí auto, musí být zranění. Velmi vážná

zranění, když na ně postižený zemřel. Nemá smysl

uvažovat o tom, že by k těm zraněním došlo před

výstřelem, protože kdyby policista ležel na zemi, proč

by ho měl někdo střílet do zad? Mohli ho střelit proto,

aby se pojistili, že je opravdu mrtev, ale pak by ho

střelili do hrudi, nebo do hlavy. Ne. Když po nešťastném

policistovi střelili, prchal a byl ke střelci obrácen zády.

19

V té chvíli nebyl zraněn, protože by nemohl utíkat.

Zkrátka, napřed ho zastřelili a poranili ho až potom.

Dává to smysl?“

Chvíli bylo ticho.

„Tu silnici moc dobře znám,“ ozval se Bertie. „Pláň

je otevřená, ale nedalo by velkou práci odvézt tělo

někam, kde by ho už nikdy nenašli.“

„Kam například?“

„Do některé z těch starých důlních šachet, které

jsou tam všude roztroušené. Jsou jich stovky. Jeden

místní chasník mi řekl, že jich tam je na dva tisíce.“

„To mluvíš o uhelných dolech?“

„Ne. O dolech na kovové rudy. Cornwall býval

velkým nalezištěm kovů. Mědi, olova, zinku, ale

nejčastěji cínu. Celý kraj je posetý troskami bývalých

těžních věží. Mnohé staré šachty jsou oplocené, ale

většina ne. Jestli tam někdy půjdete na výlet, dejte si

pozor na místo, na které šlápnete. Občas tam někdo

spadne do díry. Řeknu vám, že to je absolutně

nebezpečné místo na hraní.“

„Zajímavé,“ řekl pomalu Biggles. „Z tvé řeči jsem

pochopil, že oblast bude pro přistávání letadel značně

nebezpečná.“

„Pokud to tam znáš, tak ne, starouši. Na mnoha

místech je tam ovšem pěkně hustý porost. Vřes,

kručinka a podobná zelenina, co se nehodí k jídlu.“

„Hm. Myslím, že by nebylo špatné porozhlédnout

se po Bodminské planině.“

„Dá se tomu rozumět tak, že převezmeš případ

vraždy policisty Harleye?“ zeptal se Ginger.

„Ani nápad. Místní policie by se na nás zle mračila,

že do toho strkáme nos.“

„Tak jaký to má smysl?“

„Napadlo mě, že pilot, kterého hledáme, ta naše

drzá noční můra, využívá pro své spády právě tuhle

20

planinu. Trasy, kterými létá, vedou vždycky tím směrem

a protože planina je liduprázdná, je možné že si vybral

právě ji. Někde začít musíme a zdá se mi, že tahle oblast

se k tomu hodí lépe než většina ostatních. Začal bych

přesně na místech, kde našli toho nešťastného policistu a

jeho kolo. Jestli tu opravdu je spojitost mezi vraždou a

pilotem, jehož hledáme, okruh našeho pátrání se

smrskne na desetinu.“

„Absolutní pravda,“ vyhrkl Bertie. „Docela rád

navštívím starý dobrý Cornwall.“

„Nepřeháněj, Bertie, mohu se přece mýlit.

Okamžik, nechte mě přemýšlet.“

Biggles se odmlčel, chvíli se pohrával s tužkou a

pak si zapálil cigaretu.

„Potřeboval bych snímky té planiny po obou

stranách silnice,“ řekl konečně. „Pokud to bude nutné,

můžeme později záběr rozšířit. Zúčastníme se toho

všichni. Snímkování se ujme Algy s Gingerem. Vezměte

si austera s vertikální kamerou a dejte se do toho hned

zítra ráno. Zastavit vás může jen špatné počasí. Budete

snímkovat ze dvou tisíc stop, při bídné viditelnosti si

zvolíte výšku sami. Připravte mi obrázky než se vrátím.“

„Co chceš dělat?“

„Vyrazím si s Bertiem po silnici do Bodminu.

Pohovoříme si s tamními policisty, a když budou

ochotni spolupracovat, zjistíme kde přesně ležel mrtvý

strážník a kde jeho kolo. Prohlédneme si pak tu

podezřelou planinu ze země. Člověka, který našel

mrtvého a podal o tom zprávu policii, ani hledat

nemusíme. Budou mít jeho výpověď.“

Biggles se zvedl. „Dobrá, dejme se do toho. Jestli

nebudeme mít brzy nějakou stopu, začnou létat hromy a

blesky a pak poletíme my. Pojď, lorde. Hned vyrazíme.

Noc strávíme v Bodminu, abychom mohli vyjet hned

21

časně ráno. S trochou štěstí bychom mohli být zítra

večer zpátky.“

22

KAPITOLA TŘETÍ

MÍSTO VRAŽDY

V deset hodin následujícího dne seděl Biggles s

hořící cigaretou v prstech na vřesem porostlé

vyvýšenině u silnice, která protínala rozlehlou pustou

planinu. Chtěl vidět Bodminskou planinu, jak se říká, na

vlastní oči. Bylo pěkné jasné ráno a na modrém nebi

pluly vysoké kupovité oblaky, poháněné mírným

jihozápadním větrem.

Krajina

nepůsobila

na

návštěvníky

nijak

povzbudivě, byla však přesně taková jakou Biggles

očekával. Pusté kraje si jsou podobné, ať leží v

Cornwallu nebo ve Skotsku. Po obou stranách šedé

stužky silnice, na které v tuto hodinu nebyl velký

provoz, se prostírala až k obzoru drsná, jednotvárná,

neobdělaná, mírně zvlněná pustina, bez hájků, bez lesů,

beze stromů.

Jako v několika podobných oblastech v ostrovní říši

to byla únavně monotónní krajina, kde oči neměly na

čem spočinout. Nebylo tu téměř nic, co by přitahovalo

pozornost. Vřes, tuhý a tvrdý jako klacky, jak říkají

Skotové, ještě nekvetl. Místy zlatě prosvítaly porosty

kručinky, a pak tu již zbývalo jen několik zřícenin, o

nichž mluvil Bertie. Stěny stavení bez střech,

korunované

pahýly

rozpadajících

se

komínů.

Melancholický obraz narušovaly jen tyto pozůstatky

staveb, samy o sobě dost skličující. Vysoko ve vzduchu

trylkovali skřivani, ale kromě nich tu nebyly známky

života. Nikde jediný čtvernožec, ani ubohý králík, který

přežil vražednou nemoc, myxomatózu, jež zde nedávno

řádila.

23

Všechno proběhlo, jak Biggles naplánoval. Po

klidné jízdě autem z Londýna přespal s Bertiem v

Bodminu. Ráno v devět hodin byli oba na policejní

stanici. Biggles se představil, omluvil se místnímu

veliteli, že přijel tak znenadání a vysvětlil mu, že případ

vraždy zdejšího policisty souvisí s jiným případem, na

kterém pracuje. To byla pravda. Neřekl jenom na jakém.

Inspektor pověřený vedením stanice byl velmi

ochotný. Prohlásil, že případ strážníka se nehnul z místa.

Vyšetřovatelům chyběl motiv i stopy a bez těchto

vodítek se nedařilo objasnit, kdo je vrahem. Když

Biggles požádal, aby mu místo činu označili na mapě,

nabídli mu, že policista mu ukáže přímo na silnici místo,

kde tělo našli. To bylo ovšem lepší, zvláště když

přidělený

strážník

byl

jedním

z

mužů,

kteří

zavražděného odváželi. Věděl přesně, kde ležel.

„Nemyslím, že tam něco nového najdete,“ řekl

závěrem inspektor. „Prohledali jsme to pečlivě.“

Biggles na to řekl, že ho více zajímá okolí místa

vraždy, než zbraň, kterou vrah použil.

„Takovou záhadu jsem tu ještě neměl,“ řekl

inspektor a smutně pokýval hlavou. „Nejvíc mě zaráží,

kdo by chtěl chudáka Harleye zabít a už vůbec netuším

proč. Byl to tichý, pokojný chlapík, jenž neměl s nikým

potíže. Jedinou výjimkou byl jeden pytlák, kterému

občas přišlápl patu.“

„Pytláci obvykle nenosí revolvery,“ řekl Biggles,

když odcházel z kanceláře, „a ani bych se nedivil,

kdybychom nepřítele policisty Harleye nikdy nenašli,“

dodal.

S Bertiem a přiděleným policejním konstáblem

Redruthem nasedli do vozu a zamířili k místu vraždy.

Jejich průvodce byl skoupý na slovo a po celou cestu

nepromluvil. Ozval se, až když se jejich vůz přiblížil k

místu vraždy.

24

„Už

brzo

tam

budeme,“

řekl

se

silným

cornwallským přízvukem a chvíli nato bodl prstem dolů.

„Tady je to. Zastavte.“

Biggles zabrzdil.

Vystoupili a Redruth ukázal na místo při krajnici.

„Tohle je to místo. Sem pan Brunner položil tělo, které

našel na silnici. Odtáhl ho, aby ho nepřejelo jiné auto.

Na tomhle úseku se jezdí hodně rychle.“

„Přepokládám, že pan Brunner u vás vypovídal.“

„Ano. Je to pan Peter Brunner z Coventry. Jel na

dovolenou do St. Mawes. Říkal, že se rozhlížel, ale

nikoho neviděl. Byla to velmi temná noc.“

„Víte kolik bylo hodin?“

„Po druhé hodině v noci.“

„Kde leželo kolo?“

Policista znovu ukázal prstem. „Tam. Na stejné

straně silnice. Leželo ve vřesu asi dvě stě yardů odsud.“

„Bylo nějak poškozené?“

„Ani trochu, pokud jsem si všiml. Právě jako by ho

ubohý Harley položil, aby se na něco podíval.“

„Mimochodem, byl pan Brunner ve voze sám?“

„Ano a díky Bohu. Kdyby jel s nějakou ženou,

nebyl by to pro ni příjemný zážitek.“

Biggles se zahleděl na planinu. „Myslím, že tyhle

rozvaliny, na které se dívám, jsou pozůstatky starých

těžních věží. Byly někdy poslední dobou v provozu?“

„Nepamatuju se na to, pane. Jsou stále stejné, jako

když jsem je viděl prvně jako chlapec.“

„Co je tamhle to dlouhé, tmavě zbarvené místo?“

„Myslím, že tam nedávno hořelo. Výletníci občas

zapálí vřes. My se o to ale moc nestaráme. Žádnou

velkou škodu to nenadělá. Jenom když se kouř táhne

přes silnici, tak vadí provozu.“

„Pochopitelně. No, to bude asi všechno. Děkuji

vám, že jste se obtěžoval. Pan Lissie vás teď zaveze

25

zpátky na stanici. Já tu na něj počkám a vrátíme se do

Londýna.“

Biggles se obrátil na Bertieho. „Zavez kolegu

zpátky na stanici. Seber naše věci v hotelu a vyrovnej

účet. Já zůstanu tady. Naložíš mě a pomažeme domů.

Naobědváme se někde na cestě.“

„Dobrá,“ kývl Bertie, usedl za volant, otočil auto a

vracel se stejnou cestou kterou přijeli.

Když Biggles osaměl, našel si malý, vřesem

porostlý kopeček a posadil se, aby vykouřil cigaretu a

prohlédl si krajinu. Pomyslel si, že to zdržení mu

zároveň poskytuje příležitost, aby si přímo na místě

tragédie všechno pořádně promyslel. Věděl toho teď jen

o málo víc, než když se vydal do Cornwallu, ale potvrdil

si to, co bylo až dosud jen jeho teorií. Rozhodl se, že

nebude ohledávat nejbližší okolí, protože to podle

vyjádření inspektora udělali místní policisté. Nic nenašli

a Biggles věřil, že udělali svou práci svědomitě.

Pohodlně se usadil a pozoroval auta občas

projíždějící jedním či druhým směrem. Pak zaslechl

důvěrně známý zvuk, který ho přiměl zvednout hlavu.

Spatřil co očekával. Přilétal auster. Ginger a Algy byli

na místě. Ihned se dali do práce a letadlo přelétalo z

jedné strany na druhou v neměnné výšce. Letci

snímkovali při každém přeletu další pásy terénu.

V uších mu neustále zněl zvuk motoru a Biggles,

který věděl co muži v letadle dělají, věnoval jejich snaze

jen malou pozornost. Zrakem bloudil po kraji, zda ho

náhodou neupoutá nějaká drobnost, na kterou by mohl

zaměřit pozornost. Nespatřil nic zvláštního, ale protože

tmavá skvrna na planině byla jedinou výraznější

odchylkou v jinak jednotvárném panoramatu, jeho oči se

k ní stále vracely. Policista se domníval, že pochází od

spáleného vřesu, od požáru, který zavinili nedbalí

turisté, kteří si rozdělali oheň k ohřátí čaje. Jestli to

26

návštěvníci vřesoviště dělali běžně, šlo o zcela logické

vysvětlení.

Proč ale právě tam? napadlo Bigglese. Když

člověk, který jede autem zastaví, aby si něco uvařil v

kotlíku, udělá to obvykle jen pár yardů od silnice, blízko

vozu. Proč by se někdo vydával čtvrt míle od auta, aby

si udělal ohníček? Zdálo se být nepravděpodobné, že by

se tak zachoval člověk, který cestuje autem. Ovšem,

uvažoval dále, oheň mohla založit parta trampů, kteří

putovali přes celou planinu. Pěší turistika sice nebyla

právě v módě, ale nadšenců toho druhu pohybu bylo v

Anglii vždycky dost. Pás vypáleného vřesu byl však tak

dlouhý a široký, že se Bigglesovi nezdálo možné, že by

oheň mohl vzniknout od nezašlápnutého nedopalku

cigarety.

Biggles přejížděl zrakem po pusté pláni a skoro ho

zamrzelo, jak je podezíravý. „Ve všem hledám nějakou

lotrovinu,“ zamumlal pro sebe. Hluk přelétajícího

austeru přehlušil skřivánči píseň a hned nato v dálce

zabublal motor vracejícího se auta. Bertie zastavil a

vystoupil.

„Koukám, jak naši hoši pilně pracují,“ řekl vesele.

„Ano, ani se nezastaví. Přiletěli před nějakou chvílí a

brzy už budou končit.“

„Stalo se něco, starouši?“ řekl Bertie a přisedl k

Bigglesovi. „Tváříš se dost mrzutě.“

27

28

29

„Jestli se tak tvářím, pak proto že se nestalo nic.“

„Co s tím uděláš?“

„To ještě nevím. Jestli uvažuji správně, tak náš

noční ptáček klade vajíčka někde v těchto končinách a

jeho pilot se o to pokusí vždycky, když přiletí. Bída je v

tom, že ještě ani nevíme, zda vůbec přistává. Skoro bych

o tom pochyboval, protože tenhle starý tvrdý vřes je

dostatečně vysoký, aby postavil lehký letoun na nos. Mě

by třeba ani nenapadlo, pokoušet se přistát s austerem na

téhle pláni.“

„Všude to nemusí vypadat stejně jako tady.“

„Máš pravdu. Ale jak mám najít místo, kde se dá

přistát? Museli bychom našlapat pěknou řádku mil, než

bychom prohledali celou planinu a to by zabralo moc

času. Na obrázcích z letadla poznáme zjevné překážky,

jako jsou skály a zříceniny, ale pochybuji, že z nich

vyčteme, jak vysoký je vřesový porost.“

„Škoda že tu nejsou tetřívci,“ teskně vzdychl

Bertie.

„Máš rozum? Co s tím mají společného tetřívci?“

„Kdyby tu hnízdili tetřívci, pak by vypalování vřesu

mělo smysl. Dělají to tak ve Skotsku. Potom vyrazí nové

mladé výhonky, ptáčci mají co jíst, tloustnou a lovci je

mohou střílet. Ve starém vřesu se jim sice dobře hnízdí,

ale žádný rozumný tetřívek by něco takového nepozřel,

leda by umíral hlady.“

„Jsi vážně odborník,“ řekl uznale Biggles. „Když

už tedy mluvíš o vypalování, zdá se že tamhle to taky

vyhořelo,“ ukázal. „Aspoň ten strážník si to myslel a

přičítá to neopatrnosti výletníků. Měl pravdu?“

„Asi ano. Může to ale být i jinak. Za suchého

počasí může oheň vzniknout na vřesovišti samovolně.

Stane se to třeba tak, že ostré slunce svítí na skleněný

střep, který soustředí paprsky na jedno místo a suchý

vřes vzplane.“

30

„Jasně. Princip soustředné čočky.“

„Ano. A kdyby tu začalo hořet, pochybuji že by se

někdo namáhal s hašením. Oheň zde moc škody

nenadělá.“

„Jak se tedy uhasí?“

„Dříve či později zaprší. Byl ses na to vyhořelé

místo podívat?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Co bych tam mohl zjistit? Jenom že tam hořelo a

to už víme. Je to dost daleko a nehodlám plýtvat časem

na hlouposti.“

V té chvíli Algy nebo Ginger zpozoroval z austeru

vůz stojící na silnici a dva muže sedící poblíž a proletěl

nízko nad nimi. Bertie na stroj zamával. Letoun

zakolébal křídly na znamení, že je pilot poznal a

pokračoval v letu k východu.

„Skončili a letí domů,“ poznamenal Biggles a vstal.

„Myslím, že se také vrátíme. Máme před sebou pěkný

kus cesty. Už se docela těším na prohlídku snímků. Než

se vrátíme, měly by být hotové. S pátráním jako je tohle

mám vždycky potíže. Pravidelně mám totiž pocit, že

strašlivě plýtvám časem, jako bych hledal něco, co tu

není. Přesto jsme někde museli začít, tak proč ne tady.

Alespoň můžeme Raymondovi oznámit, že se snažíme o

první kroky. Rád bych ale dělal na něčem slibnějším,

než začnu trávit čas tady. Přivedla nás sem jen moje

předtucha a teď jsem si ověřil, že není zcela nesmyslná.

Když to bude nutné, vždycky se sem můžeme vrátit.“

„Stále si myslíš, že cíl toho chlápka, kterého

hledáme, může ležet tady?“

„Od toho jsme ještě příliš daleko. Mohl by být,

protože veškerá naše pozorování nasvědčují, že vetřelec

létá někam sem. Třeba štěkáme na nepravý strom, ale

moje tušení, že vražda policisty s tím vetřelcem souvisí,

31

se ani nepotvrdilo, ani nevyvrátilo. Jak najdeme pravý

strom, to dosud nevím.“

„Vidím jenom jeden způsob, jak zjistit jestli jsme

na falešné stopě.“

„Jaký, lorde?“

„Jemináčku, to je přece evidentní. Posadíme se tady

a počkáme až noční můra přiletí.“

„Hm. Znamenalo by to dřepět tady každou noc od

večera do rána a za každého počasí. To není nejchytřejší

nápad.“

„Obávám se, že není,“ smutně kývl Bertie.

„Kdyby letadlo přilétalo v pravidelných intervalech

a v určitou hodinu, pak by to stálo za úvahu. Bohužel

víme, že se chová jinak. Mezi hlášeními byla někdy

přestávka delší než měsíc a tak bychom tu třeba celý

měsíc dřepěli jako hlupáci. Cítíš se na to, sedět tu možná

měsíc a nevědět určitě, jestli letadlo přiletí?“

„Kdyby tu byli tetřívci, pak snad. Bez nich mě ale

ta představa ani trochu neuchvacuje,“ připustil Bertie.

„Dívám se na to stejně. Pospěšme domů a

podívejme se důkladně na snímky, než začneme

uvažovat o nočních směnách na tomhle ponurém místě.

Stejně musíme být v Yardu k dispozici pro případ, že by

došla další zpráva.“

„Tak to už tu nemáme co dělat?“

„Ještě by tu byla jedna věc, dokud jsme v

Cornwallu. Právě mě to napadlo.“

„Co je to?“

„Přijeli jsme sem přece ověřit možnost, zda náš

případ vetřelce nesouvisí s případem zavražděného

policisty. Do vraždy nám mnoho není, ale z našeho

hlediska je tu jedna stránka případu, kterou možná

místní policie přehlédla, protože mohla mít dojem, že

nemá s vraždou nic společného.“

„Co přehlédla?“

32

„Člověk který našel mrtvého strážníka, nějaký Peter

Brunner. Jel tehdy z Coventry na dovolenou do St.

Mawes.“

„Ten také něco spáchal?“

„Nic. Tvrdil však, že přestože se dobře rozhlížel

kolem, nikoho neviděl. Byla tmavá noc. Ale co když

něco slyšel? Například motor letadla. Mohl ho slyšet, ale

i kdyby to tak bylo, nevěnoval by mu žádnou pozornost.

Proč taky? Zabýval se pouze mrtvým mužem, jehož

našel. Kdo by si také v takové chvíli všímal letadla.

Znamenalo pro něj tak málo, že pochybuji, zda se o jeho

případném hluku na policii vůbec zmínil. Nezapomeň,

že cestoval sám. Dá se dokonce přemýšlet o tom, co

dělal na silnici ve dvě hodiny v noci.“

„Snad si nemyslíš, že měl něco společného s

vraždou,“ vytřeštil Bertie oči. „Proč si vlastně myslíš, že

Brunner je lotr?“

„Nic takového si o něm nemyslím, ale podezírám

každého, dokud se neprokáže, že je mimo podezření. Na

Brunnerovi mě zajímá, zda si nevšiml hluku nebo

nějakého světla v okolí, třeba i dost daleko od místa, kde

našel mrtvého. Jestli letadlo mělo na planině přistát, pak

musela být někde na zemi signalizační světla.

Brunnerovi to v situaci, ve které byl, nic neříkalo. Pokud

ovšem mluvil pravdu. Když se nad tím teď zamýšlím,

začíná mi vadit, že o tom chlapíkovi vůbec nic nevím. V

noci, kdy došlo k vraždě, byl na planině sám, takže

policie má o tom, co se stalo, pouze jeho výpověď.

Nemám ani dojem, že by ho policisté vyšetřili důkladně.

Nebylo by marné si s ním popovídat. St. Mawes je malé

místo a nebude těžké ho najít, pokud tam ještě je.“

„Chceš ho navštívit?“

„Proč ne, lorde. Třeba tím také pověřím tebe. Ale

teď na to není čas. Nasedej, jedeme rychle domů.“

33

Nastoupili do vozu a vyrazili po dlouhé šedivé

silnici.

34

KAPITOLA ČTVRTÁ

SPÁLENÝ VŘES

Následujícího jitra přišel Biggles do kanceláře brzy

a zahleděl se na sadu snímků z fotografického

průzkumu, rozložených na stole. Byla to celá řada

leteckých fotografií braných vertikální kamerou ze

stejné výšky. Zrzek je srovnal za sebou jako skládanku,

takže Biggles mohl vidět celkový pohled na oblast, která

byla tak velká, že se ani zdaleka nevešla na jednu

fotografii. Měl před sebou Bodminskou planinu, či spíše

její část, o kterou měl zájem. Jejím středem se táhla

stuha silnice, na níž přišel policista o život.

Skoro půl hodiny beze slova studoval s velkým

zvětšovacím sklem v ruce výsledek práce svých dvou

přátel. Prohlížel snímky pomalu a pečlivě po

jednotlivých úsecích.

„Nenašel jsem tam skoro nic, co by stálo za

zmínku,“ řekl, když dorazili ostatní. „Přece je tu ale

jedna věc, která mi nejde do hlavy. Vyjádři se k tomu

Algy, nebo ty Gingere. Oba jste si určitě museli

všimnout toho dlouhého načernalého pásu nedaleko

zřícenin, které zbyly po opuštěném dole. Co z toho

vyvozujete?“

„Všiml jsem si,“ odpověděl Ginger. „To se nedalo

přehlédnout. Bylo to jediné opravdu nápadné místo na

celém vřesovišti. Jinak mi to tam všechno splývalo.“

„Jak si to vysvětluješ? Co to způsobilo?“

„Je to spáleniště. Místo, kde před časem ve

vřesovišti vzplanul veliký požár. Bylo nám jen trochu

divné, že zachvátil tak velkou a dlouhou plochu.“

35

„Ano,“ souhlasil Algy. „Všiml jsem si ještě dvou

míst, kde vřes před časem shořel, ale ta byla proti

tomuhle místu zanedbatelně malá.“

„Stopy požáru,“ kývl Biggles. „To si myslel i

policista, který nám ukazoval místo, kde se našlo tělo

zavražděného Harleye. Nechci jeho názor zlehčovat, ale

na snímku jsem objevil ještě další věc. Je tam vidět

něco, co jsem nemohl spatřit ze silnice. Nebyl jsem

prostě dost vysoko. Na snímku je ale jasně vidět pás

vřesu, který se táhne souběžně se spáleništěm a má o

hodně světlejší barvu než porost v okolí. Všiml si toho

některý z vás dvou?“

„Ano, já,“ řekl Ginger. „Nelámal jsem si s tím ale

hlavu.“

„Tak to zkus teď!“

„Nejsem botanik ani geolog. Nebylo na tom zase

nic tak zvlášť pozoruhodného. Ten pás vynikal, protože

jeho zeleň byla světlejší a jasnější. Pokud si vzpomínám,

takové místo tam bylo jen jedno, ale jak jsem už řekl,

nelámal jsem si s tím hlavu. Měl jsem dost práce s

kamerou a musel jsem dávat pozor na to, co dělám.“

„Také jsem si toho všiml, ale musel jsem se

soustředit, abych udržel přímý kurz,“ ozval se Algy.

„Měl jsem dojem, že povrch tam tvoří malou proláklinu.

Vřes může být zelenější, protože se do ní z vyšších

poloh stahuje voda.“

„Ano, dalo by se to tak vysvětlit,“ zabručel Biggles.

„Co na to povíš ty, Bertie.“

„Dovol, starouši,“ hrnul se Bertie ke stolu a hned

sáhl po lupě. „Rozeberu vám to jako odborník na vřes.“

Chvíli obrázky studoval a mumlal při tom: „Tohle

vřesoviště sice neznám, ale prošel jsem pěknou řádku

takových planin s tetřívky ve Skotsku, takže o tom typu

krajiny dost vím. Mám dojem, že všechny planiny, kde

roste vřes, jsou si děsně podobné…“

36

„Jen do toho, lorde,“ povzbuzoval ho zrzek.

„Vyveď nevzdělance z temnot. Musí přece být nějaký

důvod, proč má ten vřes jinou barvu. Nesmíme si

dovolit něco přehlédnout, i kdyby se nám to zdálo jako

úplná pitomost.“

Jenže Bertie se nedal vyrušit a prohlížel si snímek

nejméně dvě minuty s hlubokým zaujetím. Konečně se

narovnal.

„Mám vám povědět, co si myslím, že se tu stalo?“

zeptal se.

„Napjatě čekáme.“

„Dříve než vyhořel vřes tam kde je spáleniště, došlo

hned vedle něj k jinému požáru. Muselo se to stát už

vloni, možná ještě o rok dřív. Asi nevíte, že když se

rozhoří vřesoviště, oheň spálí jenom to, co je nad zemí.

Kořeny nezničí. Jedině když je rašelina vespod hodně

vyprahlá, pronikne oheň do hloubky a doutná tak

dlouho, než přijde pořádný lijavec. Domnívám se, že to

co vidíme, ten světlý pruh, je mladý vřes, který vyráží z

kořenů, kde dříve dřevitý vrchní vřes shořel.“

„Zajímavé,“ řekl Biggles. „Ty prostě tvrdíš, že tam

vznikly s jistým časovým odstupem dva požáry těsně

vedle sebe.“

„Vyjádřil jsi to excelentně.“

„A nezdá se ti to trochu divné? Může dojít k takové

náhodě?“

„Náhoda je všemohoucí, starouši. Když ale uvážím,

že oba požáry vznikly tak daleko od silnice, je to

opravdu divné. Pochybuji, že by nějaký řidič šel tak

daleko od auta, jen aby si udělal ohníček. Vřes ale

nemusel zapálit turista. Kdyby třeba přes planinu vedla

železniční trať, mohly vřes zapálit jiskry z lokomotivy,

jestli víte, co tím myslím.“

„Víme, Bertie. Ale přes tohle vřesoviště nejezdí

lokomotivy. Co jiného ještě mohlo způsobit požár?“

37

„Nemám nejmenší tušení, starouši,“ zavrtěl hlavou

Bertie, vytáhl kapesník a dal se do leštění monoklu.

„Napadá mě už jen to, že se může najít pitomec, mizera

a vandal, kterému se vřes nelíbí, a tak kudy chodí,

rozhazuje hořící špačky od cigaret.“

„Nesouhlasím,“ prohlásil Biggles. „Kdyby ten tvůj

vandal hodlal vypálit vřesoviště, našli bychom tam víc

spálených míst. Myslím si, že ten, kdo založil dva

požáry na jednom místě, to udělal s nějakým záměrem.“

Nikdo mu neodpověděl, chvíli vládlo ticho.

„Předpokládám,

že

příčina

prvního

požáru,

způsobila i druhý,“ ozval se konečně Biggles. „Pokud

nešlo pouze o náhodu, a všechno nasvědčuje tomu, že

nešlo, pak to někdo musel udělat úmyslně! Usuzuji z

toho, že ten kdo vřesoviště podpálil, měl k tomu dobrý

důvod. Všimli jste si, že obě spáleniště jsou zhruba

stejně dlouhá a široká?“

„Spíš úzká,“ řekl zrzek.

„Budiž. Neznamená to však nic jiného, že žhář

založil oheň vždy, když vítr foukal stejným směrem.“

„Vítr

tu

obvykle

vane

z

jihozápadu

na

severovýchod nebo naopak,“ poznamenal Algy.

„Dobrá. Dejme přednost tomu, že z jihozápadu na

severovýchod, protože jihozápadní větry jsou zde

častější. Oba pásy jsou dlouhé, úzké a míří přesně

uvedeným směrem. Co vás napadá?“

„Takový pás se dobře hodí k přistání letadla,“

vyhrkl Ginger.

„Správně. To jsem měl na mysli. Kdybychom si

chtěli upravit na vřesovišti přistávací dráhu, zvolili

bychom přesně tuhle podobu a tento směr, vzhledem k

větru jaký v Cornwallu převážně vane. Velmi často jsem

jako pilot zjišťoval směr větru podle kouře, ale nikdy mě

nenapadlo, že oheň a vítr stačí k upravení výhodné

přistávací plochy! Teď bychom měli prověřit, jakým

38

směrem vane vítr, když přilétá vetřelec. Meteorologové

to budou vědět. Netvrdím, že jsme na to kápli, ale mám

dojem, že jsme blízko u cíle. Na té spálené ploše může

přistát malé letadlo. Když jde pilot na přistání, musí

ovšem nalétat proti větru. Z opačného směru by přistát

nemohl, to by zajel do vysokého vřesu, který se namotá

na podvozková kola. Pak by se stroj převrátil a…“

„Jemináčku, ty jsi největší z létajících detektivů,“

přerušil ho Bertie. „Mít po ruce medaili, připnu ti ji na

hrudník.“

Biggles na něj kriticky pohlédl a odmlčel se s

bradou v dlaních a s lokty opřenými o stůl.

„Nepřeháněj. Stále je to jen úvaha a napadla mne

jen díky tobě, lorde,“ řekl pak. „Uvažujte ale všichni.

Jestli má Bertie pravdu, máme tu dvě dráhy. Obě jsou

souběžné. Jedna tam byla už nějaký čas předtím, druhá

je zřejmě nová. Pověz nám, Bertie. Jak dlouho trvá, než

z kořenů vyraší nové výhonky, když se starý vřes

vypálí?“

„Asi by se zazelenal hned příští rok.“

„To myslíš mladé a krátké výhonky?“

„Ano, velmi krátké. Každý další rok jsou pak

přirozeně delší a vyšší. Dokud jsou mladé, svěží a

zelené, je skoro vyloučené je zapálit.“

„Takže kdyby někdo potřeboval přistávací dráhu

trvale, musel by každý rok vypálit starý přerostlý vřes,

který je při přistání dost nebezpečný?“

„Ano. Jak jsem už řekl, vypálit mladý porost je

děsně obtížné. Ale podrž se, starouši. Nezapomněls na

něco?“

„Na co?“

„Ten vlezlý chlapík, pokud víme, je noční ptáček.

Potmě by přece tu připálenou dráhu nenašel.“

„Správně. Našel by ji jen tehdy, kdyby mu někdo

označil její konce signálními světly. Tím přicházíme k

39

dalšímu bodu. Nebyla to právě taková světla, která

zahlédl policista Harley? Kvůli kterým seskočil z kola,

aby si objasnil oč jde?“

„Mohla by být,“ odpověděl Algy. „Ale jestli letoun

s vetřelcem přiletěl za tmy, mohli lidé na ploše namířit

světla přímo vzhůru, aby je viděl jenom pilot!“

„Dělává se to tak,“ připustil Biggles. „Nezapomeň

ale, že Harley jel po silnici na kole. Byl tedy nad úrovní

vřesoviště. Proč by nemohl zahlédnout záři, zvláště když

na planině nebyla žádná jiná světla? Mohl ostatně slyšet

letadlo, i kdyby přilétalo s vypnutým motorem.“

„Počkejte okamžik,“ přerušil je náhle Ginger, jenž

se probojoval ke snímkům jako poslední a zkoumal je

teď lupou. „Povím vám další poznatek, který by měl

podpořit teorii, že spálené pásy země mohou sloužit jako

přistávací dráha. Mohli jste přece sami poznat, že na

vřesovišti je všude dost překážek. Zbytky starých budov,

sem a tam vyčnívá ze země skalisko a jsou tam i velké

kameny, roztroušené po celé pláni. Všimli jste si ale, že

na vypálené ploše nic takového není? Proč asi? Je to

jenom náhoda?“

Biggles mu lupu téměř vytrhl ze dlaně. „Nebesa,

pánové, on má pravdu!“ zvolal. „Skvělá práce. Vůbec

jsem si toho nevšiml. Oba pruhy, ať už je to cokoli, jsou

umístěny tak, aby se vyhnuly všem překážkám, nebo

pokud tam překážky byly, někdo je odstranil.“ Biggles

odložil lupu a úlevně vydechl.

„Pokud jsme nenarazili na přímo ďábelskou shodu

okolností, což se nikdy nedá vyloučit, získali jsme

pozoruhodné informace,“ řekl. „Vaše obrázky, pánové,

mne velice potěšily. Teď je však uložíme do alba, víc z

nich asi nevyčteme. Domnívám se, že nastal čas, znovu

navštívit Bodminskou planinu.“

„Jak ale poznáme, že jsme opravdu na stopě?“

zeptal se Algy. „Co když jsme jenom vymysleli

40

důvtipnou teorii, která se nám hodí do krámu? Nechtěl

bys, abych tam zaletěl s austerem a zkusil přistát na

jednom z těch pruhů?“

„Za nic na světě,“ vyhrkl Biggles. „To je ten

poslední způsob, kterým bych chtěl dráhu vyzkoušet.“

„Proč?“

„Trochu přemýšlej, člověče! Kdyby se ukázalo, že

jsme zasáhli do černého, přistání cizího letadla by určitě

varovalo tamní lidi, že je někdo sleduje.“

„Vážně myslíš, že tam někdo je?“

„Pokud jde skutečně o přistávací dráhu, klidně ti na

to vystavím záruční list! Poblíž musí být alespoň jeden

člověk, aby zařídil to nejnutnější. Je to něco jako

malinké letiště, a tobě přece nemusím vyprávět, jak to

na letištích chodí. Tohle navíc nemá plot, takže se tam

může zatoulat třeba stádo ovcí. Podobnou překážkou se

mohou stát tuláci a kdo ví co ještě. Nezapomínej, že se

tam přistává za noci. Někdo musí umístit nejméně dvě

signální světla, aby označil hranice přistávací dráhy.

Pilot si s tím sám neporadí. Nedovedu si představit, že

by použil padákové světlice, které by na vřesoviště

přilákaly diváky. Na silnici je sice slabý provoz, ale čert

nikdy nespí a netrvalo by dlouho a někdo by se začal

zajímat o to, co se tam děje. Jestli ta noční můra, po

které pátráme, využívá planinu, pak přilétá za tmy a

odlétá před úsvitem. V noci tam projede jenom hrstka

vozů a protože je silnice naprosto rovná, světla

reflektorů svítí pouze na ni.“

„Jak to tedy uděláme?“ zeptal se Ginger.

„Zajedeme do Cornwallu, projdeme se po vřesovišti

a přitom si pořádně prohlédneme spáleniště. Kdyby nás

někdo pozoroval, nesmíme budit podezření. Nebudeme

první, kdo se tam zatoulal. Nemusíme jít všichni, dva

postačí. Jeden bude hledat stopy na zemi, druhý musí

sledovat, zda se někdo neskrývá v okolí. Ostatně tady

41

někdo stejně musí držet službu, kdyby hoši od radaru

hlásili, že se ve vzduchu zase třepetá můra.“

„Kdy vyrazíš na výlet?“

„Nejraději hned,“ řekl Biggles a mrkl na hodinky.

