W. E. JOHNS

BIGGLES A

KAJÍCNÝ ZLODĚJ

RIOPRESS PRAHA 2002

© William Earl Johns

© Translation Zdeněk a Petr Kettnerovi

© Illustrations Pavel Andrýsek

ISBN 80-86221-48-2

Obsah

Smolný

den……………………………………………………..5

Potupný

příběh……………………………………………….14

Biggles

má

problémy………………………………………25

Úhly

pohledu………………………………………………….3

5

Když

Biggles

přemýšlí…………………………………….44

Smíšené

zprávy………………………………………………49

Plán…………………………………………………

……………60

Háček………………………………………………

……………68

Nevítaní

návštěvníci……………………………………….78

Raulstein

rozkazuje…………………………………………86

Bertie

jde

do

akce……………………………………………94

Biggles

odolává

přesile………………………………….106

Gingerův

šok………………………………………………..114

Campbell

to

s

gangstery

umí…………………………..124

Mezihra

plná

úvah………………………………………..132

Zoufalý

pokus………………………………………………137

Konec

honičky……………………………………………..146

SMOLNÝ DEN

1

V Bigglesově londýnském bytě, který sdílel se

svými přáteli od Letecké policie, bylo ticho. Už trvalo

delší dobu. Bertie a Ginger byli zabráni do čehosi, co

mohlo připomínat nekonečnou šachovou partii. Algyho

nos byl zabořen do knihy. Biggles poloseděl, pololežel na

pohovce. Hodinová ručička nad krbovou římsou se

blížila k desítce.

Když se jí dotkla, zívl a protáhl se. „Tak, chlapi,

nevím jak vy, ale já se jdu seznámit s polštářem,“

oznámil. „Kdokoli bude dělat rámus, až půjde spát, ten

mě pěkně otráví.“ Domluvil a vstal.

„Šach,“ zamumlal Ginger a posunul figurku na

šachovnici.

Jakoby to slovo bylo signálem. V tu chvilku někdo

zaklepal na dveře.

„Vstupte,“ zvolal Biggles.

Byl to vrátný z dolní recepce. „Je tu nějaký muž a

ptá se po vás,“ řekl a hleděl na Bigglese s otázkou v

očích.

„Na to je trochu pozdě. Řekl aspoň proč?“

„Ne. Říkal jen, že je to důležité.“

„Jak se jmenuje?“

„Neřekl mi to, ale naznačil, že budete vědět, až ho

uvidíte.“

Biggles vzdychl. „Myslím, že bude lépe zjistit, co

chce. Přiveďte ho nahoru.“

O minutu později noční návštěvník vstoupil. Byl to

nevysoký podsaditý muž, zřejmě něco přes čtyřicet. Na

hlavě měl chomáč neupravených rovných vlasů. Jeho oči,

které spočinuly na Bigglesově tváři, byly nápadně modré.

Měl na sobě tmavý seržový oblek, který již něco

pamatoval, ale bylo očividné, že si jej šetří pro

mimořádné příležitosti. Límeček jeho košile však byl

čistý a obepínala jej vázanka R.A.F.

„Myslíte, že bych vás měl znát?“ zeptal se

podmračeně Biggles.

„Neříkejte, že jste zapomněl, pane,“ odvětil muž s

náznakem výčitky v hlase. „Sloužil jsem ve vaší letce za

těch starých dobrých časů. Moje jméno je Miller, pane.

Číslo 431, desátník Miller, výzbrojní služba. Chlapi mě

přezdívali Dusty.“

Bigglesovy oči se rozjasnily. „Ovšem. Ale to už je

pořádně dlouho a vy jste také trochu přibral na váze, co

jsem vás neviděl.“

„Jako většina z nás, pane. Ale držím se,

předpokládám.“ Millerův hlas zazněl veselým přízvukem

cockney.

„Jaké máte trable?“

„To jste uhodil hřebík na hlavičku. Jako obvykle,

pane. Trable je ten správný výraz.“

„Dobře, posaďte se. Co pro vás mohu udělat? Ale

zkraťte to, zrovna jsem se chystal do postele. O co jde? O

peníze?“

„Nic takového, pane. To bych takové obavy neměl.

Ale já vím, co teď děláte, viděl jsem vaše jméno v

novinách. Myslel jsem, že vy byste mohl pomoci, poradit

mi. A já bych vám také mohl říci něco k věci.“

„Dobrá, pusťte se do toho. Udělám, co půjde,“ slíbil

Biggles trochu netrpělivě.

„Předpokládám, že jméno Miller pro vás, myslím

jako poldu – promiňte, pane, policistu – nic neznamená?“

„V Londýně jsou tisíce Millerů. Pojďme k věci. Teď

není čas na hádanky.“

„Jistě, pane. Ale možná vás to chytne. Asi tak před

rokem došlo k velké loupeži klenotů v Regent Street, na

místě zvaném Marchant. Podle novin odtamtud zloději

odnesli věci odhadem asi za čtvrt miliónu. Nikdy je

nechytili a jejich kořist nikdo nenašel.“

„A co s tím? Neříkejte mi, že jste jeden z těch

chlápků!“

„Já ne, pane. Já zůstal vždycky čestný.“

„Opravdu?“

„Já jen vím, kde je to schované.“

Bigglesovy oči se podezřívavě zúžily. „Když s tím

nemáte nic společného, jak to tedy víte?“

„Můj syn byl členem té party. Přesvědčil jsem ho,

aby mluvil, pokud – “

„Pokud co?“ vpadl Biggles ostře. „Policie

nevyjednává s darebáky.“

„Doufám, že mě necháte vypovědět celý příběh,

pane, pěkně od začátku. Pak si budete moci udělat závěry

sám. Jestli je můj Tommy darebák, pak je to policie, kdo

z něj toho darebáka udělal.“ V Millerově hlase zaskřípěl

tvrdý tón.

„Pokračujte, ale vemte to stručně,“ řekl Biggles a

podíval se na hodiny. „Ale než se do toho pustíte,

pamatujte, že jsem policejní důstojník, takže bude jen fér,

když vás upozorním, že cokoli řeknete, může být použito

jako důkaz proti vám. Na tenhle rozhovor máme

svědky.“

Algy odložil knihu a poslouchal, stejně jako Bertie a

Ginger, kteří náhle ztratili zájem o svou hru.

„Můj syn Tommy byl obětí nejhoršího zneužití

justice –“

„To už jsem slyšel,“ řekl Biggles s nádechem

sarkasmu. „Pokračujte s tou historií.“

„Ano, pane.“ Miller si odkašlal. „Oženil jsem se,

hned jak skončila válka. Našel jsem si práci u Vickersů. I

s létáním, a všechno bylo fajn. Měli jsme syna, myslím já

a moje žena. Řádně jsme ho vychovávali. Byl to dobrý

kluk. Ve škole mu to šlo, a doufali jsme, že by to mohl

dotáhnout k něčemu lepšímu, než jeho otec. Ačkoli ani já

jsem se neměl špatně. Ve volném čase jsem ho učil

všechno, co jsem znal. Brzy byl v jemné mechanice, v

práci s nástroji i logaritmickým pravítkem dokonce lepší,

než já kdy budu. Když dokončil školu a udělal zkoušky,

neměl problémy se zaměstnáním. Šel ke Cluftovi, do

firmy na severu Londýna, která se specializuje na zámky

a klíče k sejfům.“

„A jako dobrý zámečník – předpokládám – také

věděl, jak zámek u sejfu načít,“ poznamenal věcně

Biggles.

„Přirozeně, pokud by chtěl. Ale on nechtěl. Neměl k

tomu důvod. Bylo mu dobře. Bydlel s námi, měli jsme

dům ve Weybridge a netajili jsme se pýchou. Byl naše

všechno, dá-li se to tak se říci. Ale pak, jako by z čistého

nebe uhodil blesk a zničil náš život.“

„Jaký blesk?“ vyzvídal Biggles.

„Už jsem řekl, že Tommy bydlel s námi. Aby se

dostal do práce do Londýna, musel jezdil vlakem: jako

pendler, jak se těm lidem dnes říká. Jednoho večera, spíš

jedné deštivé noci, během stávky řidičů autobusů, šel

domů z nádraží. Ještě mu zbýval kus cesty, a tak když

viděl přijíždět auto, zvedl palec. Auto zastavilo. On

nastoupil. Požádal řidiče, kde by si rád vystoupil a auto

se dalo do pohybu. Zdálo se, že řidič je jeden z těch

příjemných chlapíků, co se za jízdy rádi vybavují. V

hovoru Tommy řekl, kde pracuje a tak. Teď vidím, jaká

to byla tragédie. Ale co tenkrát mohl vědět…“ Muž se

odmlčel a vypadal, že se každou chvilku složí.

„Dejte si pauzu,“ řekl Biggles mírně. „Gingere,

podej mu sklenici sherry.“

„Děkuji, pane,“ odpověděl Miller a přijal drink.

„Tak, kam až jsem se dostal? Jo. Tommy byl v autě. Pak

se dostali do dopravní zácpy. Aspoň to tak vypadalo.

Řidič se vyšel podívat, co je to zdrželo. Rozhlédl se a

odešel pryč. Do auta už se nevrátil. Tommy pak musel s

autem zajet ke kraji, aby na silnici nepřekážel. Ale hned

jak zastavil, u každých dveří stál jeden policista. To

policie zablokovala cestu. Tommyho vytáhli z vozu.

Auto bylo kradené. Tommy se díval po tom muži, co

auto řídil, ale ten už nebyl v dohledu. Nebylo pochyby,

že když viděl, co se děje, vzal roha. Tommy se pokoušel

vysvětlit, co se stalo, ale nemělo to smysl. Vzali ho na

policejm stanici a obvinili z použití auta bez vědomí

majitele. Neměl naději. Udělali s ním krátký proces.