„Bylo by to skvělé, abychom mohli hned ráno začít s

prací. Je to dlouhá cesta a člověk si také musí

odpočinout. Vezmu si s sebou Bertieho. Je odborník na

vřesové pláně a tetřívky, takže se ubráníme, kdyby nás

napadlo nějaké to zdivočelé hejno.“

„Zadrž, starouši, nebo si vezmu brokovnici,“

zavrčel Bertie.

„Tu ne,“ usmál se Biggles. „Oblékneme se do

starých šatů a přes rameno dáme chlebníky, abychom

vypadali jako dva tuláci.“

„Jak dlouho budete pryč?“ zajímalo Algyho.

„Nevím. Záleží na tom, co zjistíme. Jestli se z místa

opravdu vyklube přistávací plocha, nevidím důvod, proč

bychom se nemohli vrátit domů hned zítra večer.“

„Déle tam nezůstanete?“

„Proč? Nehodlám brát spáleniště ztečí. Kdybychom

se tam museli zdržet, zavolám. Oznámím vám, kde se v

Bodminu ubytujeme. Pokud by vetřelec přiletěl, musíme

se to dozvědět včas.“

„Jedna věc se ale neslučuje s vaším přestrojením za

výletníky,“ ozval se Algy. „Hodláte jít celou cestu z

Bodminu na vřesoviště pěšky? Je to daleko?“

„Ne.“

„Ale stejně pojedete autem.“

„Jistě.“

„Jestli zastavíte automobil někde blízko spáleniště,

vystoupíte a pak si to namíříte přes vřesoviště, jen

hlupák nepochopí, že si na tuláky jen hrajete.“

„To je pravda,“ kývl Biggles.

„To není všechno,“ pokračoval Algy. „Prázdného

auta, stojícího u silnice, si může všimnout místní policie

42

a začne se zajímat. Mohlo by se vám stát, že se vrátíte k

vozu a zjistíte, že ho odtáhli.“

„Ano,“ zamyslel se Biggles. „Bude asi dobré, když

s námi pojede ještě jeden z vás dvou,“ rozhodl. „Vysadí

nás, pojede dál a potom se pro nás vrátí. Po krátkou

dobu, kdy nebudu v Londýně, zůstane u telefonu Algy.

Ty, Gingere, pojedeš s námi jako řidič. Nevadí ti to,

Algy?“

„Ani ne. Docela rád si odpočinu. Na rozdíl od

Bertieho nemám zaprášený vřes rád a ještě bych si

nadělal puchýře.“

„Zapomněl jsi říci, že se bojíš tetřívků,“ zavrčel

Bertie.

„Dobrá,“ řekl Biggles, vstal a vzal snímek ze stolu.

„Začneme! Gingere, mohl bys přivézt vůz? Zajedeme

domů pro naše věci a pro něco k jídlu. Najíme se cestou

do Cornwallu.“

Za hodinu byl policejní vůz na cestě a šest hodin

poté vjel do garáže hotelu, kde Biggles s Bertiem již

jednou nocovali.

Měli za sebou první průzkum.

Když pomalu projížděli přes planinu po silnici A

30, kterou museli užít při cestě k Bodminu, zastavili

auto na pár minut v místě, které už dobře znali. Ani

nevystoupili. Pozorovali krajinu z auta a hledali

případné změny. Až na jeden malý rozdíl viděli stejný

obraz, jako když tu byli prvně. Byl to skutečně malý

rozdíl a nebylo na něm nic zvláštního. Vedle spáleného

pruhu vřesu nějaký chlapík se psem hlídal malé stádečko

ovcí. Idylický obraz pastýře a jeho oveček.

„Myslím, že vím co dělá,“ prohodil Bertie.

„Pase ovce.“

„Ovšem, starouši. Ale pase je na tom novém vřesu.

Ovce, stejně jako tetřívci, mají rády vřes dokud je

mladý, sladký, šťavnatý a měkký.“

43

„Mrzutá věc,“ řekl Biggles. „Když to tam ty pitomé

ovce zdupou, mnoho stop nenajdeme. Mohl by někdo

spálit starý suchý vřes jen proto, aby měl kde pást

ovce?“

„Vypadá to tak,“ vzdychl Bertie.

„V tom případě jen marníme čas. Jeď, Gingere.“

Vůz se rozjel.

Když u hotelu vystoupili, Ginger se zeptal:

„Budeme vůz dnes v noci ještě potřebovat?“

„Ne,“ řekl Biggles. „Nebudeme, dokud nám Algy

nezavolá, že můra je ve vzduchu. Potom se vrátíme na

planinu a budeme mít oči a uši otevřené. Zavolej mu a

ohlaš, že jsme dorazili na místo. Ověř si, zda zná

telefonní číslo hotelu.“

„K službám,“ usmál se zrzek a odešel.

44

KAPITOLA PÁTÁ

PRVNÍ PROHLÍDKA

Druhého dne po klidné noci byl Biggles se svými

přáteli časně ráno na nohou. Objednali si sendviče, dali

je do chlebníků a pod vedením Bigglese, jenž si hodil

dalekohled přes rameno, nasedli do vozu.

Než dojeli na vyvýšeními kousek před spáleništěm,

Ginger, který seděl za volantem, zastavil. Biggles s

Bertiem rychle vystoupili. Zrzek pak pokračoval v jízdě,

a podruhé zastavil auto, až když se dostalo z dohledu od

spáleniště. Musel ujet téměř tři míle, neboť silnice tam

byla rovná a otevřená do všech stran, bez přírodního

porostu nebo živých plotů. Místy rostly jen shluky

janovcového a kručinkového křoví.

Ginger splnil, co měli dohodnuto a zastavil. Měl

hodinu čekat na místě a pak projíždět pomalu zpátky k

Bodminu. Cestou měl dávat pozor, zda se Biggles s

Bertiem vrátili z vřesoviště na silnici. Kdyby tam nebyli,

měl postup opakovat. Biggles však předpokládal, že k

tomu nedojde. Šlo o vcelku jednoduché opatření, které

mělo zmást případného pozorovatele, jehož by jejich

výlet zajímal.

Po silnici nyní jezdilo dost aut, některé z nich velmi

rychle. Žádné však nezastavilo, protože k tomu nebyl

důvod. Později během dne by mohl někdo zastavit, aby

u silnice něco pojedl, ale v tuto časnou hodinu to nebylo

pravděpodobné. Až skončí Biggles a Bertie prohlídku,

vrátí se na silnici. Uvidí auto s Gingerem a zvednou

palec na znamení, že se chtějí svézt.

„Možná jsme opatrní až příliš,“ prohlásil Biggles,

když se na tom domlouvali. „Jenomže já zastávám

názor, že pokud vetřelec létá právě sem, organizuje zde

45

jeho návštěvy člověk, který dělá všechno pro to, aby

zabránil odhalení. Včera jsem řekl, že na té utajené

přistávací ploše musí být na zemi alespoň jeden člověk.

Teď si ale myslím, že tu budou nejméně dva. Nechci nic

zanedbat!“

Když se vůz s Gingerem ztratil v dálce, Biggles s

Bertiem došli po silnici na vyvýšené místo, odkud byl

široký rozhled po planině. Nedaleko odsud byl

zavražděn policista Harley. Oba dva pátrači se posadili

zády k silnici, aby si znovu prohlédli vřesoviště, dříve

než na něj vkročí. Pastýř ze včerejška zmizel i se svým

stádem, za jejich zády občas projelo auto, ale samotná

planina byla prázdná a opuštěná.

„Ovce se zřejmě včera nažraly dosyta,“ poznamenal

Biggles. „Ten pastýř ví o dietetických zvycích

býložravců určitě víc než já, ale soudím, že je sem

zažene jen občas, aby měly čerstvou pastvu.“

„Než jsem včera večer usnul, starouši,“ řekl

zamyšleně Bertie, „hodně jsem o tom stádu přemýšlel.“

„Tys myslel před spaním na ovce? Snad jsi

nepočítal ovečky?“

„Vůbec ne. Něco mi na tom stádu vadilo.

Připouštím, že asi jde o pitomost, ale něco zvláštního

tam bylo.“

„Co je zvláštního na ovcích, které se pasou na

vřesovišti? Na těchhle planinách obvykle bývají ovce.“

„Jemináčku, já nemyslím na ty zatracené ovce.

Divný mi připadal ten pastýřův pes!“

„Když uvidíš pastýře ovcí, obyčejně je s ním pes. V

tomhle kraji se to jen hemží psy různých ras.“

„To jsi řekl excelentně. Jde mi právě o ty rasy.

Většinu z nich tvoří speciální plemena, určená a cvičená

pro zvláštní práce. Sem patří i ovčácký pes, kterého

vyšlechtili právě ke střežení ovcí. Potřebné vlastnosti

46

dědí od svých psích rodičů a k řadě jiných činností se

proto nehodí. Chci tím říct, že třeba foxhound je pes

cvičený a vhodný k lovu lišek, ale každý hloupý králík

mu ukáže paty. Stavěči a ohaři se cvičí, aby větřili a

stavěli zvěř, už i proto, že někteří to dělají pudově.

Husky se zapřáhá do saní a tak je to se všemi rasami,

jestli víš co tím myslím.“

„Vím,“ řekl Biggles. „A co s tím?“

„Jenom to, že ovčácký pes, kterého jsme viděli na

vřesovišti u ovcí, nebyl ovčácký pes! Nepatřil prostě k

žádné rase ovčáckých psů, které znám. Dnes to bývají

většinou kolie.“

„Jaké rasy bylo to zvíře?“

„Nevím, byl dost daleko. Ale jsem si jistý, že to

nebyl běžný ovčácký pes.“

„Myslel jsem, že k hlídání ovcí se dá vycvičit každý

pes, pokud sahá ovcím aspoň po kolena.“

„Snad ano. Ale proč by si zrovna farmář z

Cornwallu cvičil ke svým ovcím nějaký zvláštní druh

psa? Čekal bych, že se ten pastýř vyzná jak v ovečkách

tak v pejscích. Nesprávný pes by mu nadělal víc škody

než užitku a štval by ubohé stádo od čerta k ďáblu.“

„Jak ti připadal ten záhadný pes? Pokus se to

vyjádřit.“

„Když chceš, abych o něm něco řekl, tak pes,

kterého jsem včera viděl, mi připomínal jednu odrůdu

německého hlídacího psa. Bohužel jsem zapomněl, jak

se jmenuje.“

„Myslíš alsasana?“

„Ne, nic takového. Pes, kterého jsme viděli, byl

hnědý, řekněme kaštanové barvy. Je to druh, který

připomíná menšího a útlejšího mastiffa. Znal jsem

jednoho chlápka a ten ho měl. Ta bestie ale porafala

tolik lidí, že se ji musel zbavit. Ovčáčtí psi se chovají k

lidem většinou přátelsky.“

47

„Hm,“ zabručel Biggles. „To je zajímavé.

Zapamatuji si to. Někdy mě musíš o psech trochu

poučit.“

„Je to můj obor, starouši.“

„Tak jsem to myslel a proto jsem tě vzal s sebou.

Zkus objevit další podivnosti. Ale teď už raději

půjdeme.“

Bertie věnoval planině ještě jeden zkoumavý

pohled dalekohledem. „Nikde ani noha,“ oznámil.

„Máme celý ten kus země pro sebe.“

„Za předpokladu, že je všude rovina.“

„Co tím myslíš? Vždyť je to ploché jako stůl.“

„Ano, odsud to tak vypadá. Jenže v otevřené krajině

si nemůžeš být nikdy jistý. Povlovná proláklina v

rovném terénu, ukryje celou četu vojáků, když se jen

trochu skrčí a nebudou vystrkovat hlavy. Za války jsi to

přece mohl vidět sám. Ale i kdyby tam někdo číhal,

nemusíme si dělat starosti. Můžeme si projít vřesoviště

jako každý jiný. Kupředu, lorde!“

Vyrazili stejnoměrným krokem k cíli, jímž byla

vypálená plocha. Podle fotografie se zdálo, že tam může

přistávat lehký letoun, ale zatím šlo pouze o podezření.

Jejich výprava měla to zdání ověřit, potvrdit nebo

vyvrátit.

Byl pěkný slunný den a vanul jenom lehký větřík,

ačkoli hrozivé mraky stahující se nad jihozápadním

obzorem dávaly tušit, že se počasí může v dohledné

době změnit.

„Mám dojem, starouši, že jsme měli přibalit něco

proti dešti,“ prohodil Bertie. „Když nás tady chytne

bouřka, budeme ty své hadry dlouho ždímat.“

Dorazili ke zčernalému pásu, aniž by v okolí

zaznamenali známky života, kromě káněte vznášejícího

se vysoko nad nimi, a aniž by narazili na díru v zemi či

48

proláklinu, o které se zmínil Biggles. Zastavili se, aby

prozkoumali půdu, po které kráčeli.

„Tak co říkáš, znalče?“ zeptal se Biggles.

„Moc ti toho nepovím, starouši. Mohu říct jen

jedno. Tenhle vřes shořel, když byl skrz naskrz

proschlý. Všimni si, že ho oheň spálil až úplně u země,

se stonky a se vším. Na pláni s tetřívky by řekli, že je to

vypálené přímo excelentně.“

„Znamená to, že vřes vždycky takhle neshoří?“

„Co tě to napadá. Když hodně fouká vítr a půda je

vlhká, oheň se přežene a sežehne jen vršky. Ty vzplanou

jako hedvábný papír. Tady mám skoro jistotu, že oheň

někdo založil úmyslně, když byl vřes patřičně proschlý a

vítr jen mírný.“

„Ještě něco?“

„Ne, víc nevidím.“

„Projdeme pás po celé délce. Vítr a slunce vysušily

zemi tak, až úplně ztvrdla. Kdyby ale tudy něco jelo

brzy po dešti, mohly by tu být stopy po kolech.“

Odstoupili od sebe, aby stačili kontrolovat širší pás,

prošli po celé jeho délce a stanuli až na místě, kde

spálená země končila a začínal porost starého vysokého

vřesu. Nebyli daleko od rozvalin, které tu zřejmě zůstaly

po opuštěném dolu. Nenašli ani stopy po kolech ani nic

zajímavého.

„Nemáme štěstí,“ prohodil Bertie.

„Jestli tu stopy někdy byly, mohl je někdo

odstranit,“ přemítal Biggles. „Mohly je také rozdupat

ovce. Včera se tu přece páslo celé stádo. Vrátíme se po

tom mladém vřesu. Třeba budeme mít víc štěstí.“

Přešli na sousední pruh. Byl přibližně stejně široký

a táhl se souběžně s prvním. Půda byla porostlá jasně

zeleným, svěžím mladým vřesem, vysokým až devět

palců.

49

„Tady by se krásně přistávalo,“ řekl Biggles. „Bylo

by to pro mě vyslovené potěšení.“

„Teď ještě ano,“ přikývl Bertie. „Až ale nastane

správné počasí, vřes požene nahoru a brzy bude tak

vysoký, že přistání na něm bude riskantní.“

„Takže ty tvrdíš, že přes tenhle kus země také

přešel oheň?“

„Zaručeně.“

„Jak je to asi dlouho, co tady hořelo? Dokážeš to

posoudit podle výšky nového vřesu?“

„To neodhadnu,“ zaváhal Bertie. „Záleží na počasí

a na složení půdy. Na to by dokázal odpovědět jen

člověk, který dobře zná tuhle planinu. Mohu jen říci, že

ať už vypálili tenhle pruh, aby získali pastvinu pro ovce

nebo přistávací dráhu, bude vřes na něm asi do roka

příliš vysoký pro oba účely. Je možné, že chlápek co

vypálil první pruh, si teď připravil druhý.“

„Vypadá to tak. V zemědělství se nevyznám, ale

pozoruji, že ty by ses na polnostech uživil. Co myslíš, že

by se stalo, kdyby tu přistálo letadlo? Pomačkalo by

tenhle vřes a zanechalo by tu stopy podvozkových kol?“

„Určitě by vřes stlačilo, ale ten by se pak vrátil do

původní polohy. Je tuhý a pružný, nezlomí se. Ohne se a

zakrátko se zase zvedne. Stopy brzy zmizí. Koukni za

sebe a uvidíš co tím myslím. Byly tady ovce, ale to

poznáš jen podle toho, že porost okousaly. Jinak

nenechaly stopy. I my v něm chodíme, a nezůstávají po

nás stopy. Vidíš, jak se porost za námi zase sám zvedá.“

Biggles snožil a chvíli nehnutě stál. Když pak

ukročil stranou, vřes se napřímil a nebylo na něm skoro

nic vidět. „Jsi vážně odborník,“ řekl s uznáním ve hlase.

„Jsem rád, že mám s sebou znalce vřesu a psích plemen.

Sám bych na to nepřišel. Moc dobrá práce, lorde.“

Bertie se rozesmál. „To nestojí za řeč, starouši.

Jsem rád, že mohu být užitečný. Žádný člověk nemůže

50

vědět všechno. Náhodou jsem občas zajel do Skotska

střílet tetřívky. Kde jsou tetřívci, tam je také vřes. Ti

ptáci z něj žijí. Třeba si pomyslíš, že to je chudá dieta,

ale jim jde docela k duhu. Na vřesovištích jsem se naučil

víc věcí. Třeba střílet. Chci tím říci, že když se naučíš

střílet na kohouta, který sviští rychlostí sedmdesáti mil

za hodinu a při letu kličkuje, naučíš se také střílet na

letadla.“

Bertie za řeči pohlédl Bigglesovi přes rameno a

rychle změnil tón. „Neohlížej se, jde sem ovčák se

psem. Vede ty svoje ubečené ovce na procházku.“

„Kde se tu k čertu tak rychle vzal?“ zavrčel tiše

Biggles.

„To tedy nevím, starouši. Možná že opravdu vylezli

z nějaké té prolákliny, o kterých jsi mluvil. Z toho jeho

zvířete jde strach a jestli to je ovčácký pes, tak já jsem

Eskymák. Vypadá spíš jako vlkodlak. Zaručeně nás

nemá rád.“

Biggles vytáhl cigaretu. Než si zapálil, otočil se

zády k větru a rozhlédl se. Směrem k nim se pomalu

blížil statný chlapík, ženoucí před sebou stádečko asi

deseti ovcí. Z mužovy tváře nebylo mnoho vidět,

protože ji měl skoro celou zakrytou plátěnou čepicí,

staženou přes čelo a uši. Měl na sobě dlouhý plášť proti

dešti se zdviženým límcem a na nohou gumové holinky.

V ruce držel zahnutou pastýřskou hůl. Ovce nebyly

nebezpečné, při chůzi se pásly. Se psem to bylo jiné.

Ovcí si nevšímal, jeho zájem se soustřeďoval na dva cizí

muže. S hlavou skloněnou a s naježenou srstí na krku se

k nim blížil pomalu, ale cílevědomě.

51

„Vidíš?“ šeptl Bertie. „Když správně vycvičený

ovčácký pes dělá svou práci, nemá zájem o nic jiného.“

Pes postoupil blíž, výhružně zavrčel a vycenil zuby.

„Přivolejte si svého psa!“ zavolal Biggles na

pastýře. „Dívá se na nás, jako by měl hlad.“

Chlapík dvakrát pískl, pes se dal na ústup, ale stále

se přitom ohlížel.

„Co dál?“ zeptal se tiše Bertie. „Spřátelíme se s

ním?“

„Zatím nemám chuť,“ sykl Biggles a zvedl zrak k

obloze, ze které začaly padat kapky deště. „Vypadá to,

že přece jen zmokneme. Teď bych rád zjistil, odkud se

ten chlapík tak znenadání objevil. Musí mít sídlo někde

za tím zbořeništěm. Podíváme se tam, až se trochu

vzdálí. Jestli přijde přeprška a zdá se že ano, schováme

se tam.“ Biggles se znovu rozhlédl po obloze, jakoby ho

právě nezajímalo nic než počasí.

Ovčák pomalu provázel stádo a nevšímal si jich.

„Pojďme k těm rozvalinám,“ řekl Biggles.

Vydali se k nim nejprve pomalu, ale jak déšť sílil,

přidali do kroku a nakonec klusali. Za sílícího deště to

52

vypadalo naprosto přirozeně a ovčáka by nemělo

napadnout, že dešť je jen záminkou, aby objevili jeho

skrýš a prohlédli si ji.

Dorazili ke zborcené budově a podivili se, jak

rozlehlou plochu cihlové zdivo ohraničuje. Nemohlo to

být nic jiného než starý důl, opuštěný už před dávnými

léty. Protože se spodní části zdí dosud nerozpadly,

museli hledat cestu dovnitř, aby se dostali k jedinému

přístřešku, který rozvaliny nabízely. Byla to dlouhá

nízká kůlna. Také se rozpadala, ale asi nad deseti yardy

jejího konce, zůstalo z bývalé střechy ještě pár

břidlicových tašek. Dal se tam rozeznat také zbytek

komína, postaveného z plochých kamenů a zčernalé

trámy konstrukce, která zjevně nesla těžní zařízení nad

jámou.

Zastavili se před vchodem, či spíše otvorem, který

zakrývaly

dvě

proutěné

zábrany,

připomínající

překážky, používané při koňských dostizích. Nikde

neviděli jiné místo, kudy by se dalo vstoupit.

„Tady sídlí a odsud přišel,“ řekl Biggles, když

vnikli dovnitř. „Ano, našli jsme to. Podle ovčího trusu,

co tu všude leží, je tady ustájil už před delší dobou.“

Po zdupaném vřesu a chomáčích trávy, rostoucí

mezi hromadami sesutého zdiva a spadlých tašek, došli

na konec kůlny, k jedinému místu, kde se mohli schovat

před stále sílícím deštěm. Přeprška se mezitím změnila v

prudký lijavec. Pod zbývajícími taškami střechy tu

někdo nedbale srovnal pár starých cihel, aby mu

posloužily jako lavice, či dokonce lůžko.

„Tady náš hrdina sedává a hlídá své ovečky než je

vyžene ven,“ domýšlel se Biggles a usedl na cihly.

„Místo dveří používá ty dvě košatiny.“

„Už jsem viděl hezčí salony,“ zavrčel Bertie.

„Dokonce i většina chlívků je zařízena a větším

přepychem.“

53

„K čemu je tenhle drátěný krám?“ ukázal Biggles

na kus pletiva z pozinkovaného drátu napnutého na

kůlech a vysokého asi pět stop. Stálo pod zrezavělou

železnou konstrukcí, která zřejmě patřila k těžnímu

zařízení z dávné doby, kdy se v dole pracovalo.

„Vypadá to jako hrazení kolem jámy, které má

chránit lidi, aby nespadli dovnitř,“ dohadoval se Bertie.

„Může také chránit ovce, kdyby na to přišlo. Podívám

se.“

Došel k pletivu, obhlédl ho a vrátil se. „Je to tak,“

oznámil. „Myslím, že všechny ty staré jámy mají být

podle zákona chráněné plotem, ale na zákony se často

nedbá. Také se divím, že majitelé už dávno nedali

odklidit všechno tohle staré harampádí. Četl jsem, že

někde dokonce nechali v jamách volně viset stará

ocelová lana. Místní děti pak mají příležitost hrát si u

starých šachet a zlomit si přitom vaz. Některé ty

chlapíky bych poslal k čertu a k čertu i s tím ohavným

deštěm. Měli jsme mít rozum a vzít si pláště. Mám úplně

mokrou košili i kalhoty.“

„Nevzali jsme si pláště, protože když jsme

vyjížděli, nevypadalo to na dešť,“ poznamenal Biggles.

„Náš pastevec určitě viděl, co se sem žene, tak si ho

navlékl. Nevidíš co teď dělá? Nehodlám si tady

vyměňovat názory s jeho vzteklým psem.“

Bertie vystoupil na hromadu cihel a podíval se přes

zeď. „Blíží se sem a žene ovce s sebou.“

„Jak je daleko?“

„Asi sto yardů.“

„Asi mu nejde pod vousy, když někdo vnikl do jeho

chlívku. Jde se podívat, co tu děláme. Sleduj ho!“

Biggles vstal a rychle došel ke staré šachtě. Chvíli

nahlížel dolů a pak přistoupil blíže ke zbytkům těžní

věže. Natáhl ruku, na něco tam sáhl a rychle se vrátil k

Bertiemu.

54

Sotva se posadil a dřív než stačil něco říci, již se

ovce hrnuly dovnitř a následoval je ovčák se psem. Pes

strnul, a když spatřil návštěvníky, celý se naježil a

vycenil zuby.

„Obávám se, že jsem zasedl vaše místo,“ řekl

vesele Biggles a vstal. „Promiňte. Chceme se tu jen

schovat před deštěm.“

„Jen seďte,“ zachrčel muž a zůstal stát opřený o

hůl.

Bertie prošel kolem něj na vzduch a zvedl dlaně.

„Brzy bude po dešti,“ hlásil. „Už jen mrholí a slunce

prosvítá mezi mraky.“

„Skvělé,“ zasmál se Biggles. „Raději odsud

vypadneme na silnici, než se přižene další bouřka. Díky

za úkryt.“

„Není zač,“ zachrčel pastevec.

Prošli kolem něj a vytrvale vrčícího psa.

„Kam teď?“ zeptal se Bertie a vrátil košatinu,

kterou odsunul aby mohli ven, zpátky na místo.

„Jak jsem řekl, na silnici,“ odpověděl Biggles.

„Jemináčku nebuď tak úsečný.“

Jenže Biggles mlčel, dosud neměli rozvalinu za

zády. Chvíli pak šlapali po mokrém vřesu, než se ozval.

„Myslím, že to bylo užitečné. Pro dnešek mi to

stačí.“

„Ty jsi spokojený, starouši?“ vyhrkl Bertie. „Já ne.

Já stále myslím na toho psa. O ovce se nestará a pořád

jenom vrčí a cení zuby. Dej na mě, s ním není něco v

pořádku!“

„Nejde jen o psa,“ řekl Biggles. „Tam není víc věcí

v pořádku.“

„Vida,“ ostře na něj pohlédl Bertie. „Tys na něco

kápl!“

55

„Bohužel máš pravdu. Zapni si bezpečnostní pás,

protože tohle s tebou zatřese.“ Biggles rozevřel pravou

dlaň a ukázal ji Bertiemu. Byla celá černá!

„Co to k čertu je?“ vytřeštil oči Bertie.

„Olej, milánku, olej. Nezastavuj se, pokračuj v

chůzi a ať tě ani nenapadne se ohlížet!“

56

KAPITOLA ŠESTÁ

OCHOTA A ELEGANCE

Bertie chvíli mlčel a pak tiše hvízdl. „To ti řeknu,

starouši, tohle s člověkem zamává. Kde to bylo?“

„V soukolí těžního stroje. Ta stará rachotina je ještě

pořád v provozu. Kdo by plýtval olejem na stroj, který

nepoužívá?“

„Takže náš kamarádíček ovčák je taky strojník?“

„Možná.

Ten

umí

mnohem

víc

věcí.

Pravděpodobně byl u toho, když zastřelili chudáka

Harleye a vsadím se, že nás teď pozoruje. Proto je tady.

Žádný jiný důvod k tomu nemá.“

„Ty ovce jsou jen zástěrka, což?“

„Nepochybně. A řeknu ti ještě něco. Není sám.“

„Proč si to myslíš?“

„Protože jeden člověk nemůže sjet do jámy sám. Na

to musí být nejméně dva lidé. Jeden obsluhuje těžní stroj

a druhý sjíždí do dolu k šachtám.“

„Jemináčku!“ vydechl Bertie. „To je na mrtvici.“

„Nenaříkej. Čas jsme nepromarnili.“

„Máš představu, co tam dělají?“

„Nemám nejmenší tušení. Jak bych to mohl vědět?

Vím jen to, že se za věcí tají mimořádná lumpárna.

Usuzuji už z toho, jakou práci si dali s úpravou místa.

Buď chvíli zticha. Musím si to začerstva trochu srovnat

v hlavě.“

Dokud nedošli k silnici, nepadlo ani slovo. Oběma

směry jezdila auta, ale vůz s Gingerem mezi nimi nebyl.

„Nezbude nám, než chvíli počkat. Posadíme se,“

prohlásil Biggles a sklesl za okrajem silnice do mokrého

vřesu. Zapálil si cigaretu a dodal: „Dnes ráno jsme

udělali kus dobré práce. Jsem spokojen.“

57

„Jak teď dál?“

„Upřímně řečeno, nevím. Musím to pořádně

promyslet, protože jde o velmi nebezpečnou záležitost.

Přirozeně bych si rád ty rozvaliny prohlédl důkladně,

nevidím ale možnost, jak se tam dostat za dne. Chlapík

který je hlídá, zatím netuší co děláme. Ale jestli nás tam

znovu uvidí a není úplný pitomec, bude se chovat docela

jinak. Na co bychom se mohli vymluvit při příští

návštěvě? Jestli tě napadá nějaký přijatelný důvod, rád si

ho vyslechnu.“

„On bohužel nebude pitomec a navíc má tu zlou

hlídací bestii,“ vzdychl Bertie a dal se do leštění

monoklu. „Je mi líto, ale tohle mě úplně odrovnalo.“

„Ano, ještě k tomu má psa, jenž ho včas upozorní,“

kývl Biggles. „Největší nebezpečí nám ale hrozí z toho,

že pomícháme dohromady dva případy, noční můru a

vraždu policisty. Přivedlo nás sem podezření, zda vražda

Harleye nějak nesouvisí s našim vetřelcem. Dokud ale

nezískáme důkaz, který by to potvrdil, musíme zůstat

především u našeho úkolu, jímž je to zatracené letadlo.

Než se ale pustíme do dalšího průzkumu, musíme si

položit otázku. Když připustím, že pastýř střeží místo

spolu se psem, žije na tom místě trvale, nebo si odbyde

službu a odejde se vyspat domů? Může bydlet v tom

chlívku, může mít v dole upravenou místnost, ale třeba

bydlí někde v Bodminu. Jak je to?“

„Nedává moc smyslu, aby byl na vřesovišti ve dne

v noci,“ řekl Bertie. „Chodí tam, jen když ho potřebují.“

„Další otázka. Patří ten starý důl někomu, kdo v

něm pořád ještě pracuje? Policisté by nám to asi řekli,

nebo by to vypátrali, ale kdybychom za nimi šli, mohli

bychom strhnout lavinu. Víš, že pokud to jde, pracuji

raději sám. Mohl bych v otázkách pokračovat, ale vidím,

že Ginger už jede, takže s tím počkám.“ Biggles se zvedl

a oklepal si vodu z kalhot.

58

Už před chvílí se vyjasnilo a zářilo slunce.

Kvůli ovčákovi, který je možná sledoval, si zahráli

na stopaře. Auto zpomalilo a zrzek zastavil. Nastoupili a

Ginger se rozjel. „Měli jste štěstí?“ zeptal se.

„Šlo to. Mohli jsme dopadnout mnohem hůř,“

odpověděl Biggles, sedící vedle něho. „Zajeď k okraji

silnice a zastav vůz v prvním dolíku. Mám pro tebe

práci.“

Ginger uposlechl.

„Jak víš, přišli jsme sem, abychom si prohlédli

předpokládanou přistávací dráhu,“ pokračoval Biggles.

„To jsme udělali. Není teď čas, abych ti vyprávěl, co

všechno jsme našli, ale kus za koncem spáleného pruhu

vřesu je zbořeniště. Je to opuštěný důl. Něco se tam

děje, ale nezjistili jsme co. Rád bych na to přišel.

Schovali jsme se tam před deštěm a chvíli po nás tam

přišel chlapík se psem a stádem ovcí. Chci od tebe, abys

tu zůstal a sledoval, jestli ten chlap odejde. Kdyby

odešel, všimni si kam má namířeno. Lehni si do vřesu,

aby tě neviděl. Kdyby přišel blíž, dávej si pozor na psa.

Tady máš dalekohled, budeš ho potřebovat. Ať se slunce

neodráží od skel. Nechám ti tu chlebník, je v něm pár

sendvičů. Všichni tady nezůstaneme, museli bychom

nechat vůz na silnici. Zajedeme rychle s Bertiem do

Bodminu na oběd a vrátím se, abych tě vystřídal. Budu

tu asi za dvě hodiny. Jsi pro?“

„Proč ne?“ usmál se Ginger, vystoupil a vzal si

dalekohled a chlebník. Biggles vklouzl za volant, Bertie

si přesedl na vedlejší sedadlo a vůz se pohnul.

„Jestli se divíš, proč to dělám,“ obrátil se na

Bertieho, „tak proto, že mám podivný pocit. Zdá se mi,

že ten falešný pastýř je hlavní osoba ve všem, co se tu

děje. Především proto bych moc rád věděl kam jde, když

odtud odchází. Nás už zná a neměl by nás proto potkat

59

při naší další procházce. Pochopitelně by ho dost

zajímalo, co tu děláme. U Gingera to zatím nehrozí.“

„Absolutně s tebou souhlasím,“ kývl Bertie.

„Je mrzuté, že se nemůžeme vrátit ke starému dolu,

aniž bychom vzbudili u ovčáka podezření. Za světla je

to zcela vyloučené. Snad bychom tam mohli vniknout

po setmění, ale to by byla tuze obtížná práce. Proto

potřebujeme vědět, zda se tam ten muž zdržuje i přes

noc, nebo jestli někam odchází najíst se a vyspat. Pokud

přenocuje v troskách, musí mít na místě nějaké

prostředky k živobytí. Proto jsem požádal Gingera, aby

ho hlídal.“ odmlčel se a protože nechtěl zrychlovat,

mávl na vůz za sebou, aby ho předjel. „Jestli opravdu

žije na místě, musí mít dole v jámě upravenou místnost.

Nezdá se mi možné, že by trvale žil mezi ovcemi a spal

na cihlách.“

„Hnusná představa,“ otřásl se Bertie. „Asi máš

pravdu.“

„Jestli má něco společného s noční můrou, a

nasvědčuje tomu řada věcí, určitě je na místě vždycky,

když má letadlo přiletět. Může to ale být i jinak. Třeba

má jen povinnost prověřit každého, kdo se potlouká na

pastvě, jako si dnes prohlédl nás. Netrvalo mu to nijak

dlouho, jen po nás přejel očima a jinak se choval, jako

by o nás ani nevěděl. Dá se předpokládat, že až bude

čekat na přílet letadla, bude na místě. A tím se

dostáváme k další věci. Musel by přesně vědět, kdy

letoun přiletí. Jak to zjistí? Pochybuji, že by zavedli

nějaký pravidelný letový řád, protože létání je závislé na

povětrnostních podmínkách. Takže někdo musí být s

pilotem letadla ve spojení. Nemělo by smysl, aby vážil

tak dalekou cestu, kdyby nad planinou ležela mlha. To

se tady stává často.“

60

„Absolutně jasné,“ řekl Bertie. „Proč by ale ovčák

nebo nějaký jeho společník nemohl navázat s letadlem

radiové spojení?“

„To mě pochopitelně také napadlo. Ale kde je

vybavení, technika? Nikde jsem neviděl anténu.

Uznávám ovšem, že by bylo divné, kdyby tam někde

trčela. Každý, kdo by šel kolem trosek a všiml si jí, padl

by asi do mdlob. A až by se probral, ptal by se, co

taková věc na vřesovišti dělá. Asi by to tam začal

prohledávat.“

„Anténa nemusí být stále vysunutá,“ prohlásil

Bertie. „Stačí ji vysunout v noci, kdy si jí nikdo

nevšimne. Noc je přece doba, kdy ji noční můra nejvíc

potřebuje. Přes den může být schovaná třeba v tom

zbývajícím kusu komínu.“

„Ano,“ souhlasil Biggles a zazubil se. „Výborně,

lorde. Dnešek je jeden z tvých opravdu slavných dnů.

Všechna čest. Asi bychom si měli ten zbytek komína

pozorně prohlédnout. Ale jak? A kdy? Musí se to udělat

za noci. Vedeš si znamenitě, takže pokračuj. Pověz mi

ještě něco.“

„Srdečné díky, starouši,“ zasmál se Bertie. „V

tomhle ovzduší prosyceném vůní vřesu je asi něco, co

povzbuzuje činnost mé šedé mozkové kůry. Pro tuhle

chvíli se ale obávám, že všechno co se tam zrodilo, už

víš. Až zase dostanu nějaký nápad, dám ti vědět.“

Když přijeli k hotelu, zaparkovali vůz, šli dovnitř a

při obědě pokračovali v probírání případu. Potom odešli

k vozu a vrátili se na místo, kde nechali zrzka. Nikde ho

neviděli, ale na hvízdnutí se zvedl z vysokého vřesu.

„Tak copak jsi viděl?“ zeptal se Biggles.

„Vůbec nic. Jestliže v těch rozvalinách někdo byl,

když jste odcházeli, je tam i teď,“ prohlásil Ginger. „Od

chvíle kdy jsem zalehl, nikdo nevyšel.“

61

„Nebesa!“ vyhrkl užasle Biggles. „Ten musí být

pěkně otrávený, když vysedává celé hodiny ve

společnosti ovcí.“ Náhle se však tón jeho hlasu změnil.