Skončil na tři měsíce ve vězení. Svoji verzi nemohl

dokázat. Na volantu našli jenom jeho otisky. Vzpomněl

si, že řidič, ten zloděj aut, měl rukavice. Tommy mohl

strážníkům nabídnout své slovo. Všechny důkazy byly

proti němu a policie z nich opravdu vytěžila maximum.

Nikdo mu neuvěřil.“

Biggles s účastí pokrčil rameny. „Myslím, že takové

věci se někdy stávají,“ musel připustit.

„Ten čas, kdy si můj hoch odpykával trest ve vězení,

ho změnil,“ pokračoval smutně Miller. „Potom už nikdy

nebyl takový jako dřív. Dostal se tam jako chlapec jedna

báseň. Ven vyšel zahořklý. Jeho povaha se zbortila,

každého nenáviděl, zvlášť policii. Ani mně to nedělalo

zrovna radost, když se chlapi v práci dověděli, že je můj

kluk zavřený. Samozřejmě o práci přišel. Tak, v takovém

stavu byl, když spadl do maléru místo pravého viníka,

který štípl ten auťák. Tohle setkání vypadalo jako

náhoda, ale z pohledu událostí, co následovaly, si o tom

myslím své. Ten chlápek věděl, kde Tommy bydlí a

vyčíhal si ho, o tom jsem přesvědčený. Tommy s ním

chtěl vyrazit dveře, ale onen maník, takový typ, co má

hbitý jazyk, ho uklidnil a řekl, že zase všechno srovná.

Skončili tak, že ho muž vzal na drink do pubu.

Vysvětloval mu to tak, že mu tenkrát nemohl pomoci,

protože měl zrovna jiný džob.“

„Tommy nepomýšlel jít na policii?“ vpadl Biggles.

„O té nechtěl ani slyšet.“

„Škoda. V tomhle bodě udělal chybu.“

„Teď to vím také, ale je snadné vidět to s pořádným

odstupem. Asi si dovedete představit, co následovalo.

Možná pro Darrise – to byl ten muž, který celý malér

nastartoval – nebylo příliš těžké přesvědčit Tommyho,

aby s ním šel k jeho šéfovi. Musel to být velký ranař.

Určitě víte, proč Tommy, specialista na sejfy, mohl být

užitečný. Ovšem, tehdy jsem o tom nic nevěděl, a pak

ještě dlouho ne. Ale když se Tommy vrátil zpět domů,

všechno mi řekl.“

„On odešel z domova?“

„Ano.“

„A připojil se k té zlodějské partě?“

„Ano.“

„K tomu gangu, který udělal tu věc u Merchanta?“

„Přesně tak.“

„Řekl vám váš syn o muži, který to všechno

zorganizoval?“

„Řekl mi o něm to, co sám věděl, ale nebylo toho

moc, ačkoli ho musel znát dobře. Příliš dobře, jak ještě

uslyšíte.“

„Jak se jmenuje?“

„Raulstein. Otto Raulstein.“

„Jaké je národnosti?“

„Pokud jde o něj, tak jeho otec byl Armén a jeho

matka Turkyně. Nevím, co ho sem přivedlo, ale přišel už

před mnoha lety a zařídil se tady jako naturalizovaný

Brit. Pořádný kus práce, jestli se to tak vůbec nazvat.

Musel být darebák celý život, ale špinavou práci za něj

většinou dělali jiní. Když ho Tommy viděl prvně, měl

velké sídlo u Wimbledonu.“

„Co přimělo vašeho syna, aby se spojil s takovým

číslem?“

„Jak jsem se zmínil, měl na to, aby se opět postavil

na vlastní nohy po tom, co se stalo. Ale jak mi sám řekl,

udělal velkou chybu, že vzal od Raulsteina peníze.

Ovšemže v tu dobu byl skleslý. Ptal jsem se ho, odkud

bere prachy. Řekl mi, že měl štěstí na psích dostizích.

Tak to šlo, až jednoho dne zmizel a už se nevrátil. To

bylo více než před rokem. Od té chvíle jsem ho neviděl,

až do nedávného dne, kdy vešel do bytu bledý jako

smrtka. Pak mi všechno pověděl. Příběh, jakému těžko

uvěříte.“

„Ale vy mu věříte?“

„Každé slovo. Takovou story by si nevybájil.“

„Navrhoval vám, abyste s tím šel na policii?“

„Ne. Řekl jsem mu, že se vás půjdu zeptat na radu.

Nemyslím si, že by si dělal starosti s tím, co se teď děje.

Klesl už příliš hluboko. Připadá mi zlomený.“

„Co jste si sliboval od toho, že za mnou zajdete?“

„Myslel jsem si, kdyby vám snad Tommy řekl, kde

je ten poklad od Merchanta, že byste ho nechal jít.“

„Takže on ví, kde je?“

„Myslí si to. Ale není to tady. Je to na druhé straně

světa.“ Biggles pozvedl obočí. „Jak to provedli?“

„Povím vám to, „ řekl Miller. „Poslouchejte.“

„Poslouchám,“ odvětil Biggles trpělivě, protože byl

více než zvědavý na ten podivný příběh, který mu

vyprávěl jeho bývalý voják. Už se rozhodl připustit, že to

může být pravda.

„Jak jsem řekl, Tommy se potkal s Raulsteinem v

jeho domě,“ pokračoval Miller. „Ukázalo se, že Tommy

byl typ člověka, jakého hledal, aby pro něho uskutečnil

džob, o němž přemýšlel již dlouho. Tedy vloupat se do

klenotnictví. K Marchantovi na Regent Street, o víkendu,

kdy tam nikdo nebude. Tommy nebyl na něco takového

připravený. Vyprávím vám vše tak, jak to Tommy říkal

mně. Tommy protestoval. Raulstein se rozzlobil. Problém

byl v tom, že Tommy už od něho vzal nějaké peníze. Přes

Lew Darrise. Raulstein se ptal, proč si myslí, že by mu

jen tak posílal peníze.“

„Tommy si musel uvědomovat, že ty peníze

nedostával bezdůvodně,“ poznamenal kriticky Biggles.

„On si myslel, že se mu Darris snaží vynahradit ten

špinavý trik, který s ním sehrál s tím ukradeným autem.

Raulstein měl ještě jeden argument. On nosí zbraň.

Vytáhl ji a vyhrožoval Tommymu, že ji použije, jestli

nebude poslouchat. Když viděl, že hrozba neúčinkuje,

zkusil jiný, mírnější způsob. Jedna velká rána a bude to

hotové, slíbil. Všichni pak měli být bohatí na celý život.

Nebude to žádný risk. Je to jako hračka pro děti. Všechno

jako na stříbrném podnose. Znělo to dost opravdově.

Měli se dostat ze země dříve, než bude loupež odhalena.

Tak se to stalo. Tommy té myšlence propadl. Vzpomeňte

si, když už nic jiného, byl skleslý a zlomený, žil z mého a

neměl naději získat práci. Neměl důvod tady zůstat. Chtěl

začít znova v nějaké jiné zemi. Takže nakonec se vším

souhlasil. Načež Raulstein ukázal štědrou ruku. Sehnal

osmisettunovou jachtu s dieselovým motorem, kterou

zakotvil dole v Ichenoru a vybavil ji vším potřebným na

dlouhou plavbu, a najal si i člověka pro obsluhu strojů. Z

místa činu je k lodi mělo dovézt auto. Všechno se zdálo

příliš snadné.“

„Právě tehdy měl jít Tommy na policii,“ poznamenal

suše Biggles a smutně potřásl hlavou. „Teď si to

uvědomuje také, ale připouští, že tehdy to bylo poslední,

co by mu přišlo na mysl. Policie měl ještě plné zuby.

Každopádně, tu věc udělali, jak víte. Jeli v tom tři – Lew

Darris, Grant – ten strojník z jachty, ze kterého se

vyklubal starý kriminálník, zrovna ho zase hledala

policie – a Tommy. On jenom otevřel sejfy, když se

dostali dovnitř. Tam se vloupali ti druzí.“

„A co Raulstein?“ přerušil ho Biggles.

„Čekal v autě na nedalekém parkovišti. Nemusím to

líčit do detailů. Krádež se zdařila bez nejmenších potíží a

tak se auto brzy rozjelo po cestě na pobřeží. O dvě

hodiny později byla jachta jménem Lapwing na moři i s

kořistí na palubě a mířila dolů Kanálem. Všechno

vypadalo nesmírně hladce, ale, jak brzy uslyšíte, už to

nemělo dlouho trvat. Potíže teprve měly přijít.“

Miller se odmlčel a usrkl si ze své sklenice.

POTUPNÝ PŘÍBĚH

2

„Kam měli namířeno?“ zeptal se Biggles.

„Do Ameriky. Raulstein měl za to, že tam nebude

problém klenoty prodat. Ale při všem plánování, jednu

věc nevzal v úvahu. Nikdo z nich neuměl pořádně

ovládat loď. Raulstein byl jediný, kdo o tom měl nějaké

tušení, ale je něco jiného plout s pevninou v dohledu, a

něco úplně jiného pustit se s takou malou kocábkou přes

Atlantik. O tři dny později, jak se drželi stranou od

pravidelných lodních linek, se dostali do špatného počasí.

Tommymu bylo zle jako psovi a chvílemi ani nevěděl, co

se s ním děje. Darris na tom nebyl o mnoho lépe. Později

vlétli do opravdové vichřice, která trvala další tři dny.

Celou dobu zápasili o to, aby vůbec udrželi loď na

hladině. Pak se vítr zcela utišil a oni se ocitli v husté

mlze. Po pár dnech musel Raulstein připustit, že už ani

není schopen určit polohu. Jak to vypadalo, byli z kurzu

stovky mil.“

„Kam se přesně chtěli dostat?“

„Do Spojených států. Nikam konkrétně. Kam by to

šlo, jak říkal Raulstein. O navigaci toho asi mnoho

nevěděl.“

„Musel být úplně bez sebe,“ vpadl Bertie.

„Ano,“ pokračoval bývalý voják. „V tu dobu byli

všichni vyčerpaní a sotva dokázali mluvit. Můžete si

představit v jak zoufalém stavu byli? Zásoby jídla

docházely. Stejně tak voda. Počasí se ochladilo. Tommy,

který se dost dobře vyznal v zeměpisu, řekl, že se dostali

příliš daleko na sever. Ale stejně proti tomu nemohli nic

dělat, protože právě v tu dobu zkolaboval motor. Co bylo

nejhorší, Grant, ten strojník, oznámil, že to sám nemůže

opravit. Tak jako tak už nezbývalo mnoho paliva. Když

se všechno sečetlo dohromady, dá se říci, že byli pořádně

na dně a v pěkném maléru. Jediné, co mohli dělat, bylo

driftovat s proudem a doufat, že spatří nějakou zemi,

jakoukoli pevninu. Tomy říkal, že si v té chvíli přál, aby

byl zůstal doma.“

„To si myslím,“ vydechl Ginger.

„Už byli na moři šest týdnů a kolébali se zčeřeným

mořem, když měl Tommy možnost poznat, jak hrozný

člověk Raulstein skutečně byl,“ pokračoval Miller.

„Já jsem myslel, že už ho znal,“ pronesl Biggles

cynicky.

„To ještě nevěděl, že je to vrah.“

„Takže i k tomu došlo?“

„Ano. To bylo takhle: na neklidném moři, bez

kousku země v dohledu, zkoušeli přimět loď k pohybu

pomoci malé plachty. Tomy vyšel z podpalubí právě

včas, aby viděl Raulsteina, jak hodil Granta přes palubu.

O tom nebylo pochyb. Udělal to úmyslně. Tommy jen

stěží mohl věřit svým očím. Darris byl právě u kormidla.

Běžel za ním a řekl mu, jak se Grant dostal přes palubu.

Darris, který musel vidět, co se stalo, jen zíral kupředu.

Prostě řekl „Zapomeň na to.“ Tommy na něj udiveně

hleděl a myslel, že se přeslechl. Pak mu vše došlo.

Raulstein a Darris to upekli spolu. Darrisova příští slova

všechno prakticky potvrdila. Řekl: „Nebyl nám už

zatraceně nic platnej. Jenom zůstal na obtíž. Bez něj nám

žrádlo vydrží déle. A kromě toho, bude o jednoho méně

na dělení toho, co dostaneme za klenoty. Dej na mě a drž

hubu.“ Tomy už neřekl nic. Stejně nemohl nic dělat.

Když viděl, v jaké je společnosti, uvědomil si, že příště

by šel přes palubu on. Uvědomoval si, proč ho ještě

nevykopli – byl jediný, kdo něco věděl o vaření, i když

toho nebylo zase tak moc. Takže od nynějška měl ústa

zavřená a oči otevřené. A dával si pozor, aby se držel

stranou.“

„Jaký je tohle příběh,“ zabručel Biggles. „Povídejte

mi něco o cti mezi zloději.“

„Zatím jsem neskončil. Ještě toho přijde dost a

dost,“ oznámil nadějně Miller. „Jestli se vám to až do teď

zdálo neuvěřitelné, počkejte až se dozvíte i zbytek. Další

noc, kdy byla tma černá jako smůla, loď najela na skálu a

napíchla se na kamenitý ostrůvek.“

„Ach. Už se někam dostáváme,“ řekl Biggles. „Jak

se jmenoval ten ostrov?“

„Ostrov Marten.“

„To jsem ještě nikdy neslyšel. Kde to je?

„Leží asi dvě míle od pobřeží Labradoru.“

Biggles vzhlédl. „Labrador! Kanada! Dobrý bože.

Jak se mohli dostat z kurzu tak daleko?“

„Řekl bych že se odchylovali od samého začátku.

Každopádně, teď tam tedy byli. Při prvním rozbřesku,

zatímco se jachta lámala o útesy, jim se podařilo dostat

na břeh záchranným člunem. Ve zmatku a spěchu

způsobili další spoušť a v příboji loďku rozlámali na

třísky. Raulstein nesl klenoty v plátěném pytli. To bylo

všechno, co zachránili. Neměli ani ponětí, kde jsou, ale

spatřili domek. Takovou nějakou lepší boudu, nedaleko

břehu, takže považovali za jisté, že je místo osídleno. To

ještě nevěděli, že jsou na ostrově. Obešli domek. Byl

jediný široko daleko, kam se dalo dohlédnout. Zabušili

na dveře. Nikdo neodpovídal. Vešli dovnitř. Nikdo nebyl

ani tam. Ale co zde nenašli? Povídejte mi o štěstí!

Všechno bylo připraveno, jako by někdo trosečníky

očekával.“

„Ten příběh je každou minutou úchvatnější,“

zamručel Biggles. „Pokračujte.“

„To místo bylo zařízené. Jednoduše, ale pohodlně.

Byly tam skříně plné zásob, sucharů a konzervovaného

jídla všeho druhu. Bylo tam dokonce několik lahví piva.

Všechno čisté a upravené, jako by tam někdo bydlel.“

„Ovšem, to se jim asi muselo zdát,“ vpadl Bertie.

„Fata morgana…“

„Ani trošku. Ty věci zde opravdu byly. Stála tam i

kamna. Zatopili v nich a u stolu si dali pořádné jídlo,

první po mnoha týdnech.“

„A pak se probudili,“ hádal Bertie a usmíval se.

Miller jeho přerušení ignoroval.

„Když dojedli, vyšli ven rozhlédnout se po okolí.

Tehdy poznali, že jsou na ostrově. Ne příliš velkém.

Tommy odhaduje, že asi tři míle dlouhém a v nejširším

místě má sotva čtvrt míle. Byly tam samé skály, jen

trochu lesa. Jehličnaté stromy a křoví. Okraje kopcovité,

ale střed rovný. Viděli, že mají všechno sami pro sebe. V

nevelké dálce mohli vidět něco, co považovali za

pevninu. Ale bez lodě neměli šanci se na ni dostat, ačkoli

by chtěli. Ale s takovou spoustou jídla si nemuseli dělat

obavy. V dálce viděli malá plavidla a usoudili, že jsou to

rybářské lodě. Tommy navrhoval zapálit oheň a

signalizovat kouřem svou přítomnost, ale Raulstein řekl,

že není důvod spěchat. Vrátili se do domku. Kromě ptáků

na ostrově žily jenom lišky a byla jich tam spousta –

takových co mají tmavou srst s šedými okraji. Raulstein

vysvětloval, že jsou to stříbrné lišky.“ Miller se rozpačitě

usmál. „Zní to jako pohádka, co?“

„Pokračujte,“ žádal Biggles. Už se nemůžu dočkat,

až uslyším konec.“

„Dali si další jídlo. Když se setmělo, šli spát. Stála

tam jenom jedna postel, tu si vzal Raulstein. Ostatní si

lehli na podlahu. Když se rozednilo, začaly další potíže a

vyústily v další vraždu. Po snídani Tommy vyšel ven.

Lew Darris se k němu připojil.

„Všiml sis?“ zašeptal.

„Čeho?“ zeptal se Tommy.

„Kořist zmizela,“ řekl Lew. „Ten skunk Raulstein to

schoval. Dej na mě, on si chce nechat všechno. Na nás se

vykašle. Celý on. A když se mu to bude hodit, odrovná

nás. Co ty víš? Když ho zachrání, což zřejmě dříve nebo

později přijde, řekne, že byl na ostrově sám. To je tak

jasné jako facka. Viděl jsi, jak se zbavil Granta. Když

mohl udělat něco takového, proč by s náma nezatočil

stejně? Hm? Řekni?“

„Tommy viděl, že Lewovy argumenty mají smysl,“

pokračoval bývalý desátník. „Nebyl sebemenší důvod,

aby se s nimi Raulstein dělil. Tommyho to moc neděsilo,

ale pochopitelně nechtěl být zavražděn. „Co my s tím

můžeme dělat?“ zeptal se. „Řeknu ti,“ odpověděl Lew.

„Není tak chytrý, jak si myslí. Slyšel jsem, jak v noci

vstává, a došlo mi proč. Tak jsem ho sledoval. A viděl

jsem, kam ten pytel schoval.“

„Kam?“ zeptal se Tommy.

„Vidíš ten kopeček na kraji skály, hned naproti

nám?“ zeptal se Lew. „Přesně tam to dal, pod tu hromadu

kamení. Neviděl, že ho sleduji.“

„Celou dobu myslel Tommy jenom na to, jak zůstat

naživu,“ vysvětloval Miller.

Řekl Lewovi: „Co uděláme? Co navrhuješ? A

nezapomeň, že Raulstein má v kapse bouchačku…“

„My můžeme udělat jenom jedno,“ prohlásil Lew.

„Dostat ho dřív, než to on udělá s námi. Vyrazit mu

mozek z hlavy, až se k nám otočí zády. Pak zůstaneme na

dělení těch věcí jenom my dva.“

„Ovšem, Tommy není blázen. Takže mu bylo jasné,

že by co nevidět zbyl jen jeden z nich, a určitě by to

nebyl on,“ pokračoval Miller. „Udělalo se mu zle ze

všech těch řečí o vraždě, ale nezbylo mu, než souhlasit.

Přišel však s jiným nápadem. To bylo tak. Pokud by tajně

přemístil kořist někam jinam a jenom on by věděl kam,

ani Lew ani Raulstein by si ho netroufli zabít, protože by

to pak nemuseli najít vůbec. Řekl proto Lewovi, aby šel

zpět do domu, že za ním hned přijde. Místo toho, hned

jak Lew zmizel z dohledu, skočil za skálu a našel pod

kamením pytel, jak to Lew popsal. Popadl vak a běžel k

nejbližším stromům a strčil ho hluboko do jedné liščí

díry, kterou zaházel hroudami hlíny. Pak se vrátil opět do

domu.“ Miller se odmlčel.