„Neusnul jsi?“ vyrazil ostře.

„Snad mě neobviňuješ, že jsem spal?“ uraženě

zamrkal Ginger.

„Když se tě ptám, vím proč. Nechtěl sis zdřímnout,

jak jsi tady tak ležel na sluníčku?“

„Zaručeně ne!“ odsekl zrzek. „Proč se ptáš?“

„Proč? Protože jestli zrovna nevidím našeho

ovčáka, jak rázuje přes vřesoviště, tak mám něco s

očima!“

„Nevidím ho.“

„Je už blízko silnice, skoro půl míle od dolu.“

„Ano, je tam, ale z těch rozvalin nevyšel!“ trval

uražený Ginger na svém.

„Půjč mi dalekohled.“ Ginger mu ho podal.

Biggles zaostřil čočky na vzdálenou postavu.

„Jasně, je to náš člověk,“ řekl a podíval se podezíravě na

Gingera.

„Nedívej se na mě takhle,“ protestoval zrzek.

„Říkám ti pravdu. Nevím odkud tak najednou vyskočil,

ale přísahám, že ze zbořeniště nevyšel.“

„Tak kde by se teď vzal u silnice?“

„Uklidněte se, pánové,“ vmísil se do sporu Bertie.

„Možná znám odpověď. Vzpomínám si, že jsem kdysi v

jedné knize četl, jak si staří horníci dělali nouzové

východy. Prorazili si prostě šikmou dlouhou štolu, aby

se dostali ven, kdyby na díle praskla výdřeva a sesul se

strop. Dalo se to pochopitelně udělat jenom u dolů, které

nebyly příliš hluboké. V náhradní chodbě byl průvan,

který těm ubožákům, potícím se dole s krumpáčem a

lopatou, přiváděl čerstvý vzduch. Chápete, k čemu se

chci dostat? Do dolu, na který koukáme, nemusí vést

jenom jedna cesta!“

62

„To by mohlo být řešení,“ připustil zamyšleně

Biggles. „Tahle možnost mě nenapadla.“

„Jestli člověk, kterého jsi viděl, je ten náš, pak je to

jediná odpověď!“ téměř vykřikl Ginger. „Ze zbořeniny,

kterou jsi přikázal hlídat, nikdo nevyšel!“

„Dobrá, dobrá, věřím ti. Ale jestli je tam náhradní

chodba, jak tvrdí Bertie, kam vede? Rozluštěte to.“

„Rozlušti si to sám,“ vzdorovitě se ozval Ginger.

„Vidíš totéž co já.“

Muž, kterého pozorovali, mezitím zmizel z dohledu

za terénní vlnou nedaleko silnice.

„Víš určitě, že to je váš ovčák?“ zeptal se zrzek.

„Téměř určitě, i když přiznávám, že byl dost

daleko. Hned si to vyjasníme. Bude už na silnici. Bertie,

zajeď tam s vozem a podívej se po něm. Dávej si pozor,

aby ti neviděl do tváře. My tu zatím počkáme.“

Bertie odstartoval jako závodní jezdec, ale byl pryč

jen několik minut. Při návratu zastavil tak prudce, až

zakvílely brzdy a hned byl z vozu venku. „Bylo to

zbytečné,“ vyhrkl. „Není tam.“

„Není tam?“

„Není po něm ani stopy. Zahlédl jsem jenom v

dálce nějaké auto, odjíždějící opačným směrem.“

„Podívejme se,“ zabručel Biggles. „Někdo tam na

něj čekal a vzal ho s sebou. Dělají to podobně jako my.

Je to velká škoda. Propásli jsme příležitost.“

„Stále za předpokladu, že to skutečně byl člověk,

kterého jsme pozorovali,“ řekl Ginger. „A co ten pes?

Neměl ho s sebou.“

„Ne, opravdu psa neměl,“ prohlásil Biggles, který

zřejmě už také začínal pochybovat. „Je jediný způsob,

jak to objasnit,“ rozhodl. „Jestli to nebyl náš ovčák,

musí být pořád ještě ve zbořeništi. Bertie, dovez Gingera

do Bodminu, aby se najedl. Budu tady hlídat. Pokud do

doby než se vrátíte nikdo nevyjde z rozvalin, Ginger tam

63

zajde a podívá se dovnitř. Náš vypečený ovčák ho nikdy

neviděl, takže nebude vadit, když na sebe narazí.“

Všichni souhlasili a vůz odjel.

Slunce zářilo a dávno vysušilo vřes. Biggles se v

něm pohodlně uvelebil a lehl si zády k silnici, aby mohl

sledovat krajinu před sebou, především zbořeniny

důlních staveb. Zapálil si cigaretu a přemýšlel o

neobvyklém úkolu, který řešil. Skutečnosti ke kterým

dosud dospěl, byly velmi skrovné, ale poskytovaly

značný prostor k dohadům. Týkaly se obou věcí, vraždy

policisty i letadla, které tajně vnikalo do země. Biggles

rozhodně nemohl vyloučit možnost, že obě věci spolu

souvisí, ale pokud neuvažoval o každé zvlášť, měl z

toho v hlavě zmatek.

Čas ubíhal a nic se nedělo. Těm, kdož projížděli

kolem, se nic nemohlo zdát klidnější, pokojnější a

neškodnější než prázdná pláň porostlá vřesem.

Když se vůz vrátil, slunce se sklánělo k obzoru.

„Děje se něco?“ zeptal se Bertie ještě než vystoupil.

„Vůbec nic.“ Biggles poněkud sklesle dodal: „Ptám

se sám sebe, jestli se nepokoušíme sesmolit nějaký

chatrný důkaz, který by se jen hodil do našeho scénáře.

Jestli ten ovčák opravdu odešel, pak tu maříme čas. A

jestli je pořád v tom zbořeništi, co tam pro boha po

celou tu dobu dělá? Je na čase, abychom věc vyřešili, ať

už to dopadne jakkoli. Gingere, dáš se do toho?“

„Docela se na to těším.“

„Dobrá. Tak se projdi vřesovištěm a podívej se,

jestli je někdo v rozvalinách. Obejdi to oklikou, jako by

ses jen tak potuloval bez cíle. Zajdi až k tomu

vypálenému pásu a až půjdeš kolem zdí, nahlédni mezi

ně. Dávej si pozor na psa. Pokud víme, zůstal tam. Je to

zlá potvora, ačkoli bych to neměl říkat, jestli dělá jen to,

k čemu ho lidé vycvičili.“

„Je to skutečně nutné?“ zeptal se Bertie.

64

„Je!“ zavrčel Biggles. „Vidím to tak, že když ovčák

není uvnitř, je téměř vyloučeno, aby náš vlezlý přítel

přiletěl dnešní noci. Jestli tam ale ovčák čeká, pak by

letadlo mohlo přiletět.“

„Absolutní pravda, starouši,“ řekl Bertie.

„Nechte řečí,“ přerušil je Ginger. „Jestli nevyrazím

hned, tak se vrátím až za tmy.“

Kývl na své přátele a vykročil.

Biggles s Bertiem ho sledovali, jak došel ke

spálenému pruhu a pak zabočil k rozvaleným zdím.

Když vzápětí slunce zapadlo, světla ubývalo a vytvářela

se řídká mlha, zrzek se pozorovatelům ztratil z očí.

Nemohli dělat nic jiného než čekat.

Jenomže pak uplynula téměř celá hodina a Ginger

se nevracel.

„Co tam jen dělá?“ vyhrkl podrážděně Biggles. „Už

měl být dávno zpátky. Začíná mě to vadit. Neměl jsem

ho pouštět samotného. V té tmě tam může dojít ke

všemu možnému.“

„Třeba něco odhalil,“ prohodil Bertie.

„Jestli na něco kápl, doufám že to není nic horšího,

než my dva tušíme,“ odpověděl Biggles neradostně.

Bertie vstal. „Raději rozsvítím parkovací světla

nebo uklidím vůz ze silnice. Nemůžeme potřebovat, aby

do nás někdo vrazil. Teď když je skoro tma, mlha jízdu

s autem dost ztěžuje.“ Otočil se k vozu, ale než mohl

nastoupit, strnul. „Co je to?“

Odpovědi nebylo třeba. Odněkud z vřesoviště

zazněl z dálky, ale ve večerním tichu zcela zřetelně,

zuřivý psí štěkot. Biggles skoro nadskočil.

„Nemusíš hádat, co je to,“ sykl úsečně. „Pokud se

do několika minut nevrátí, raději se tam podíváme. Sjeď

s vozem ze silnice a připrav ho k odjezdu!“

Než to však Bertie stačil udělat, oslnily je reflektory

vozidla jedoucího směrem na Bodmin a zaslechli

65

skřípění brzd. Cizí vůz zastavil, vystoupil z něj muž a

kráčel přímo k nim.

„Máte potíže? Mohu vám pomoci?“ nabízel se

tichým, kultivovaným hlasem.

Před Bigglesem stál vysoký, dobře oblečený a

hladce oholený muž, který na něj hleděl se sympatickým

úsměvem.

„Ale kdepak, jsme v pořádku, ale stejně děkuji,“

řekl Biggles. „Právě odjíždíme.“

„Jedu do Bodminu a myslel jsem, že pokud máte

vážné potíže, snad by vám přišlo vhod, kdybych zavolal

do dílny a požádal je, aby vám sem někoho poslali.“

„Je to od vás nesmírně laskavé, ale jsme v pořádku.

Nebude to nutné.“

„Jak si přejete.“

Elegán nastoupil do svého auta a jel dál. Biggles se

postavil a díval se za ním.

„Příjemný chlapík,“ poznamenal Bertie. „Většina

lidí by se ani neobtěžovala zastavit.“

Biggles mlčel. Zamračeně se vrátil k vozu.

„Řekl jsem, že to je příjemný chlapík,“ ozval se

znovu Bertie. „Tobě se na něm něco nezdá?“

„Nepřemýšlel jsem o tom.“

Bertieho to překvapilo. „Proč ne? Vždyť, u všech

hromů, nemohl udělat víc než udělal.“

„Souhlasím. Jenomže ty sis nevšiml, jak si nás

zatraceně pozorně prohlížel.“

„A co na tom? Proč by neměl? Když spolu lidé

mluví, obvykle si neukazují záda.“

„Ano, ano. Můžeš se také rozplývat nad tím, jak

pěkně se na nás usmíval. Ale jestli sis toho nevšiml,

prozradím ti, že jeho úsměv zůstal jen na rtech. V jeho

očích bylo něco docela jiného, aspoň já to tam viděl.“

66

„Nech toho, starouši,“ bránil chlapíka Bertie.

„Začínáš vidět přízraky. Netvrď mi, že vypadal

podezřele.“

„Můžeš mít pravdu, ale já na téhle silnici

podezírám každého, ve dne i v noci. Mám stále

neodbytnější pocit, že se tady hraje větší hra, než s jakou

počítáme.“

„Jemináčku, já ti nerozumím. Co se ti na tom

chlápkovi tak děsně nelíbí?“

„Co? Za prvé, proč tu zastavil? Neznám řidiče,

který by zastavil u vozu, parkujícího u kraje silnice,

pokud mu někdo nedá znamení. Kdyby měli řidiči

zastavovat u každého stojícího auta, nikdy nikam

nedojedou. Lidé dnes spěchají, zvláště ti, kteří si

pořizují auta. Napadlo mě, že právě tenhle vůz mohl

vyzvednout toulavého ovčáka. Říkám vyzvednout,

protože jsem přesvědčený, že ovčák nejel stopem. Musel

vědět, že tam auto přijede. Nezapomeň, že nepřijel ze

strany od Bodminu, jinak bychom ho viděli jet kolem

nás. Přijel z opačné strany, naložil našeho pastýře, otočil

se a jel zpátky.“

„Snad. Co dál?“

„Domnívám se, že ovčák řidiči sdělil, že nás viděl

na planině, a že jsme vnikli do starého dolu. Myslím, že

právě proto se někdo na nás přijel podívat. Nezapomeň,

že jsme strávili na této silnici většinu dne. Ten někdo si

tím asi láme hlavu, proč.“

„Máš nějaký důkaz pro svůj výmysl?“

„Ano. Všiml jsem si, že elegán, který se nám

vnucoval, se velmi pozorně díval na číslo našeho vozu.

Proč ho tak zajímala naše registrační značka? Pozornost

jsem mu oplatil a poznamenal si jeho číslo. Proto jsem

se postavil na silnici, když odjížděl k Bodminu. A ještě

něco. Vím určitě, že jsem jeho tvář už jednou viděl. Ale

to už je hodně let, jeho jméno mi vypadlo z paměti.

67

Snad si časem vzpomenu aspoň na to, v jaké to bylo

spojitosti.“

„Myslíš, že to byl darebák?“ zeptal se Bertie.

„Nevím. Ale jestli byl, tak aspoň vidíš k čemu se

dostávám. Ale na tom teď nezáleží. Ginger se nevrací, je

na čase, abychom něco podnikli. Asi ho potkaly nějaké

potíže. Mám strach, aby ho ten pes nepokousal. Vůz

necháme tady a rozsvítíme parkovací světla. To by mělo

stačit. Alespoň ve tmě poznáme, kde stojí.“

Vyrazili ostrým krokem přes vřesoviště a zamířili k

místu, kde tušili starý důl. Ve slábnoucím světle nebyl

vidět.

Ušli kus cesty, když Bertie položil Bigglesovi ruku

na rameno a přiměl ho, aby se zastavil. „Viděls to?“

sykl.

„Co jsem měl vidět?“

„Zdálo se mi, že před námi blesklo světlo. Vlastně

jsem ho viděl určitě. Jako by se od něčeho odrazilo.“

Biggles hleděl upřeně do temnoty. „Ginger baterku

neměl.“

„Na to jsem právě myslel.“

„Teď žádné světlo nevidím.“

„Ne. Ale jestli to nebyla bludička, tak tam bylo.“

„Poslouchej!“

Před nimi odněkud pronikaly vlhkou a studenou

mlhou strašidelné hlasy.

„Pojď!“ řekl úsečně Biggles.

Pokračovali dál tak rychle, jak jim to jen nerovná

půda a hustý vřes dovolovaly.

68

KAPITOLA SEDMÁ

VE SLEPÉ ULIČCE

Zrzek se vydal plnit svůj osobní úkol s velkou

sebedůvěrou. Nic se mu nezdálo být snazší, a kdyby se

něco přihodilo, necítil se být ohrožen. Na psa

nezapomněl, ani si nebyl jistý, zda tam ještě bude, ale i

tak ho považoval spíše za malou obtíž než za velkou

hrozbu.

Bral své poslání na lehkou váhu, i když měl vědět,

že přílišná sebevíra může mít stejně katastrofální

následky, jako její nedostatek. Jeho jedinou starostí

bylo, že jestli se zdrží až do úplného setmění a mlha

zhoustne, bude těžko hledat zpáteční cestu k autu, kdyby

vůz neměl zapnutá světla.

Přišel na vypálenou plochu, a protože věděl, že ji

Biggles již prozkoumal, obrátil se ke svému skutečnému

cíli, ke starému dolu. Zrzek měl za to, že zvláštní

opatrnost není nijak nutná, protože koneckonců byl v

Anglii. Pokud věděl, nalézal se na obecní půdě, takže

otázka

nedovoleného

vstupu

na

cizí

pozemek

nepřicházela v úvahu.

Když došel ke zhroucené stavbě, na okamžik se

zastavil a tiše naslouchal. Neslyšel nic, zato jeho nos si

přišel na své. Silný a nezaměnitelný pach ovcí mu

prozradil, že zvířata jsou uvnitř, nebo tam alespoň

nedávno byla. Upokojilo ho to. Všechno se mu zdálo v

pořádku a tak se tiše vydal k proutěným zábranám, které

uzavíraly vstup. Stanul před nimi a nahlédl dovnitř.

Viděl hlouček ovcí, které na něho tupě civěly. Rychle se

šeřilo, světla valem ubývalo a přes hromady drti z

rozdrolených cihel, mezi nimiž rostl plevel, neviděl do

zadní části tak dobře, jak by si přál. Chvíli čekal, napínal

69

zrak a naslouchal, ale nezjistil nejmenší známky lidské

přítomnosti. Ovčák tedy nebyl doma. Věděl jak je

důležité, aby v té věci nepochybil a proto s rukou

položenou na košatinách tiše hvízdl. Když se nikdo

neozval, řekl tak nahlas, aby to slyšel každý, kdo byl

nablízku: „Je tam někdo?“

Odpověď se neozvala, ticho bylo výmluvné. Ovčák

byl pryč.

Gingera to nepřekvapilo. Biggles přece tvrdil, že

muž opustil svoje stanoviště, tak co jiného mohl čekat.

Nerad by však něco zanedbal, chtěl mít naprostou

jistotu. Byla tu stále možnost, že se obyvatel ovčína šel

vyspat do jediné části stavení, která ještě zůstávala

vcelku. Byla to kůlna, kde se Biggles a Bertie schovali

před deštěm. Proti obloze se rýsovaly její obrysy, ale

dovnitř neviděl.

Řekl si, že potrvá nanejvýš minutu, než získá

naprostou jistotu, že tam nikoho nenajde. Odtáhl

košatiny stranou a směle vkročil dovnitř.

Udělal sotva pět kroků, když proti němu se

vzteklým zavrčením vyrazil pes. Ginger netušil, odkud

se tak náhle vynořil, ale ani ho nenapadlo o tom

přemýšlet. Nepochyboval o tom, že zvíře ovládá jediná

touha – vrhnout se mu po krku. Bylo mu jasné, že kdyby

se vracel cestou kterou přišel, proutěné zábrany psa

nezastaví,

takže

bleskově

vyrazil

k

jedinému

bezpečnému místu, které měl v dohledu. Byla to dřevěná

konstrukce, která kdysi nesla těžní zařízení nad jámou.

Vyskočil do výšky, zachytil se rukama prvního příčného

trámu, jenž držel konstrukci pohromadě, přitáhl se

vzhůru a pak se na něj obkročmo posadil. Bylo jasné, že

pes tak vysoko nedoskočí. Pohlédl dolů. Zklamané zvíře

tančilo pod ním, výhružně vrčelo a upíralo na zrzka

nenávistný pohled.

70

Ginger si připadal jako kašpar a nejraději by si

nafackoval. Dostal se do bezvýchodné situace, která

byla současně dost směšná. Nezapomněl, že ho Biggles

před psem varoval, ale když psa neviděl, usoudil, že u

stáda není. Tragicky se spletl. Pro tuto chvíli byl ale v

bezpečí a mohl ze svého posedu zvážit situaci. Možnost,

jak z toho ven, ale neviděl. Neměl u sebe zbraň,

dokonce ani klacek, a nebyl zas takový blázen aby

doufal, že přepere psa holýma rukama a vyjde z toho

bez zranění. Kdyby ho na tomhle odlehlém místě pes

potrhal, mohlo by to špatně dopadnout. Nevěděl ovšem,

jak se tomu vyhnout. Utéci se nedalo a hlídač nebyl

žádný ratlík, velikostí a váhou se vyrovnal menšímu

vlku.

Ginger se pokusil zvířeti domluvit. Mluvil na něj

konejšivým a laskavým hlasem, aby ho přivedl na lepší

myšlenky, brzy toho však nechal, všechno bylo marné.

Zuřivé zvíře by chránilo své území i před andělem s

ratolestí míru.

Při marných námluvách se psem si však zrzek

všiml, že zvíře má na na krku obojek s dlouhým

provazem. Sledoval provaz očima a objevil, že jeho

konec uvázal majitel psa ke kůlu, zaraženému do země.

Ginger pochopil, proč ho pes nechytil za krk hned po

vstupu do ovčí arény. Provaz mu nedovolil, dostat se až

ke vchodu, ke košatinám. Přivázali ho tak, aby zabránil

ovcím dostat se z ohrady a sám v ní zůstal.

„Je to opravdu zvláštní zvíře,“ zamumlal Ginger

pro sebe. „Jen zuřivě vrčí a skoro vůbec neštěká!“

Ale ten postřeh mu nepomohl, takže zoufale

uvažoval, co dělat, aby se dostal odsud. Vládla již téměř

tma a věděl, že Biggles bude mít starost, co tu tak

dlouho dělá. Byl pryč mnohem delší čas než

předpokládal a nerad by strávil celou noc v nedůstojné

pozici, která vyhovovala leda tak slepicím.

71

Když si všechno promyslel, dospěl k názoru, že

kdyby slezl dolů mimo dosah psích zubů, snad by se

dostal přes zeď a unikl odsud na vřesoviště. Rozhodl se,

že to zkusí. Dostat se na bezpečnou stranu znamenalo

přelézt po příčném trámu až na jeho druhý konec, kde

byl trám spojen s podpěrným sloupem. Po něm by se

dalo slézt dolů.

„Jdu na to,“ povzbudil se zrzek.

Začal se posunovat kousek po kousku po trámu k

druhému konci konstrukce, kde tušil svobodu. Soukal se

pomalu a opatrně, protože kdyby spadl, dopadl by asi

tvrdě a navíc zde byl pes. Všechno šlo podle zrzkových

představ a po chvíli bez velké námahy dospěl až k

podpěrnému sloupu. S uspokojením si tam dopřál krátký

odpočinek, cesta k úniku byla otevřená. Pak objal tělo

sloupu pažemi a jako opice se spouštěl dolů. Počínal si

opatrně, aby si nezadřel třísky do rukou.

Byl skoro na zemi, když se přihodilo něco, s čím

nepočítal. Pes, který byl patrně chytřejší než psi bývají,

pochopil k jaké zradě dochází několik stop nad ním.

Trhal provazem a tentokrát se zuřivě rozštěkal. Náhle se

celou váhou těla vrhl vpřed, provaz se přetrhl a pes byl

volný.

Ginger vyšplhal nahoru mnohem rychleji než před

vteřinou dolů a zastavil se, až když seděl ve staré známé

poloze na příčném trámu. Usadil se, těžce oddychoval a

vzpamatovával se z úleku a zděšení. Pod ním opět

dřepěl pes a ovce sražené opodál do hloučku sledovaly

podivné proměny zápasu pána tvorstva se zvířetem s

obvyklým tupým výrazem.

„Skvělý psí obranář,“ zašeptal zrzek. „Pohyblivý a

neústupný.“

Musel se smířit s tím, že počká na pomoc. Když se

nevrátí včas k autu, pak ho dříve nebo později začnou

hledat Biggles s Bertiem. Patrně bude ještě čekat dost

72

dlouho. Začínal si dělat starosti, co se stane, až se tu

objeví a narazí na zdivočelého psa. Bylo velice

pravděpodobné, že než si uvědomí nebezpečí, jednoho z

nich si pes vybere a pokouše ho. Tím však špatné

vyhlídky nekončily. Zavládla již úplná tma a každý, kdo

vnikl do těchto trosek, se mohl zranit nárazem do jiných

překážek.

Zrzka zcela opustil humor a jen těžko vypsat jména,

kterými se šeptem častoval. Když bezelstně a neopatrně

vnikl do zbořeniště, přivodil bláznivou situaci, která by

se za jiných okolností zdála směšná a na které by se

vyřádil každý dobrý komik. Je však třeba potvrdit, že

Ginger na komiky nemyslel. Věděl, že to co udělal, se

nedalo ničím omluvit. Dopustil se nesmyslné a hloupé

chyby.

A pak skoro spadl ze svého trámu, když uslyšel

někoho promluvit, jenže Biggles ani Bertie to nebyl.

„Kde jste?“ zazněl hluboký a chraplavý hlas

odkudsi zdola. „Hned vylezte ven!“

Ginger zamrkal a pohlédl směrem, odkud hlas

přicházel. Ve tmě rozeznal nejasný stín. Byl to muž,

který se k němu pomalu blížil. Zdálo se, že se opírá o

hůl a kulhá. Protože Ginger stále sledoval psa, neměl ani

ponětí, odkud se ten člověk tak znenadání vynořil.

„Jsem tady nahoře!“ ozval se.

„Co tam děláte?“ zazněl pánovitý hlas.

„Co si k čertu myslíte, že tu dělám?“ vzbouřil se

zrzek. „Bojíte se, že chci tyhle trosky vykrást? Že tu

hledám ptačí hnízda, abych si odnesl vejce? Jsem docela

zvědav, jestli pochopíte sám, proč dřepím tady nahoře.“

„Slezte dolů!“

„Ani za nic,“ prohlásil Ginger pevně. „Jedině když

uvážete toho psa. Je váš? Napadl mě. Je to nebezpečná

bestie.“

„Nemáte právo tu být.“

73

„Nemám právo?“ Ginger se zalykal hněvem, a aniž

by si byl jist, že má pravdu, pokračoval: „Tohle je

národní park, člověče! Mohu se tu pohybovat stejným

právem jako vy. Vy ale nesmíte na veřejném místě

dovolovat tak útočnému zvířeti volný pohyb!“

Muž přistoupil blíž. Měl s sebou kapesní svítilnu,

protože zrzka náhle oslepilo prudké světlo. Zastínil si

obličej rukama a upřímně zalitoval, že nemůže

příchozího vidět.

„Pojďte dolů,“ znovu nařídil muž.

„Ne! Napřed uvažte psa! Když na mně útočil,

přerval provaz. Kdyby mě pokousal, tak byste něco

zažil.“

Kužel světla sklouzl k zemi a Ginger viděl, že muž

svazuje konce přetrženého provazu. Bylo jasné, že pes

ho zná, protože se k němu choval jak beránek. Pak se na

mužův povel odplížil a sedl si.

Ginger slezl dolů.

„Tak co tu děláte, mladíku?“ zaznělo znovu.

Gingerovi se tón toho hlasu líbil stále méně. „Co s

tím k sakru máte společného?“ vyštěkl. „Mluvíte, jako

kdyby vám to tu patřilo. Když na to přijde, co tu děláte

vy?“

„Odpovězte!“

„Můžete jít k čertu,“ odsekl zrzek. „Místo abyste tu

poroučel, měl byste se mi raději omluvit, že jste sem

přivedl

zuřivého

psa

a

způsobil

mi

spoustu

nepříjemností. Kliďte se mi z cesty.“

„Kam chcete jít?“

„Když to musíte vědět, tak zpátky na silnici.“ Muž

se nehýbal.

„Co to má znamenat?“ zeptal se Ginger rozhořčeně,

ačkoli si ve skutečnosti uvědomoval, jak se nebezpečí

zvyšuje. „Moji přátelé na mě čekají,“ dodal, aby

nevlídný hostitel pochopil, že není sám.

74

„Když neodpovíte, odvážu psa.“

„Cože?“ vytřeštil oči Ginger.

„Slyšel jste dobře!“

Zrzek si náhle uvědomil, že levou nohou stojí na

viklající se staré cihle. Shýbl se pro ni, zvedl ji a vztekle

zahrozil: „Jestli uděláte krok k té hnusné bestii, urazím

vám hlavu!“

Dá se jen hádat, jestli by zrzek splnil slib, kdyby

dva urputné soupeře náhle nepřerušil třetí hlas. K

zrzkovu velkému ulehčení patřil Bigglesovi.

„Co se to tu děje?“ zaznělo. Ze tmy vystoupil

Biggles a obrátil se na Gingera. „Na co si tu hraješ?

Nemůžeme přece na tebe čekat celou noc.“

Vzápětí se ze tmy vynořil Bertie a oba vešli dovnitř

vchodem, chráněným zábranami. Pes zlověstně vrčel,

ale nehýbal se.

„Ten zatracený pes mě zahnal do úzkých,“

odpověděl Ginger. „Je to napůl vlk. Patří tomuhle

chlapovi a ten, místo aby se omluvil, dělá jako bych

chybu udělal já, když jsem sem zabloudil.“

„Tak se už pohni,“ řekl Biggles stroze. „Když se

chceš tady potloukat abys našel větvičku bílého vřesu,

měl sis na to vybrat jinou dobu. Jdeme!“ otočil se a

odcházel.

Kulhavého muže si už ani nevšimli, vyšli na

vřesoviště a vydali se k silnici. Biggles promluvil, až

když ušli kus cesty. „Co se to tam odehrálo?“ zeptal se

tiše.

Ginger polohlasem vyprávěl. „Moc jsem se

zaradoval, když jsem zaslechl tvůj hlas! Ten chlap byl

děsně nepříjemný. Byl to ten váš ovčák?“

„Ne. Tenhle měl vousy.“

„Toho jsem si všiml. A také kulhá. Přísahal bych,

že když jsem přišel, nikdo uvnitř nebyl. Jenže díval jsem

se i po psovi, a ani toho jsem neviděl. Bůhví odkud

75

přiběhl. Nebylo ho vůbec slyšet. Byl uvázaný, ale když

se na mě vyřítil, provaz se přetrhl a mně nezbývalo než

vyskočit jako veverka na trám. Pak přišel ten ohavný

chlap.“

„Říkal jsem ti, aby sis dal na psa pozor.“

„Dával jsem pozor, ale jak jsem mohl vědět, že se

na mě ovčácký pes vrhne jako hladový tygr?“

„Není to ovčácký pes!“ zabouřil Bertie.

„Dobrá, dobrá,“ řekl Biggles a Bertie zmlkl. Až

když došli k vozu a nasedli, zeptal se Ginger, kam

jedou. „Zpátky do Bodminu,“ odpověděl Biggles.

„Vrátíme se domů?“

„Ještě jsem se nerozhodl. Musím si to promyslet.

Stojíme tady proti něčemu podivnému. Pátráme po

letadle, které vniká do země jenom v noci. Pochybuji, že

ho někdy nachytáme ve vzduchu, ale i kdyby se to

podařilo, co dál? Nemůžeme ho přece jen tak sestřelit.

Naší jedinou nadějí je polapit ho na zemi. To znamená

najít jeho přistávací dráhu. Možná leží právě tady, asi

míli od nás. Na druhé straně můžeme být na falešné

stopě, i když se tu určitě odehrává něco podezřelého.

Nemůžeme také kmitat mezi Londýnem a Bodminem.

Cesty zaberou spoustu času a my musíme také pracovat.

Až přijedeme do hotelu, zavoláme Algymu a řekneme

mu, že tady přespíme. Musí zůstat u telefonu. Kdyby

dostal zprávu, že přiletěl vetřelec, dá nám vědět. To

znamená, že také my musíme hlídat telefon. Nebo

alespoň někdo z nás. To zařídíme. Neočekávám, že by

dnes v noci k něčemu došlo, ale protože se u dolu něco

děje, nedá se vyloučit vůbec nic. Spíše si ale myslím, že

jestli chystali další přistání, tak ho teď zruší.“

„Jak tě to napadlo?“ zeptal se Bertie.

„Po tom co se dneska stalo, si ti lidé budou dávat

ještě větší pozor. Nejprve objevil jejich ovčák dva

cizince na místě které hlídá, a o kterém si myslíme, že to

76

je přistávací dráha. Ti dva cizí lidé pak šmejdí také ve

starému dole. Později, skoro za tmy, vnikne do dolu

další cizinec. Oni se musí ptát, kdo to je a proč projevuje

tolik zájmu? Bez úvahy, jen abych řekl něco na omluvu,

jsem naznačil, že Ginger hledal bílý vřes pro štěstí.

Pochybuji ovšem, že by to ten vousáč vzal vážně.

Nevím jací to jsou lidé, ale hlupáci to nebudou.

Nezapomeňte také, jak dlouho stál dnes náš vůz na

silnici. Každého, kdo si auta všiml, mohlo napadnout, co

tam stále dělá. Mám podezření, že právě to byl důvod,

proč u něj ten pozorný pán zastavil a nabízel nám

pomoc.“

„Kdo to byl?“ zajímalo zrzka.

Biggles mu stručně vylíčil průběh události a potom

pokračoval: „Nebude potíž zjistit, komu vůz patří.

Zaznamenal jsem jeho číslo. Je to starý bentley s

registrační značkou začínající písmeny CV, a to je právě

značka Cornwallu. V okolí nebude zase tolik starých

bentleyů.“

„Co budeme dělat dnes večer?“ zeptal se Ginger.

„Původně jsem se chtěl znovu podívat na zbořeniště

a pořádně se tam rozhlédnout. Jenže po tom co se stalo,

by to bylo riskantní. Ve dne tam už vůbec nemůžeme.

Kdyby nás tam ti lidé zase viděli, mohli by z nás ztratit

nervy. Pokusím se vymyslet něco, co by nás

opravňovalo k návštěvě. Jedeme tedy do hotelu a

kdybychom dostali zprávu, že se blíží vetřelec, můžeme

hned vyrazit. Musíme tedy mít vůz připravený. Bertie,

natankuješ a zkontroluješ auto.“

„Jestli se vydáte do ovčína, nezapomeňte na toho

odporného psa,“ řekl Ginger a otřásl se.

„Tys neměl zapomenout,“ zavrčel Biggles. „U nás

to tak nehrozí a budeme myslet taky na toho vousáče,

kterému patří.“

77

„To je taky kus ohavného chlapa,“ prohlásil Ginger.

„Zdálo se mi, že to je cizinec.“

„Já si s ním moc nepopovídal, ale také mi to

napadlo. Šlápni na to, Bertie, ať už jsme v hotelu.

Trochu si to rozebereme.“

Ujeli asi dvě míle, když Bertie musel zastavit. Před

ním stálo několik automobilů. Řada naštěstí nebyla

dlouhá.

„Asi nějaká nehoda,“ poznamenal Bertie a

vystoupil, aby zjistil, co se děje. Brzy se vrátil.

„Neuhodl jsem,“ řekl. „Je to silniční kontrola. Policisté

prohlížejí všechny vozy.“

Brzy přišli na řadu. Policejní seržant zvedl ruku.

Dva strážníci s kapesními svítilnami přistoupili blíže.

Jeden z nich je poznal a usmál se. Byl to policista

Redruth, který jim ukazoval, kde našli mrtvého

konstábla Harleye. „Vy jste pořád ještě tady?“ podivil

se.

„Vypadá to tak,“ kývl Biggles a podal mu klíč od

kufru. „Dejte se do toho, všechno je vám k dispozici.“

Po prohlídce na něj seržant mávl. „Všechno je v

pořádku, pane. Můžete jet.“

„Máte starosti?“ zeptal se Biggles. „Snad ne další

vražda?“

„Bohudíky nic takového. Dnes ráno za té mlhy,

utekl jeden vězeň z Dartmooru. Je možné, že si opatřil

vůz. Ověřujeme, jestli ho nenapadlo projet právě tudy.“

„Kdopak to byl?“

„Lewis.“

„Kasír Lewis?“

„Právě ten. Vy ho znáte?“

„Jen zběžně. Přeji vám hodně zdaru,“ řekl Biggles a

obrátil se k Bertiemu. „Jedeme dál.“

„Kasír Lewis?“ řekl Bertie. „Není to náhodou jeden

z těch dvou lupičů, které sebrali po přepadení banky v

78

Hampsteadu? Střílel na strážníka a zranil ho. Pokud si

vzpomínám, dostal deset let.“

„Správně,“ potvrdil Biggles. „Chápu obavy, aby

neutekl. Podařila se mu pěkná rána, jak se říká. Dobrých

třicet tisíc liber, které stačil schovat dřív, než ho dopadli.

Peníze se nenašly.“

„Není divu, že Lewis upláchl, když má někde ulitou

tak pěknou hromádku peněz,“ řekl Ginger.

Biggles neodpověděl.

79

KAPITOLA OSMÁ

BERTIE PŘINÁŠÍ ZPRÁVY

Biggles seděl sám v salonku bodminského hotelu a

pokoušel

se

poskládat

různé

poznatky,

které

nashromáždili od svého příjezdu do Cornwallu, aby do

sebe zapadaly jako kostky skládanky. Zkoumal jednu

informaci po druhé a doufal, že z nich složí celkový

obraz. Neúspěšně si tím lámal hlavu, když přišel Ginger

a rozhlédl se po salonku.

„Bertie se ještě nevrátil?“ otázal se. „Ještě ne.“

„Doplnění nádrže mu trvá nějak dlouho.“

„Třeba na autě našel nějakou poruchu. Však se

vrátí. Mluvil jsi už s Algym?“

„Ano.“ Ginger si sedl vedle Bigglese. „Povídali

jsme si dlouho. Řekl jsem mu, že tu zůstáváme a

informoval jsem ho o tom, co se tu stalo.“

„Vyjádřil se k tomu nějak?“

„Ani ne. Přešlapuje u telefonu a čeká, až Raymond

vybuchne kvůli průšvihu s vetřelcem. Ještě prý sice

nevolal, ale musí k tomu brzy dojít. Bude se ptát, co tu

vlastně děláme a jak dlouho bude trvat, než mu

oznámíme něco konkrétního. Algy se od někoho

dozvěděl, že ministr prý chce vědět, ze které země ten

letoun přilétá a kdo ho pilotuje.“

„Nezajímá ho také, jaké má pilot číslo bot?“ zeptal

se kousavě Biggles. „Obávám se, že si to bude muset

zjistit sám. Lituji, ale nemáme ještě nic, co Raymondovi

hlásit. Kladu si dokonce otázku, zda se nehoníme za

přeludem. Víme sice už určitě, že se v dole něco děje,

ale nemáme ani zdání, oč jde. S noční můrou to nemusí

mít nic společného a ani to nemusí odporovat zákonům.