„Sledujte,“ pokračoval. „Lew a Raulstein jsou uvnitř

a baví se. Lew vrhne na Tommyho výmluvný pohled –

teď je ta pravá chvíle. Bere do ruky železný pohrabáč,

jako by chtěl prohrábnout oheň. Přitom mu cosi vypadne

z děravé kapsy a zarachotí to na podlaze. Tommy vidí, oč

jde. Stejně tak Raulstein. Je to těžký zlatý prsten se

vsazeným velkým diamantem. Zaleskne se v záři ohně.

Raulstein se na něj zadívá. Pak se obrátí k Lewovi. „Ty

zatracený zloději!“ zařve. „Tak je to tedy. Ty si bereš za

mými zády!“ Lew začal cosi vysvětlovat, ale Raulstein

ho rázně přerušil. „Takhle já zacházím s darebáky – „

vykřikl, vytasil revolver a na místě Lewa zastřelil.

Biggles potřásl hlavou. „Pěkná sebranka,“ zabručel.

„Tommy určitě hodně z té lotroviny pochytil.“

„Tommy soudí, že si to myslím také,“ pokračoval

Miller. „Ale ne. Po chvíli se Raulstein uklidnil a schoval

zbraň zpátky do kapsy. „To je lekce i pro tebe,“ zavrčel.

„Takhle to schytáš, jestli se mě kdykoli pokusíš

oblafnout. A teď mi pojď pomoci, ať se zbavíme

tohohle!“ Vzal Lewa za jednu nohu. Tommy musel vzít

druhou a stihl ještě sebrat ze země prsten a prozatím si ho

dát do kapsy. Zdálo se, že si Raulstein ničeho nevšiml.

Pak odtáhli Lewovo tělo až na kraj útesu a svrhli ho do

moře. Co jiného mohl Tommy dělat? Nemělo cenu

protestovat proti čemukoli, oč ho Raulstein žádal. Navíc

se potil strachy, co Raulstein udělá, až zjistí, že kořist

zmizela. A ten okamžik se blížil, tím si byl jist. Nemýlil

se. „Podívejme se, co ta krysa ještě ukradla,“ řekl

Raulstein a. hned se pustil k úkrytu. Cestou vysvětloval,

že bylo nutné dát vše z domu pryč. Kdyby náhodou

někdo přijel a viděl to u nich. Tommy měl strach, že ho

odhalí.“

„A jak to bylo?“ zeptal se Ginger, který sledoval

celý neslavný příběh s vyvalenýma očima.

„Málem se to stalo,“ odpověděl Miller. „Když se

dostali na místo, kde Raulstein pytel ukryl, a zjistil, že

tam nic není, začal řvát jako blázen. Proklínal Lewa těmi

nejhoršími výrazy. Zdálo se, že ho ani nenapadlo, že by s

tím Tommy mohl mít něco společného. „To jsem

zvědavý, kam to mohl dát,“ ptal se.

„Jak to mám vědět?“ řekl Tommy a snažil se o co

nejnevinnější výraz.

„Dneska ráno jste spolu byli venku,“ řekl Raulstein

podezíravě.

„Poohlédněme se po tom,“ navrhl Tommy. „Nemohl

zajít moc daleko. Hledání by nám nemělo trvat moc

dlouho.“ Ve skutečnosti hrál o čas, protože spatřil něco,

co Raulstein vidět nemohl, protože stál zády k moři. Od

pevniny k ostrovu mířil rychlý motorový člun. „Bude

lepší to neuspěchat,“ řekl Raulsteinovi. „Támhle někdo

přijíždí. Když pytel najdeme, kam ho rychle dáme? Ten

muž, co přijíždí, nám zřejmě navrhne, abychom s ním jeli

na pevninu. Pokud u nás uvidí pytel, bude zvědavý, co je

v něm.

„To je pravda,“ řekl Raulstein.

„To si musíme promyslet.,“ pokračoval Tommy.

„Uvidíme, jak se bude tvářit, až nás najde jako vetřelce

ve svém domku.“

Raulstein řekl, že má lepší nápad. Že toho muže

zastřelí, hned jak přistane a vezmou si jeho člun. Tommy

si myslel, že už je z předchozího šoku venku, ale tahle

strašná chladnokrevná řeč vraha mu opět vyrazila dech.

Rozhodl se, ať se stane cokoli zabránit mu v tom.

„Musíme být z obliga,“ řekl nevýrazně. „Ten člun tady

všichni dobře znají a muže, co ho vlastní, také. Postrádali

by je a hláška by se roznesla po pobřeží během chvíle.“

„Myslím, že máš pravdu,“ řekl Raulstein. Souhlasil s

Tommyho návrhem, aby šli do domu a čekali tam.

Příchozímu pak vysvětlí, jak se tam dostali a vyčkají, co

se pak bude dít dál. Takže, jak řekl, udělali. O něco

později muž vešel. Byl ovšem překvapený, když je

uviděl, ale ani trochu jim nevyčítal, že použili jeho dům a

zásoby. Řekl jen – „Zapomeňte na to.“ Zachovali se

rozumně. Raulstein nasadil svůj nejuhlazenější styl a

přednesl verzi, jak on a Tommy ztroskotali a ztratili v

bouři svou jachtu. Ten muž, vysoký, rudovlasý, příjemně

vyhlížející člověk, se představil jako Angus Campbell a

vysvětlil jim, co na ostrově dělá. Má zde farmu na chov

stříbrných lišek. Řekl, že ten ostrůvek si pronajal od

kanadské vlády. Nechová lišky v klecích, ale nechává je

množit se ve volné přírodě. Čas od času sebere nějaká

mláďata a prodá je dalším farmářům k chovu. Bydlí na

pevnině, ale často na ostrov jezdí dohlédnout, jestli je

všechno v pořádku a doplňuje zásoby jídla, hlavně masa

pro lišky. Právě proto přijel i teď. Ten domek si postavil

na ostrově, protože stále hrozilo riziko, že ho náhlá

změna počasí překvapí a on tam bude muset zůstat

několik dnů, nebo dokonce týdnů. Řekl, že se teď hned

vrací zpátky, protože předpověď počasí zrovna hlásí

začátek bouřkového období. A že je vezme na pevninu s

sebou.“

„Což tedy Raulsteina a Tommyho asi poněkud

rozhodilo, řekl bych,“ dodal Biggles.

„Hluboká pravda,“ souhlasil Miller. „Co mohli

dělat? Nepožádají přece toho muže, aby počkal, protože

očividně spěchal, aby se dostal včas domů, dokud je

počasí příznivé a moře klidné. Stihl zařídit, co

potřeboval. Naplnil krmítka pro lišky. Teď ovšem bylo

jasné, proč na ostrově bylo těch zvířat tolik. Nasadil je

tam Campbell.“

„Co tedy udělali?“ vyzvídal Ginger.

„Jo, Raulstein chtěl na ostrově ještě chvíli zůstat, ale

Campbell namítl, že když přijde zima, mohlo by se stát,

že přijede zpátky až za několik měsíců. Kromě něho tam

nikdo nejezdí. Ani Raulstein, ani Tommy ovšem nechtěli

strávit zimu na ostrově, takže nakonec museli jet s

Campbellem.“

„A nechali tam kořist s tím, že si ji vyzvednou někdy

později?“

„Tak to předpokládali. Raulstein samozřejmě neměl

nejmenší podezření, že by Tommy věděl, kde je to

schované. A Tommy neříkal nic. Tak odjeli na pevninu,

kde je Campbell ubytoval ve svém domě v malé rybářské

vesnici. Tommyho jediná myšlenky byla, jak se oddělit

od Raulsteina. Jednoho rána, aniž by o tom cokoli řekl, se

mu podařilo vyklouznout a chytit stopa do nejbližšího

města. Jeho jméno již zapomněl. Odtamtud se dostal do

New Foundlandu.“

„Z čeho chtěl být živ?“ zeptal se Biggles.

„Měl v kapse libru nebo dvě pro první chvíle. Také

měl prsten, který upustil Darris. Zastavil jej za dvě stě

liber. Musel, aby zaplatil letenku domů ze St. John, kde,

jak víte, přistávají zaoceánská letadla. Ještě má z té

zastavárny lístek, takže prsten může být kdykoli vyplacen

zpět. Tak se tedy dostal domů.“

„A co Raulstein?“

„Tommy neví, co s ním bylo dál. Neviděl ho ani

jednou poté, co opustil Campbellův dům na Labradoru.

Tak, to je celá story, jak mi ji Tommy vyprávěl. Učinil k

celé té aféře doznání.“ Miller se s obavou podíval na

Bigglese. „Věříte tomu, pane?“

„Proč? Myslíte, že nevěřím?“

„Myslel jsem si, že to bude i pro vás příliš velké

sousto, pane“.

„Věřím každému slovu,“ řekl Biggles pomalu. „A

povím vám, proč. Nikdo s normálním úsudkem by si

nemohl zčistajasna vymyslet takový fantastický příběh a

počítat, že mu jej budou věřit. Navíc, vyžadovalo by to

pořádně živou fantazii, dát dohromady takovouhle nit.

Lhář, aby se nezapletl do svých lží, by přišel s něčím

jednodušším,

méně

komplikovaným,

s

něčím

přijatelnějším. Proto tomu věřím.

„A co s tím budete dělat, pane?“

„Je jenom jediná věc, co s tím mohu dělat –

předložit celý případ svému šéfovi a nechat rozhodnutí

na něm. Kde je Tommy teď?“

„Doma, bydlí u mě.“

„Asi bude nejlépe, když tam zůstane. Dejte mi svou

adresu.“ Biggles si ji zapsal do poznámkového bloku.

Pak se podíval na hodiny. Byly skoro dvě. „Ale hrome,

hrome! Podívejte se na čas!“ vykřikl. „Ta vaše

okouzlující historka mi zabrala nejpříhodnější dobu ke

spaní! Jak se teď dostanete domů?“

„To je v pořádku, pane. Mám auto. Nechal jsem je v

celonoční garáži nedaleko odtud.“

„Dobrá. Takže můžete klidně jít,“ vstal Biggles.

„Promluvím si o tom se šéfem a hned jak se rozhodne, co

podnikneme, spojím se s vámi.“

„Co myslíte, že udělají s Tommym?“ zeptal se

Miller s obavami.

Biggles zavrtěl hlavou. „Nevím. Pokud jde o právní

pohled, fakt, že se zúčastnil loupeže u Merchanta, z něj

udělal zločince. Ale to jste si musel uvědomit, když jste

se rozhodl sem přijít.“

„To je pravda, pane. Ale když je dnes jediným

mužem, který žije a jen on ví, kde ty klenoty jsou, myslel

jsem si…“

„Že ho nechají běžet výměnou za to, že je vydá?“

„Něco na ten způsob, pane,“ připustil Miller. „V

tohle jsem doufal. Tenhle argument jsem použil, abych

přiměl Tommyho promluvit. Nezapomínejte, že to byla

policie, kdo ho poprvé dostal na scestí.“

„No, v tomhle ohledu nemohu nic slibovat,“

odpověděl Biggles. „Jak jsem řekl na začátku, se zločinci

nesmlouváme. Ale nicméně, pokud vezmou v úvahu

výpověď spolupachatele, může v tom být rozdíl. Jak sám

Tommy připustil, dal se do spolku s vrahem.“

„Ale to nejdřív nemohl vědět, a pak proti tomu

nemohl nic dělat. Bez Tommyho pomoci Raulsteina

nikdy nechytíte, protože nikdo jiný jej neumí

identifikovat. A on je připraven proti němu svědčit.“

„Dobrá, ještě uvidíme.“ Uzavřel Biggles. „Teď už

byste vážně měl jít domů. Vyprovodím vás ke dveřím.“

BIGGLES MÁ

PROBLÉMY

Biggles nejenže ztratil velkou část noci, ale ještě

více ho trápil problém, který mu teď ležel na srdci. A

problémy nikdy klidnému spánku neprospívají. Přál si,

aby mu byl desátník „Dusty“ Miller své starosti nikdy

nesvěřil. Varoval ho přece hned zpočátku, že cokoli

řekne, může být použito jako důkaz. A to bylo jádro jeho

trápení. Pokud na velitelství vypoví, co se dozvěděl o

loupeži v Merchantově klenotnictví, je pravděpodobné,

že Dusty bude muset své tvrzení popřít, jinak se otec i

syn ocitnou před soudem. Syn jako obviněný a otec za

neohlášení trestného činu, o němž věděl. Navíc za

ukrývání pachatele. Na druhé straně, pokud by si on,

Biggles, tuhle čerstvou informaci, k níž se právě dostal,

nechal pro sebe, porušil by svou služební povinnost.

Zda zůstat zticha nebo odkrýt fakta celého případu

byla složitá otázka, která jej pronásledovala většinu noci.

V hloubi duše ovšem věděl, že má jen jednu možnost.

Bude muset promluvit a Tommy Miller s největší

pravděpodobností ponese následky za svou účast na

loupeži v klenotnictví na Regent Street. Jaký trest ho za

to stihne, bude záležet na rozhodnutí soudce a Biggles na

tom nebude moci nic změnit.

Pokud by se to stalo, desátník si ovšem bude myslet,

že ho nechal ve štychu on, Biggles. Že zradil jeho

důvěru. To je přece lidská přirozenost. Bigglese toto

poznání velmi skličovalo. Měl rád toho muže, který pod

ním kdysi sloužil. Byl výkonný a schopný mechanik, a

to, co se stalo, nebyla jeho chyba. Tommy byl přece jeho

syn a je jen přirozené, že se ho snažil chránit všemi

dosažitelnými prostředky. Jako člověk, dodržující

zákony, byl tak v zoufalé situaci. Mučil ho stejný

problém, s jakým se teď Biggles sám trápil. To ho

donutilo k nelehkému rozhodnutí. Jak velká musela být

jeho beznaděj, která ho přivedla k jedinému muži, o

němž si myslel, že by u něho mohl hledat pomoc?

Biggles se otřásl odporem při pomyšlení, že by mu měl

ublížit. Ale také neviděl šanci na lepší řešení.

Tommy to byl jiný případ. Jeho Biggles neznal.

Nikdy ho neviděl. O morálním charakteru měl jen slovo

jeho otce, o tom, co bylo až do chvíle, kdy se udála ona

tragédie s ukradeným autem. A rodiče, přirozeně, mají

tendenci přistupovat k vynášení soudů nad svými dětmi s

předsudky a s určitým zaujetím. Fandí jim prostě.

Nebylo těžké najít pro Tommyho sympatie. Celý

problém – pokud se otci dalo věřit a tu asi důvod k

pochybám nebyl – pramenil z jeho nespravedlivého

uvěznění. V takovém případě by zahořkl zřejmě každý

mladý muž. Kdyby se čímkoli provinil, bylo by pošetilé

nejít na policii, zvlášť, když se dověděl, k jakému zločinu

se Raulstein chystá. Už pouhá obhajoba stavu jeho mysli,

když za ním přišel s návrhy, jejichž realizace ho postavila

mimo zákon, byla hloupost. Stupidita. Není pochyb o

tom, že teď si to uvědomuje. Ale už je příliš pozdě.

Učinil osudný krok, a co se stalo, odestáti nelze.

Skutečně. Kdyby byl chytrý nebo nezaslepený

zatrpklostí a záští, byl by šel na policii hned, když se s

ním Lew Darris opět setkal. Mělo ho napadnout, že

spolek s takovým člověkem může vést jenom k větším

potížím. Profesionálního darebáka vede pouze vlastní

prospěch. Pokud by byl Tommy takhle smysluplně

jednal, mohl by se dočkat porozumění, plného pardonu a

zřejmě i nějaké finanční náhrady. Byl by se octl v pozici,

kterou nemohl v době incidentu s kradeným autem

dokázat. Ale on to neudělal a tak nemělo smysl o tom ani

uvažovat, natož vše dále rozvíjet.

Pokud jde o vraždu Granta na jachtě a zabití Lewa

Darrise na ostrově, z té strany Tommymu obvinění

nehrozilo. Bylo snadné uvěřit, že byl šokován. Jen těžko

si mohl představit tak zbabělé chování. Žádný normálně

uvažující člověk by přece nepodnikl dlouhou cestu po

moři s partou chlapů, kteří byli nejen zloději, ale i

potenciální vrazi. Grant a Darris dostali, co si zasloužili,

takže Bigglese ani nenapadlo je litovat.. Ale na druhé

straně, vraždu nemůže omluvit nic.

Jedna věc, přemítal Biggles, mluvila v Tommyho

prospěch. Ani v nejmenším se nepokusil – jak by se dalo

u rozeného darebáka předpokládat – najít klenoty a

použít je pro svou vlastní potřebu, i když by z něho

takový poklad rázem učinil bohatého muže. Navíc

podnikl kroky, aby se jich nemohl zmocnit ani Raulstein.

Pravda, sice zastavil ten prsten. Z nutnosti. Ale jak

prohlašoval, stále má od něj lístek a může jej tak kdykoli

vyplatit. Jedině Tommy věděl, kde jsou klenoty ukryty.

Je v tom ale bezpochyby nebezpečí, že Raulstein udělá

vše, aby je našel. Nebo – což je horší – aby našel

Tommyho, pokud by dospěl k přesvědčení, že o úkrytu

může vědět. To by mohlo Tommyho vážně ohrozit, když

jediný zná přesnou polohu schovaného pokladu. Je to

určitý trumf. A to také přimělo Tommyho otce, aby ho

navštívil.

Doufal, že se mu podaří uzavřít obchod: svoboda

jeho syna za čtvrtmilionovou cenu zlata a drahých

kamenů. Vždyť to tak sám řekl. Biggles ovšem na takový

návrh nemohl přistoupit, a silně pochyboval, že to vezme

v úvahu zákonná moc. Ačkoli s přihlédnutím ke

zvláštním

okolnostem

–

například

Tommyho

nesprávnému uvěznění, by tomu možná pozornost

věnovat mohli. Pokud by ovšem policie přijala takovou

praxi při svých rozhodnutích Jen málo zločinců by si tak

mohlo koupit svobodu v případě zatčení. Tommy takhle

může doufat maximálně ve zmírnění trestu, pokud řekne

všechno, co ví, uzavřel Biggles své úvahy.

Hádal, co se stane, až bude tu story opakovat svému

šéfovi. Tommyho nejspíš zatknou, pro

začátek

vyšetřování, a otce zřejmě s ním. Cítil však určitou

slabinu pro Tommyho stíhání a zatčení. Co když – a ještě

dotčeně – celou věc zapře? Řekne, že nic z toho není

pravda, že celý příběh vyprávěl otci, jen aby ospravedlnil

dlouhou nepřítomnost doma? Prostě, balík lží. Co bude

moci policie dělat pak? Neměl žádné důkazy. Ani

nepřímé, ani jiné. Případ by stál jen na Tommyho otcem

převyprávěném doznání, které syn nyní mohl popřít.

Biggles věděl, že jemu nic jiného nezbývá.

Oblékl se, aby požádal o přijetí u šéfa, velitele

Raymonda tak brzy, jak to jen půjde. A předat mu tu

informaci, kterou získal.

Právě dojedl snídani, když Bertie, stále ještě v

pyžamu, vešel do obývacího pokoje.

„Slyšel jsem, že jsi na odchodu, kamaráde. Tak se

jdu podívat, jak jsi na tom. A co chceš podniknout s tím

Dusty Millerem? A tak vůbec, jestli mi rozumíš?“

oznámil hlučně, nalévaje si šálek čaje.