Proto je nesmírně těžké rozhodnout, jak dál. Pokud

80

bychom byli na správné stopě, pak naše potulky v

blízkosti dolu a u vřesoviště nadělají víc škody než

užitku. Jakmile vzbudíme podezření, že jsme tím, čím

skutečně jsme, pak se naši holoubkové vylekají, uletí a

najdou si nové hnízdo. Pokud patří k noční můře, ani by

nic jiného nemohli udělat.“

„Mně zas nejde na rozum, odkud se k ovcím a

psovi vetřel onen vzteklý vousatý chlap,“ řekl Ginger.

„Při mém příchodu tam určitě nebyl, to by ho přivolalo

moje pohvizdování. Vyrušil ho asi štěkot psa, a ani jsem

ti neřekl, že to zvíře bylo dlouho mlčenlivé, sice vrčelo

ale neštěkalo. Ale odkud ten chlap vylezl? Kolem

proutěných zábran neprošel, to bych si ho všiml. Kdoví

odkud se vynořil. Mám skoro dojem, že vylezl z důlní

jámy. Našel jsi na rumpálu olej a sám jsi tvrdil, že stroj

může být v provozu.“

„Možné je všechno,“ pokrčil rameny Biggles. „Jak

ale zjistíme, co se děje pod zemí, když ani nevíme, jak je

jáma hluboká a co se dá najít v šachtách? Chtěl by ses

spustit dolů?“

„Proč ne? Musíš ale být nahoře a hlídat psa.“

„Chlapík! Budu na to pamatovat,“ dobíral si ho

Biggles. „Možná tě vezmu za slovo.“

„Nemůžeme zavolat policii a prohledat to tam?“

„Ne! Kdybychom nic nenašli, vypadali bychom

jako banda idiotů. Celé hrabství by se nám vysmálo. Ani

nevím, proč si lidé tak rádi ze Scotland Yardu utahují.

Musím ti sdělit, že buď se brzy něco určitého dozvíme,

nebo si sbalíme věci a odjedeme domů. Nemyslím si, že

nás Raymond nechá dlouho se povalovat v hotelu a

zvyšovat cestovní výdaje. Může ho dokonce napadnout,

že si užíváme volna za státní peníze.“

„Nesmysl,“ řekl pohoršeně zrzek. „Po tom všem, co

máš za sebou, by to byla urážka.“

81

„Je na čase, aby sis uvědomil, že minulost je jenom

minulost. Rozhoduje jen to, co děláš teď! Když ti to

klapne, jsi zlatý hoch. Když se to zvrtne, pustí se do

tebe, že od tebe pes kůrku nevezme. Co jsme zjistili za

dobu, co jsme tady? Našli jsme kus vypáleného

vřesoviště, který by mohl sloužit jako přistávací dráha.

Objevili jsme ovčáka s ovcemi a se psem. Zjistili jsme,

že pes nepatří mezi ovčácké psy. Pro Bertieho je to něco

zdrcujícího, ale Raymondovi to hlásit nebudu. Potom sis

vyšel za šera na procházku ty a nějaký vousatý člověk se

tě začal vyptávat a pak tě beze slova propustil. Co s tím?

Třeba je majitelem pozemku, nebo si ho pronajal, aby

měl kde pást své ovce.“

„A co chlápek na silnici, který zastavil a ptal se vás,

jestli nepotřebujete pomoc?“

„Je to snad nezvyklé, ale Raymondovi to

neohlásím. Ochotní lidé opravdu existují, i když je jich

málo. Kdepak, ani s tím objevem nepůjdu na Scotland

Yard. To bych raději oznámil, že dnešní lidé jsou

zvláštní a každý spěchá, už aby byl někde jinde,“ usmál

se Biggles a odmlčel se.

„Od člověka, který už několikrát obletěl zeměkouli,

to sedí,“ ušklíbl se zrzek.

„Pozoruhodné je na tom jedině to,“ řekl Biggles,

aniž si všiml Gingerovy poznámky, „že mám vážně

pocit, že jsem tvář toho elegána už někde viděl. Možná

jsem viděl jen fotografii a osobně se s ním nesetkal.

Určitě k tomu došlo už dávno, proto si nedokážu vybavit

o koho jde. A tím jsem vyčerpal vše, co víme. Co

můžeme podniknout dál? Přitom musíme něco udělat,

nebo to zabalit. Je jasné, že bychom se mohli posadit na

kraj vřesoviště a čekat, až přistane letadlo. Můžeme tam

pak sedět celé týdny a když je náš předpoklad mylný,

nepřiletí nikdo. Nemá to smysl. Upřímně řečeno, nevím

jak dál. K dolu se bez přijatelné záminky nemůžeme

82

přiblížit. A stejně hloupé by bylo jezdit s autem po

silnici sem a tam a doufat, že si toho nikdo nevšimne…“

Zarazil se, protože vstoupil Bertie.

„Dal sis zatraceně na čas,“ spustil Biggles. „Stalo se

snad něco s vozem?“

„Ne, auto je v pořádku a nechytej se hned stropu,

starouši. Měl jsem totiž štěstí a posbíral hrstku novinek.

Myslím, že nám budou docela užitečné.“

„Proč?“

„Poněvadž vyvrací domněnku, že ten elegán, který

se zastavil na silnici a nabízel nám pomoc, má něco

společného s tím, co se děje ve zbořenině a na

vřesovišti.“

„Jen dál, vyklop to!“

„Když jsem přijel k čerpadlu, abych doplnil nádrž,

uviděl jsem před sebou ten starý bentley.“

„Víš to určitě?“

„Absolutně, starouši! Poznávací značka začíná CV

a tak dále. To není všechno. Řídil ho ten náš chlapík a

on také platil obsluze. Mě si nevšiml, protože jsem se

držel zpátky, dokud neodjel. Díval jsem se ale, kam

jede.“

„Kterou cestou jel?“

„Dal se silnicí přes planinu. Ale držte si klobouky,

ještě jsem neskončil. Když jsem se vrátil k čerpadlu,

zeptal jsem se chlápka od benzínových kohoutků, jestli

nezná pána s bentleyem. Znal ho a věděl o něm všechno,

co se vědět dá. Zná ho prý už léta a je to skvělý

zákazník. Jeho předkové bývali největšími statkáři v

celém Cornwallu a patřily jim i cínové doly a já nevím

co ještě. Elegán se jmenuje sir Humphrey Trethallan a

žije v Hallstone Towers, ve starém šlechtickém sídle

blízko Hallstone. Pokud vím, je to spíše jen pár

roztroušených stavení, než vesnice. Leží kousek za

severní hranicí Bodminské planiny.“

83

Bertie se odmlčel a zahleděl se na výraz Bigglesovy

tváře. „Co se děje? Snad jsem něco nezpackal?“

znepokojeně vyhrkl.

„Ne, ne,“ zavrtěl hlavou Biggles. „Naopak. Děkuji

ti. Postrčil jsi mou paměť, aby zapracovala. Pomohlo mi

jméno, které jsi řekl. Měl jsem mlhavý dojem, že tvář

našeho dobrodince znám a teď už vím odkud. Byla to

podobizna v novinách. Před několika léty jste mohli

vidět fotografii Humphreyovy tváře na titulních

stránkách všech novin.“

„Jemináčku, když to říkáš, tak mi to jméno také

něco připomíná,“ užasl Bertie. „Pokračuj.“

„Co provedl, že se dostal do novin?“ přidal se

Ginger.

„Začínám si to vybavovat,“ prohlásil Biggles.

„Vzpomínám si, že jeho případ vzbudil obrovský

rozruch. Sir Humphrey Trethallan byl známý flamendr,

pohybující se ve vysoké společnosti. Po nějaký čas si to

mohl dovolit, protože jeho otec mu odkázal veliké

peníze. Bohužel syn je stačil roztočit stokrát rychleji,

než je starý pán dal dohromady. Hrál hazardně o velké

částky, kromě tří drahých aut si pořídil i stáj

dostihových koní. O večírcích, které pořádal v Londýně,

v Paříži a Monte Carlu se povídalo v celé Britanii. Tyhle

hrátky skončily náhle a nečekaně skandálem, jenž

připomínal výbuch sudu s prachem. Sira Humphreye

obvinili z podvodů při karetním hazardu v jednom

elegantním londýnském klubu. On sám podal žalobu na

jakéhosi lorda, který případ rozvířil. Kdyby to neudělal,

bylo by to přiznání vlastní viny. Jenže jeho zoufalý

pokus neměl naději uspět. U soudu prohrál a to ho

zničilo. Neposuzovalo se to jako trestný čin, ale

společensky byl vyřízený. Snad ve všech klubech ho

zbavili členství a musel se vzdát veřejných funkcí.

Humphreyovi nezbylo, než se tiše vytratit. Říkalo se, že

84

odplul do Austrálie. Bylo to dřív než jsem nastoupil do

Yardu. Tehdy jsem létal jako nájemný pilot, takže si

závěr aféry moc nepamatuji. On tedy ještě žije a zůstal

na venkově v sídle svých předků. Zajímalo by mě, jak se

mu vede?“

„Chlápek od čerpadla si myslí, že je to eso,“

prohodil Bertie. „Dává prý velké zpropitné a tak

podobně.“

„Může být,“ ušklíbl se Biggles. „Kdo si zvykne

rozhazovat peníze ke kterým lehce přišel, jen těžko se

návyku zbaví.“

„Jenže my ztratili další stopu,“ povzdychl si

Ginger.

„Kdo ví,“ řekl Biggles. „Bylo by zajímavé zjistit,

proč ten pán přijel dnes večer do Bodminu. Zajel sem

jen proto, aby si doplnil nádrž benzínem?“

„Proč by ne?“

„Musel přijet k čerpadlu přes planinu a podle

Bertieho tvrzení odjel stejnou cestou zpátky. Pročpak si

nekoupil benzín jinde? Nechce se mi věřit, že nejbližší

čerpadlo má až v Bodminu.“

„Zadrž, starouši!“ zakabonil se Bertie. „Nemůžeš

ho podezírat z nějaké špatnosti! Vždyť je to šlechtic, u

všech hromů.“

„Pochop, lorde, že tím je to horší! Urozenost

zavazuje! Když si chudák pomůže tím, že ukradne v

sousední vesnici pár slepic, je to špatné, ale dá se to

pochopit. Tenhle šlechtic ale podváděl svoje přátele v

kartách. Jestli tohle není neomluvitelné darebáctví, tak

už nevím, co by jím mělo být. Člověk, který něco

takového provede, je křivák. Je křivější než vývrtka!

Někdo takové věci omlouvá tím, že každý někdy

zakopne, ale takovou omluvu odmítám právě u muže s

modrou krví. Už jednou jsem řekl, že by nebylo marné,

posvítit si na každého, kdo bez logického a

85

pochopitelného důvodu pojede za noci přes planinu. Je

mi divné, že někdo váží tu cestu jen proto, aby načerpal

benzín. Abych uspokojil svou zvědavost, ověřím si zda

je Bodmin skutečně nejbližší místo, kde sir Humphrey

může doplnit nádrž svého bentleye.“

„Zbytečně maříš čas,“ zavrčel Bertie. „Kdo je

jednou šlechticem, zůstane šlechticem vždycky!“

„A kdo je jednou darebákem, zůstane darebákem

vždycky,“ ušklíbl se Biggles. „Měl jsem v úmyslu

podívat se po večeři ještě jednou na planinu. Nic nám v

tom nebrání. Přitom můžeme zajet o kousek dál a

obhlédnout sídlo sira Humphreye. Jakže se jmenuje?“

„Hallstone Towers.“

„Proč tam vlastně chceš jet?“ zeptal se Ginger.

„Nechápu, co na tom domě může být zajímavého.“

„Napadlo mě, že když Trethallanové získali své

jmění ze zdejší těžby, mohl by sir Humphrey ještě

vlastnit nějakou půdu v okolí.

Třeba

je

dokonce

majitelem

zrovna

toho

opuštěného dolu, který nás tolik zajímá. Pochybuji, že

by ty zříceniny někdo dychtil koupit, takže je dost

pravděpodobné, že nezměnily majitele. A i kdyby ano,

bude mít o novém vlastníkovi doklady. Kdyby pozemek

někomu prodal nebo pronajal, mohl by nám poskytnout

informace.“

„Jestli se ovšem doly vytěžily, nebudou mít pro

nikoho žádnou cenu,“ namítl Ginger.

„To jsem už řekl,“ usmál se Biggles. „Jako doly

jsou bezcenné.“

„Mohou mít jinou cenu?“

„Mě se neptej, já bych je nechtěl ani zadarmo. Ale

zajímá mne, zda si někdo nevymyslel jiné použití. Třeba

na skladování brambor nebo k pěstování žampionů,

když chci vyjmenovat něco nevinného. Znám tu jeden

86

důl, který k něčemu užívají, jinak by nepromazávali

soukolí těžního zařízení.“

„Půjdeme na noční výlet všichni?“ vzdychl Ginger.

„Myslím tím, zda by někdo neměl zůstat u telefonu,

kdyby Algy oznámil, že noční můra zatřepala křídly?“

„Necháme telefon bez dozoru,“ rozhodl Biggles po

chvíli váhání. „To k čemu se chystáme, nám nezabere

moc času. Kdyby sem přilétalo letadlo, uslyšíme ho.

Promluvím s nočním vrátným a požádám ho, aby pro

nás převzal zprávu, kdyby v naší nepřítomnosti nějaká

přišla. Představoval jsem si, že půjdeme všichni. Tebe

necháme na známém místě na vřesovišti hlídat důl a já s

Bertiem

navštívíme

Hallstone

Towers.

Tebe

vyzvedneme při zpáteční cestě. Ve voze se podíváme na

mapu, kde přesně Hallstone leží. Ale teď už dost řečí.

Už z nich začínám chraptět a teď si musím namastit

hlasivky dobrým steakem a zadělávanými ledvinkami.

Viděl jsem je na jídelním lístku.“

„To je andělská hudba pro mé uši,“ řekl Bertie. „Je

to absolutně nejlepší návrh, jaký jsi dnes večer přednesl,

starouši. Za talířem ledvinek poběžím vždycky a

kamkoli rychle jako jelen.“

Vstali a odebrali se do jídelny.

87

KAPITOLA DEVÁTÁ

ŠLECHTICKÉ SÍDLO

Biggles už na svém plánu nic nezměnil a tak tři

přátelé opustili hotel v deset hodin večer.

Počasí jim přálo. Měsíc nesvítil, ale noc byla jasná.

Jen vysoko na obloze se táhly závojovité oblaky, mezi

nimiž místy prosvítaly hvězdy. Oblačnost tkvěla na

místě, a utichl také svěží vánek, jenž vál ještě před

večerem. Biggles řekl, že to je noc velice vhodná pro

létání, přestože viditelnost není ideální.

„V zákrytu těch vysokých oblaků se vetřelec může

vkrást nad naše území docela nepozorovaně,“ řekl, když

auto vyjelo z parkoviště. „Má ovšem i druhou možnost.

Může letět co nejníž, aby se vyhnul radaru. To by

znamenalo letět ve výšce sto stop, raději ještě o něco

níž. Kdyby to pilot zkusil, zaručeně bychom stroj

zaslechli. Silně však pochybuji, že přiletí dnes v noci.

Abychom přijeli na vřesoviště a čekali, že nám noční

můra přistane přímo před nosem, to bychom chtěli od

života příliš mnoho. Nejhorší je, že nemáme ani tušení,

co tu vetřelec dělá. Kdybychom to věděli, mohli bychom

lépe odhadnout, kdy na něj čekat.“

„Jistě se podřizuje počasí,“ podotkl Bertie. „Já bych

to aspoň udělal.“

„To by udělal každý. Mně však jde o to, že jeho

přílety souvisí s něčím, co se odehrává na zemi. Tady v

Anglii! Nemusí to vůbec být v Cornwallu, ale třeba

někde daleko odsud. Každému z nás je přece jasné, že

vetřelec přilétá se zcela přesnými záměry. Proč by to

jinak dělal? Zatím vůbec netušíme, jaký je účel jeho

vpádů. Ale dokud na to nepřijdeme, a neptejte se mě, jak

to udělat, strávíme tu zbytek života a některý z

88

cornwallských hrobníků nás pak pohřbí nevědomé a

hloupé. Stále tápeme ve tmě a doufáme, že když se tady

zdržíme déle, narazíme s trochou štěstí na něco, z čeho

pochopíme, proč nás navštěvuje noční můra.“

K vřesovišti dojeli pouze se zapnutými parkovacími

světly, a na dohodnutém místě zastavili. Cestou zjistili,

že policejní silniční kontrola skončila práci a silnice byla

volná. Ginger vystoupil na známém místě poblíž trosek

dolu. „Tady bychom si už mohli postavit stan,“ utrousil.

„Počítám, že se vrátíme asi za půl hodiny,“

prohlásil Biggles. „Moc odsud neodbíhej a hlavně dávej

pozor na světla. Nemělo by ti ujít, kdyby si někdo

rozsvítil mezi pobořenými zdmi nebo dokonce přímo na

vřesovišti. Nepokoušej se ale pátrat na vlastní pěst!“

„Toho se neboj,“ ujišťoval ho Ginger vřele. „Na

toho vlkodlaka jsem ještě nezapomněl.“

„Dobře. Čekej a hlídej,“ řekl Biggles a vzápětí se

vůz rozjel.

Přestože si pečlivě prostudovali mapu, hledali

šlechtické sídlo déle než čekali. Farní okrsek Hallstone

našli bez větších obtíží a ukázalo se, že Bertie měl

pravdu. Osada sestávala jen z několika usedlostí,

porůznu roztroušených ve spleti úzkých venkovských

cest s živými ploty po stranách. Kromě toho rostly všude

kolem vysoké stromy, bránící v rozhledu. Na rozdíl od

plochého vřesoviště tady našli členitý a zvlněný terén.

Bigglesovi se zdálo, že se dostali do oblasti odříznuté od

světa, kde pokud vůbec objevili stavení, tak stálo daleko

od silnice. Na temných cestách nebylo živé duše, které

by se mohli zeptat. Lidé, kteří v téhle venkovské oblasti

pracovali, chodili brzy spát a patrně ani neměli auta.

Chvíli bloudili. Po několika chybných zajížďkách a

zastávkách, kdy Biggles nahlížel do mapy, zastavili na

úzké cestě, která vedla do příkrého vrchu. Odbočovala z

ní ještě užší cesta vroubená keři a stromy. V místě

89

odbočky stály dva kdysi honosné kamenné sloupy, cosi

jako pobořená brána. Ta naznačovala, že cesta sloužila

jako příjezd k větší usedlosti. Biggles vystoupil z auta a

hledal nápis či tabulku se jménem, podle které by poznal

komu usedlost patří. Nenašel nic.

„Hádám, že jsme na místě,“ řekl Bertiemu, když se

vrátil k vozu. „Sotva tu můžeme čekat dvě šlechtické

usedlosti tak blízko u sebe. Jestliže tahle cesta vede k

domu, nemůže už stát daleko. Půjdu dál pěšky a

podívám se.“

„Mám počkat ve voze?“

„Tady zůstat nemůžeš. Znám sice místa s živějším

provozem, ale i tak sem může přijet auto. Odjed kousek

dál až tam, kde je cesta rozšířená pro dvousměrný

provoz. Není to daleko. Jestli ale chceš, můžeš také

zacouvat k polní cestě, kterou jsme minuli, když jsme

jeli nahoru.“

„Popojedu raději dál,“ rozhodl se Bertie. „Nechce

se mi couvat ve tmě takovou dálku z kopce, když je na

konci ještě dost ostrá zatáčka.“

„Je to na tobě,“ pokrčil rameny Biggles. „Nebudu

tam dlouho. Až se budu vracet, zamířím nahoru a najdu

si tě.“

„Rozumím, starouši,“ řekl Bertie, usedl za volant a

rozjel se do kopce.

Biggles prošel mezi rozsýpajícími se sloupy a vydal

se do kopce. Kdysi tu bývala štěrkovaná příjezdová

cesta. Nyní byla zarostlá mechem, vysokým kapradím a

křovinami, až na koleje, svědčící o tom, že tudy občas

projede osobní auto. Kolem vládlo naprosté ticho a

nikde neviděl známky života. Musel se dokonce v

temnotě zastavit a rozhlédnout se, aby rozeznal, co má

před sebou. Dost ho zamrzelo, že si s sebou nevzal

kapesní svítilnu, která zůstala v autě. Vůbec ho

nenapadlo, že se dostane do takové divočiny. Přesto

90

pokračoval ve stoupání tak rychle, jak jen to bylo za

daných okolností možné.

Po několika minutách s ulehčením poznal, že se

cesta blíží ke konci. Před ním, mezi nízko visícími

větvemi stromů, prosvítalo světlo. Když postoupil

trochu blíž, uviděl to co hledal o něco přesněji.

Šlechtické sídlo leželo nad ním. Podrobnosti nerozlišil,

protože proti obloze viděl pouze jeho obrysy. Nic

nedokazovalo, že jde o Hallstone Towers, ale dvě věže

vrcholící cimbuřími zřetelně naznačovaly, že je u cíle.

Cesta se rozšiřovala a končila ozdobným přístřeškem

nad hlavním vchodem. V domě svítilo jediné světlo, to

které zahlédl cestou. Přicházelo z místnosti v přízemí, z

jakési škvíry, široké jen několik palců, asi jako když

nedbale zatáhnete záclony. Svit se slabě odrážel na

kovových plochách automobilu stojícího před dveřmi.

Biggles po budově zamyšleně přelétl očima.

Nespokojil se tím, co viděl, takže opatrně pokročil dál.

Držel se u přerostlých, věčně zelených keřů, vroubících

okraj cesty, až došel tak blízko k autu, že ho poznal. Byl

to bentley. Značilo to, že dorazil ke správnému domu.

Ze stavu sídla Hallstone Towers bylo na první pohled

jasné, že sir Humphrey Trethallan v posledních rocích

určitě nezbohatl. Sídlo dýchalo dojmem melancholické

zanedbanosti. Příjezdová cesta před domem byla

neupravená a zarostlá plevelem. Z bývalé zahrady se

stala divoká džungle porostlá vřesovcem a kopřivami.

Stavení, alespoň to co z něj bylo vidět, bylo na cestě k

rozpadnutí. Část okapových žlabů se utrhla a hrozila

pádem. Po zemi se povalovaly střepy, ale rozbitého okna

si nikdo nevšiml a nedal ho opravit.

Biggles se už už obracel, že se vrátí k Bertiemu,

protože neměl v úmyslu majitele navštívit, a co

potřeboval vidět, to již viděl, když někdo v místnosti,

kde se svítilo, přešel kolem okna. Přes mezeru mezi

91

nedotaženými záclonami se mihl stín. Řekl si, že by

mohlo být zajímavé zjistit kdo je uvnitř, a protože se

zdálo, že se to dá udělat bez velkého rizika z odhalení,

přistoupil blíže k oknu. Když procházel kolem vozu,

položil ruku na kryt motoru. Byl ještě teplý. Dobře

ovšem věděl, že vůz byl venku, v Bodminu. Došel k

oknu a přiblížil hlavu pomalu k rámu nebo spíše k

zácloně, aby nahlédl dovnitř.

Na první pohled viděl, že místnost, podobně

prostorná jako celý dům, nebyla zařízena ve stylu, jaký

by se dal u tak velikého sídla očekávat. To co tam

bývalo, zmizelo. Stálo tam skutečně velmi málo

nábytku, neviděl jediný koberec nebo ozdobu. Na

stěnách, jež byly obloženy dřevem, zcela chyběly

obrazy nebo staré zbraně. Dojem z vnitřního stavu

místnosti prostě odpovídal dojmu z toho, co viděl venku.

Všechno nasvědčovalo tomu, že stav Hallstone Towers

dosáhl historicky nejnižšího bodu.

V pokoji uviděl dva muže. Seděli každý na jedné

straně stolku, na němž byla láhev, sifon, dvě sklenice a

list papíru. Byli ponořeni do vážného rozhovoru, ale

nebylo slyšet, co říkají. Zdálo se, že předmětem debaty

je něco z toho, co je napsáno na papíře. Jedním z mužů

byl šlechtic a majitel sídla sir Humphrey Trethallan. To

se dalo čekat a Biggles ho ihned poznal. Mluvil s ním

přece před pár hodinami na hlavní silnici, když zastavil

svůj bentley a nabídl jim pomoc.

Druhého muže neznal, nebo si alespoň na několik

okamžiků myslel, že ho nezná. Chlapík byl oblečen

dobře, dokonce elegantně. Měl na sobě šedé flanelové

kalhoty a sportovní sako s motýlkem. Jeho tvář

Bigglesovi někoho připomínala a jak na něj teď hleděl a

rozpomínal se na jeho zapomenuté jméno, muž mírně

pohnul hlavou, takže jediné světlo v místnosti dopadlo

na jeho profil z jiného úhlu. Ta změna přinesla

92

Bigglesovi poznání a zároveň takový otřes, že zůstal

nehnutě stát jako přimražený.

93

94

Poznal v něm totiž Lewise, Kasíra Lewise!

Nebezpečného lupiče a trestance, který dnes, či vlastně

již včera, uprchl z věznice v Dartmooru.

Biggles byl zvyklý na překvapení, ale tohle mu

vyrazilo dech a v první chvíli sotva věřil svým očím.

„Co tady, u všech ďáblů, ten chlap dělá?“ sykl pro sebe.

V té vteřině ani nezkoušel najít odpověď. To počká.

Navlhčil si rty, vyschlé rozrušením a ustoupil od okna.

Jakmile byl v bezpečné vzdálenosti, dal se po pěšině

rychle na ústup.

Ani nedošel na odbočku ze silnice, když uslyšel nad

sebou zvuk startujícího motoru. Mohl to být jedině

bentley. Za chvilku viděl světla probleskovat mezi

stromy, jak bentley sjížděl dolů cestou, kterou právě

použil on sám. Uskočil stranou do kapradí, položil se a

zakryl si tvář tak, aby mohl sjíždějící auto sledovat.

Když ho bentíey míjel, zůstal bez hnutí ležet. Uvnitř

seděli dva muži, jež viděl v místnosti. Humphrey seděl

za volantem.

Sotva byl vůz z dohledu, utíkal za ním, samozřejmě

ne proto, aby ho dohnal, ale aby viděl, na kterou stranu

se dal, když dojel na silnici. Nepodařilo se mu to. Než

doběhl na odbočku, byl vůz pryč. Obrátil se tedy nahoru

a klusal skoro čtvrt míle, než dorazil k vozu, v němž

čekal Bertie.

„Jelo tudy nějaké auto?“ vyrazil udýchaně, protože

po úprku do kopce sotva lapal po dechu.

„Ne!“ vyhrkl polekaný Bertie. „Nejelo tu nic.“

„Tak muselo jet opačným směrem. Otoč vůz. Asi

ho už nedoženeme, ale můžeme to zkusit.“

„Jaký to byl vůz?“

„Bentley,“ těžce vydechl Biggles. „Teď moc

nemluv, práskni do koní a žeň je za tím tvým elegantním

šlechticem. Jeď na bodminskou silnici.“

95

Chvilku to trvalo, než na úzké cestě otočili vůz do

směru odkud přijeli.

„Jeď z kopce opatrně,“ varoval Bertieho Biggles.

„Teď by se nám bouračka vůbec nehodila.“

Víc nemluvili. Bertie zmatený spletí silniček

dvakrát krátce zastavil u silničních ukazatelů, až se

dostal na hlavní silnici A 30. Připadala mu teď báječně

široká, přehledná a přímá a protože neměl v dohledu ani

jedno auto, sešlápl pedál a jel jako závodník. Biggles

hleděl dopředu přes čelní sklo. Předjeli tak tři vozy, ale

žádný z nich je nezajímal, bentley mezi nimi nebyl.

„Obávám se, že někde odbočil,“ zamumlal pak

Biggles. „Nechce se mi věřit, že by jel tak bláznivě

rychle jako ty.“

„Máš nějaký důvod si myslet, že jel do Bodminu?“

„Nemám. Považoval jsem za samozřejmé, že má

namířeno na planinu. Neměl jsem ale moc času o tom

přemýšlet.“

„Co se stalo?“

„Když jsem přišel k domu, stál bentley u hlavního

vchodu. Vracel jsem se zpátky příjezdovou cestou, když

jsem uslyšel nastartování motoru. Za chvíli projel

bendey kolem mě. Nežli jsem doběhl na silnici, už tam

nebyl, takže nemám tušení, kterým směrem odjel.

Myslel jsem, že jel nahoru do kopce, ale to bys ho musel

vidět. Pak mě napadlo, že zamířil na Bodminskou

planinu, ale asi jsem se opět zmýlil.“

„Mohl by být stále ještě před námi.“

„Sotva. Už jsem ti přece řekl, že při tvém šíleném

tempu bys ho měl dávno dohnat. Uvažoval jsem s tím,

že může jet na vřesoviště. Ginger nám řekne, jestli vůz

projel kolem něj. Už zpomal, Bertie. Brzy budeme na

místě, kde jsme nechali Gingera.“

„Kdo bentleye řídil?“ zeptal se Bertie a ubral plyn.

„Sám sir Humphrey?“

96

„Ano,“ odpověděl Biggles pochmurně. „Ale nebyl

sám. Měl s sebou cestujícího, který mě zaujal mnohem

víc než řidič. Když jsem byl u domu, viděl jsem je oba

oknem. Už jsme ale na místě. Tady je to. Zastav.“

Bertie zajel dvěma koly na krajnici a zaskřípaly

brzdy. Biggles vyskočil z vozu a zavolal: „Gingere!“

Ginger se zvedl ze vřesu.

„Neviděls jet kolem starého bentleye?“ zeptal se

Biggles.

„Ne,“

„Jsi si jistý?“

„Samozřejmě. Nehnul jsem se dál od silnice.

Projelo tudy několik vozů, ale bentley ani jeden. Proč mi

pořád nevěříš?“

„Věřím, věřím,“ řekl Biggles a zhluboka se

nadechl. „Tím je to vyřízeno. Ti dva prostě jeli jinam.

Škoda.“

„Kvůli čemu vlastně tropíš takový povyk?“ zeptal

se Bertie. „Má to něco společného s tím druhým mužem

ve voze?“

„Ano.“

„Kdopak to byl? Znáš ho?“

„Znám ho až moc dobře a vy také. Ty tomu, Bertie,

asi nebudeš věřit, ale šlechtic Humphrey měl schůzku s

Kasírem Lewisem!“ Chvíli vládlo ticho.

„Jemináčku, to není pravda,“ konečně ho přerušil

Bertie. „Ne! Ty ses zmýlil, starouši!“

„Vím to určitě.“

„Ale vždyť to nedává smysl!“

„Nepopírej věci jen proto, že se ti nelíbí. Dostane to

smysl, až budu mít čas se nad tím zamyslet. Něco už

ostatně tuším.“

„Nevěřím. Je to absolutní nesmysl! Jak by sir

Humphrey mohl mít něco společného s tak odporným

skunkem a kriminálníkem?“

97

„O něčem bych věděl. Je to věc všeobecného

zájmu, Bertie.“

„Jaká?“

„Peníze, Bertie. Co třeba obnos třiceti tisíc liber,

které Lewis někam ulil.“

„Víš že je to možné?“ vyhrkl Zrzek a lehce hvízdl.

„To je dost peněz na to, aby spřátelily i naprosto

rozdílné lidi.“

„Podle stavu v jakém je Humphreyovo sídlo, by náš

okouzlující baronet určitě věděl, jak s penězi naložit,“

pokračoval Biggles. „Jsem přesvědčen, že několika tisíci

liber by rozhodně neopovrhl a ani by mu nevadilo, že

jsou od skunka. Není ovšem pravděpodobné, že by od

Lewise dostal svůj podíl jen tak pro nic za nic. Neříká

vám to něco?“

„Já se přiznám, že nic,“ zavrčel Bertie.

„Mně ano. Ale už tu trčíme moc dlouho.

Popojedeme k nejbližšímu dolíku, odkud nebude z

vřesoviště na vůz vidět.“

Nastoupili do vozu a nasupený Bertie přejel o kus

dál a zastavil při kraji silnice.

„Tak co to naznačuješ?“ zeptal se, když Biggles

vytáhl cigaretu a zapálil si.

„Je to docela jednoduché. Kasír Lewis cítí, že má v

patách celé stovky policistů a Dartmoor není daleko.

Vsadím se, že bude proto více než ochotný předat

řekněme deset tisíc liber tomu, kdo by mu zaručil, že ho

dostane ze země se zbytkem lupu. Kdyby ho vrátili za

mříže, může na ty peníze jen vzpomínat.“

„Jemináčku, tak by to mohlo být,“ zasténal Bertie.

„Ještě mi ale musíš něco vysvětlit. Snad mám trochu

dlouhé vedení, ale jak by mohl vznešený baronet zaručit

tomu skunkovskému darebovi, že ho dostane ze země?“

„Nemohu na to přísahat, ale stačí, když sežene

někoho, kdo s ním tajně odletí.“

98

„Tak tohle provádí náš vetřelec,“ vydechl Ginger.

„Je to první logické vysvětlení pro jeho akce.“

„Myslíš, že přiletí dnes v noci?“

„Nejdřív mě to napadlo, ale když jsem si věc

pořádně rozvážil, změnil jsem názor. Má to háček. Silně

pochybuji, že by vetřelec přiletěl právě dnes.“

„Proč ne?“

„Důvod vidím v docela zábavné věci. Aby se Lewis

mohl odměnit Humphreyovi za jeho vlídnost a

pohostinství, chybí mu maličkost. Uvědomte si, kdy

Lewis unikl z vězení! Je na svobodě vlastně jen několik

hodin. Když prchal z Dartmooru, nemohl mít peníze u

sebe. Musí je teprve vyzvednout z místa, na které je po

loupeži ukryl. Nedivil bych se, kdyby baronetův bentley

měl teď namířeno právě tam. Zkušený lotr Lewis by

sotva sdělil siru Humphreyovi, kde to je, a poprosil ho,

aby si peníze vybral sám. Musel by pak počítat s tím, že

Humphrey shrábne všechno a on by proti tomu nemohl

nic udělat. Peníze spojují, ale také rozdělují. Myslím, že

právě to je hlavní důvod jejich noční turistiky.“

„Takže stačí, když se spojíme s policii a chytíme

ten párek, až doveze třicet tisíc do Hallstone Towers,“

řekl zrzek. „Neměl bys to oznámit Raymondovi?“

„Ještě jsem se nerozhodl,“ zavrtěl hlavou Biggles.

„Jenže věc tak jednoduchá nebude. Jak můžeš vědět, že

se ti dva vrátí zrovna do Hallstone Towers? Chápeš v

jaké situaci by byl Raymond, pokud bychom někam

vpadli a nic tam nenašli? Musíme na to jinak. Než se do

toho dáme, chci mít pevnou půdu pod nohama.

Nepřipadá mi možné, že by to byl případ pouhých dvou

lidí. Je jich víc a vyklube se z toho něco mnohem

většího než zatčení Kasíra Lewise. Poslouchejte!

Odhaduji, jen tak podle paměti, že za posledních šest

měsíců došlo nejméně k pěti útěkům z vězení. Nikoho z

uprchlíků znovu nechytli. Kde jsou? Kam zmizeli?

99

Všichni měli společné to, že se jim povedlo ukrýt kořist

dříve, než je zatkli a usvědčili. Vzhledem k tomu, co se

stalo dnes v noci, bych řekl, že naděje na jejich dopadení

je již velmi malá. Tvrdím, že uprchli ze země a ukradené

peníze, nebo alespoň jejich část, zmizely s nimi!“

„Odletěli s noční můrou!“ vyjekl Ginger.

„Taky si to myslím.“

„Takže vetřelec vlastně čistí zemi od loupežníků,“

řekl vesele Bertie. „Nikdy by mě nenapadlo, že dělá tak

záslužnou práci, jestli víte, co tím myslím.“

„To opravdu nevím,“ zavrčel Biggles. „Zapomínáš,

že zachraňuje lupiče před trestem a vyváží z Anglie

ukradené peníze!“

„Promiň, starouši,“ těžce polkl Bertie.

„Dobrá. Stejně nám dosud chybí důkazy, zda to je

tak. Myslím si, že to někdo organizuje, ale musíme se o

tom nejdřív přesvědčit. Všichni uprchlí vězňové asi

věděli kam se ukrýt, a za skrýš jim nejspíše sloužil

Hallstone Towers. Jen si vzpomeňte na silniční policejní

kontrolu. Policista mi řekl, že Lewis asi prchá tímto

směrem. Měl sice pravdu, ale Kasír se zátahu stejně

vyhnul. Moc dobře věděl, kde najde bezpečí.“

„Říkal jsi, že se o tom musíme přesvědčit a dokázat

to,“ ozval se Ginger. „Jak to uděláme?“

„To je úkol, který teď musím vyřešit,“ řekl Biggles.