„Chci celý ten nedovařený guláš předat veliteli, a

nechat ho, ať rozhodne,“ odpověděl Biggles. „Co jiného

mohu dělat? Na vlastní pěst nemůžeme přece podnikat

vůbec nic.“

„Nezdá se ti, že to bude pro Dustyho pěkná rána ?“

„Zdá. Škoda, ale je to tak. Dusty musel vědět, co se

stane. Dal jsem mu férové varování. Možná by bývalo

lepší mu doporučit, aby držel ústa.“

„Myslím, že ale my držet ústa nemůžeme,“ zkusil

Bertie nabídnout svůj názor.

„To určitě,“ prohlásil Biggles. „To by z nás udělalo

spojence zločinu, což přece nechceme. Nepřineslo by to

nic dobrého a vedlo by to jen k malérům. Dusty by nás

otravoval až do smrti a vyzvídal, co se dál děje. Mlčení z

naší strany by ho strachu nezbavilo. Zešedivěl by z toho.

Ne. Zbývá jediná věc. Musím to probrat se šéfem. A

budeme vlastně z obliga…“

„Takže ses rozhodl jednat jako Pilát Pontský.“

„Jak to myslíš?“

„Umyjeme si ruce a budeme mít čisté svědomí. Jak

říkají tuším v Americe, prostě mu podstrčíme Černého

Petra.“

„Můžeš tomu tak říkat, když chceš,“ odpověděl

Biggles. „Máš ale lepší nápad?“

„Upřímně řečeno, nemám, kamaráde.“

„To jsem si mohl myslet. Dobrá. Teď odcházím.

Uvidíme se později v Yardu. Mějte se.“

Biggles vyšel ven a mávl na volné taxi. Přijel do

Scotland Yardu, aby počkal, až přijde jeho nadřízený,

velitel Special Air Section. Později, když mu řekli, že už

dorazil do své kanceláře, zavolal mu domácím telefonem

a požádal o přijetí. Když dostal kladnou odpověď, sešel

dolů.

„Dobré ráno, Bigglesworthi, co máte na srdci?“

pozdravil ho velitel. Z Bigglesova pohledu očividně cítil

naléhavost.

„Mám jeden problém, pane. Ale doufám, že vy mně

ho pomůžete vyřešit. Je to dost neobvyklá věc.“

„Udělám, co budu moci,“ slíbil velitel, opřel se o

opěradlo křesla a přiložil špičky prstů obou rukou k sobě.

To v takových případech obvykle dělal. „Posaďte se.

Tak, o co jde?“ řekl.

Biggles si přitáhl židli k jeho stolu. „Doufám, pane,

že máte dostatek času. Je to totiž dosti dlouhý příběh, a

myslím, že byste jej měl vyslechnout do všech

podrobností.“

„Spusťte,“ požádal trpělivě velitel.

„Myslím, že na toho zbrojíře, desátníka z mé letky,

který se jmenoval Miller, se už asi nebudete pamatovat?“

„To opravdu ne.“

„Dnes v noci ke mně přišel s vyprávěním, jaké jsem

ještě nikdy neslyšel. Ale jak znám Millera, jsem

přesvědčen, že je pravdivé. Každopádně nemá kloudný

důvod, aby si takové fantazie vymýšlel.“

„Poslouchám,“

Načež Biggles vylíčil ten nic dobrého nevěštící

příběh, který mu bývalý desátník vykládal v jeho bytě.

Když skončil, velitel, který vyprávěče ani jednou

nepřerušil, zůstal dobrou minutu sedět bez pohnutí, s

očima upřenýma na Bigglesovu tvář. Nakonec řekl: „Co

si myslíte, že s tím budu dělat?“

„To bych právě chtěl slyšet od vás, pane.“

„Doufám, že neočekáváte rozhodnutí tady a teď?“

„Ne, pane. Předpokládal jsem, že si to budete chtít

promyslet.“

„Napadá něco vás? Nebo zeptejme se takto. Co

byste dělal, kdybych vám dal volnou ruku, a vy byste ten

případ řešil po svém?“

„Než bych začal s řešením, pane, pokusil bych si ten

příběh ověřit.“

„Jak?“

„Šel bych za tím mladým mužem, Tommy Millerem

a dal bych mu několik kontrolních otázek. Chtěl bych

například vědět víc o tom ostrově.“

„Z toho, co jste mi vyprávěl, mám pocit, že z hocha

toho moc nedostanete, dokud mu nedáte záruku, že proti

němu nic nepodnikneme.“

„Myslím, že asi máte pravdu. Nepočítám, že by se

nám hned tak vydal na milost a nemilost. Tohle by to

určitě chtělo. Kromě toho nezapomeňte, že prozradil

svému otci, co udělal a zřejmě ho požádal, aby s tím

přišel za mnou.“

„Copak se nám tím rovněž nevydal na milost?“

„Ne tak docela.“

„Proč ne?“

„Může přece couvnout. Přísahat, že na tom není ani

slovo pravdy. Co bychom mohli dělat pak?“

Velitel přikývl. „Tuhle poznámku beru. Tak jako

tak, na svou vlastní odpovědnost nemohu žádný druh

beztrestnosti přislíbit. To je mimo všechny pochyby. Ten

hoch se zúčastnil zločinu. Povím o tom vrchnímu

komisaři a uvidím, co na to bude říkat on. Možná by to

byla věc pro zvláštní oddělení. Anebo třeba nařídí, aby na

mladého Millera vydali zatykač.“

„Dovolím si vyjádřit svůj názor. Podle mne by to

byla dost velká hloupost. Máme co dělat s ukřivděným

mladým mužem. Situace, do níž se dostal a vše, co ho

potkalo, s ním muselo zamávat. Pokud s ním budete

nevhodně jednat, zatne se a nedostaneme z něj vůbec nic.

V tom případě se můžete rozloučit s klenoty a nikdy

nebudete moci ani Raulsteina obžalovat z vraždy.

Tommy je přece jediný svědek. Nerad bych viděl, aby

riskoval svůj život pro nic za nic.“

„Jak to, riskoval život?“

„Raulstein má zbraň a je evidentně připraven ji

použít. Proč dávat Tommyho život v sázku při stíhání

Raulsteina?“

Velitel se zamračil. „Jste snad na jeho straně?“

„Nejsem na ničí straně, pane. Jen myslím, že si

aspoň trošku sympatií zaslouží. Já bych chtěl spíš pomoci

jeho otci, tomu nešťastnému muži. Nezapomínejme, že

kdyby policie nepochybila v tom prvním případě, nic z

toho by se vlastně nestalo. Jestli se Tommy dostal na

scestí, policie si musí přiznat svůj díl odpovědnosti. V

tuto chvíli se on snaží jednat férově. Když s ním teď

budete jednat tvrdě, stane se z něho zločinec na celý

život. To, co ví – myslím o těch klenotech – stojí za

všechny peníze.“

Velitel se chvíli hluboce zamyslel. „ Je tu ještě jedno

hledisko, na které nesmíte zapomínat,“ poznamenal. „Ty

klenoty jsou údajně na Labradoru. A Labrador je pod

správou Kanady. Kanadská vláda do toho má tedy také

co mluvit. Nemůžeme jít bez jejich vědomí lovit poklad,

nebo honit v jejich zemi zločince, jak by se nám to

hodilo.“

„Tohle zařídit by nemělo být tak těžké,“ oponoval

Biggles. „Dejte jim fakta. Třeba budeme jejich pomoc

potřebovat. Určitě budou mít sami zájem dozvědět se, že

tam mají vraha na útěku. Může se přece v Kanadě

dopustit jakéhokoli dalšího násilí.“

„Vy předpokládáte, že Raulstein je ještě stále v

Kanadě?“

„Určitě tam je,“ pronesl Biggles neochvějně.

„Jak si tím můžete být jistý?“

„Podle toho, co o něm víme, on není z těch, kteří by

opustili klenoty za čtvrt miliónu, aniž by nepodnikli něco

pro to, aby je získali zpět. Ví, že zůstaly někde na ostrově

a stále tam tedy dosud musí být. Ta myšlenka ho jistě

přivádí k šílenství.“

„S tím se dá souhlasit,“ připustil velitel. „Dobrá,

Bigglesworthi, nechte to na mně. Celou věc si promyslím

a návrh předložím vrchnímu komisaři.“

„Respektuji, pane. Je mi jasné, že to chce čas.“

„Spěchá to snad tak moc?“

„Pokud jde o ty klenoty, tak asi ne, pane. Ale

zatímco my držíme fakta v rukou a váháme s

rozhodnutím, Miller nebude schopen ani zamhouřit oka.

Tommy může očekávat, že ho každým dnem zavřou a

nebylo by divu, kdyby se rozhodl k útěku. Musím říci, že

bych mu to ani nevyčítal. Všechno, co vypověděl, svědčí

v jeho prospěch a když přihlédneme k tomu, že ho stále

naplňuje hořkostí to nesprávné věznění…“

„Vy máte něco na mysli,“ hádal velitel bystře. „Ven

s tím“

„Myslel jsem, že by bylo dobré, kdybych prohodil

pár slov s Tommy Millerem. Až dosud jsem ho sám

neviděl. Ovšem, nebudu mu nic slibovat, jednoduše mu

ukážu, že jeho případ je v péči nejvyšší úrovně. To mu

pomůže, aby pokračoval. Minimálně aby se uklidnil a

nedíval se vyplašeně z okna, kdy už pro něho přijede

policejní vůz.“

Velitel návrh schválil. „Proti tomu nemohu vůbec

nic namítat,“ řekl pomalu. „Zajděte za ním. Hlavně v

něm nevzbuďte dojem, že je všechno odpuštěno.“

„Můžete se na mne spolehnout, pane. To neudělám,“

řekl Biggles a vstal. „Zkusím ho navštívit dnes večer, až

se jeho otec vrátí z práce. Vezmu si s sebou nějakého

svědka – nejspíš Gingera.“

„Ještě jedna věc, než půjdete,“ řekl velitel. „Kdyby

se například rozhodlo, že někoho na ostrov pošleme

vyzvednout ty klenoty, jak byste třeba postupoval vy?“

„To by záleželo na okolnostech a na podmínkách na

ostrově. To je ještě další důvod, proč si myslím, že je

dobré, abych zašel za Tommym. Za prvé, získat jeho

důvěru ke spolupráci. Určitě by bylo plýtvání časem tam

jet bez něho. Může jít přímo na místo, kde ty věci ukryl.