„Nemá smysl hledat dnes v noci bentleye. Víme, že má

plnou nádrž. Může teď být kdekoli mezi poslední

výspou Anglie na jihozápadě a koncem Skotska na

severovýchodě.“

„Známe číslo jeho bentleye. Proč po něm

nevyhlásíme pátrání?“ navrhl Bertie.

„Myslíme si, že ho známe, ale nevíme nic. Tabulky

s registrační značkou se dají vyměnit a není těžké

nasadit na vůz falešnou. Sir Humphrey je sice darebák,

ale není hlupák. Nebude riskovat. Podle způsobu, jak

100

celou věc rozjeli, jsou za tím chytří lidé. Budeme se

muset rychle rozhodnout, co uděláme, a to ještě dřív než

se auto vrátí. Zatknout sira Humphreye by nebyl nijak

velký problém, jak se ale dozvíme, kdo je v tom

darebáctví hlavní osobou? Až udeříme, musíme dostat

celou bandu. Chci především člověka, kterého máme

podle rozkazu najít, a tím je noční vetřelec. Zoufalému

Raymondovi proto přece jen ohlásím, že jsme narazili

na horkou stopu. Před střetnutím s tak velkou bandou se

také musíme vyzbrojit. Seženeme si pistole. Nerad bych

šel proti lidem jako je Kasír Lewis jen s holýma rukama.

Přes všechny výhrady se nám dnes v noci konečně

podařilo udělat pěkný kus práce. Nerad bych to zpackal.

Buďte teď tak laskaví a nechte mě přemýšlet.“

101

KAPITOLA DESÁTÁ

SITUACE SE KOMPLIKUJE

Několik minut nikdo nepromluvil. Seděli v autě tiše

jako pěny a Biggles zamyšleně hleděl na pustou a

temnou planinu. Nakonec se pohnul a pohlédl na

hodinky. „Blíží se půlnoc,“ řekl ponuře, jako by ho

mrzelo, jak rychle prchá čas.

„Narazili jsme na spletitý problém,“ řekl po další

chvíli ticha svým obvyklým hlasem. „Dospěli jsme k

rozhodujícímu poznání, a teď se obávám, abychom něco

nepokazili. Zásadní potíž je skutečně v tom, že to co

víme, se zakládá pouze na domněnkách. Jak jsem již

řekl, potřebujeme důkazy. Jak je získáme?“

„Viděl jsi přece Lewise s Trethallanem,“ připomněl

Ginger. „To snad není důkaz?“

„Ne. Mou výpověď by musel někdo potvrdit, jinak

by před soudem neobstála. A i kdyby se někdo takový

našel, náš ušlechtilý sir Humphrey by určitě prohlásil, že

neměl tušení, jaká je minulost nějakého Lewise. Ať už o

sirovi víme cokoli, nebo se domníváme, že víme,

nemáme proti němu ani jediný důkaz. Než si odpovíme

na dvě důležité otázky, budeme stále tápat. My víme, že

Trethallan vzal Lewise pod svá ochranná křídla. Víme,

že společně odjeli, jenomže nevíme kam. To je ta první

otázka. Odpovídáme na ni tak, že jeli vybrat peníze,

které Lewis někde ukryl a předpokládáme, že jde o

kořist z posledního přepadení banky. Člověk jako

Trethallan nemohl mít na tom lotrovi jiný zájem.

Neznáme jiný důvod, proč by se měl vystavovat

obvinění, že poskytl přístřeší uprchlému trestanci. Jestli

uvažujeme správně, kam s těmi penězi pojedou? To je

druhá otázka. Za předpokladu, že baronet může

102

Lewisovi zařídit odlet ze země, měli by se vrátit sem na

vřesoviště. Silně pochybuji, že Trethallan umí pilotovat

letadlo. Nemáme o tom žádné záznamy, není ani členem

leteckého klubu. Nedokáži si ani představit, že by se

letadlo dalo ukrýt někde na vřesovišti. Kde by ho tam

schovali? Ne, to není možné. Letadlo sem přiletí na

požádání. Mohu se mýlit, ale předpoklad, že právě tohle

letadlo je naše noční můra, je naprosto logický. Přilétá z

ciziny a tam se také vrací. Jsem si jist, že to není poprvé,

co se tady něco podobného odehrává. Trvá to už měsíce

a jeho tajné lety vysvětlují zmizení dalších uprchlých

trestanců, kteří měli ukryté uloupené peníze,“ odmlčel

se.

„Baronet musí být ve spojení s letadlem, aby sdělil

pilotovi, kdy bude další cestující připravený k odletu,“

připomněl Ginger. „Napadá tě, jak to probíhá? Dělají to

rádiem?“

„Patrně ano. Dá se to snadno zařídit. Zbývá tedy

vyřešit otázku, kde je vysílací zařízení. Může být v

Hallstone Towers nebo tady ve starém dole, kde by měl

operátor před očima povětrnostní podmínky na

přistávací ploše. Kdy ale dojde k převzetí dalšího

cestujícího nevíme a asi se to hned tak nedozvíme.

Mohlo to být dnes v noci, ale vzhledem k pokročilé

době to už není pravděpodobné. Za několik hodin začne

svítat a dosud nikdy jsme nezjistili, že by vetřelec

přiletěl ve dne. Když nepřiletí dnes v noci, kde budou

Trethallan a Lewis čekat na hodinu odletu? Musí najít

nějaké bezpečné místo, kde si rozdělí peníze. Tím

místem by mohl být Hallstone Towers, ačkoli by to

mohlo být i tady v dole. Obě místa nedokážeme my tři

ohlídat. Kdybychom je chtěli zatknout, bylo by nás

málo. Ukousli bychom si prostě větší sousto, než

bychom stačili spolknout. Za pašováním lidí musí stát

poměrně velká organizace. Lewis věděl kam jít, když se

103

dostal na svobodu.“ Biggles se opět odmlčel a zapálil si

cigaretu.

„Víme, že máme proti sobě nejméně čtyři muže a to

ani nepočítám pilota případně posádku letadla,“

pokračoval pak. „Za prvé tu je ten podivný ovčák. Je do

toho zasvěcený. Pak je tu kulhavý vousáč, který se pustil

do Gingera, když ho pes zahnal na bidýlko. Ten mezi ně

patří bez nejmenších pochyb. Dokazuje to skutečnost, že

je trvale na místě a ovládá psa stejně jako ovčák. Pak je

tu baronet a dočasný člen bandy Lewis. Nemůžeme

očekávat, že by se vzdali bez boje. Je víc než

pravděpodobné, že jsou ozbrojeni. My nemáme u sebe

žádnou zbraň, takže nemůžeme zaútočit na několik

ozbrojených lidí. Už teď bych se cítil líp s pistolí v

kapse.“

„A co zavolat na pomoc policii?“ navrhl Bertie.

„Darebáka Lewise přece hledají.“

Biggles zavrtěl hlavou. „Na to je ještě moc brzy.

Těžko bychom je přesvědčovali o tom, co jsme zjistili.

Kasíra Lewise by jistě ochotně zatkli, jenže právě on je

jediný náš důkaz. Další nemáme. Myslíte, že by stejně

ochotně zatkli i sira Humphreye? Tvrdím, že ne.

Nechtěli by ze sebe dělat hlupáky o nic víc než my.“

„Dobrá, tak co uděláme?“ zeptal se Ginger.

„Budeme se muset brzy rozhodnout.“

„Ano, to je bez diskuze,“ pokračoval Biggles, jako

by už dospěl k rozhodnutí. „Nechci teď odsud odejít.

Každou chvíli se může něco přihodit. Kdyby za naší

nepřítomnosti vetřelec přistál a nabral na palubu Lewise,

byli bychom ze hry venku. Kdyby přistál jinde než na

vřesovišti, ani bychom se nedozvěděli, zda Lewis

odletěl. Jak jsem již říkal, zmizel by tím náš poslední

důkaz.“

„Takže co?“ vybafl zrzek.

104

„Vidím, že to zvládneme jediným způsobem,“ řekl

Biggles. „Ty, Gingere, odjedeš na velitelství a vysvětlíš

Raymondovi situaci. Obratem se vrátíš a přivezeš sem

tři revolvery. Protože pojedeš do Londýna našim autem,

musíme si sehnat jiné. Bez vozu bychom tu byli

bezmocní. Ostatně tohle auto jezdí k vřesovišti tak často,

že už je nápadné i mravencům. Ty, Bertie, pohlídáš

Hallstone Towers pro případ, že by se tam Trethallan s

Lewisem vrátili. Já zůstanu tady, abych zjistil, jestli sem

nepřijede bentley na dostaveníčko s letadlem. Není to

moc pravděpodobné, ale člověk nikdy neví. Jak to

všechno provedeme? Bertie, ty hned zajedeš do

Bodminu a vezmeš Gingera s sebou. Najmeš si tam vůz.

Když nenajdeš otevřený servis, budeš muset požádat

policii, aby ti nějaký vůz našla. Možná, že ti půjčí svůj.

Máš u sebe průkazku z Yardu?“

„Ovšem, starouši.“

„Výborně. Vrátíte se sem s oběma vozy. Gingere,

ty si pospíšíš našim vozem do Londýna. Vrať se co

nejrychleji můžeš, ale neudělej z auta vrak a ze sebe

nebožtíka. Když to zvládneš do zítřka před setměním,

bude vše pořádku. Není moc pravděpodobné, že by tady

k něčemu došlo za světla. Rozuměl jsi?“

„Ano, prosím,“ usmál se zrzek.

„Já a Bertie zajedeme s druhým vozem do

Hallstone Towers. Lord se tam schová někde v křoví a

bude hlídat dům. Já se vrátím sem a budu pozorovat

vřesoviště. Doufám, že nebude pršet. Rozumíme si?“

„Rozumím ti absolutně dobře,“ řekl Bertie. „Jen mi

není jasné, jak se dostanu z Hallstone zpátky?“

„Do smrti tě tam nenechám. Přijedu si pro tebe jak

se rozední. Myslím, že nebude nutné, abys tam trčel za

dne a bylo by to navíc hodně riskantní. Nerad nás

rozděluji, ale nevidím jinou možnost. Je nesmírně

důležité, abychom věděli, jestli se dnes v noci něco

105

odehraje. Můžeme to zjistit jedině tímhle způsobem. Je

všechno jasné? Máte nějaké otázky?“

Nikdo se na nic nezeptal.

„Dobrá,“ řekl Biggles. „Tak s tím pohneme.“

Vystoupil z vozu a Bertie, s Gingerem po boku,

odjel směrem k Bodminu. Biggles se posadil, aby čekal

a nespouštěl z očí pustou a temnou planinu. Asi za

hodinu přijela dvě auta a zastavila se. V jejich voze

seděl za volantem Ginger, druhý vůz, morris, řídil

Bertie.

„Dobrá práce,“ pochválil je Biggles. „O K,

Gingere. Jeď!“

Ginger kývl, odbrzdil a vyrazil na dlouhou cestu do

Londýna.

„Víš dobře, kam jedeme,“ řekl Biggles Bertiemu a

posadil se do morrise. „Chci tu být zpátky co nejdřív.“

Bertie se rozjel a na pusté silnici byl brzy na

odbočce vedoucí k Hallstone Towers. Nezastavil přímo

u ní, ale na Bigglesův pokyn projel ještě kousek dál. Pak

šlápl na brzdu a vystoupil. Biggles si přesedl za volant.

„Vrátím se pro tebe po rozednění,“ ujistil přítele. „Dej

na sebe pozor.“

„Nech to na mně, starouši.“

„Tak se měj hezky,“ usmál se Biggles a vůz se

rozjel. Vracel se na vřesoviště. Zastavil na místě, kde

stáli předtím, ale stranou od silnice. Biggles zhasil

všechna světla, uvelebil se ve vřesu a připravil se na

dlouhé čekání. Před ním ležela planina, která se

rozprostírala do dáli po obou stranách silnice a jejíž

konce se rozplývaly v noční tmě.

Přiletí tajemný vetřelec dnes v noci? Nějak se té

otázky nemohl zbavit. Všechno nasvědčovalo tomu, že k

příletu nedojde a Biggles v to také doufal. Stál by tu pak

sám a neozbrojený proti bezesporu nebezpečné tlupě. Ze

všeho nejvíce mu záleželo na tom, zabránit noční můře v

106

odletu. Bylo nutné zjistit z jaké země letoun pochází a

kdo sedává u řízení. Na to Raymond čeká, aby mohl

vyšetřit, zda poslání vetřelce patří do oblasti zločinu

nebo politiky, přesněji řečeno špionáže.

Biggles se domníval, že na tuto otázku již zná

odpověď. Příchod Kasíra Lewise na scénu to prozradil.

Samozřejmě i pak nebylo možné ponechávat věci volný

průběh, protože tajné lety porušovaly zákon i pravidla

leteckého provozu. To vše probíhalo Bigglesovi hlavou,

když upřeně hleděl k místu, kde na vřesovišti ležela

přistávací dráha, pás vypáleného porostu. Nikde však

nebliklo ani světélko. Biggles čekal a napínal sluch, zda

z oblohy nezazní zvuk leteckého motoru.

Čas však ubíhal a nedělo se nic. Občas někdo přejel

po silnici. Opožděný dálkový nákladní vůz, náklaďák s

mlékem a hrstka osobních aut. Pečlivě sledoval všechna

kolemjedoucí vozidla, ale bentley, o který měl zájem,

mezi nimi nebyl.

Po třetí hodině se čas vlekl ještě pomaleji. Svítat

nezačne dřív než v šest. Nebylo tu nic k rozptýlení nudy.

Počasí bylo naštěstí vlídné, jinak by noční hlídka byla

ještě únavnější.

I ta nejdelší noc však má svůj konec a Biggles

konečně s velkou úlevou uviděl na východní obloze

šedý pruh, ohlašující příchod nového dne. K ničemu

nedošlo a teď již bylo nepravděpodobné, že se během

příštích čtrnácti nebo patnácti hodin něco přihodí.

Počkal ještě pět minut, aby mlhavým pološerem dohlédl

dále na vřesoviště. Potom vstal, protáhl si ztuhlé údy,

sedl do vozu a jel, jak bylo dohodnuto, pro Bertieho.

Říkal si, že bude zajímavé zjistit, co má Bertie pro něho

nového. Nejdůležitější bylo, zda se bentley vrátil před

šlechticovo sídlo.

Jel pomalu a dokud měl planinu v dohledu, stále

jedním okem pozoroval, zda se tam něco neděje.

107

Jakmile přibylo světla, zvýšil rychlost a za dvacet minut

projel kolem polozbořených sloupů u odbočky k

Hallstone Towers. Bertieho neviděl. Ani nečekal, že by

ho ho tam mohl najít, a jel dál do kopce k místu, kde se

cesta rozšiřovala. Zde si domluvili schůzku, ale Bertie tu

dosud nebyl. Nijak ho to neznepokojilo, protože přesný

čas schůzky si neurčili. V přesvědčení, že se Bertie co

chvíli ukáže, se pohodlně usadil na sedadle, zapálil si

cigaretu a čekal.

Po delší chvíli, když se Bertie neobjevoval, ucítil

Biggles prvý záchvěv znepokojení. Rozednilo se a on si

neuměl představit důvod, proč by se Bertie po probdělé

noci měl zdržoval na místě déle, než bylo nutné. Po

dalších deseti minutách se znepokojení proměnilo v

úzkost. Co tam, u všech čertů, Bertie dělá? Co ho

zdrželo?

Vystoupil z auta a šel dolů k příjezdové cestě.

Nikdo tam nebyl. Tiše zahvízdal, avšak odezva se

neozvala. Teď se již vážně polekal a vykročil kousek po

příjezdové cestě, kde hledal známky Bertieho činnosti.

Napadlo ho, že je našel, když si všiml místa, kde někdo

polámal kapradí, jako kdyby se do něj položil. Neušlo

mu ale ještě něco divného. Kolem místa ležely na zemi

malé odřezky, jako kdyby tam někdo ořezával konec

klacku. Udělal to Bertie? Bylo to možné. Blízko ležela

spadlá velká větev, od které někdo zřejmě kapesním

nožem odřízl menší.

Nevěděl jak si to vysvětlit a stoupal po cestě dál,

kam až se odvážil, aby si ho nevšiml někdo z okna

stavení. Pak zahlédl mezi větvemi křovisek zdi domu a

ještě něco jiného. Před vchodem stál bentley, což

znamenalo, že se majitel vrátil. To bylo užitečné

poznání. Jenomže kde je Bertie? Co se mu stalo? Bylo

už jasné, že se něco zvrtlo. Ale když Bertie udělal svůj

úkol pořádně, co se mohlo stát? Viděl přece, že se

108

bentley vrátil, víc nemusel bádat, mohl z místa

vypadnout a počkat někde ve skrytu.

Biggles byl stále polekanější a spěchal zpátky k

vozu v naději, že tam najde Bertieho. Nebyl tam. Teď již

bylo zřejmé, že se něco stalo, a navíc to muselo být něco

vážného.

Přestože to chápal, stále se nechtěl vzdát naděje, že

se Bertie nakonec odněkud vynoří. Sedl si do vozu,

odhodlán čekat dál. Nic jiného ho nenapadlo. Řekl si, že

by bylo bláznovství pohybovat se blízko domu. Jen by

tím vyplašil obyvatele. Čekal dál nekonečnou

půlhodinu, jenomže Bertie se neukázal. Potom se přece

jen rozhodl, že další čekání nemá smysl. Kdyby to bylo

jen trochu možné, Bertie by tu dávno byl. Musel se s tou

skutečností vyrovnat. Z nějakého neznámého důvodu

plán nevyšel. Bylo nesnadné se rozhodnout, co udělat

dál. Jít k domu za plného denního světla by znamenalo

vše pokazit. Kdyby ho Trethallan viděl, poznal by v něm

člověka, se kterým mluvil na silnici. Pokud byl v

Towers Kasír Lewis, poznal by Bigglese jako detektiva

Scotland Yardu, jenž proti němu svědčil u soudu.

Na konci úvah, které neměly východisko, se

Biggles rozhodl pro návrat do bodminského hotelu.

Napadlo ho, že by tam mohl najít telefonický vzkaz od

Bertieho. Mohl by tam být už také Ginger, přestože se

dalo čekat, že se vrátí z Londýna nejdřív za několik

hodin. A on sám se potřeboval najíst. Z ostrého ranního

vzduchu dostal hlad a vzhledem k tomu, co se zde stalo,

mohlo trvat dlouho než se dostane k dalšímu jídlu.

Kdyby Bertie přišel na schůzku hodně opožděně a

zjistil, že vůz je pryč, jistě by se dovtípil co se stalo, a

vydal by se pěšky do Bodminu. Očekával by, že potká

vracející se auto, nebo že najde vůz na hlavní silnici, v

místech kde vede přes planinu.

109

„Protože mám hlad, nechávám asi Bertieho ve

vlčím doupěti. Je to hnusný přístup k příteli,“ zavrčel

Biggles. „Jenže co? Kdybych tam vnikl, poznali by mne

a zmařím celé vyšetřování. Však Trethallan Bertieho

nespolkne, a snad ta zkušenost Bertieho vyléčí z víry v

poctivost všech šlechticů.“

Váhavě se rozjel zpátky. Kolem sypajících se

sloupů jel krokem, v marné naději, že uvidí Bertieho, jak

sestupuje k cestě. Zklamal se a přestože krátce klepl na

klakson, nedočkal se odezvy. Nezbylo mu, než jet dál.

Ve spleti cest se již vyznal a bez potíží dojel na silnici

vedoucí k Bodminu. Když dospěl k výhledu na

vřesoviště, první co tam zahlédl byl ovčák se psem a

malým stádečkem, který pomalu kráčel po domnělé

přistávací dráze blízko dolu. Znamenalo to něco? Mohlo

to vůbec něco naznačovat?

Nezastavil a jel dál do bodminského hotelu. Žádný

vzkaz nenašel. Do recepce nevolal ani Bertie, ani

Ginger.

110

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

KDE JE BERTIE?

Biggles se rychle osprchoval, aby se po probdělé

noci osvěžil a potom se nasnídal. Přitom stále přemýšlel,

co by měl podniknout ohledně Bertieho. Přestože

všechno znovu zvážil, jeho závěry byly stejné. Vlastně

nemohl dělat nic. Přirozeně se mu stále vnucovala

myšlenka, že by se měl vydat hledat Bertieho. Ale kde?

Mohli ho držet v Hallstone Towers, ale také tam být

nemusel. Biggles si zas a zas opakoval, že kdyby vnikl

přímo do domu, nadělal by tím víc škody než užitku.

Kdyby se pokusil vkrást se dovnitř potajmu jako zloděj,

překročil by svoje pravomoci policisty a dostal by se do

potíží. Zaklepat na dveře a vyptávat se, bylo docela

zbytečné, protože i kdyby Trethallan držel Bertieho

uvnitř násilím, sotva by se k tomu přiznal. Nebylo

ovšem vyloučeno, že Bertie v Towers není a nikdy

nebyl. Mohl být kdekoli jinde.

Ty obavy Bigglesovi nedovolily prostě jen sedět a

nic nedělat. Vyšel ven, zajel s vozem k čerpadlu, aby

naplnil nádrž a vyrazil znovu směrem k Hallstone

Towers. Říkal si, že přestože nemá velkou naději, mohl

by Bertieho zahlédnout nebo najít stopu, která by

vysvětlila jeho zmizení. Třeba ho potká, jak se vrací.

Nepotkal ho a žádnou stopu nenašel. Znovu dojel

až k místu, kde se měli setkat a nenašel tam nikoho.

Čekal asi hodinu. Pak již nedokázal klamat sám sebe, že

ještě zbývá naděje a Bertie se náhle objeví a pomalu

odjel na planinu. Zastavil se na obvyklém místě, kde

silnice vedla úžlabinou, ve které vůz nebyl od

111

pobořeného dolu vidět. Nevěděl co jiného by měl dělat a

rozhodl se, že tam počká na Gingerův návrat z Londýna.

Vřesoviště leželo před ním prázdné a pusté jako

vždycky. Pastýř se svými ovečkami zmizel. Kam je asi

odehnal? Proč? Bigglesovi se hlavou honily otázky a

nedaly se odehnat. Dostal se do podivného stavu, kdy si

téměř vyčítal, že Bertieho zradil.

Vůz, na který čekal, se objevil na silnici až těsně

před třetí hodinou. Biggles vstal. Auto zastavilo,

vystoupil z něj Ginger a za ním Algy.

Biggles povytáhl obočí. „Co tady děláš?“

„Generál Raymond si to přál.“

„Proč?“

„Zná situaci a myslí si, že potřebuješ pomoc.“

„Kdo hlídá telefon?“

„Raymond slíbil, že se o něj postará. Vždy když se

vrátí domů, přepnou hovory pro náš úsek na jeho

soukromou linku. Dozví se tak o všech radarových

hlášeních a tím pádem také o případném novém příletu

vetřelce.“

„Rozumím.“

Ginger neposlouchal a trochu zmateně se rozhlížel.

„Kde je Bertie?“ vyhrkl konečně.

„Ztratil se mi,“ řekl nevrle Biggles.

„Ztratil se? Jak?“

„Když jsem přijel k Hallstone Towers, abych ho

odvezl zpátky, nenašel jsem ho tam. Od chvíle, kdy jsme

se v noci rozloučili, jsem Bertieho neviděl.“

„Tak hanebnou zprávu jsi nám už dávno nepředal,“

svraštil čelo zrzek.

„Věř mi, že z toho také nemám radost.“

„Co jsi s tím dělal?“

„Musím se přiznat, že toho moc nebylo. Jel jsem

znovu na místo, kde měl nasednout do auta. Šel jsem po

112

příjezdové cestě k domu, ale neodvážil jsem se přiblížit

moc blízko.“

„Máš představu, co by se mu mohlo stát?“

„To můžeš odhadnout stejně dobře jako já.“

„Myslíš, že ho dopadli?“

„Vypadá to tak, hrome!“ zavrčel Biggles. „Jinak

bychom se sešli na smluveném místě.“

„Co uděláme?“

„To opravdu nevím.“

„Musíme něco udělat!“

„Než se pustit do neuvážené akce, raději chvíli

počkáme. Probral jsem si snad všechny možnosti a

vždycky mi vyšlo, že můj předčasný zásah by mohl

zmařit celé dosavadní pátrání. Stále doufám, že se Bertie

ukáže sám. A ještě vám něco povím. Bentley se vrátil k

domu v Towers. Viděl jsem ho stát před vchodem.

Nemám ovšem tušení, jak dlouho už tam stojí a ani

nevím, jestli se s ním vrátil Lewis. Co pistole? Přivezl

jsi je?“

Zrzek kývl, nastoupil do auta, vylovil automatickou

osmatřicítku a podal ji Bigglesovi. „Zbraň pro Bertieho

nechám raději ve voze,“ řekl.

Biggles si zastrčil pistoli do kapsy. „Už je mi líp,“

řekl. „Mám tušení, že ji budu potřebovat dřív, než to tu

skončíme. Než se ale odsud hneme, povězte mi, co říká

celé věci Raymond?“

„Když se dozvěděl, že jsme narazili na horkou

stopu, ulevilo se mu,“ usmál se Ginger. „Nechci tvrdit,

že skákal radostí do stropu, ale snad by to vážně udělal,

kdyby si nedělal starosti z toho, že je do věci zapletený

Kasír Lewis. Raymond má strach, aby někomu z nás

neprostřelil hlavu. O Lewisovi ví, že je bezohledný lotr

a že má u sebe vždycky revolver. Právě proto trval na

tom, aby se mnou jel Algy. Myslel si, že nám to

113

pomůže. Prohlásil, že sem přijede sám, ale řekl jsem mu,

že to není třeba – aspoň zatím ne.“

„Na tom teď nezáleží,“ přerušil ho Algy. „Co

uděláme, abychom pomohli Bertiemu? To chci vědět!“

„Taky bych to chtěl vědět,“ odpověděl ponuře

Biggles. „Gingere, kdy jsi naposled něco snědl?“

„Vlastně ani nevím,“ zarazil se zrzek. „Mám dojem,

že jsem včera večeřel. Věděl jsem, že na mě čekáš, tak

jsem si v Londýně vyměnil názory s Raymondem,

naložil Algyho a jel zpátky.“

„V tom případě pojedeme teď hned všichni do

Bodminu a najíš se, dokud k tomu je příležitost. Něco se

přihodí a může trvat dlouho, než na to bude zase čas.

Prohovoříme přitom celou situaci. Možná zajedeme

znovu do Hallstone Towers a porozhlédneme se, co se

tam děje.“

„Všichni znáte Bertieho,“ řekl Algy. „Víte, že

jenom mimořádné potíže by ho mohly donutit, aby

nepřišel na schůzku.“

„To mi nemusíš říkat,“ odsekl podrážděně Biggles.

„Jedeme! Z koukání na to zatracené vřesoviště se mi už

dělá nanic. Musíme se sem ovšem stejně vrátit. Dříve či

později sem přijede bentley a přiveze Lewise na

přistávací dráhu. Tak si to alespoň představuji. Ten

pronajatý vůz vrátíme do servisu. Myslím, že ho už

nebudeme potřebovat. Kdyby ano, vždycky si pro něj

můžeme dojít.“

Nastoupili do automobilů a vyrazili.

Když se v hotelu umyli a očistili, což potřeboval

zvláště Ginger po dlouhé cestě, usedli k jídlu a i při něm

dál probírali situaci. Biggles několikrát zašel k

recepčnímu a ptal se, zda pro něj není nějaký vzkaz.

„Ne, pane, žádný vzkaz. Opravdu žádný.“ Čas jim

ubíhal pomalu.

114

Když se schylovalo k večeru, řekl Algy netrpělivě:

„Tohle

není

k

ničemu.

Mluvením

se

nikam

nedostaneme. Musíme přece pro Bertieho něco udělat.“

„Ale co?“ zeptal se Biggles žalostně. „Pověz mi co!

Podle mého názoru nemůžeme dělat nic. Chodit po

vřesovišti, nebo se potulovat kolem Towers s mizivou

nadějí, že ho najdeme, mi připadá jako více než zoufalá

akce.“

„Algy má pravdu,“ řekl Ginger. „Raději podniknu

zoufalou akci, než bych tu posedával a nedělal nic!“

„Nikdo ti přece nebrání, abys to zkusil, jestli máš

dojem, že to musíš udělat,“ prohlásil Biggles.

„Vsadím se oč chcete, že Bertieho uvěznili v

Hallstone Towers,“ ujišťoval Algy. „Na vřesovišti není

a co by tam také dělal? Kdyby mohl volně přijít domů,

už by tu dávno byl. Ne! Viděli ho, jak se plíží kolem

Towers a zavlekli ho dovnitř.“

„Je to nejlogičtější vysvětlení,“ připustil Biggles.

„Tak dobrá. Dejme tomu, že je uvězněn v domě. Co

navrhuješ?“

„Vtrhneme tam a osvobodíme ho.“

„Chcete tam vniknout násilím?“

„Jak jinak?“

„Ale na to nemáme právo,“ namítl Biggles. „Kdyby

se ukázalo, že tam Bertie není a sir Humphrey by si

stěžoval, což by nepochybně učinil, strhlo by se kolem

případu hotové peklo a novináři by nás rozervali na

kousíčky.“

„Je mi jedno, jestli máme právo!“ vzbouřil se zrzek.

„Přece tam Bertieho nenecháme jen proto, že jsme

policisté. Nechápeš, co mu mohou udělat? Vrazi mohou

zabíjet a my nesmíme zachraňovat?“

„Ne!“ zavrtěl hlavou Biggles. „Zní to hezky, ale

pochybuji, že bychom s tím uspěli. Hallstone Towers je

velké sídlo a k pořádné prohlídce bychom potřebovali

115

spoustu lidí. Přitom ani nevíme, kolik mužů je uvnitř. Je

tam asi Lewis, a jemu podobných může být v domě víc.

Klidně se vsaďte, že se k nám nebudou chovat zdvořile.

A když vnikneme do domu bez úředního povolení,

musíme počítat s tím, že na nás budou klidně střílet.

Vysvětlí potom, že se jenom bránili proti lupičům.“

„Dobře. Tak tedy zavoláme zdejší policii. Ohlásíme

jim, že máme důvodné podezření, že uprchlý trestanec,

jehož hledají, je v domě. To je přece dostatečný důvod,

aby vydali povolení k prohlídce.“

„Ano, udělají to, ale bude to nějaký čas trvat. Jenže

brzy bude tma. Do té doby než se policie dostane do

Towers, může být Lewis na cestě ze země. Jestliže jeho

odlet naplánovali na dnešní noc, je jenom na nás,

abychom tomu zabránili.“

„Takže přece jen máš plán? Jak ho provedeme?“

„Půjdeme na planinu a zaujmeme pozice blízko

přistávací dráhy. Jestliže letadlo přistane, dáme si

zatraceně dobrý pozor, aby nám neulétlo.“

„Jaký máš důvod k domněnce, že se rozhodne dnes

v noci?“ bouřil se dál Algy. „Radar zatím nic nezachytil,

Raymond by nám přece už telefonoval!“

„Na noční můry je moc brzy, teď večer ještě

nelétají. Aby k nám vetřelec proklouzl, má spoustu času

od této chvíle až do pěti ráno. Musíme si ohlídat, aby

dnes v noci neuletěl. Proto jsme tu. Kdyby nepřiletěl v

noci, máme celý zítřek na to, abychom všechno

promysleli. Mimochodem, ještě dřív než se ráno

nasnídám, zavolám Raymondovi a požádám ho o

instrukce. To trápení s Bertiem mě dost zmáhá, ať

převezme odpovědnost vyšší velitel. Teď ale odjedeme

na vřesoviště. Tady nic nevysedíme.“

„Mě bys mohl zavézt k Towers a vysadit mě.

Obhlédnu, co se tam děje,“ navrhl Algy. „Z místních lidí

mě nikdo nezná.“

116

„Dobře, když se na to cítíš.“

„A mě bys mohl cestou vyklopit na vřesovišti,“

nabídl se Ginger. „Rád bych zjistil, zda se něco

nezměnilo u starého dolu. Na ten jsme zapomněli.“

„Co tvůj přítel pes?“

„Pes nepes,“ výhružně zavrčel zrzek. „Jestli na mě

dnes zaútočí, mám v kapse něco, co ho zastaví.“

„Vadí mi, když se střílí na zvíře jen proto, že dělá

to, k čemu ho vycvičili.“

„Jestli ho cvičili, aby rdousil lidi, bude mít smůlu.

Nehodlám čekat, až po mně skočí zubatá potvora, ať už

ji k tomu cvičili nebo ne. Pokusím se mu ale vyhnout.

Vyložíš mě na opačném konci vřesoviště než posledně a

já projdu k dolu zezadu.“

„Dobrá, udělám to jak chceš. Ale dej pozor na to,

co tam najdeš. Bertieho jsem už ztratil a nerad bych

přišel i o tebe. Teď se do toho dáme. Až vysadím

Algyho u Hallstone Towers, vrátím se rychle zpátky do

hotelu, zda tam není zpráva z velitelství. Když tam nic

nebude, odjedu znovu na vřesoviště a nechám vůz na

obvyklém místě. To je tam, Gingere, kde jsi mě našel,

když jsi měl dost plížení ve vřesu.“

„Rozumím.“

Za pár minut byli na cestě. Ještě se úplně

nesetmělo, ale než dojeli k vřesovišti, šero zhoustlo.

Biggles zastavil vozidlo na vzdálenějším konci, aby

zrzek mohl vystoupit a přiblížit se k cíli z jiného úhlu.

„Náš záměr ti je jasný,“ řekl Biggles. „Jedu s

Algym do Towers a musím se pro něj později vrátit.

Nevím přesně, kdy to bude. Až budeš mít dost rejdění

po planině, vrať se na silnici. Dobře víš, kde mě najdeš.

Skoro vždycky když se rozdělíme, dojde k nepříjemné

příhodě, snad se tomu dnes vyhneme. Buď opatrný.“

„To bude v pořádku,“ kývl Ginger.

117

Biggles se pomalu rozjel a stále se ohlížel na

planinu. Daleko však nedojel. Ve směru od Towers se

proti němu náhle vyřítil cizí vůz a s kvílejícími brzdami

zastavil tak, že zabránil Bigglesovi pokračovat v jízdě.

V domnění, že je napaden se Biggles přikrčil a sáhl po

pistoli. Hned ji ale vrátil do kapsy, neboť poznal, že

nejenže nejde o bentley, ale ani o jiné civilní auto.

Osádka vozu, který mu bránil v cestě, měla na sobě

policejní uniformy! Než se vzpamatoval z překvapení,

vyskočil z automobilu jejich velitel a vrhl se k okénku

Bigglesova auta.

„Poznal jsem váš vůz,“ vyštěkl nepřátelsky.

„Chtěl jste se mnou mluvit?“

„Ano.“

„Něco se stalo?“

„Na to si vsaďte!“

Biggles vystoupil z auta. „Copak vás trápí?“ zeptal

se, zmatený inspektorovým chováním.

„Poslal jste nás na falešnou stopu!“

„Já? O čem to mluvíte?“

„Kam teď jedete?“

„Jsme na cestě do Hallstone Towers.“

„Proč?“

„Jedu se tam podívat.“

„Čekáte, že tam najdete Lewise?“

„Částečně.“

„Tak to vám ušetřím jízdu.“

„Jak to myslíte?“

„Je tam jen jedna vzteklá stará čarodějnice.“

„Jak to víte?“ zamrkal Biggles, jenž byl tak

překvapený, že jen těžko hledal slova. „Byli jsme tam.“

„Vy jste tam byli?“ nevěřícně slabikoval Biggles.

„Ano. Prohledali jsme tu barabiznu od sklepa až po

půdu. Byla to jen ztráta času.“

„Koho jste hledali?“

118

„Kasíra Lewise, samozřejmě.“

„Jak vás napadlo, že je zrovna tam?“ vytřeštil oči

Biggles.

„Vy jste tvrdil, že tam je.“

„Já! Nikdy jsem vám nic takového neřekl.“

„Hlásil jste to svému veliteli v Londýně! Nebo snad

ne?“

„Ano, ale…“ Bigglesovi začínalo svítat. „Snad

bude nejlépe, když mi řeknete, jak k tomu došlo.“

„Podal jste hlášení svému veliteli v Londýně?“

„Ano. Mám to ještě opakovat?“

„Zjistil z něj, že jste viděl Lewise v Hallstone?“

„To souhlasí. Poslal jsem jednoho muže do

Londýna, aby osobně ohlásil, co se tu děje a požádal o

instrukce. Na zpáteční cestě s sebou přivezl seržanta

Laceye. Stojí vedle mě.“

„Mně telefonoval zastupující komisař Raymond, o

kterém vím, že je vašim velitelem. Požádal mě, abych

vám poskytl všechnu pomoc, kdybyste ji potřeboval.

Vyslovil domněnku, že jste si ukousl větší sousto, než

stačíte polknout.“

„Ehmm…“ zachrčel Biggles, jenž konečně vše

pochopil. „Velitel Raymond vám tedy řekl, že jsem

viděl Lewise v Hallstone?“

„Ovšem.“

„A vy jste se rozhodl, že ho zatknete.“

„Přirozeně.“

„Požádal vás o to komisař Raymond?“

„Ne. Tedy…výslovně ne.“

Biggles smutně zavrtěl hlavou. „Obávám se,

inspektore, že jste se poněkud ukvapil. Lewis je v téhle

hře jenom malá ryba. Řekl vám zastupující komisař, co

tady opravdu děláme?“

„Ne. Proč?“

119

„Tak vám to raději povím sám a doufám, že se tím

ta zašmodrchaná záležitost vysvětlí. Máme důvod se

domnívat, že Bodminskou planinu někdo používá jako

přistávací plochu pro cizí letadlo, které sem přilétá, aby

odváželo zločince s lupem ze země. Jedním z nich je

Kasír Lewis. Mužem, který stojí za organizací, alespoň

co se týká její konečné fáze, se zdá být sir Humphrey

Trethallan. A také je víc než pravděpodobné, že někdo z

té zločinecké bandy zastřelil konstábla Harleye, který se

jim zjevně dostal na stopu.“

„Dobrý Bože,“ vydechl inspektor.

„Připravovali jsme tu zátah, kterým bychom se

zmocnili letadla, jeho pilota a také Lewise i s

uloupenými penězi. Jestliže se však sir Trethallan dozví,

že jeho dům prohledala policie, naše vyhlídky na úspěch

zátahu to rozhodně nezlepší.“

„Ne,“ řekl zkroušeně inspektor. „To je jasné.

Omlouvám se, ale jednal jsem s nejlepším úmyslem.“

„O tom nepochybuji. Zapomeňte na to, nic už na

věci nezměníme. Říkáte, že baronet a Lewis v domě

nebyli.“

„Pokud tam byli, nenašli jsme je.“

„Byli tam. Já je viděl. Odjeli společně autem.

Napadlo mi, že si jedou pro peníze, které Kasír Lewis

někde ukryl. Nikdy se nenašly. Nechal jsem u domu na

stráži jednoho člověka, aby sledoval, zda se vrátí. Jenže

můj člověk zmizel a nemám ponětí, co se s ním stalo.

Jiný z mých mužů je teď na vřesovišti. Hledá

ztraceného, ale dost pochybuji, že uspěje.“

„Když jste se zmiňoval o Trethallanovi, že odjel

autem, měl jste na mysli ten starý bentley?“

Biggles kývl.

„Tak to se museli vrátit, protože bentley stojí před

hlavními dveřmi. Alespoň tam stál, ještě když jsme

odjížděli.“

120

„Čert aby to vzal!“

„Stál tam, už když jsme přijeli.“

„Měl jste mi říct, že tam jedete.“

„Řekl bych vám to, kdybych vás býval našel.

Hledal jsem vás ve vašem hotelu, ale byl jste pryč. Báli

jsme se, abychom nepřijeli do Towers pozdě, takže jsme

spěchali. Mohl bych vám teď poskytnout nějakou

pomoc?“

„Jedné věci nerozumím, inspektore. Když bentley

trčí v Hallstone Towers, kde je potom Trethallan s

Lewisem? Odhadoval jsem, že až přijde čas Lewisova

odletu, baronet ho přiveze autem po silnici k vřesovišti a

vysadí ho co nejblíže přistávací dráze. Tou je plocha,

kde vypálili vřes nedaleko zřícenin u starého dolu. Zdá

se, že jsem jejich záměry vystihl špatně.“

„Máte důvod očekávat, že letadlo přiletí této noci?“

„Nemám. Domnívám se ale, že Trethallan nebude

chtít přechovávat nebezpečného darebáka ve svém domě

déle než bude nezbytně nutné. Ani bych se nedivil,

kdyby se ho sám bál. Proto myslím, že letadlo přiletí

dnes v noci. Je samozřejmé, že přiletět nemusí. Jako

pilot mohu potvrdit, že povětrnostní podmínky pro noční

přistání jsou dnes příznivé. Musíme letoun přistihnout

při akci. Víme, že k nám přilétal pravidelně. Lidé z

vlády mají z toho špatné spaní, neboť se obávají, že vozí

špiony. Kdyby se nám podařilo letoun zadržet, našli

bychom odpověď a Lewis by skončil v chládku.“

„Mohu v tom něco udělat? Jak chcete postupovat?“

„Po tom co se stalo, je má cesta do Towers

zbytečná. Zůstanu tu, než se můj člověk vrátí z

vřesoviště. Třeba nám něco poví. Pokud nemáte

důležitou prácí, mohli byste tu zůstat a posílit nás.

Vážně očekávám, že se letadlo objeví dnes v noci. Jestli

k tomu dojde, přiletí před rozedněním. Pomoc bychom

potřebovali. K bandě patří nejméně pět lidí, včetně

121

Lewise a pilota. Zločinci typu Kasíra Lewise se stěží

vzdají bez boje.“

„Dobře. Veďte nás.“

Biggles nastoupil do vozu, otočil ho a za několik

minut zabrzdil na místě, kde obvykle parkovali.

Policejní vůz zastavil za ním.

Biggles vystoupil a šel k jeho otevřenému okénku.

„Po cestě mne něco napadlo,“ řekl. „Myslel jste vážně,

když jste říkal, že byste nám rád pomohl?“

„Samozřejmě.“

„Jde o maličkost, kterou pro mě můžete udělat.

Pošlete svého řidiče do Bodminu, ať se tam zeptá v

mém hotelu, jestli tam není pro mě nějaká zpráva. Stačí,

když pojede sám. Ostatní mohou zůstat tady.“

„Čekáte zprávu?“

„Ano i ne. Mohla by tam být. Velitel je ve spojení s

radarovou stanicí. Když na stanici zjistí nehlášený

letoun, dají mu vědět a on mi zprávu předá. Kdyby sem

taková zpráva došla, byla by pro nás varováním, že se

něco chystá.“

„Rozumím.“

Inspektor vydal rozkazy, z vozu vystoupili dva

policisté a pak auto vyrazilo do Bodminu.

„Při čekání se můžeme posadit,“ řekl Biggles

mužům v uniformách a pak si všichni našli místo ve

vřesu u silnice.

Během půlhodiny, kdy byl vůz pryč, se nepřihodilo

nic. Když se vrátil, prudce zastavil a z vozu vyskočil

strážník s kusem papíru v ruce jako čert z krabičky.

„Tady je to, pane,“ hlásil. „Naléhavý telegram ze

Scotland Yardu pro inspektora Bigglese.“

„To jsem já.“

„Když jsem dorazil, recepční tu zprávu právě

zaznamenával,“ řekl chlapík.

122

Pro ostatní, kteří přihlíželi, přečetl Biggles zprávu

nahlas: „Vetřelec zjištěn dvacet mil jihozápadně od

Falmouthu, v kurzu na severovýchod. Výška přibližně

deset tisíc. Ztrácí výšku.“

„Dobrá,“ řekl úsečně Biggles a zvedl hlavu. „Teď

víme, na čem jsme. Neměli bychom dlouho čekat.

Myslím, že nejlépe bude, když se posuneme blíže k

předpokládané přistávací ploše a zalehneme tam do

vřesu. Potom na můj signál všichni najednou zaútočíme.

Čekám, že baronet s Lewisem tady budou co nevidět a

trochu mě udivuje, že tu již nejsou. Asi to nechávají na

poslední chvíli.“

Vstal a podíval se přes planinu. „Hrome, co je zas

tohle?“ sykl a ukázal na mihotavé světlo, které se

znenadání zjevilo na pláni.

„Není to přistávací signál?“ zeptal se inspektor.

„Ne. Je moc daleko od přistávací dráhy.“

„Vypadá to, že nějaký zatracený blázen zapálil

vřes,“ zabručel inspektor. „Není náhodou ten váš

chlapík na vřesovišti kuřák?“

„Není jako já,“ ušklíbl se Biggles. „Kouří jen

vzácně. Rozhodně nevěřím, že by si zapálil uprostřed

vřesoviště.“

„Nelíbí se mi to,“ utrousil Algy.

„Ano, už by tu měl být. Měli bychom na něj ještě

chvilku počkat, nevěděl by, kde mě má hledat. Algy,

jestli brzy nepřijde, počkáš tu na něj sám. Není třeba

spěchat. Za klidné noci jako je tahle, bychom měli

letadlo uslyšet nějakou dobu před tím než sem doletí, i

kdyby se snášelo bez motoru.“

Uběhlo několik minut. „Co ten Ginger jenom

dělá?“ zamumlal Algy podrážděně. „Říkal, že tam

nebude dlouho.“

„Nechápu to,“ zavrtěl hlavou Biggles.

123

„Oheň se šíří,“ řekl inspektor. „Jestli bude

postupovat tímhle směrem dál, nic pro kouř neuvidíme.“

124

KAPITOLA DVANÁCTÁ

ZBRANÍ JE KLACEK

Algy měl pravdu, když řekl, že jen mimořádné

potíže by Bertiemu zabránily dodržet schůzku s

Bigglesem. Je však také mimo veškerou pochybnost, že

potíže, které Bertieho v Hallstone Towers potkaly, si

způsobil sám. K omluvě mu slouží dvě věci. Jednak

musel řešit nečekanou situací, na kterou nebyl připraven

a za druhé jednal s nejlepším úmyslem. Byl si zcela jist,

že jeho postup by Biggles schválil.

Úkol se zdál být jednoduchý a zůstal by takový,

kdyby se věci vyvíjely podle Bigglesova předpokladu.

Biggles se domníval, pokud to nepovažoval přímo za

hotovou věc, že až se Lewis bude chystat k odletu ze

země, Trethallan ho odveze bentleyem na místo, které je

na silnici nejblíže přistávací ploše. Úvaha to byla

naprosto logická, protože z Towers na vřesoviště to bylo

po silnici několik mil. Ti dva se mohli svézt a neměli

nejmenší důvod jít tam pěšky. Bylo pravděpodobné i to,

že se baronet po rozloučení s Lewisem vynasnaží vrátit

co nejrychleji zpátky do svého domu. Nic z toho se však

nestalo, dopadlo to docela jinak. I ten nejdůvtipnější

předpoklad je totiž vždy pouze předpokladem.

Bertie, když ho Biggles opustil, došel po silnici k

příjezdové cestě, která stoupala k domu. Tam se

zastavil, aby se porozhlédl a poslouchal. Všude bylo

ticho, naprosté ticho, jaké Londýňan už ani nezná. Šel

tedy dál a rozhlížel se po příhodném místě, kde by se

ukryl a mohl sledovat, zda se vrací bentley. Jeho návratu

ještě nic nenasvědčovalo, ale dal se očekávat stejně

logicky, jako byla logická Bigglesova úvaha o tom, že

125

bentley odjel pro ukradené peníze, které si kdysi ukryl

Lewis. Jak dlouho bude vozidlo pryč, záviselo

pochopitelně na tom, jak daleko jel.

Bertie byl přesvědčen, že má spoustu času, což se

také nakonec ukázalo. Kráčel pomalu dál, než spatřil

temné obrysy sídla, které se rýsovaly proti obloze. V

domě se nesvítilo a Bertieho napadlo, jak to má

Humphrey zařízené se služebnictvem. Byl tam vůbec

někdo? Bylo možné, že dům je prázdný? Pak si

uvědomil, že zhasnutá světla nic nedokazují. Bylo přece

téměř vyloučeno, že by sir Humphrey žil v domě sám.

Pokoje služebnictva mohly být umístěny na odvrácené

straně domu. U podobných sídel to bylo obvyklé řešení.

„Dovnitř nejdu!“ šeptl Bertie sám pro sebe. „Nemá

přece smysl koledovat si o nepříjemnosti. Proto tady

nejsem.“

Vrátil se po příjezdové cestě kousek dolů a posadil

se na místo, odkud viděl na průčelí domu a zároveň na

cestu. Zrak se mu již přizpůsobil tmě. Měsíc nesvítil a

světlo hvězd, které prosvítalo řídkými oblaky, nemělo

sílu proniknout listovím stromů, stojících při cestě. U

jejich krajů bujně rostlo vysoké kapradí, které mu mohlo

poskytnout dobrý úkryt. Bertie sešel z cesty, ale

našlapoval opatrně, aby nepolámal víc stvolů než bylo

nutné. Pak se přikrčil, posadil se a čekal.

Vytáhl kapesní nůž a odřízl několik vějířů kapradin,

které mu překážely ve výhledu. Dělal to spíše proto, aby

se něčím zabavil než ze skutečné potřeby. Když pocítil,

že sedí na něčem tvrdém, hmátl pod sebe a zjistil, že to

je spadlá větev. Napadlo ho, že kdyby ho tady

vyčenichal bystrý psí hlídač, neškodilo by držet v ruce

pořádný klacek. Chvíli se tedy zabýval tím, že odřízl

rovný kus větve a zbavil ji nožem drobných výhonků.

Protože neměl jinou zbraň, spokojil se klackem.

„Vracím se do doby kamenné,“ ušklíbl se.

126

Připravil se na dlouhé čekání a nepochybil, protože

přesně tak to dopadlo.

Až

po

třetí

hodině

ráno

uslyšel

hluk

automobilového motoru. Poté poznal, že řidič vozu jede

do kopce, zařadil totiž rychlost. To probudilo jeho

ostražitost. Potom automobil zpomalil a zatočil na

příjezdovou cestu. Na větve stromů i na vějíře kapradin

dopadla zář reflektorů. Vůz se blížil. Bertie se skrčil a

zvědavě se díval mezi roztřepenými listy kapradí. Auto

projelo kolem něj v záplavě světla, které ho oslnilo

natolik, že nepoznal, kdo je uvnitř.

S tímhle nepočítal, ačkoli si mohl předem

představit, co náhlé oslnění udělá s jeho zrakem,

navyklým na tmu. Dokázal rozeznat jen to, že kolem

projel bentley. To ovšem nestačilo. Biggles chtěl

především vědět, kdo přijel. Vrátil se baronet sám, nebo

přivezl na své sídlo znovu Lewise? To byl hlavní účel

Bertieho akce. Proto byl tady.

Bertie znechuceně zavrčel. Dával si vinu, že byl tak

hloupý a nepočítal s oslněním. Kdy se vůz blížil, měl

zavřít oči, a otevřít je až ve chvíli, kdy ho míjel. I když

si připustil, že by možná ani pak nerozeznal víc, mrzelo

ho to. Naslouchal. Slyšel, jak auto zastavuje. Pak

bouchla jeho dvířka, vzápětí někdo otevřel a zavřel

hlavní domovní dveře a nastalo ticho. Bertie chvíli tiše

seděl a dumal co dál, protože nehodlal odejít od

nedokončené práce. Ano, bentley se vrátil. To bylo v

pořádku, ale nestačilo to!

Domníval se, že je stále ještě možné, aby splnil

nejdůležitější část svého poslání. Vstal a tiše se plížil k

domu. Když došel na místo, kde se cesta rozšířila a

přiblížila ke hlavnímu vchodu, se zadostiučiněním

poznal, že ho štěstí neopustilo. V jednom z oken domu

zazářilo světlo. Kdosi tam otočil vypínačem a rozsvítil.

Přes ozářený obdélník okna přeletěl stín, jak někdo

127

přešel místností. Kdo to byl? Bertieho se zmocnil pocit,

že brzy bude u cíle. Bude jednoduché zjistit o koho jde.

Pomalu postupoval a držel se těsně u křoví, které tu

lemovalo cestu. Nedošel daleko, když si uvědomil, že si

blahopřál příliš ukvapeně. Ve světle se objevila silueta

muže, a vzápětí se záře ztlumila, muž uvnitř zatáhl

záclony. Naštěstí to udělal nedbale, nebo se uprostřed

nedovíraly, protože když se přestaly pohybovat, zůstala

mezi nimi úzká štěrbina, kterou prosvítalo světlo. Bertie

si vzpomněl, že když Biggles líčil, jak poznal v domě

Lewise, také se zmiňoval o nedotažených záclonách.

Patrně šlo o stejný pokoj. Kdo v něm teď byl?

Byl sir Humphrey sám, nebo si přivezl uprchlého

trestance s sebou? Bertie se rozhodl, že to zjistí.

S klackem v ruce, protože měl stále na paměti

hlídacího psa, krok za krokem plíživě postupoval k

oknu. Chvílemi naslouchal, zda se neblíží nějaké

nebezpečí, pak poklekl na koleno a přiložil oko k

mezeře mezi záclonami. K odhalení všeho stačil jediný

pohled. To co viděl, mu vyrazilo dech, třebaže tam něco

takového mohl klidně čekat.

Uvnitř byli oba. Trethallan i Lewis! Bertiem však

neotřásla jen tahle skutečnost. Víc ho zdrtilo, když viděl

na stole mezi nimi otevřený kufřík, jehož obsah nyní

pokrýval stolní desku. Byly to peníze. Spousta bankovek

v balíčcích, v jakých se ukládají do bankovních sejfů.

Baronet balíčky počítal a vršil je na dvě hromádky,

podle stařičkého pravidla. Jednou mně, jednou tobě!

Biggles měl ve všem pravdu, blesklo Bertiemu

hlavou, když ty dva pozoroval. Přivezli uloupené peníze

a teď si je rozdělují. Nejvíc však lorda znechutila

hanebná úloha šlechtice Trethallana, jehož se před

časem zastával. Ani v tom se Biggles nespletl!

Bertieho úžas trval déle než dělení kořisti.

128

Když skončilo, Lewis vrátil svou část zpátky do

kufříku. Domácí pán došel ke dřevem obložené stěně

vedle krbu, posunul jeden její díl a odkryl jakousi tajnou

skrýš. Naskládal do ní svou část lupu, znovu ji zakryl a

vrátil se ke stolu.

Bertiemu to stačilo. Zalezl zase do křoví, aby si vše

promyslel. Nemusel spěchat. Od této chvíle vlastně

nemusel nic dělat. Potrvá ještě dlouho, než pro něj

Biggles přijede. Uvažoval o tom, že mu půjde pěšky

naproti, ze zkušenosti však věděl, že téměř každá změna

plánu vede k potížím a končí zmatkem.

Co znamenalo to, co právě viděl? Rozejdou se ti

dva muži, když dokončili svůj záměr? Bude jejich

příštím činem návrat k vozidlu a Trethallan splní svou

část dohody a odveze Lewise na vřesoviště? Skončí tam

útěk odletem? Pokud to tak bude, znamená to, že

vzdušný vetřelec již odstartoval, aby naložil na palubu

zločince s penězi? Bertie váhal, pochopil, že teď by měl

jednat rychle.

Co ale mohl dělat? Musel se nejdříve dovědět, co ti

dva zločinci zamýšlejí udělat dál. Musel tedy zůstat na

místě a hlídat! Bertie se domníval a zároveň doufal, že

neopustí dům. Čas ubíhal. Bylo téměř jisté, že za

denního světla baronet nic nepodnikne a tím by mu

poskytl čas, ohlásit Bigglesovi co tu viděl. Potom už

nebude těžké věc dořešit, i kdyby k tomu přivolali

policii.

Zdálo se mu to rozumné a řekl si, že čekání je to

nejlepší, co může udělat. Když se akce vyvine tak, jak si

Biggles představoval, a všechno tomu nasvědčovalo,

skončí to dobře. Bertie si oddychl, neboť ještě netušil, že

následující události se vyvinou naprosto jinak a že se

budou podobat Bigglesovu předpokladu jen vzdáleně.

Vrátil se kousek po příjezdové cestě a zaujal v

kapradí místo, odkud viděl na dům, na osvětlené okno a

129

na bentley. Kdyby muži vyšli z domu, použili by určitě

těchto dveří. Alespoň v tom ohledu se Bertie nemýlil.

Pohlédl na oblohu. Neukazovaly se na ní dosud žádné

známky svítání, neměl tedy důvod odejít na místo

schůzky. Bigglese by tam ještě nenašel. Nechtěl se

odchylovat od toho, co měli ujednáno. Kdyby se Bertie

domníval, že je alespoň maličká naděje, že Biggles

přijede dříve, vyrazil by na místo setkání hned, aby ze

sebe vysypal důležitou zprávu a další řízení akce by

přenechal veliteli. Biggles však v té době dosud

hlídkoval na vřesovišti a nebylo pravděpodobné, že by

toho nechal, než denní světlo nedovolí přílet letadla.

A tak Bertie čekal a čekal, což byla škoda.

Kdybychom řekli, že to byla chyba, zašli bychom příliš

daleko a vůči Bertiemu by to nebylo spravedlivé. Není

těžké si představit, jak mu bylo.

Asi po deseti minutách světlo v místnosti zhaslo a o

chvilku později se otevřely hlavní dveře. Trethallan a

Lewis vyšli z domu. Byla tma, ale hvězdy svítily

natolik, že se postavy daly rozeznat. Lewis nesl v ruce

kufřík s ukradenými penězi.

„Jemináčku,“ šeptl Bertie. „Přece jen odcházejí.“

Pochopitelně si myslel, že odjedou vozem.

Skutečně ho nic jiného nenapadlo. Nelíbilo se mu to,

protože sám žádné vozidlo neměl a to znamenalo, že by

mu ujeli. Jenže nic takového se nestalo a jejich chování

vyplašeného Bertieho zasáhlo stejně tvrdě. Oba zločinci

se totiž vydali rázným krokem po příjezdové cestě.

Vyděšený Bertie se pohroužil do kapradí, zakryl si tvář a

dělal co se dalo, aby si ho nevšimli. Náhle si uvědomil,

že se nemá čeho bát. Blížící se kroky nečekaně ztichly,

dvojice k němu nedošla! Zadržel dech a čekal, kdy je

zase uslyší. Neslyšel nic, nedělo se nic! Co se to stalo?

Kam, u všech hromů zmizeli? Po pár vteřinách napětí se

odvážil vystrčit hlavu. Nikoho neviděl.

130

Překvapený a užaslý Bertie zjistil, že se mohla stát

jen jedna věc. Povedená dvojice někam odbočila. Ale

kam? Vstal a plížil se po cestě, až to pochopil. Z hlavní

cesty odbočovala zarostlá a úzká pěšina, mizející v

houští. Kam to jen šli a co tam hledají? přemítal zoufale

Bertie, jehož neočekávaný vývoj událostí dokonale

vyvedl z míry. Co teď? Došlo k tomu tak nečekaně, že

ani neměl čas se nad tím pořádně zamyslet. Má jít za

nimi? To by bylo bezesporu nebezpečné. Ti lidé se

mohli zastavit, a kdyby se vraceli, mohl by do nich

vrazit. Ale ta úvaha byla až druhořadá. Váhal především

proto, že potmě by je těžko sledoval a neměl by přitom

potuchy, co má před sebou. Měl strach, že tím něco

pokazí. Na druhé straně byl v situaci, kdy při troše štěstí

mohl získat nesmírně významné a důležité informace.

K rozhodnutí ho přimělo nezřetelné mumlání hlasů

dost daleko vpředu. Oba muži spolu hovořili a podle

zvuku hlasů Bertie dokázal odhadnout, kde jsou a jak

jsou daleko. Zvedl ruce před hlavu, aby si chránil oči

před vyčnívajícími větvemi, které ve tmě neviděl, a

vydal se pěšinou za nimi.

Velmi se mu ulevilo, když se po chvíli chůze stezka

vytočila z křoví a pokračovala otevřenou plání. Bertie

zahlédl před sebou podivně poskakující světlo. Pochopil,

že sir Trethallan, nese kapesní svítilnu. Baronet, který

pěšinu určitě znal, ukazoval trestanci cestu.

Je více než pravděpodobné, usoudil Bertie, že se

nachází na svém pozemku. Světlo Bertiemu velmi

usnadnilo cestu, ale nemohl tvrdit, že by se mu noční

výlet líbil. K tomu měl daleko. Naopak, měl plnou hlavu

starostí. Dělá dobře, nebo měl počkat na Bigglese?

Závěrem si ale řekl, že zašel příliš daleko, než aby se

vracel. Když už jednou vyrazil, dotáhne sledování do

konce, ať jeho závěr dopadne jakkoli.

131

Pěšina se nekonečně kroutila. Bertie neměl důvod

se domnívat, že cesta bude krátká, ale přece jen nečekal,

že se tak protáhne. Kam pro všechno na světě ti lidé

míří? Odhadoval, že museli ujít více než míli, chvílemi

stoupali, pak zase šli dolů. Kde to skončí? Co bylo cílem

téhle noční turistiky?

Tuhle otázku dosud nevyřešil, když se ráz okolí

změnil. Listnaté stromy s podrostem křovin a kapradí

ustoupily skotským borovicím, pod nimiž ležel měkký

koberec jehličí. Bertie se zde nemusel tolik bát, že se

prozradí klopýtnutím. Stromy tu ale rostly tak daleko od

sebe, že kdyby muž s baterkou obrátil světlo dozadu,

Bertieho by uviděl. Ten se snažil snížit nebezpečí tím,

že rychle přebíhal od stromu ke stromu, a vždy když

vyrazil na další etapu, chvilku za stromem počkal.

Nevýhodou bylo, že mohl při přebíhání v temnotě

zakopnout o kořen, což mohlo skončit katastrofou.

Navíc se mu oba muži stále více vzdalovali, ale s tím si

nedělal starosti, protože stále viděl světlo svítilny.

Pěšina se před ním vinula po mírně se zvedajícím svahu,

šplhala na kopec nebo na nějaký pahorek. Náhle mu

světlo zmizelo z dohledu, patrně za vrcholem stoupání.

Když se dostal na místo, a přiblížil se tam mimořádně

opatrně, světlo již neobjevil. Svítilnu asi zhasli, protože

ji nepotřebovali. Těsně před tím se totiž nad obzorem

vynořil srpek měsíce.

Bertie stojící na kopci se rozhlédl. Kam jeho zrak v

mlhavém šeru dosáhl, všude se rozkládala plochá

otevřená krajina. Muži, které sledoval, nebyli na dohled.

Neviděl je, dočista zmizeli! Kam ale odešli? Na jaké

místo ho dovedl Trethallan?

Po několik okamžiků Bertie zíral před sebe a

nechápavě vraštil čelo. Pak se mu rozsvítilo. Stál nad

vřesovištěm, nad Bodminskou planinou! No ovšem.

Trethallan, který to zde znal, šel zkratkou. Biggles se

132

mýlil, když se domníval, že baronet přiveze Lewise k

přistávací ploše autem po silnici. Nikoho z jejich trojice

prostě nenapadlo, že se takový výlet dá zvládnout pěšky.

Každý z nich si myslel, že je to moc daleko, protože

vzdálenost mezi planinou a Towers činila po silnici

téměř deset mil. Bertie si uvědomil, že po odbočení z

hlavní silnice je k Towers vedly úzké cesty směrem

zpátky! Towers tedy neleželo daleko od vřesoviště, cesta

terénem běžela jako by vzdušnou čarou a nebyla delší

než dvě míle!

Bertie zadumaně stál a hleděl na pusté vřesoviště,

které se před ním rozkládalo, bezbarvé ve slabém světle

srpku měsíce. Neměl ani potuchy, kterou část planiny

právě vidí. Ke všemu ještě ztratil dvojici, kterou

sledoval. Dalo se logicky předpokládat, že mají

namířeno k přistávací dráze. Ale kde byla? Jakým

směrem se vydat? Když hleděl na planinu z této strany,

netroufl si ani hádat, kudy má jít. Doufat, že objeví

správný směr náhodou, nestálo ani za úvahu.

Skutečnost, že si Lewis nesl kufřík, byla důležitá.

Měl v něm peníze. Téměř jistě to znamenalo, že se již

nevrátí do Towers. Vydal se na cestu z Anglie. Právě

teď! Tuto noc – nebo těsně před ránem, pokud čas tolik

pokročil. Trethallan mu dělal průvodce, aby mu ukázal

cestu ke starému dolu, jenž označoval přistávací plochu.

Ano, tohle bylo správné řešení záhady noční můry!

Bertie byl o tom skálopevně přesvědčen. Pro to, čeho

byl svědkem, nenalézal jiné vysvětlení.

Co měl dělat? Nebo spíše co mohl dělat?

Nepochyboval o tom, že Biggles nadále střeží přistávací

dráhu ze silnice a neodejde z místa, dokud se nerozední.

Svítání se blížilo, ale na obloze po něm ještě nebylo ani

stopy. Biggles by se měl dovědět, co tady objevil.

Okamžitě.

133

Bylo to svrchovaně důležité, ale Bertie neměl

zdání, jak se k Bigglesovi dostane.

Byl rozčílením bez sebe. Vracet se po vlastní stopě

do Towers, nemělo smysl. Bigglese by tam nenašel a

navíc si nebyl vůbec jistý tím, že by našel cestu. I kdyby

to však dokázal, došel by na místo setkání příliš pozdě a

noční můra by mezitím uletěla. Měl možnost vydat se

přes vřesoviště k silnici. Jenže najít cestu k silnici bylo

také obtížné. Kde vedla? Vlevo? Vpravo? Kdyby zvolil

chybný směr, jen by tím zhoršil situaci. Divoce se

rozhlédl, zda neuvidí světla automobilu jedoucího po

silnici, ale hodinu před svítáním se nedal čekat velký

provoz. Ještě ke všemu viditelnost snižovala houstnoucí

mlha. Za takových podmínek Bertie nedokázal

odhadnout vzdálenost a neuměl by to nikdo. Silnice

mohla vést sotva půl míle od něj, ale stejně dobře mohla

ležet dvě nebo tři míle daleko. Nic nevěděl s jistotou, jen

snad to, že ta hnusná mlha spíše houstne, než aby se

rozptylovala.

„Jemináčku, to je ale hnus!“ zasyčel sám pro sebe.

„Pokusí se pilot v těchhle mizerných podmínkách vůbec

o přistání? Ne, já bych to zaručeně nedělal!“ odpověděl

si. Bertie byl velmi zkušený pilot a věděl, jak obtížně by

zjišťoval polohu celého vřesoviště, o malé přistávací

ploše ani nemluvě. Přistát s letadlem v tak husté mlze,

znamenalo říkat si o nehodu. I kdyby rozsvítili k

vyznačení místa přistání světla, sotva budou tak účinná

jako reflektory užívané na běžných letištích. Pilot noční

můry se zabýval nezákonnou činností a o to menší by

měla být jeho ochota riskovat poškození letadla. Z toho

všeho vyplývalo, že pokud za této noci proběhly

přípravy pro přijetí vetřelce, bylo teď nutné přistání

odložit. Jestliže však Trethallan měl radiové spojení s

letadlem, stačilo se dohodnout o odkladu přistání třeba

jen o půl hodiny. Jak vyjde slunce, mlha se rozptýlí a

134

pilot přistane bez potíží. Noční můře však sluneční svit

nesvědčil z jiných důvodů.

Bertie horečně uvažoval a myšlenky mu probíhaly

hlavou rychleji než se daly vyslovit. Kdyby přistání

odložili, všechno by dopadlo dobře, vířilo mu hlavou.

Horší bylo, že dosud nevěděl, kudy se dostane k silnici.

Bylo moudřejší hledat ji, nebo se vrátit tam odkud přišel

a doufat, že Biggles již na něho čeká? Ale k čemu by to

bylo, kdyby zatím vetřelec přistál a odletěl?

Vtom kdesi v dálce zahoukal klakson automobilu a

Bertie skoro nadskočil radostí. Pátravě se zahleděl

směrem odkud si myslel, že to přišlo, ale neviděl žádná

světla, vůbec nic. Přimělo ho to však k rozhodnutí.

Automobil, který troubil, nemohl být přece jinde než na

silnici…

Bertie vyrazil. Dal se do klusu a věřil, že jeho dobrý

smysl pro orientaci ho nezklame. Až na vysoký vřes,

který mu trochu vadil v běhu, to šlo docela dobře. Po

několika stech yardů doklusal ke zvláštním půdním

útvarům, které nebral vážně jako překážku. Bylo to

pásmo vršků, něco jako velké krtčí hromádky, vysoké

asi dvacet až třicet stop. Jako všechno v okolí byly

porosdé, starým vřesem. Nevěděl odkud se tu ty haldy

vzaly a moc si jich nevšímal. Myslel jenom na to, aby už

byl na silnici. Spěchal mezi nimi a jenom se trochu divil,

protože tuhle část planiny nikdy dřív neviděl a tak jen

odhadoval, že je od svého cíle stále ještě dost daleko.

Teprve když doběhl k jakémusi starému cihlovému

zdivu, pochopil kde se ocitl. Také tady kdysi býval důl a

původ záhadných kopečků byl vysvětlen. Šlo o haldy

hlušiny vytěžené v době, kdy se v dole pracovalo. Soudě

podle hustého plevele a starého vřesu, který na nich

vyrostl, uplynuly od skončení těžby desítky let.

Vzhledem k tomu, že tu Bertie neviděl žádný pobořený

komín, usoudil, že jde o jiný důl, než ten, který poznal

135

poblíž přistávací dráhy. Nemusel se tedy bát, že potká

zvlčilého psa. Když poznal, kde se nachází, měl ovšem

postupovat s větší opatrností. Věděl, jak jsou taková

místa nebezpečná a sám na ně Bigglese upozorňoval,

když mluvili o okolí starých dolů.

Kritizovat ovšem není velké umění. Bertie se celou

svou myslí upínal k tomu, aby se co nejrychleji dostal na

silnici, na nic se neohlížel a pospíchal dál. Díval se před

sebe, aby se vyhnul další haldě, když znenadání došlápl

nohou do prázdna. Cítil, že padá do jakési díry, zoufale

se pokoušel zachránit a zachytit se vysokého vřesu.

Zdařilo se mu to a po několik vteřin se ho držel se

snahou vytáhnout se zpátky. Kořeny však neudržely

jeho váhu, vytrhly se a Bertie se řítil kamsi do hloubky a

zoufale se chytal něčeho, co by zbrzdilo jeho pád. Když

padl se zaduněním na dno, v prstech ještě svíral kus jílu,

který ho neudržel.

Byl to tvrdý náraz. Konec nastal, když Bertieho

hlava narazila na něco tvrdého a svět mu vybuchl v

ohňostroji hvězdiček, které rychle zhasínaly, až zanikly

v úplné temnotě.

136

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

V JÁMĚ

Když Bertie otevřel oči, uvědomil si, že mu hrozně

třeští hlava. Zamrkal a okrouhlým oknem stropu uviděl

nad sebou modrou oblohu. Poloomámený se váhavě

posadil a snažil se rozpomenout, co se to vlastně stalo.

Paměť se mu vracela jen pomalu. Hallstone Towers a

dva muži, které sledoval. Vřesoviště. Pád. Protože nad

ním zářilo jasné denní světlo, uvědomil si, že musel být

v bezvědomí dlouho. Podíval se na hodinky. Sklo a

ciferník však byly rozbité, takže se nic nedozvěděl.

Hned potom se začal prohlížet, jestli není zraněný a

ulevilo se mu, když se přesvědčil, že si nic nezlomil. Za

to musí být člověk vděčný osudu, řekl si v duchu.

Poškození utrpěla pouze jeho hlava, která krutě bolela.

Lehce ji osahával a našel na tváři zaschlou krev. Vedle

něj ležel velký balvan, který tu neplechu způsobil a kus

opodál uviděl svůj obranný klacek.

Na dně díry, do které spadl, se nedaleko něj leskla

louže povrchové vody, která sem natekla při posledních

deštích. Třemi nejistými kroky k ní došel, namočil

kapesník, omyl si hlavu a pak ho použil jako obvaz.

Nemyslel si, že dělá něco namáhavého, ale teď ho to tak

vyčerpalo, že si musel chvilku vydechnout. Myšlenky se

mu přitom pomalu vracely. Přiletělo to letadlo? napadlo

ho. Co ten zločinec Lewis? Unikl? Když jsem spadl do

téhle odporné díry, bylo před rozedněním. Ano. Na

planině ležela mlha a mně se zdálo, že vetřelcův přílet

kvůli ní odloží…

„Jemináčku, proč jsem se já trouba nepodíval kam

šlapu? Že byla tma? Jen idiot se vymlouvá! Jen

excelentní idiot!“

137

Chvíli pokračoval ve spílání na svou adresu, a pak

se rozhlédl po okolí. Nic pěkného kolem sebe neviděl,

ale uvědomil si, že mohl dopadnout hůře. Mnohem hůře.

Když padal, myslel si v jedné úděsné vteřině, že se řítí

do staré, možná hodně hluboké důlní šachty. Nebylo

nejmenší pochyby, že tím by lord Bertie Lissie

definitivně skončil svou životní pouť. Nyní viděl, že

jeho situace je sice vážná, nikoli však beznadějná. Díra,

která ho pohltila, měla tvar kužele a byla asi deset stop

hluboká. Patrně tady dříve byl důl, který horníci opustili

a zpola zasypali. Buď to bylo tak, nebo se tu dolovalo

jen povrchově. Stěny nebyly kolmé, ale srázné. Příliš

srázné na to, aby se na nich uchytily traviny nebo vřes.