Pouhý popis toho místa by stačit nemusel. Nechtěl bych

tam být s lopatou a krumpáčem a muset překopávat celý

ostrov.“

„Jak byste se tam chtěl dostat?“

„Letadlem.“

„Labrador je odtud daleko. Znamená to letět přes

Atlantik. V naší letce nemáme letadlo vhodné pro

takovou operaci.“

„A co je špatného na Merlinu? Ten má každopádně

dolet pro cestu, kudy bych se chtěl dát. Nemám v úmyslu

přímý let přes oceán. Prověřoval jsem to na mapě. Moje

trasa by vedla přes Island, Grónsko a potom přímo na

Labrador, případně do St. John na Newfoundlandu.

Takhle by nejdelší etapa nad vodou byla pod osm set mil,

a to Merlin pohodlně dosáhne. Bylo by také možné

přistát přímo na tom ostrově. To je druhý důvod, proč

chci mluvit s Tommym. On tohle bude vědět. Naproti

tomu, pokud bychom se na místo chtěli dostat

pravidelnou linkovou dopravou, byla by to dlouhá a

jednotvárná cesta. Raději bych se spolehl na vlastní

transport.“

Velitel přikývl. „Ano, vidím to stejně. Pobřeží

Labradoru není nejdostupnější místo na světě, kam by se

člověk mohl dostat. Požádám o informace. Kanadská

královská jízdní policie by nám mohla pomoci nebo

aspoň dát pár doporučení. Budu se stejně muset spojit s

Kanadou, jestli se rozhodnou tam taky někoho poslat.

Mluvím s vámi o tom zcela hypoteticky, Bigglesworthi,

takže vše berte zatím jenom „jako“. Ničím vás

nepověřuji, nedávám žádný úkol. Protože, až vše

vypukne, rozproudí se okolo tohoto komplikovaného

byznysu, jaký, pokud vím, nemá precedens, živá diskuse.

Musím v takovém případě mít připravené odpovědi. V

podobných situacích není moc lidí, kteří by chtěli

riskovat dát hlavu na špalek.“

„Což znamená – a dovedu si to živě představit – že

přijde-li někdo o hlavu, budu to já,“ uzavřel Biggles

kousavě už ode dveří. „Navštívím mladého Millera a

řeknu vám výsledek. Zatím, pane, pokud byste cokoli

potřeboval, budu nahoře.“

Klika za ním lehce zacvakla.

ÚHLY POHLEDU

4

Toho večera, něco málo po šesté hodině, Biggles s

Gingerem na sedadle spolujezdce mířil svým vozem k

malé vile na předměstí ve Weybridge, na adresu, kterou

mu dal Dusty Miller. Zaparkovali a procházeli úzkou

cestou do zahrady k hlavnímu vchodu. Biggles zaklepal.

Přišla otevřít postarší žena se smutnou ustaranou

tváří. „Ano, kdo je?“ zeptala se unaveně. Potom, jako by

ji zasáhla zlá myšlenka, dodala: „Jdete si pro mého

chlapce?“

„Ne. Tentokrát ne,“ odpověděl Biggles povzbudivě.

„Vy jste paní Millerová?“

„Ano.“

„Přišel jsem si jen trochu popovídat s vaším

manželem. Je doufám doma?“

„Ano. Můj syn je doma také, jestli jste tu opravdu

jen kvůli tomu. Pojďte dál.“

Paní Millerová se otočila a zvolala: „To je policie,

Frede.“

Dveře na konci krátké chodby se otevřely a objevil

se sám Dusty. Byl v košili s dlouhými rukávy. „Tudy,

pane,“ pozval je dál, couvaje do místnosti. „Co je

nového?“ zeptal se s obavami, když ho Biggles a Ginger

následovali. „Posaďte se, pánové.“

„Žádné zprávy, obávám se,“ odpověděl Biggles.

„Ale také žádné špatné zprávy. To v každém případě.

Aspoň zatím,“ dodal opatrně, když zjistil, že Dusty není

v obýváku sám. „Přivedl jsem s sebou jednoho z mých

pilotů. Viděl jste ho u mne v bytě.“

„To je v pořádku, pane. A tohle je můj chlapec

Tommy, co jsem vám o něm vyprávěl…“

V pohodlném křesle seděl schlíple mladý muž

nedbale navlečený do puloveru s límcem a do

přiléhavých kalhot. Vlasy měl dosti dlouhé. Jeho tvář

byla bledá, zřetelně mu vystupovaly lícní kosti, jako by

nedávno přestál nějakou nemoc. Měl zamlklý výraz a v

očích, když je obrátil k návštěvníkům, bylo zakaboněné

podezření. Zůstal však nehybně sedět.

Dusty řekl: „Tommy, to je můj bývalý velitel, pan

Bigglesworth. Říkal jsem ti přece o něm.“

Tommy přikývl. „Vzal jste si s sebou pouta?“ zeptal

se trpce.

„Dnes večer je nebudu potřebovat. A možná, že

vůbec ne,“ odvětil Biggles lehce, protože z Tommyho

nedůvěřivého chování poznal, že rozhovor bude

vyžadovat hodně taktu, aby se k něčemu vůbec dostal.

Dustyho syn se očividně obrnil bariérou vzdoru, kterou

bude zřejmě těžké překonat. Proto nenásilně pokračoval:

„Ty víš, že mi tvůj otec vyprávěl o té tvé avantýře?“

„Ano, řekl mi to.“

„Myslel jsem si, že by bylo dobré, kdybychom se o

tom spolu pobavili. Jen tak nezávazně, ale upřímně.“

„Tím chcete říci, že ke mě máte spoustu otázek.“

„Ano. Ale nemusíš mi odpovídat, když nebudeš

chtít. Nebudu se ani pokoušet tě nijak nutit. Prosím, snaž

se pochopit, že jsem přišel, abych se ti pokusil pomoci.“

„To vám chci věřit, když mi to dokážete. Pokud je

mi známo, stejně jste policajt.“

„Jestli chceš ke mně přistupovat takhle, obávám se,

že se moc daleko nedostaneme,“ pokáral ho jemně

Biggles.

„To asi není můj problém,“ odpověděl chlapec

přezíravě. „Tobě je možná všechno jedno, ale proč

nebereš ohled na své rodiče?“ vpadl mu do řeči Biggles

úsečně. „Nechci tady ztrácet čas.“

„Co tedy chcete vědět?“

„To už zní lépe. Ze všeho nejdřív si ale vyjasníme,

jestli jsi nebo nejsi ochoten nám pomáhat s

vyšetřováním? Jestli ne, řekni to rovnou a můžeš si jít po

svých.“

„To záleží na tom, co chcete vědět.“

„Chci, abys mi řekl co možná nejvíce o tom, co víš o

loupeži klenotů a o tom darebákovi Raulsteinovi. Také

bych rád věděl, jestli jsi připraven nám ukázat, kam jsi ty

šperky schoval.“

Tommy se chvíli zamyslel. „Budu mluvit jen pod

určitou podmínkou,“ rozhodl se.

„Co myslíš tou podmínkou?“

„Že potom budu volný.“

„Žádnou záruku ti teď dát nemohu. Ale jak jsem už

řekl, udělám pro tebe, co budu moci. To je jediný důvod,

proč jsem tady. Když chytíme Raulsteina, jsi připraven

svědčit proti němu? Úředními slovy, učinit výpověď

spolupachatele?“

„Ano. To udělám. Rád bych viděl viset toho

špinavého vraha.“

„To je dost dobré. Teď mluvíš celkem rozumně. Kdy

jsi ho viděl naposled?“

„To ráno, co jsem opustil Rankinkton. Tu vesnici, co

nás tam vzal Campbell. Pamatuju si jen jméno toho

místa. Byl jsem tam pouze jednu noc. Ráno jsem se

vypařil a pak už jsem neviděl ani Raulsteina ani

Campbella. Měl jsem té svině, Raulsteina, až po krk. Ale

–“ Tommy se bázlivě usmál, „– bál jsem se, že si

vzpomene, že mám ten prsten, co upustil Lew Darris.

Mohl by chtít, abych mu ho vydal. Pořád ještě má přece

svou zbraň.“

„Ani jsi ho od té doby neviděl nebo jsi o něm něco

neslyšel?“

„Ne.“

„Měl jsi dojem, že chce zůstat v Rankinktonu?“

„Ovšem. Sám to tvrdil. Měl v plánu, jak mi řekl,

ukrást loď a jet zpátky na ostrov a vyzvednout si kořist.

Pokud by to bylo nutné, chtěl o to říci Campbellovi,

přimět ho, aby nás tam vzal s sebou a potom se ho zbavit

a sebrat mu jeho loď. Nesouhlasil jsem s tím, ale

pochopitelně jsem mu to do očí neřekl.“

„Ale Raulstein přece nevěděl, kde je ten lup

schovaný.“

„Byl přesvědčen, že je schopen ho najít. Věděl, že to

není moc daleko od domku.“

„Mohl by to místo najít?“

„Beze mne nemá nejmenší šanci,“ Poté, co Tommy

začal mluvit, choval se mnohem uvolněněji.