Ostatně půda nebyla úrodná, šlo o směs štěrku, břidlice

a jílu.

Dřepl si na balvan, na který narazil hlavou. Při

pohybu pocítil závrať a zvedl se mu žaludek. Znal

následky otřesu mozku a proto považoval za rozumné na

chvíli si odpočinout, než se do něčeho zase pustí. Mohl

by znovu upadnout a ublížit si ještě víc. Důvod ke

spěchu, který ho poháněl v noci, dávno pominul.

Uvědomoval si, že ostatní si o něj dělají starost, ale

proto se přece nepřetrhne. Přirozeně by se rád dostal z

pasti, do které spadl, zjistil kde je, a co se děje na

planině. Věděl už také, že to nebude lehké, ale stále si

plně neuvědomil, do jak neutěšené situace se dostal.

Bloudil zrakem kolem sebe, až utkvěl na něčem,

čeho si dříve nevšiml. Byl to boční otvor, který se zdál

být vchodem do jakési postranní šachty. Původně byla

zpevněna výdřevou, ale některé stojky se zhroutily,

takže otvor získal nepravidelný tvar. Bertie si domyslel,

že šlo o chodbu, kterou horníci vyváželi hlušinu ven z

dolu a nahoře ji vršili do malých hald.

Stále ještě na nejistých nohou přistoupil k otvoru a

pokusil se nahlédnout dovnitř. Vládla tam však naprostá

138

tma, takže nedokázal nic rozeznat. Ucítil však zevnitř

závan vzduchu, přinášející pach, který ho ohromil.

Vzhledem k tomu, kde se nalézal, přinášel závan zcela

nepřirozené poselství o přítomnosti lidí! Měl pocit, že

musí vycházet z nějakého špatně větraného obývaného

sklepení, a byl by dokonce přísahal, že rozeznává vůni

čerstvě uvařené kávy. Řekl si, že to je směšné a

zauvažoval, zda se mu opravdu vrátily smysly. Jak by

mohl být někdo uvnitř? Když o tom přemýšlel, napadlo

ho, že zdroj výparů může být mnohem dál, než se mu

zdálo. Někde tam mohou být další šachty, kterými

prochází průvan. Nemohl tudy vést starý ventilační

systém? Možná ano. Nebyl horník, ale vzpomněl si, jak

četl o začátcích dolování, kdy se prorážely podobné

šachty, aby se vzduch v dole nezkazil.

Vzápětí dostal nápad, který však po bleskové úvaze

zavrhl. Ne! Nepoleze do té chodby! Nebude ji zkoumat!

Už jeho otřesená mozková dutina mu nedovolila, aby

začínal s nějakým průzkumem. Necítil se dobře a bylo

by hloupé to ještě zhoršovat. Neměl také nic, čím by si v

šachtě posvítil. Benzínový zapalovač na to nestačil a

Bertie věděl, že by mohl snadno vypovědět službu. Byl

by blázen, kdyby podstupoval tak zbytečné riziko.

Cítil, že se mu vracejí síly a obrátil svou pozornost

k mnohem užitečnější věci – dostat se z černé díry na

šedivé vřesoviště, které teď Bertieho nesmírně lákalo.

Vyšplhat se ven, najít silnici a Bigglese, který byl určitě

někde poblíž. Vzhlédl k obloze a měl dojem, že se

zatáhla mraky. Nebo se snad už stmívá? To se Bertiemu

nechtělo věřit. Bylo možné, že tu ležel v bezvědomí celý

den?

„Absolutní nesmysl,“ zavrčel. „To bych pak neměl

lehký otřes mozku, ale těžký. Excelentně těžký otřes!“

Přesto se musel smířit s tím, že venku ubývá světla.

139

To ho ovšem neodradilo od snahy vylézt z jámy.

Hned při prvním pokusu však poznal, že to bude

obtížnější než předpokládal a naplnil ho pocit úzkosti. A

to si vybral místo, které se mu zdálo být daleko

nejpříhodnější. Vyšplhal se do výšky sotva pěti stop a

tam skončil. Výš to prostě nešlo a ještě ke všemu se mu

silně zatočila hlava. Zkusil to jinde, výsledek však byl

stejný. Kusy jílu vypadávaly a břidlice se mu drolila pod

rukama. Když zkoušel nahmatat nějaký úchyt nad

hlavou, vše se drtilo a sypalo se mu na hlavu v malých

prachových lavinách, které ho oslepovaly a plnily mu

nos i ústa.

Udělal několik dalších pokusů na různých místech,

ale výsledek se neměnil. Při jednom z pokusů použil

svůj klacek jako oporu. Dokonce jím dosáhl až na vřes,

visící přes okraj do jámy, potom mu však klacek

vyklouzl a Bertie se zřítil dolů. Chybělo málo, aby

podruhé padl hlavou na balvan. Byl vážně otřesen a

vyrazil si dech. Byla to hanebná prohra.

„Nemá to smysl,“ zasténal. „Když budu takhle

pokračoval, znovu si těžce ublížím. Ale když se chci

dostat na planinu před úplným setměním, co mám tedy

dělat?“

Venku se skutečně šeřilo a Bertie už uznával, že

strávil celý den v bezvědomí. Znovu se posadil na

balvan, aby se zotavil z otřesu a dál zvážil svou situaci.

„Přece odsud musí být nějaká cesta!“ vzdoroval

stavu beznaděje a zmarnění. Podíval se znovu na ústí

staré důlní šachty, či co to bylo. „Východ může být

zrovna tam,“ zamumlal, ale přiznával si, že ho

představa, neznámých temných prostor děsí. „Kdybych

měl s sebou baterku, vlezu tam. Jenže co když se ta

prohnilá výdřeva zhroutí a pohřbí mě zaživa?“

140

Bertie se otřásl. Již mnohokrát čelil smrti, ale

skončit ve tmě pod tunami zeminy se mu ani trošku

nechtělo.

Když se zadíval k okraji jámy, který byl tak blízko

a přitom tak daleko, bleskla mu hlavou myšlenka.

Kdyby zapálil na pláni vřes, bylo by to vidět široko

daleko. Pokud byl Biggles na silnici, bylo téměř jisté, že

oheň uvidí a dalo se čekat, že to přijde vyšetřit. Zapálit

vřesoviště se zdálo být bláznivé, ale Bertiemu na tom

moc nezáleželo, pokud to splní svůj účel. A i kdyby

požár Bigglese nepřilákal, někdo byl povinen oheň

sledovat a ohlásit. Mělo by to vyvolat poplach u policie

nebo u hasičů. Bylo jedno kdo přijde, hlavně aby se

někdo takový našel. Jinak mohl vězet v jámě do doby,

kdy by do ní slezl nějaký všetečný turista a objevil by

Bertieho vybělené kosti.

Otázkou bylo, jak vřes zapálit? Když jím procházel,

byl proschlý a k zapálení by stačila jiskra. S tím

nemohly být potíže. Vlastně to bude docela snadné,

pomyslel si. Vřes měl, na dně jámy leželo několik kusů,

které vytrhl při pádu a při pokusech uniknout. Sváže je

do otýpky, kterou zapálí zapalovačem a vyhodí přes

okraj jámy. A bude to, pomyslel si sebejistě.

Jak o věci uvažoval, napadlo ho něco, co celému

záměru dávalo další smysl. Jestliže letadlo dosud

nepřiletělo, objeví se patrně tuto noc. Když pilot najde

vřesoviště v plamenech, nebude schopen přistát. I kdyby

požár nepostoupil až k přistávací ploše, kouř by každého

rozumného pilota odradil od přistání.

Bertieho to nadchlo, připadal si jako vychytralý

záškodník a také měl konečně co dělat. Sebral všechen

vřes ležící v jámě a obětoval na jeho svázání vlastní

kravatu. Podařilo se mu vytvořit docela úhlednou

zápalnou kouli i se závěsem, jímž byl volný kus

vázanky. Ten nechal Bertie volný proto, aby mohl

141

zapálenou kouli rozhoupat a vyhodit z jámy. Byl s tím

hotov za pouhých pár minut. Zkusil s koulí několikrát

zamávat, aby se ujistil, že se mu v letu nerozpadne.

Zkouška dopadla úspěšně, vyrobil dokonalé dílo. Sáhl

do kapsy pro zapalovač.

Než však Bertie mohl začít s pokusem o žhářství,

uslyšel za zády něco neuvěřitelného, něco jako

zazvonění kovu. Rychle se otočil a vytřeštil zrak, neboť

to co spatřil, považoval za zázrak. Z temna chodby se

vynořil konec kovového žebříku, který sem zřejmě kdosi

nesl! Bertie se právě chystal zajásat, když do jámy

vkročil muž s žebříkem na rameni. Bertie ztěžka polkl.

Přes chabé světlo, které v jámě vládlo poznal ovčáka,

jehož si prohlédl zblízka, když s Bigglesem prvně

procházel po údajné přistávací dráze.

Žebřík! Pro Bertieho by to byl vítanější dar, než

kdyby mu někdo nabídl zlatý poklad. Srdce se mu

zatelelilo nadějí, jenže vzápětí si uvědomil, že chlapíka,

který ho nese, nemůže řadit mezi svoje strážné anděly.

Ovčák zřejmě myslel jen sám na sebe a chtěl použít

žebřík ke stejnému účelu, po kterém Bertie zoufale

toužil. Hodlal prostě vylézt z jámy. Jeho příchod z

chodby současně vysvětloval vůni kávy, kterou Bertie

před chvílí ucítil. Jenomže nyní ho ani nenapadlo

uvažovat nad tím, co ovčák v chodbě kutí. Zaručeně mu

nedovolí, aby žebřík použil! Naopak. Až si ho všimne,

začne ho podezírat z kdejaké nepravosti a možná na něj i

zaútočí.

Bertie tedy ani nešpitl a pevně doufal, že chlapík

opře žebřík o stěnu, vyleze na pláň a jeho si nevšimne.

Domněnka, že nechá žebřík stát v jámě, dokud se

nevrátí, mu připadala zcela logická.

Chvilku se zdálo, že to vyjde. Žebřík byl hliníkový,

skládací a ovčákovi nějakou dobu trvalo, než ho

připravil k použití. Když ho konečně zvedl a opřel o

142

stěnu jámy, dosahoval téměř k okraji. Po práci se muž

rozhlédl po jámě. Nebylo jasné, proč ho to napadlo, ale

udělal to a nevyhnutelně při tom spatřil Bertieho,

sedícího na balvanu tiše jako pěna. Bertie pokrčil

lhostejně rameny. Neměl proč žasnout, tentokrát byla

řada na ovčákovi.

„Co tu děláte?“ vyhrkl muž, když se vzpamatoval.

„Co asi tak myslíte?“ odpověděl Bertie trochu

uštěpačně. „Spadl jsem do téhle zatracené díry, narazil si

lebku a teď vymýšlím, jak se dostat ven. Jsem rád, že

vás tu vidím s žebříkem!“

Chlapík se pomalu přiblížil a mlčel. Zdálo se, že

ztratil řeč, což bylo pochopitelné. Brzy se však ukázalo,

že Bertieho nenucené chování prohlédl.

„Copak jste dělal tam nahoře?“ zeptal se

podezřívavě. „Čenichal jste?“

„Ne,“ řekl uraženě Bertie. „Nejsem pes! Jen jsem se

procházel po vřesovišti.“

„Co jste tam hledal?“

„Silnici. Byla mlha a zabloudil jsem. Rád bych ji

našel i teď, jestli dovolíte. Moji přátelé mě budou

hledat.“

„Kde jsou?“

„Domnívám se, že na mne čekají na silnici. Kudy

se k ní dostanu co nejrychleji?“

„Oni nejsou na planině?“

„Pokud vím, tak ne!“ odsekl Bertie, ale sotva to

vypustil z úst, uvědomil si, že udělal hrubou chybu.

„Podívejme se,“ řekl ovčák. „Obávám se, že v tom

případě si na vás ještě nějaký čas počkají.“

„Jak to myslíte?“

„Protože zůstanete tady.“

„Proč? Mně se tu nelíbí.“

Chlapík neodpověděl a obrátil se k žebříku.

143

„Ale počkejte, prosím,“ zaškemral Bertie a vstal.

„Snad bychom se mohli domluvit…“

„Stát!“ zavelel ovčák, a aby příkaz dotvrdil, vylovil

z kapsy revolver a namířil ho na Bertieho. „Ani se

nehni!“

„Tohle jsou ale způsoby,“ vyjekl Bertie a podobně

jako ovčák přešel k tykání. „Chováš se absolutně

nechutně!“ Odvrátil se od muže a škrtl zapalovačem,

který držel po celou tu dobu v dlani. Přiložil plamínek

pod svou pochodeň, a když se trochu rozhořela, mrštil ji

vzhůru ven z jámy. Podle ostrého praskání ohně poznal,

že se mu záměr zdařil. Nahoře se zjevila mihotavá zář.

Ovčákovi to pochopitelně neušlo. Prudce se otočil a

zlostně se zeptal: „Co to děláš?“

„Dělám si, co se mi líbí, fešáku,“ prohlásil Bertie.

„Když mi nechceš půjčit ten pitomý žebřík, tak musím

dát přátelům znamení, aby věděli kde jsem.“

Bertie si na okamžik pomyslel, že to přehnal a že

ho teď ovčák zastřelí. Muži ztvrdly rysy a namířil na něj

revolver. Nakonec nestiskl spoušť patrně proto, že by

třesk výstřelu dolehl daleko odsud. „Chceš to tady

všechno zapálit, ty šašku?“ vyjekl.

„To je nápad!“ řekl Bertie. „Ale já ho měl dřív!“

Muž se zhluboka nadechl a bylo zřejmé, že

usilovně přemýšlí. Pak se rychle vrátil k žebříku, složil

ho, hodil si ho přes rameno a spěchal k chodbě. U

vchodu se zastavil a s namířeným revolverem v ruce

vykřikl: „Jestli tě napadne jít za mnou, tak to do tebe bez

řečí napálím!“

Otočil hlavu a zmizel.

Bertie nebyl zbabělec, ale měl dost rozumu, aby

nešel za mužem ozbrojeným revolverem do míst, kde by

byl v naprosté nevýhodě. Muž by ho proti světlu svítilny

jasně viděl a zaručeně by splnil svou hrozbu. V

podzemní chodbě by se zvuk výstřelu ztlumil. Posadil se

144

tedy na balvan a přemýšlel, co ta příhoda měla

znamenat. Co tu ten člověk dělá? A k čemu se chystá

teď?

Rozkašlal se, protože vítr zahnal kouř do jámy a

štiplavý dým z hořícího vřesu ho řezal v plících. Vzápětí

se dovnitř nahrnul nový čpící oblak a Bertie nemohl

udělat nic, aby to zastavil.

„Jemináčku,“ vzdychl. „S tímhle jsem nepočítal.“

145

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

GINGER JE NA DNĚ SIL

Když se Ginger rozloučil s Bigglesem a vydal se na

pouť noční planinou, těžko by hledal odpověď na

otázku, co tam vlastně bude dělat. Měl matnou

představu, že pronikne co nejblíže ke starému dolu, aby

se přesvědčil, jestli tam někdo něco neprovádí. Byl si už

skoro jist, že sousedící přistávací plocha je středem

veškerých zdejších událostí, a pokud chtěl objasnit oč tu

jde, měl by začít právě u ní. Ani ho nenapadlo očekávat,

že v těchto místech objeví Bertieho. V podstatě souhlasil

s Bigglesem, že to by chtěli příliš mnoho štěstí naráz.

Domníval se však, že má jakousi naději, třeba jen

nepatrnou, vyslechnout nějaký rozhovor, který by mu

napověděl, co se Bertiemu přihodilo nebo ještě lépe, kde

je. Procházel tedy planinou s určitou nadějí, ale zároveň

s obavou, že tím zbytečně maří čas.

Pomalu se stmívalo, ale večerní počasí bylo

příjemné. Stálý vítr nevál, občas se jen zvedl slabý

větřík, jemuž se říká proměnlivý. Nehrozil ani dešť.

Obloha, jak se dalo soudit podle roztroušených prvních

hvězd, byla čistá. Podmínky pro noční létání by hodnotil

jako mimořádně dobré. Co by dělal, kdyby teď přiletěla

noční můra, zatímco on se prochází po vřesovišti, to

ovšem nevěděl. Tak dalece ani neuvažoval. Jestli přiletí,

dojde k tomu pravděpodobně až po půlnoci a to by už

měl být zpátky na silnici. Pokud nenarazí na něco

zajímavého, vrátí se brzy. Tak si to alespoň

představoval. Nehodlal strávit na planině více času, než

bylo k prohlídce dolu nutné.

Několikrát se zastavil, aby se rozhlédl a přitom se

vždy skrčil, aby se mu obzor promítl proti obloze,

146

protože to tu neznal. V této části vřesoviště nebyl, nikdy

ji neviděl. Odhadoval, že je zhruba asi míli na východ

od opuštěného dolu, který byl jeho cílem. Jak řekl,

považoval za prozíravější udělat tuhle zacházku, než

vyrazit přímo k dolu otevřeným vřesovištěm, kde by ho

viděl každý, kdo tam hlídal a sledoval cizí lidi.

Po určitou dobu viděl silnici, či spíše světla aut,

která po ní jela. Když však terén začal klesat, tuhle

výhodu ztratil, protože mu výhled omezila vyšší terénní

vlna. Moc ho to netrápilo, neboť znal, či se domníval že

zná, hlavní směr. Věděl ovšem, že nic není snazšího než

ztratit orientaci v rozlehlé otevřené krajině, v níž chybí

orientační body, ale nebál se toho. Zaskočila by ho asi

jen náhlá mlha, která byla na každém vřesovišti běžným

jevem. Dlouho tedy šel bezstarostně, než se do jeho

pocitů vkradl neklid.

V domnění, že již zašel dost daleko, aby se přiblížil

k dolu z opačné strany, stočil své kroky doleva.

Zanedlouho potom, když napínal zrak, aby v přítmí

vůbec něco rozeznal, všiml si zvlněného obzoru, jako by

měl před sebou řadu nízkých vršků. Bylo to divné,

protože ze silnice si žádných kopců nevšiml. Nic

zvláštního však z toho nevyvozoval, protože teď

pozoroval planinu z docela jiného úhlu.

Kopečky tu skutečně byly. Když přišel k prvnímu,

napadlo ho, že místo aby ho obešel, půjde přes něj, aby

získal rozhled po okolí. Pokračoval tedy po svahu přímo

nahoru. Nebylo to příliš namáhavé. Nahoře se zastavil a

rozhlédl se. Moc toho neviděl. Nikde nebyly známky

života, nic se nehýbalo. Zjistil jen tolik, že poblíž leží

další podobné kopce. Neunavoval se přemýšlením, zda

jde o přírodní nebo umělé útvary. Zajímalo ho jenom to,

aby neztratil orientaci.

Daleko ovšem nedohlédl a planina před ním ležela

ponurá a tichá, otevřená nebeským větrům. Nikde ani

147

světélka. Připadalo mu, že tu má celý svět pro sebe, ale

tento druh světa zrzka příliš nelákal. Po setmění

vypadají všechna vřesoviště podobně, napadlo ho, když

scházel po opačné straně kopce, aby navázal na původní

směr. Po několika krocích ho však přiměly k zastavení

zvuky, které byly tím posledním, co by na takovém

zvláštním místě čekal. Zrzek uslyšel v pustině lidské

hlasy!

Velmi ho to udivilo a trochu i znepokojilo, protože

si uvědomil, že pokud by se na tomto místě střetl s

nepřáteli, musel by se sám postavit lidem, kteří se tu

vyznají líp. Protože lidé hovoří sami se sebou jen

výjimečně, museli být nedaleko něho nejméně dva muži,

ale mohlo jich být víc. Ginger nemohl očekávat nic

jiného, než že jde o nepřátele. Nezřetelné mumlání

zaznělo zase a nejhorší na tom bylo, že nedokázal určit

směr, odkud přicházelo. Nebylo to nijak zvláštní. V

podmínkách, v jakých se zrzek nacházel, bylo téměř

nemožné poznat místo, odkud zvuk ze tmy přichází.

Dalo by se to přirovnat k situaci, když chcete v noci

objevit nočního ptáka podle hlasu. Nikdy nebude na

místě, odkud jste zaslechli jeho volání.

Ginger nehybně stál a napjatě poslouchal. Netoužil

seznámit se s lidmi, kteří rozmlouvali, mnohem víc by

mu vyhovovalo, kdyby si je udržel co nejdál od těla.

Hlasy opět tlumeně zazněly, ale jeden byl silnější, jako

by se rozčiloval. Upřeně se zahleděl do tmy, ale

nerozeznal vůbec nic. Kde, u všech hromů, byli ti lidé?

Co jen mohli dělat na temném vřesovišti? Zdálo se mu,

že jsou blízko, byl by na to přísahal. Proč nerozumí ani

jedinému slovu? Záhada všech záhad, pomyslel si. Za

bílého dne bych poznal, zda jsou bílí nebo černí a zda

někdo z nich nenosí brýle. Stál na místě jako by ho hlasy

přikovaly k zemi, protože měl pocit, že kdyby udělal jen

tři kroky, vstoupil by přímo mezi ně.

148

Nervy měl napnuté jako struny, když uslyšel

výkřik.

Potom však následovalo něco ještě mnohem

hrozivějšího. Přímo ze země, alespoň to tak vypadalo,

vylétla kousek před ním do vzduchu ohnivá koule a

zapadla do vřesu. Vyskočily plameny. Zazněl ještě jeden

výkřik a nastalo ticho, přerušované pouze ostrým

praskáním hořícího vřesu. Plameny se začaly šířit.

Ginger stál jak očarovaný. Co to všechno

znamenalo? Nebylo divu, že si to nedokázal nijak

srovnat v hlavě. Mumlání ustalo, ale byly slyšet zvláštní

zvuky, jako kdyby někdo s někým zápasil. Rachotilo

padající kamení a hlína. Co teď má dělat? Utéct odsud,

dokud je průchod volný? To se zdálo být nejrozumnější,

zvědavost mu však nedovolila odejít. Vydal se sem, aby

pátral po známkách činnosti skupiny zdejších spiklenců,

a teď na ně narazil. Měl by se jim podívat na zoubek.

Před malou chvílí se zvedl mírný větřík, který teď

ohni pomáhal. Plazící se plameny vrhaly na okolí

zlověstné rudé světlo, ale po lidech tu nebylo ani

památky. Co se s nimi stalo? Mrkl na místo, odkud se

oheň začal šířit. Bylo jasně vidět. Za ním uviděl oválný

temný prostor, do něhož se plameny nešířily. Co tam

bylo? Voda? Ne, ta by přece světlo ohně odrážela. A

kam se poděli lidé, které slyšel mluvit? Kdyby tam byli,

nyní by je viděl v záři plamenů. Všechno to bylo

podivné, přímo nepochopitelné.

Vrozená zvědavost Gingerovi nedala, musel se jít

podívat blíž. Doufal přece, že se něco stane, a tady

skutečně k něčemu došlo. Proč by měl utíkat? Vytáhl z

kapsy revolver, rozhodnut dokončit sestup z pahorku.

Oklikou pomalu obešel postupující linii ohně a připlížil

se až k záhadnému temnému místu, aby zjistil, proč se

mu plameny vyhnuly. Šel pomalu a opatrně a udělal

dobře. V zemi tam zela velká díra. Otevřená a asi

149

hluboká jáma! Neviděl do ní, ale slyšel, že tam někdo

kašle. Připlazil se k jejímu okraji a podíval se dolů. Na

dně jámy uviděl člověka s ovázanou hlavou, který se

opíral o hůl.

Ginger muže nepoznal. Díval se na něho, jak se za

pomoci klacku rozbíhá proti stěně jámy a pokouší se

dostat ven. Byl to ovšem pokus o nemožné a přesně tak

skončil. Muž se sesul zpátky a upadl. Pracně se postavil

na nohy, vzhlédl k okraji jámy a patrně spatřil Gingerův

obličej.

„Hej, vy tam!“ ozvalo se z jámy. „Můžete mě

odsud dostat?“

Ginger užasle vydechl. Poznal ten hlas a uvědomil

si, že tím zbídačelým chlapíkem není nikdo jiný než

Bertie. Z ohromení se mu až zatočila hlava.

„To jsem já, Ginger,“ vyhrkl.

„To je skvělé,“ zaskuhral Bertie. „Člověče, ještě

nikdy jsem tě neviděl raději. Nemáš náhodou u sebe

provaz?“

„Nemůžeš se dostat ven?“ zeptal se nepříliš

důvtipně zrzek.

„Mysli trochu! Copak bych se tu nechal dusit

kouřem, kdybych mohl ven? Udělej něco a hoď sebou!

Ten odporný ovčák není daleko a místo psa má u sebe

pistoli.“

„Jak ti mám pomoci?“ zeptal se zoufale Ginger.

„To se ti snadno řekne dostaň mě ven. Jak to mám

udělat?“

„Když nemáš provaz, použij košili, kalhoty, co se

dá.“

Ginger kývl, shodil ze sebe sako a svlékl košili.

Kapesním nožem ji rozřezal a roztrhal. Z rukávů vznikly

dva pruhy, z tílka další dva. Svázal je dohromady a stále

myslel na to, jestli látka unese Bertieho váhu. Když s

150

tím byl hotov, položil se na okraj a spustil svázané

pruhy látky dolů. Byly krátké. Bertie na ně nedosáhl.

„Svlékni košili a hoď mi ji,“ zavolal Ginger.

„Navážu to.“

„Jasně,“ vyjekl Bertie, svlékl sako, serval košili,

zabalil do ní kámen a hodil balíček zrzkovi. „Tady to

máš!“

Zatímco čekal, znovu si navlékl sako.

Ginger opakoval operaci, které podrobil svou košili

a svázal oba konce dohromady. Vyzkoušel pevnost uzlů

a spustil konec dolů.

Bertie se opřel o klacek a podařilo se mu

improvizované lano zachytit. Zapřel se nohama o stěnu

a s vypětím všech sil ručkoval nahoru. Ginger táhl. V

posledním okamžiku, když byl Bertie téměř nahoře,

začaly díly košilí povolovat. Ginger se rychle

předklonil, zachytil Bertieho za límec kabátu a vytáhl

ho. Na rovné ploše se pak oba zhroutili jeden přes

druhého a těžce oddychovali.

„Díky, starouši,“ lapal po dechu Bertie, když se

posadili. „Byl jsem v té zatracené díře dost dlouho.“

„Co máš s hlavou?“ zasípal Ginger.

„Chtěl jsem s ní rozbít jeden balvan, ale nešlo to.

Byl přece jen o trochu tvrdší než moje lebka.“

„Jinak jsi v pořádku?“

„Myslím že ano.“

„Můžeš jít? Čeká nás kus cesty.“

„Pokusím se o to. Kam jdeme?“

„Musíme na silnici.“

„Jak je to daleko?“

„Nejmíň míli.“

„Dopřej mi ještě chvilku, abych se vydýchal,“ řekl

Bertie. „Brzy budu v pořádku.“

Ještě chvíli odpočívali.

„Jak dlouho jsi byl v té díře?“ zeptal se zrzek.

151

„Od dnešního rána.“

„Panebože! To se z tebe málem stal jeskynní

člověk. Jak se to stalo?“

„Padl jsem do ní jako idiot. Nekoukal jsem, kam

šlapu.“

„Slyšel jsem, jak jsi tam s někým mluvil.“

„S tím ohyzdným ovčákem. Našel mě tam. Vylezl z

černé díry jako nějaký zatracený králík. Měl žebřík, ale

nechtěl mi ho půjčit. Měl taky revolver, takže jsem se s

ním mohl jenom hádat. Na rvačku nebylo ani

pomyšlení.“

„Kam odešel?“

„Zalezl zas do díry. Mají tam nějakou skrýš. Asi se

šel zeptat, jestli si mě dají pečeného s brambůrky, nebo

dušeného s mrkví a pórkem.“

„Cos dělal, než jsi tam spadl?“

„Stopoval jsem baroneta a Lewise. Odešli spolu z

Towers pěšky a vzali to zkratkou přes planinu. Tam

jsem je ztratil. Lewis má s sebou kufřík plný peněz.

Díval jsem se, jak si rozdělovali kradené libry.

Trethallan je schoval v domě. Dokonce vím, kam je dal.

Na levé straně krbu je na dřevěném obložení vyřezávaná

psí hlava. Dá se odsunout a za ní je zásuvka.“

„Kde teď jsou ti dva?“

„Nevím to určitě, ale myslím že odešli do starého

dolu. Asi bude spojený šachtou tady s tou dírou.“

„Jestli je to pravda, potom letadlo přiletí

pravděpodobně dnes v noci,“ řekl Ginger.

„To si taky myslím. Ale podívej na ten pěkný

ohníček, který jsem založil.“

„Jsi vynikající žhář, ale s ohněm budeme mít

potíže. Jestli se na to cítíš, měli bychom se už pohnout.

Pokud se oheň víc rozšíří, odřízne nám cestu k silnici.

Musíme ho obejít, dokud to ještě jde.“

152

Plameny se skutečně přibližovaly k silnici v široké

frontě, a provázela je oblaka kouře.

„Vstávat, lorde!“ rozhodl Ginger a nasadil tak ostré

tempo, že za ním Bertie brzy zaostával.

„Nespěchej tolik,“ žadonil. „Hlava mi třeští a

trochu se mi podlamují kolena. Nemohu se hnát jako

blázen.“

Ginger na něj počkal, ale brzy bylo jasné, že Bertie

přecenil své síly. Chůze ho rychle vysilovala. Prodíral se

sice vřesem dál, ale bylo zřejmé, že mu to dělá potíže.

Jejich trasu prodlužoval oheň, který je odřízl od silnice,

takže museli jít obloukem, aby se mu vyhnuli.

Pronásledoval je také dusivý kouř.

Ke krizi došlo asi po deseti minutách chůze. Bertie

se zastavil a pak si sedl do vřesu.

„Nemá to cenu, hochu, dál to už nejde,“ vyrážel ze

sebe mezi těžkými výdechy. „Promiň mi, ale jsem na

dně. Musíš pokračovat sám.“

Ginger si uvědomil, že jeho přítel toho má opravdu

plné zuby. Viděl jak je vyčerpaný a námaha mu mohla

hodně uškodit. Ve filmu nebo na televizní obrazovce

často vidíme hrdinu, kterého praští rukojetí pistole nebo

jiným těžkým předmětem do hlavy, až padne v

mdlobách na zem. Stačí však pár vteřin, rek se zvedne a

vesele se rve dál, jako by se nic nedělo. Ve skutečném

životě to bývá jinak.

Praštěného člověka obvykle odvezou do nemocnice

a pustí ho ven, až když ho dají dohromady.

Ginger se dostal do obtížné situace. Bertie byl v

obličeji bledý jako mrtvola, neustále se mu vracely

záchvaty nevolnosti a zrzek nepochyboval, že prodělal

těžký otřes mozku. Co teď? Nemohl nechat přítele o

samotě, protože kdyby ztratil vědomí a oheň se obrátil

tímto směrem, uhořel by. Musel ho tedy nějak dostat na

153

bezpečné místo, nejlépe na silnici, která však byla ještě

čtvrt míle odsud. Pomohl Bertiemu vstát a podepřel ho.

Ušli tak pár kroků, ale Bertie se mu stále více opíral

o rameno, až nakonec upadl a zůstal ležet. Ginger vedle

něj poklekl, aby ho povzbudil, ale Bertie vůbec

nereagoval. Omdlel. Zrzek, jehož žádné zranění

nepostihlo, teď sám pocítil, jak strašlivě ho bolí nohy od

prodírání se vysokým vřesem. V zoufalství zvedl hlavu.

Po silnici právě projížděl automobil s rozsvícenými

reflektory. Nebylo to už nijak daleko.

„Nevadí,“ zavrčel. „Když nenajdu Bigglese, pojede

kolem někdo jiný a pomůže mi.“ Nechal Bertieho ležet

na místě, vyrazil k silnici a volal jak nejhlasitěji mohl:

„Pomoc, Bigglesi, pomoc!“ Bylo mu lhostejné, kdo ho

uslyší, myslel jen na to, jak dostat Bertieho z hořícího

vřesoviště. Často klopýtal, protože vřes se mu zaplétal

mezi nohy. Jednou upadl, ale znovu vyskočil a klusal

dál. Nedbal ani na dusivý kouř. Byl již sám na pokraji

tělesného vyčerpání, když uslyšel, že mu někdo

odpovídá. V závoji dýmu před ním se nejasně rýsovaly

obrysy postav. Měl tak vyschlá ústa, že už nedokázal

křičet.

Konečně k němu někdo doběhl a chytil ho za

rameno.

„Co to tu vyvádíš, Gingere?“ řekl a zrzek poznal

Bigglese. „Hej! Co je s tebou.“

„Zaplať Bože, žes přišel,“ těžce vydechl Ginger.

„Sháním tě už snad celou hodinu!“

„Co se stalo?“

„Bertie je v bezvědomí! Tam vzadu na vřesovišti.“

„Jak je to daleko?“

„Asi dvě stě yardů.“

Dorazil k nim Algy a dva muži v policejních

uniformách.

154

„Tamhle je to!“ ukázal zrzek. „Nemůžete ho

minout.“

Biggles poslal Algyho s oběma policisty, aby

Bertieho přinesli. „Jak se to stalo?“ zeptal se potom

Gingera. „Šel jsi přece hledat ty darebáky! Kdes našel

Bertieho?“

„Spadl do díry,“ kuckal se zrzek. „Je tam stará

otevřená šachta nebo něco takového. Sledoval

Trethallana a Lewise na planinu a ve tmě se do ní zřítil.

Viděl je v Towers, jak si rozdělují peníze. Lewis si

odnesl svůj podíl v kufříku. Trethallan ho uložil do psí

zásuvky, totiž do zásuvky s vyřezávanou psí hlavu na

obložení levé strany krbu. Tak to vyprávěl Bertie.“

„Je vážně zraněný?“

„Nevím, myslím, že to nebude příliš vážné. Když

jsem ho našel, byl při vědomí. Spadl do jámy, narazil

hlavou na kámen a utrpěl otřes mozku. Ležel celý den v

bezvědomí.“

„Jak jsi ho v té díře našel?“

„Slyšel jsem hlasy. To už se Bertie probral a byl

tam s ním ten zatracený ovčák. Ten je snad všude. Měl

prý s sebou žebřík a chtěl vylézt na pláň. Měl také

pistoli. Pohádali se a ovčák zase odešel šachtou, kterou

přišel. Bertie si myslí, že je spojená s dolem, který

známe.“ Ginger zmlkl, neboť se potřeboval nadechnout.

„Našel bys tu jámu?“

„Jasně. Je tam, kde začalo hořet.“

„Jak požár vznikl?“

Zrzek vysvětlil, že Bertie založil oheň sám, aby

přivolal pomoc. „Našel jsem ho právě díky ohni.“

Algy s policisty se vrátili a přinesli Bertieho.

„Jdeme k vozům,“ řekl úsečně Biggles. „Čím dříve

ho dostanou do rukou lékaři, tím lépe pro něj.“

155

Když pospíchali k místu, kde stála vozidla, obrátil

se Biggles k inspektorovi: „Zná váš řidič cestu do

nemocnice?“

„Samozřejmě.“

„Tak ho tam může odvézt. Na to stačí jeden člověk.

Ať se sem pak vrátí. Jestli máme proti sobě celou bandu,

a já o tom nepochybuji, budeme potřebovat každého

člověka.“

Bertieho, který se dosud neprobral, vyzvedli na

zadní sedadlo policejního vozu, který s ním hned vyrazil

do Bodminu. Když hluk jeho motoru zanikl v dálce,

ozval se jiný zvuk. Byl to vzdálený hukot letadla.

Biggles zvedl zrak k obloze, zda tam neuvidí

navigační světla stroje, ale žádná nenašel. „Ručím za to,

že to je vetřelec,“ řekl. „Ta šeredná noční můra.

Nesmíme ztrácet čas.“

156

KAPITOLA PATNÁCTÁ

PŘICHÁZÍ VETŘELEC

Letoun se blížil a na zemi probíhaly poslední

přípravy.

„Za prvé se musíme rychle dohodnout, kdo povede

akci,“ obrátil se Biggles k inspektorovi. „Kdybychom

rozkazovali oba, vznikne jen zmatek. Tohle je vaše

území. Ujmete se velení?“

„Vyšetřování jste začal vy, měl byste ho také

dokončit,“ řekl inspektor. „Zdá se mi to logické.“

„Dobrá. Pokud tedy budete souhlasit, zajímá mě

letadlo a pilot. Vy si samozřejmě zajistíte Lewise a

nevím koho ještě. Musíme být všichni opatrní, nejméně

jeden z nich má revolver. My půjdeme k přistávací

ploše, ale někdo musí obsadit místo u skrýše, do které se

zřítil Bertie. Gingere, ty jediný víš, kde to je. Půjde s

tebou jeden strážník. Položte se do vřesu a čekejte.

Kdyby inspektor dal znamení píšťalkou, vrátíte se sem.

Jsi si zcela jistý, že to místo najdeš?“

„Nemohu ho minout. Je to na nejvzdálenějším

konci spáleniště.“

„Dobrá. Můžete jít. A pospěšte si. Zbraň smíte

použít jedině v sebeobraně.“

Inspektor určil strážníka a zrzek s ním odešel.

Pospíchali.

„Kde myslíte, že se teď skrývá banda?“ zeptal se

inspektor.

„Nejspíš budou ve starém dole. Čekají na přistání

letadla. Kdyby zjistili, že hra nevychází, spustí se do

dolu a pokusí se zmizet. Mají kudy, je tam druhý

východ. Můj člověk, který se zranil, si ověřil, že tam

východ je. Pojďme ale na místo,“ ukončil dohady

157

Biggles a vykročil k přistávací dráze. Inspektor, Algy a

zbývající policista šli za ním.

„Měl byste nám raději podrobně vysvětlit, co od

nás očekáváte,“ řekl inspektor, když procházeli vřesem.

„Dojdeme co nejblíže k přistávací ploše, kde je

vysoký vřes,“ odpověděl Biggles, „položíme se do něj a

počkáme.“

„Zaútočíme, až letadlo přistane? Tak to myslíte?“

„Ne tak docela. Počkáme na Lewise, až vyleze a

zamíří k letadlu. Nikdo se nesmí hnout, dokud neřeknu.

Lewise zajistíte vy. Bude mít u sebe dost peněz a sotva

se jich vzdá bez boje. Já si vezmu na starost letadlo a

pilota. Algy, ty zůstaneš se mnou. Nedá se vyloučit, že

na palubě bude víc lidí. Může tam být navigátor nebo i

další muži.“

„Co když nám uletí?“ zeptal se inspektor.

„Jakmile se koly dotkne země, zařídím, aby se od ní

neodlepil,“ řekl sebejistě Biggles.

„Jak poznáme, kde se zastaví?“

„Kdybych přistával já, zastavil bych letoun co

nejblíže starému dolu. Čím je vzdálenost kratší, tím

rychleji se vše vyřídí. Budou pospíchat a spěchat tedy

musíme i my. Jak vyrazíme, musíme jednat rychle,

protože jestli něco vím o podobných akcích, pilot nikdy

nezůstane na zemi déle, než je nezbytně nutné. Ví dobře,

že tady je nejzranitelnější.“

„Neslyším ho,“ řekl inspektor a vztyčil ukazovák k

obloze.

„Asi vypnul motor. Uslyšíme ho, až se snese níž.

Letadlo totiž dělá určitý hluk i při plachtění. Podívejte

se! Zapnuli přistávací světla. To je jasný důkaz, že

letadlo přistane.“

Na každém konci dráhy se skutečně rozsvítila dvě

světla, ale jejich záře nejenomže neoslňovala, ale dala se

jen stěží poznat. Postavili je totiž tak, aby směřovala

158

kolmo k terénu a opatřili je kryty, aby je nebylo vidět ze

silnice. Na vzdáleném konci viděli pouze slabý odraz

světla na vřesu.

„Nerozmyslí si pilot přistání, až uvidí vřesoviště v

plamenech?“ zašeptal inspektor.

„To brzy poznáme. Určitě se bude divit co se dole

děje, ale když nedostane varovný signál, přistane. Patrně

už bylo pozdě zrušit let, to se musí zařídit dříve než pilot

odstartuje ze základny. Kdyby teď odmítl přistát, jde

výlučně o jeho odpovědnost. Může se to stát, ale

nemyslím, že by to udělal. Bude považovat přistávací

světla za pokyn, že je všechno v pořádku. Vřes hoří o

notný kus dál a v této části vřesoviště není ani kouř,

který by zhoršoval viditelnost. Teď mluvte tiše, už jsme

blízko.“

Biggles, vedoucí skupinu, se zastavil v místech, kde

rostl starý vysoký vřes. Nepovažoval za rozumné

zacházet blíž k přistávací ploše. „To stačí,“ sykl.

„Položte se a chovejte se tiše.“

„Stále neslyším letadlo,“ zašeptal inspektor.

„Však ono se ozve,“ ujišťoval ho Biggles. „Nemělo

by také smysl, abyste hledal na obloze světla. Pilot je

nerozsvítí.“

Čekali dlouho a stále se nic nedělo.

„Hádám, že ten chlapík nahoře neví, co si myslet o

ohni,“ špitl Algy.

„Může být,“ přikývl Biggles. „Nezapomínej ale, že

se snáší z mimořádně velké výšky.“

„Slyším ho,“ sykl vzápětí Algy. „Brzy tu bude.“

Tichým nočním vzduchem slabě zaznělo hvízdavé

hučení letadla, letícího klouzavým letem. V téže chvíli

se ve vzdálenosti necelého sta yardů u starého dolu

objevilo malé pohybující se světlo. Někdo tam šel a

svítil si na cestu kapesní svítilnou.

Biggles se ani nepohnul.

159

A pak se události rozběhly a hrnuly se rychle jedna

za druhou. Hučení klouzavého letu sílilo, čím více se

letadlo přibližovalo. Potom pilot nahodil motor a stroj

byl tady. Malý jednomotorový hornokřídlý jednoplošník

se snášel na začátek přistávací dráhy. Samozřejmě byla

vidět jen temnější silueta proti obloze, ale něco na ní oba

letce zaujalo.

„Podívej!“ zasyčel Algy. „Má plováky. Co k

čertu…“

„Obojživelný letoun,“ zabručel Biggles.

„Vypadá jako vylepšená verze starého německého

letadla typu Storch.“

„Nemluv a sleduj ho!“

Letadlo se blížilo a rychle ztrácelo výšku. Jeho

plováky, či spíše kola, která v nich byla uložena, se

dotkly země a pilot předvedl dokonalé tříbodové

přistání, což oba přihlížející letci ocenili. Zpomalení na

zemi bylo pozoruhodné, ale než se letadlo zastavilo,

zaznělo krátké zavytí motoru a pilot otočil stroj podél

svislé osy. Stál náhle čelem ke směru, z něhož přiletěl,

aby byl připraven k okamžitému startu.

Dvířka pilotní kabiny se otevřela, jakýsi muž

sestoupil na zem a nechal motor spuštěný. Běžel

naprázdno, jemně a přesně, jako dobře naolejovaný šicí

stroj. Jasně z toho vyplývalo, že tu pilot nehodlá zůstat

dlouho. Tiše stál a díval se ke starému dolu.

Je sám, nebo se v letadle schovává ještě někdo?

prolétlo hlavou Bigglesovi.

Události se nezastavily. Přistávací světla zhasla,

protože již splnila svůj účel. U dolu se vynořily dvě

postavy mužů, z nichž jeden nesl kufřík. Kráčeli rychle

k letadlu.

„Sebereme je najednou,“ zašeptal Biggles k

inspektorovi. „Až tam doběhneme, vy chytíte dva, kteří

přicházejí. Pilota nechte nám.“

160

Inspektor přikývl.

Dvojice, blížící se od dolu, dorazila k letounu. Mezi

spiklenci padlo několik krátkých slov.

„Teď!“ sykl Biggles, vyskočil a pádil k letadlu.

Nemyslel si, že by se čtyři běžící lidé dali

přehlédnout, ale uběhli téměř polovinu vzdálenosti k

letadlu, než zazněl polekaný výkřik označující, že byli

zpozorováni.

Biggles ještě přidal a malá skupinka se rozdělila.

Než dorazil k letadlu, pilot byl již skoro uvnitř. Chytil

ho za nohy a rval se s ním, až ho vytáhl ven. Algy

přiběhl Bigglesovi na pomoc a spolu povalili muže na

zem. Divoce kopal a snažil se osvobodit. Algy si na něj

klekl a předvedl mu svůj revolver.

„Uklidni se, nebo to zmáčknu!“ zavrčel. „Hra

skončila!“

„Drž ho pevně!“ křikl Biggles, vytáhl svou

automatickou pistoli a vstal. Vypálil dvě rány přes

plovák do levé pneumatiky. Zasyčel unikající vzduch a

stroj se lehce naklonil ke straně. Spokojený s tím, že

letadlo s prázdnou pneumatikou neodstartuje, otočil se k

Algymu a viděl, že pilot stojí na nohou. Zřejmě

pochopil, že hra skončila. Pokrčil odevzdaně rameny,

ale jako mluvka se rozhodně neprojevil. Mlčel.

161

162

163

Biggles vnikl do pilotní kabiny a vypnul motor.

Seskočil na zem a pohlédl ke zbořeništi, jak si vedou

ostatní. Při zajišťování pilota a jeho letadla neměl čas

sledovat okolí. Přicházel k nim policista se spoutaným

mužem a nesl kufřík.

„Kdepak je inspektor?“ zeptal se Biggles.

„Běžel za tím druhým. Lewise máme, ale ten druhý

utekl.“

„Kam prchal?“

„Tam!“ ukázal policista na pobořený důl. „Zmizeli

tam oba.“

„To jsou inspektorova pouta nebo vaše?“

„Inspektorova.“

„A svoje máte u sebe?“

„Ano.“

„Dobrá. Spoutejte ty dva k sobě.“

„Docela rád,“ usmál se policista a želízka zaklapla.

Kasír Lewis přitom zuřivě klel. „Říkal jsem mu, že tu

něco nehraje,“ vrčel.

„Komu jste to říkal, Lewisi? Trethallanovi?“

„Táhni k čertu!“

Přiběhl další strážník, muž, který odvezl Bertieho

do nemocnice. „Slyšel jsem výstřely,“ vyhrkl. „Není

někdo zraněný?“

„Ne,“ usmál se Biggles. „Do nemocnice podruhé

nemusíte. Nechám vás tu oba, abyste pohlídali vězně a

sám se dojdu podívat, zda inspektor nemá nějaké

potíže.“

„Pohlídáme si Kasíra líp než vězeňští strážci,“

zazubil se jeden z mužů.

„Buďte opatrní! Ty, Algy, pojď se mnou,“ řekl

Biggles a vyběhl směrem k pobořeným zdem starého

dolu, odkud zazníval zuřivý psí štěkot. Museli se

164

vyhnout stádečku ovcí, které poplašeně pobíhaly kolem

dolu a zamířili k pobořené zdi.

„Kde jste, inspektore?“ zavolal Biggles, když k ní

doběhl.

„Tady.“ Inspektor vyšel ven. „Nemůžu toho lumpa

najít, ale přece tady někde musí být.“

„Mohl sestoupit do šachty.“

„Chtěl byste se tam jít podívat?“

„Ani moc ne,“ usmál se Biggles. „Děkuji.“

„Také se mi tam nechce.“

„Byl to Trethallan?“

„Podle postavy asi ano. Nebýt toho zatraceného

kouře, byl bych ho už měl. Kouř se dostal až sem mezi

nás. Pak jsem ho už neviděl. Podle rámusu, co dělá ten

mizerný pes, určitě tudy proběhl. Ta psí potvora je

naštěstí uvázaná.“

„Nikoho jiného jste neviděl?“

„Ani nohu.“

Z nevelké vzdálenosti k nim dolehl třesk výstřelu.

„Pistole,“ řekl Biggles. „To znamená, že se někdo

pokouší zmizet východem na druhé straně. Řekl bych,

že to definitivně potvrzuje domněnku o spojení tohoto

místa s jámou.“

„Půjdeme tam?“

„S tím si nedělejte starosti. Jestli to je Trethallan a

podařilo se mu utéct, vím kde ho najdeme.“

„Kde?“

„U něj doma. V Towers.“

„Vážně myslíte, že by utíkal domů?“

„Kam jinam by šel? Má moc dobrý důvod k tomu,

aby šel do Towers. Má tam auto a je tam jeho podíl z

Lewisových peněz. Bude je moc potřebovat. Ale než v

té věci něco podnikneme, měl byste napřed odvézt

vězně na stanici. Nemůžeme je tahat s sebou. Pak se

vydáme do Towers.“

165

„Dobrá. Kolik máme zajištěných?“

„Dva. Lewise a pilota letadla. A máte také kufřík, v

němž zřejmě bude část peněz z Lewisovy krádeže.“

„Výborně. Jdeme!“

Když vycházeli ze zbořeniště, přihnal se Ginger s

policistou,

který

mu

byl

přidělen.

Popoháněli

spoutaného vězně. Byl jím ovčák, který se tvářil ještě

zachmuřeněji než obvykle.

„Tohohle jsme dostali,“ hlásil Ginger. „Vylezl po

žebříku z té Bertieho díry.“

„Byl sám?“

„Ne. Utíkali dva. Popadli jsme prvního, který se

soukal nahoru, ale zatímco jsme se s ním rvali, vylezl

druhý a zmizel nám. Hnusný chlap! Vystřelil na nás z

revolveru.“

„Poznali jste ho?“

„Ne. Byla tma a do toho ten kouř.“

„Mohl to být Trethallan?“

„Je to možné, ale nepřísahal bych na to.“

„Kam běžel?“

„Tam,“ ukázal Ginger.

„To bude směr do Hallstone Towers,“ řekl

inspektor. „Měli bychom se tam vypravit hned, jak to

tady skončíme.“

Všichni se vrátili zpátky k letadlu, kde čekali

zbývající dva policisté s oběma vězni.

Biggles přistoupil k pilotovi. „Odkudpak jste

přiletěl?“ zeptal se přátelským hlasem.

„Nemám co bych vám řekl,“ zazněla krátká

odpověď, vyslovená se zřetelným cizím přízvukem.

„Možná změníte názor, až budete mít čas o tom

přemýšlet. Budete ho asi mít dost,“ prohlásil Biggles.

„Já jsem také pilot a radím vám, abyste řekl všechno co

víte. Nakonec se vám to vyplatí.“

„Zabloudil jsem a musel jsem nouzově přistát.“

166

„Ale kdež,“ zavrtěl hlavou Biggles. „Musíte si

vymyslet něco lepšího. Tohle neobstojí.“ Obrátil se na

Lewise. „Vy víte, kam jste měl letět?“

„Ne!“ zavrčel Lewis a odplivl si. „A i kdybych to

věděl, poldo, tobě bych to neřekl.“

„Dobrá, dobrá. Tak teď jste na tom líp. Už víte,

kam jdete!“ usmál se Biggles. „Pojďte, inspektore, my

také půjdeme.“

Zamířili k silnici, kde čekaly vozy. Cestou se

inspektor zeptal Bigglese, co udělá s letadlem.

„Zatím může zůstat na místě,“ mínil Biggles. „Ráno

si ho pořádně prohlédnu. Možná by bylo dobré určit

jednoho muže, aby ho ohlídal, kdyby někoho napadlo

letadlo zničit. Je to důkaz, který se dá dost snadno

zapálit.“

„Postarám se o to.“

Na silnici inspektor převzal velení a rychle udělil

rozkazy. Tři spoutané muže posadili dozadu do

prostorného policejního vozu spolu se dvěma policisty.

Třetí muž řídil.

„Nejedete s nimi?“ zeptal se Biggles.

„Není třeba. Seržant ve stanici je starostlivý

chlapík. Zařídí vše potřebné, dokud se nevrátím. Ještě

nás čeká jeden lov.“

„Správně.

Ten

nejdůležitější.

Člověk

který

vymyslel tak důmyslný plán útěků ze země, má

nepochybně bystrý mozek. Pospěšme si, nebo přijedeme

pozdě.“

Inspektor, Algy a Ginger nasedli do auta. Biggles se

ujal řízení a vůz se rozjel po silnici směrem do Hallstone

Towers.

167

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

VÝSLECH A SMRT

Biggles

projel

kolem

pobořených

sloupů

označujících začátek příjezdové cesty k Hallstone

Towers a zastavil auto na rozšířené krajnici, kterou již

vícekrát použili. Všichni vystoupili a šli dál pěšky.

„Bude to ožehavá záležitost,“ poznamenal Biggles

k inspektorovi, když stoupali vzhůru. „Dost bude záležet

na tom, jak se Trethallan zachová, až mu sdělíte, že je

zatčen. Mimochodem, z čeho ho chcete obvinit?“

„Samozřejmě z pomoci uprchlému trestanci. To

postačí, aby musel s námi. Máme Lewise jako svědka.“

„Co když to sir popře a Lewis mu půjde na ruku?“

„Mám přece vás. Dosvědčíte, že jste je viděl spolu

v domě. Váš člověk, který je teď v nemocnici, je viděl

taky.“

„Ano. Mělo by to stačit, ačkoli je to jen naše slovo

proti jeho. Může přece vesele zapírat. Uvidíme. Napřed

ho musíme chytit. Mohl by upláchnout.“

Když přišli na příjezdovou cestu, blížili se ke

stavení klidně a neskrývali se. Biggles byl trochu

překvapen a pocítil úlevu, když uviděl bentleye stále

ještě stát venku přede dveřmi. Kromě toho ve známém

pokoji v přízemí svítilo světlo a záclony byly

nedotažené.

„Zdá se, že je ještě doma,“ poznamenal. „Spíše

jsem čekal, že ho nenajdeme, že odjede.“

„Tím by si moc nepomohl a daleko by se nedostal.

Zřejmě si to uvědomuje.“

„Počkejte chvilku tady, podívám se, jestli je v

místnosti a co dělá.“ řekl Biggles a vydal se k

168

osvětlenému oknu. Rychle nahlédl dovnitř a hned se

vrátil.

„Tak co?“ zeptal se inspektor.

„Je uvnitř.“

„Co dělá?“

„Kouří doutník a pije whisky.“

„Vida. Asi potřebuje zapít svůj zážitek.“

Došli ke dveřím a inspektor stiskl kliku. „Není

zamčeno,“ šeptl. „Musí si být sebou zatraceně jistý.

Vstoupíme tam a překvapíme ho, než něco vyvede.“

Otevřel dveře.

Hala byla osvětlená, na stolku u stěny stála malá

petrolejová lampa. Inspektor, jediný z policistů který

měl uniformu, se ujal vedení. Chodba vedla k

osvětlenému pokoji, jenž našli podle úzkého proužku

světla u podlahy. Inspektor otevřel dveře bez zaklepání a

následován ostatními, vstoupil dovnitř.

Muž, kterého hledali, seděl pohodlně rozložen v

lenošce, kouřil doutník a na dosah ruky měl sklenku s

whisky. Jakmile si všiml nevítaných návštěvníků,

vyskočil a hněvivě vykřikl: „Co má tohle znamenat, u

všech čertů? Jak můžete vstoupit do mého domu, jako

kdyby vám patřil?“

„Jste sir Humphrey Trethallan?“ zeptal se policista,

jako by Huphreyův výbuch hněvu neslyšel.

„Ano, to jsem. Co chcete, že mě tu přepadáte tak

pozdě?“

„Ubezpečuji vás, sire, že pro to máme vážný

důvod,“ prohlásil přísně inspektor. „Jsem nucen vás

požádat, abyste se mnou odjel do Bodminu.“

„Proč bych tam, k čertu, jezdil?“

„Myslím, že byste mi pomohl zodpovězením

několika otázek.“

„Do Bodminu? Teď? Jaké otázky? O čem? To se

mě nemůžete zeptat tady?“

169

„Prosím, když tomu dáte přednost. Mám důvod se

domnívat, že v tomto domě byl přechováván trestanec

jménem Lewis, který nedávno uprchl z vězení v

Dartmooru.“

„Zbláznil jste se, člověče?“ vykřikl Trethallan s

dobře hranou nevěřícností a pobouřením.

„Ne, sire,“ chladnokrevně pokračoval inspektor.

„Mám také důvod k domněnce, že jste dnes v noci

doprovázel Lewise na Bodminskou planinu a pomáhal

mu v útěku ze země.“

„V útěku ze země?“ vyjekl Trethallan a zatvářil se

tak bolestně, jako by mu někdo vrazil do těla dýku.

„Nechápu o čem to mluvíte. O Lewisovi jsem nikdy

neslyšel a tím méně jsem ho viděl. Proč bych měl, u

všech ďáblů, pomáhat nějakému darebákovi, aby se

dostal ze země?“

Biggles pokročil vpřed a řekl: „Jsem detektiv

inspektor letectva Bigglesworth ze Scotland Yardu.

Tvrdím, že jste pomáhal Lewisovi, protože vám za to

zaplatil. Obstaral jste letadlo, aby ho naložilo na

vřesovišti. Letoun je zajištěn a pilota s Lewisem jsme

zatkli.“

„To je dobré,“ zasmál se Trethallan a dopil sklenku.

„To se vám opravdu povedlo. Míváte živé sny, že ano.“

„Je to marné, sire Humphreyi,“ řekl Biggles. „To

nejsou sny a vy to dobře víte. Už pár dní pozoruji, co se

tu děje. Viděl jsem vás s Lewisem zde, v tomto pokoji.“

„Opravdu? Jak jste to dokázal?“

„Nedbale jste zatáhl záclony.“

Trethallan mimoděk sklouzl očima k oknu. „Ano,

to bylo nedbalé,“ souhlasil. „Několikrát jsem tam chtěl

dát pověsit nové, ale nějak jsem se k tomu nedostal.“

„Vstaňte, pane!“ vyzval ho inspektor. „Nebudeme

mařit čas.“

170

„Dobrá,“ řekl Trethallan, jehož chování se náhle

změnilo. „Takže vy tvrdíte, že jste viděl mě s Lewisem.

Jakpak to chcete dokázat?“ řekl a výsměšně se ušklíbl.

„Jeden z mých mužů vás viděl, jak si s ním

rozdělujete bankovky získané při loupeži, za kterou byl

poslán do Dartmooru. Myslím, že se nemýlím, když

řeknu, že jste Lewise odvezl svým vozem na místo, kde

si je ukryl.“

„Vy jste se sem díval, váš muž se sem díval. Děláte

z mého domu divadlo! Dokažte to, k čertu!“

„To bude snadné,“ řekl Biggles. „Opravdu to

chcete?“

„Samozřejmě!“

Biggles za naprostého ticha přešel několika kroky

pokoj ke krbu a uchopil vyřezávanou psí hlavu na levé

straně obložení. Zatáhl za ni, až se posunula a zjevila se

dutina. Sáhl tam a vytáhl několik svazků bankovek,

sepnutých páskou, jak se to dělá v bankách. Hodil je na

stůl.

„Jak to vysvětlíte?“ zeptal se tiše. „To je část peněz,

které vám Lewis dal za to, že jste mu pomohl. Čísla

ukradených bankovek jsou v záznamech banky.“

Tady

Biggles

trochu

riskoval,

protože

ve

skutečnosti s jistotou nevěděl, zda jsou čísla bankovek

zaznamenána. Předpokládal to, ale zatím neměl čas si to

ověřit. Jenže tohle zase nevěděl Trethallan a jeho

přetvářka tím skončila. Důkaz byl podán a sir Huphrey

to pochopil.

„Proboha!“ ušklíbl se. „Vy jste opravdu nezahálel.“

„Pojďte, pane,“ vybídl ho znovu inspektor.

„Nejdu nikam!“ zavrčel Trethallan a než ho někdo

mohl zarazit, skočil mrštně jako kočka ke stolu, otevřel

zásuvku a vytáhl z ní revolver.

171

„A co uděláte teď?“ zavrčel a upřel pohled na

Bigglese. „Nemá to smysl,“ zavrtěl smutně hlavou

Biggles. „Tohle vám přece nepomůže.“

„Uvidíme!“

„Ohlédněte se,“ vyzval ho Biggles.

Trethallan otočil rychle hlavu a spatřil Algyho,

který na něj mířil pistolí. Když pohlédl znovu na

Bigglese, viděl že i on drží v ruce zbraň.

„Položte ten revolver, sire Humphreyi,“ radil

Biggles. „Je to beznadějné.“

Trethallan na vteřinu zaváhal a tvář se mu stáhla do

zatrpklého úsměšku. „Pěkně jste si to nachystali, co?“

zavrčel. „Ale nikdo nesmí říct, že jsem nepoznal, kdy

jsem prohrál, nebo že neumím prohrávat.“ Potom, dříve

než někoho vůbec napadlo co chce udělat, strčil si

hlaveň revolveru do úst a stiskl kohoutek.

Zazněl tlumený výstřel a Trethallan se sesunul, jako

když šaty padají z věšáku. Ve vzduchu se vznášela

bleděmodrá spirála kouře.

Na okamžik se nikdo nehýbal. Inspektorova tvář

byla bílá jako křída. „Bože můj! Kdo by pomyslel, že

udělá něco takového?“

Biggles pokrčil rameny. „Byl už takový. Poznal, že

hra skončila a dal přednost tomuhle konci, než by šel do

vězení.“

Policista přistoupil k mrtvému tělu a sklonil se k

němu. „Lékaře volat nemusíme,“ řekl ponuře. „Hrůza.

Ustřelil si kus hlavy.“ Když pak pohlédl na Bigglese,

měl ve tváři neobvyklý výraz. „Zničilo ho, když jste

vytáhl bankovky. Jak jste mohl vědět, že si je tam

schoval?“

„K tomu se vrátíme později. V té skrýši je

bankovek ještě víc. S těmi, které měl Lewis v tašce, to

bude slušná hromádka. Musíme to tady dát do pořádku.“

172

„Dám odvézt mrtvého do márnice,“ řekl inspektor.

„Kde tu mají telefon? Musí být někde v domě.“

„Na chodbě,“ odpověděl Ginger. „Všiml jsem si ho,

když jsme sem přicházeli.“

Inspektor vyšel na chodbu. Brzy byl zpátky.

„Zařízeno,“ oznámil. „Vozidlo je na cestě. Sám se o to

postarám. Jestli nechcete, vaši lidé se tu nemusí

zdržovat. Já pojedu do Bodminu s mrtvým.“

„To se mi hodí,“ odvětil Biggles. „V tom případě

odjedeme hned. Uvidíme se ráno na stanici. Jestli

nebudete proti tomu, rád bych si pohovořil s pilotem. A

pak vám povím celou tu historii.“

„Samozřejmě souhlasím. Moc mě zajímá, jak jste

na to přišel.“ Inspektor zvedl osudný revolver.

„Na ten bych si dal pozor,“ poznamenal Biggles.

„Je pro to nějaký zvláštní důvod?“

„Může to být revolver, z něhož vylétla kulka, která

zabila konstábla Harleye. Lidé z oddělení balistiky nám

to povědí. Té noci, kdy ho zavraždili, byl Harley na

vřesovišti. Do Bodminu nás přilákala právě ta zdánlivě

nesmyslná vražda.“

V tom okamžiku se otevřely dveře a dovnitř vešla

starší žena. Když uviděla na podlaze mrtvého, zvedla

ruce ke stropu, zaječela a vyběhla ven.

„Ujmu se jí,“ řekl inspektor.

„Kdo je to? Jeho žena?“

„Ne, nebyl ženatý. Viděli jsme ji, když jsme přijeli

prohledat dům. Řekla nám, že je jeho hospodyně.“

„Dobrá,“ kývl Biggles. „Já si teď trochu zacvičím s

polštářem.“

„Co to má být?“

„Postel,“ řekl Biggles. „Za posledních pár dní jsem

přišel o spoustu krásného spaní. Pojďte, pánové.“

Opustili dům, sešli k vozu a brzy ujížděli k

Bodminu. Na začátku cesty nemluvili, ale když

173

prokličkovali na hlavní silnici, Algy se zeptal: „Co může

přimět člověka jako byl Trethallan, který se narodil, jak

se říká, se stříbrnou lžičkou v ústech, že si tak zpacká

život a pak jej sám ukončí?“

„V jeho povaze muselo být něco nedobrého,“ řekl

Biggles. „Myslím si, že měl jako mladík příliš mnoho

peněz. Některé lidi to přivede k přesvědčení, že jsou

lepší a chytřejší než ostatní. Starý moudrý král

Šalamoun věděl své, když řekl: ,Marnost nad marnost a

všechno je marnost.’ Ale co jsme my, že pronášíme

soudy? Všichni tím více či méně trpíme.“

Dojeli k hotelu a zaparkovali. Když vcházeli

dovnitř, Biggles prohodil: „Než půjdeme na kutě,

Gingere, mám pro tebe malou práci. Zavolej

Raymondovi a řekni mu, aby si nedělal starosti. Pověz

mu, že náš ptáček tuláček hřaduje na bodminské planině.

Mě najdeš v baru, chci se najíst a dám si něco k pití.“

Když se k němu Ginger o několik minut později

připojil, oznámil: „Nešlo to. Nedostal jsem ho k

telefonu. Mluvil jsem s jeho ženou. Říkala, že manžel

bude nějakou dobu pryč.“

„Nevadí, tolik to zase nespěchá. Necháme to na

ráno. Ty a Algy můžete zalehnout, jestli chcete. Musíte

být unavení. Já se ještě dojdu pozeptat na Bertieho. Jak

se mu daří.“

Druhý den ráno sešel dolů jako první. Když

vstoupil do jídelny, nalezl tam ke svému velkému údivu

generála Raymonda, jenž usrkoval z šálku kávu.

„Halo, veliteli,“ pozdravil a přisedl. „Copak tu

děláte?“

„Mohl jsem se uvolnit, tak jsem v noci přijel, abych

se podíval, jak se vám daří. Už brzy musíte něco

podniknout!“

174

„Ten příkaz odmítám splnit,“ usmál se Biggles.

„Máme to totiž za sebou. Zbývá nám jen trochu po sobě

uklidit. Včera večer jsme vám volali, abychom vám

sdělili, že Trethallan se zastřelil a vetřelec je pod

zámkem. Nebyl jste doma.“

„Panebože! Byl jsem na cestě sem. Jak se to stalo?“

Během snídaně spolkl Raymond vedle jídla i

spoustu informací. „Nikdy se již nedozvíme, kolik

darebáků dostal Trethallan ze země ven, ale nakonec

skončil podle přísloví o džbánu a utrženém uchu.“

„Proč to dělal?“

„Pro peníze, pro co jiného? Domnívám se, že se

zajímal jen o ty darebáky, kteří měli někde ukrytou

tučnou kořist. Když Lewis utekl z vězení, věděl dobře

na koho se obrátit. Po jeho zatčení jsme u něj našli

hromadu bankovek. Policie je zabavila.“

„Co budete dnes dělat?“

„Nejprve dojdu do nemocnice navštívit Bertieho.

Utrpěl těžký otřes mozku. Potom se zastavím na

policejní stanici. Slíbil jsem inspektorovi, že mu

pomohu, aby se v té záležitosti lépe vyznal. Potom

dojedu na planinu a prohlédnu si pořádně letadlo. Potmě

jsem toho moc neviděl.“

„Jaký je to typ?“

„Nevím. Anglický stroj to není.“

„Musíme zjistit, kde měl základnu.“

„Dokud nedonutíme pilota, aby mluvil, nebude to

snadné. Je to námořní letoun, či spíše obojživelný. Má

kola v plovácích. Takový stroj jsem už léta neviděl.

Když jsem o tom včera v noci uvažoval, napadlo mě že

tenhle stroj nemusí mít základnu na pevnině.“

„Jak to myslíte?“

„Může startovat z lodi. Dá se ukrýt v podpalubí a v

případě potřeby se jeřábem spustí na vodu. U

175

námořnictva se to tak dělalo běžně, než vznikly

mateřské letadlové lodi.“

Raymond se na chvilku zamyslel. „Myslím, že bude

nejlepší, když požádáme pátrací oddělení, aby letadlo

převzali. Měli by přijít na to, kde bylo vyrobeno.“

„To by mohlo vyjít.“ Biggles se zvedl. „Teď, jestli

dovolíte, si zaskočím podívat se na Bertieho.“

„Jdu s vámi,“ řekl Raymond.

K vyprávění již toho moc nezbývá. Na otázky

dostali v nemocnici obvyklou odpověd. „Stav pacienta

je uspokojivý.“ Bertie klidně spal a bylo rozumnější ho

nerušit.

Po příchodu na policejní stanici se dověděli, že

Lewis je již na cestě do vězení. Byl silně podrážděný a

odmítl cokoli vypovídat. Když mu řekli, že se Trethallan

zastřelil, utrousil jenom: „Dobře mu tak, hlupákovi.

Kdyby to celé nezbabral, nemusel jsem být tady.“

Ani pilot letadla nejevil zájem o spolupráci. Seděl v

cele, mračil se a mlčel. Biggles mu vysvětlil, že

pravdivá výpověď by mu velice prospěla, ale muž

odmítl otevřít ústa. Odepřel uvést své jméno i národnost.

Neměl u sebe pas ani jiné doklady, podle nichž by bylo

možné zjistit jeho totožnost. V kapse měl jen

nedokouřený balíček amerických cigaret, jaké se ovšem

dají koupit všude.

„Snad promluví, až si svou situaci promyslí a

pochopí, co si nadrobil,“ řekl Raymond, když vyšli z

cely.

Na policejní stanici pak Biggles vylíčil inspektorovi

průběh pátrání. Raymond, který řadu podrobností ještě

neznal, zaujatě naslouchal.

„Co s tím starým dolem?“ zeptal se inspektor.

„Nechcete se do něho podívat?“

176

„Ne,

děkuji

pěkně,“

odpověděl

Biggles.

„Nezajímám se o doly, ať staré nebo nové. Je to ostatně

vaše domácí hřiště, zahrajte si na něm sám.“

Můžeme prozradit, že v dole se nic zvláštního

nenašlo. Ze zbytků jídla se dalo usoudit, že sloužil

bandě jen jako jakási čekárna pro případ příletu noční

můry. Vypovídal o tom nález krátkovlnné vysílačky. Jak

předpokládali, anténa byla ukrytá v polozborceném

komíně a v případě potřeby se dala vytáhnout. Chodba,

užívaná jako úniková cesta, byla opravdu starou větrací

šachtou.

Biggles odešel se svým velitelem k letadlu, které

dosud trčelo na místě, kde přistálo. Prohlídka jim mnoho

neřekla. S ohledem na to, jak Raymond hodlal s

letadlem naložit, neztráceli zde čas.

„Svěřím ho pátracímu oddělení,“ řekl Raymond.

„Pošlou mi pak zprávu služební cestou. Teď musím

zpátky do města. Ministr bude potěšen, až mu povím, že

noční vpády skončily, při nejmenším vpády tohoto

ptáčka. Vrátíte se do Londýna se mnou?“

„Když dovolíte, pane, pobudu tady ještě několik

dní, dokud se Bertie nepostaví na nohy. Pak se vrátíme

všichni společně.“

„Beze všeho,“ souhlasil Raymond. „To mně

připomíná, kde jsou další muži z vaší skupiny?“

„Řekl jsem jim, že si mohou pospat,“ vysvětloval

Biggles. „Od příjezdu do Cornwallu, nadělali spoustu

přesčasů.“

Tak skončil příběh tajemného vetřelce, noční můry,

která přilétala za noci a působila těžké sny nejednomu z

ministrů. Její činnost, přestože ji rozhodně nelze brát na

lehkou váhu, nebyla nakonec tak hrozivá, jak se zprvu

zdálo.

177

Jediným člověkem z bandy jenž unikl, byl kulhavý

vousáč, který ohrožoval zrzka. Zmizel a ani se nezjistilo,

kdo to byl.

Zadržením stroje a pilota však skončily nejenom

zločinecké akce bandy Humphreye Trethallana, ale, jak

Biggles od začátku tušil, objasnila se i nevysvětlená

vražda policisty Harleye. Balističtí odborníci prokázali,

že střela, která ho zabila, prolétla hlavní revolveru, jenž

posloužil nečestnému šlechtici k sebevraždě. Proč však

zabil Harleye, to se můžeme jen domýšlet, neboť

člověk, jenž osudný výstřel vypálil, byl již mimo dosah

spravedlnosti.

178

179

OBSAH

Neobvyklá záležitost

Porada

Místo vraždy

Spálený vřes

První prohlídka

Ochota a elegance

Ve slepé uličce

Bertie přináší zprávy

Šlechtické sídlo

Situace se komplikuje

Kde je Bertie?

Zbraní je klacek

V jámě

Ginger je na dně sil

Přichází vetřelec

Výslech a smrt

180

WILLIAM EARL JOHNS

BIGGLES A TAJEMNÝ VETŘELEC

Z anglického originálu BIGGLES AND THE DARK

INTRUDER

Edice Hrdinové vzdušných bitev 44

Obálka Petr Barč s použitím motivu Zdeňka Buriana

Ilustrace v textu Petr Barč

Překlad Oldřich Vidlák

Jazyková úprava překladu Mikuláš Moravec

Vydalo nakladatelství Toužimský & Moravec

Pod lázní 12, 140 00 Praha 4

jako svou 709. (139.) publikaci

Vytiskly Těšínské papírny, spol. s r. o.,

Český Těšín, Střelniční 54

ISBN 80-7264-014-3

181