„Já vím,“ pokračoval Biggles. „A teď o tom ostrovu

– ostrovu Marten.“

„Tak tomu říkal Campbell. My jsme to nevěděli.“

„Jaké je to místo? Můžeš mi je popsat? A co ještě

vážně potřebuju vědět: kdyby se tam někdo měl dostat, je

tam místo, kde by mohlo přistát letadlo?“

„Vy byste tam chtěl letět?“ zeptal se Tommy. V

očích měl výraz zvědavého překvapení.

„Pokud by poslali mě, dal bych přednost letu. Za

předpokladu, že se tam ovšem dá přistát.“

„No, je to tam trochu neobvyklé. Většina ostrovů,

které jsem dosud viděl, je na pobřeží rovná a pak se terén

ke středu zvedá. Ostrov Marten vypadá jinak. Okolo

obvodu je skalnatý a kopcovitý, většinou lemován útesy,

ale prostředek se podobá bazénu. Jako nějaký veliký

kráter. Moc jsem z toho sice neviděl, ale pokud si

pamatuju, je to většinou plocha, povrch je měkký a

bažinatý, na některých místech jsou sítiny, jako by tam

někdy bývalo jezero. Možná se tam na jaře tvoří, když

taje sníh. My jsme tam byli na podzim. Ale Campbell

tvrdil něco o zimě jako o nejobtížnějším období právě

kvůli sněhu. To byl taky jeden z důvodů, proč si tam

postavil pevný domek, pro případ, že by na ostrově

uvízl.“

„Proč vůbec jezdil na ten ostrov v zimě, když se

mohlo počasí zhoršit tak, jak říkal?“

„Musel tam jet, aby přivezl krmivo liškám, aby

nezašly hladem. To by se mohlo stát, protože tam neměly

dost přirozené potravy kromě leklých ryb, které moře

vyvrhlo na břeh. Určitou ochranu před nepřízní počasí

mohla zvířata najít v lesích. Tam většinou rostly pěkně

těsně u sebe jehličnaté stromy.“

Dusty se zapojil do hovoru. „Říkal jsi mi taky něco o

mlze.“

„Ano. Mlha se tam honila skoro celou dobu, co jsme

tam strávili. Campbell říkal, že celé pobřeží je tak

mlhavé.“

„To je možné,“ prohodil Biggles. „Mluvil jsi o

plošině uprostřed ostrova. Dalo by se tam přistát s

letadlem?“

„Já o létání moc nevím, ale hádám, že by to jít mělo.

Pokud to letadlo bude malé. Nedovedu si představit, že

by tam měl přistát tryskáč, ta plocha na to není dost

dlouhá. Ale co se trápit až na ostrov? Copak by nebylo

lepší přistát u Rankinktonu na pevnině? Jenom kousek

přes vodu. Tam je dokonce malé letiště.“

Biggles pozvedl překvapeně obočí. „Letiště?“

„Ano, viděl jsem je. Ale nevím, jestli je veřejně

přístupné.“

„Jak to?“

„Je to místní základna jízdních, víte. Kanadské

jízdní policie, když zrovna pracují v té oblasti. Teď už

používají víc letadla než koně, to nám říkal Campbell. Je

tam také radiová stanice. Nepochybujte, že vás tam pustí,

když jste policajt. I kdyby to měli jen pro svou oficiální

potřebu. Když jsem tam byl, viděl

jsem jedno letadlo přistávat. Byl jsem až u toho. Šlo

o malé letadlo. Vystoupil z něj jeden od jízdní policie.

Chytrý chlapík. Prosil jsem ho, aby mě odtamtud vzal,

kamkoli, ale on se jen smál, že tohle nesmí udělat.“

„Řekl jsi mu něco o Raulsteinovi nebo jak se stalo,

že tam jsi?“

„Já ne,“ řekl Tommy důrazně. „Neměl jsem chuť jít

sedět v Kanadě. Tam by mi bylo stejně, jako tady.“

„Ty víš, že Raulstein zůstal v Rankinktonu proto, že

se chtěl dostat nazpátek na ostrov pro šperky?“

„Myslím, že bez nich by neodjel.“

„Ale ty si nemyslíš, že má moc šancí, aby to našel?“

„To je iluzorní. I kdyby věděl, že jsem kořist ukryl

do nějaké díry, zabralo by mu zbytek života, než by

vykopal všechny zaházené jámy na tom zatraceném

ostrově. Stejně by nic nemusel najít.“

„Ale ty bys mohl jít rovnou na to místo?“

„Vždyť jsem to tam přece dal, ne? Nikdo jiný nic

neví.“

„To mě přivádí možná k nejdůležitější otázce, jaká

je ještě před námi,“ řekl Biggles vážně. „Pokud bych

dostal rozkaz přivézt odtamtud ty klenoty, letěl bys se

mnou a ukázal mi to místo?“

„To si musím ještě rozmyslet,“ odpověděl Tommy, a

zatvářil se opět jako původně, podezíravě a nedůvěřivě.

„Jak tak o tom přemýšlím – tím, že vím, co vím, držím

jedinou trumfovou kartu proti tomu, abyste mě oblafli a

zavřeli.“

„Nebuď blázen, Tommy,“ doporučil mu Biggles

přísně. „Visíš na té šňůře už příliš dlouho a může se stát,

že do toho zase spadneš po hlavě. Pamatuj, že na tuhle

konverzaci mám svědka. Nejsi zrovna v pozici, že bys

mohl diktovat policii podmínky.“

„Ty klenoty byly pojištěny, že?“

„Ano.“

„A pojišťovna nabídla obvyklou odměnu za jejich

nalezení. Co by na tom bylo špatného, kdybych na

pojišťovnu šel a oznámil, že jim mohu říct, kde ty šperky

jsou?“

„Říkáš co je na tom špatného? Celkem dost. Mám

pocit, že jsi na něco důležitého zapomněl,“ řekl Biggles.

„Zjistíš, že odměna je vypsána na vrácení ukradeného

majetku. Ale při tom i na odsouzení všech viníků. Žádný

soud, žádná odměna. V tom je veliký rozdíl. Ty peníze

by ti nebyly moc platné, kdybys zjistil, že máš na krku

desetiletý flastr. Co s tím chceš dělat?“

Tommyho čelist poklesla. „Hned jsem měl vědět, že

v tom bude nějaký špinavý trik,“ zamumlal hořce.

Dusty opět podotkl: „Můžeš z toho vyjít čistý,

chlapče. Je to běh na dlouhé trati. Vyplatí se ti to. Věř, že

tě policie bez bakšiše nenechá. Tak jako tak jsi zašel

příliš daleko, a není lehké se snadno vrátit. Je to tak,

pane, viďte?“

Dusty se obrátil na Bigglese.

„To záleží na tom, jak moc od toho čekáš,“

odpověděl Biggles. „Tak jak, Tommy?“ zvýšil Biggles

naléhavost své otázky.

„Já o odměně ani moc nepřemýšlím, pane“ prohlásil

Tommy. „Všechno co chci, je svoboda. Být volný.“

Biggles pokrčil rameny. „Dobrá, všechno máš ve

vlastních rukou. Já tě o nic neprosím. Nechám tě, aby sis

to promyslel. Tolik to zase nespěchá.“ Vstal. „To je

zatím všechno. Zastavím se později, a ty mi řekneš, jak

ses rozhodl. Nakonec ti dám jednu radu. Nepokoušej se

utéci. Daleko by ses nedostal. Pokud bys to zkusil, vzal

bys svůj problém jako těžké břemeno a musel bys ho nést

až do konce svého života.“

„Tohle mu říkám pořád,“ zamumlal Dusty, když

vyprovodil Bigglese s Gingerem ke dveřím. Venku,

když došli až k autu, Ginger poznamenal. „Pěkně

tvrdý oříšek.“

„Každý oříšek se dá rozlousknout, když ho

zmáčkneš dost silně.“ Odpověděl Biggles. „Neměj

strach. On není blázen. Pokud se nemýlím, má dost

rozumu na to, aby viděl, odkud vítr vane, a aby se

nepokoušel jít proti němu. Dusty na něho dohlídne,

aby nejančil.“

„Myslím, že se vynasnaží, aby z toho nebyl

trapas.“

„Nejde ani tak o trapas, jako o jeho neústupnost.

To může přijít na každého z nás. Musel jsem využít

příležitost a být na něj tvrdý. Věděl jsem, že to buď

přijme a bude vstřícný, nebo se ještě víc zabejčí – a

to bychom pak z něj nedostali vůbec nic. Naštěstí to

fungovalo. Když jsme prolomili ledy, už to s ním

bude lepší. Zbytek záleží na tom, až rozhodne

velitelství, co s ním bude. Buď se udělá nebo oddělá.

On přece není špatný kluk. Můžeš ho třeba nazvat

obětí okolností. Uvidíme.“

Biggles se zvolna rozjel.

KDYŽ BIGGLES PŘEMÝŠLÍ

5

Biggles již do večera svého velitele neviděl, ale hned

příští ráno ho povolali do jeho kanceláře.

„Tak, jak jste daleko?“ zeptal se Air Commander.

„Viděl jste mladého Millera?“

„Ano, pane. Ze začátku se zdálo, že to s ním bude

těžké. Dalo se to přece očekávat. Nemá důvod, aby

zrovna nás měl rád. Ale nakonec při opatrném

vyjednávání byl tak otevřený, jak jsem si přál.“

„Co jste z něj dostal? Jakou má vlastně povahu?

Jaký je to typ?“

„Jsem skálopevně přesvědčen, že je přímý jako

hlaveň pušky. Nebýt nešťastného incidentu s ukradeným

autem, nikdy by se tak nevykolejil. To byl ten případ, ze

kterého vyplynuly všechny ostatní potíže.“

„Jakou měl náladu, když jste ho opouštěl?“

„Celkem vzato, slušnou. I když nás pořád trochu

podezírá z nečistých úmyslů. Jakmile ale zjistil, že mu

nejdu po krku, byl rád, že udělal něco, jak by se toho

břemene zbavil.“

„Kladl si podmínky?“

„Ne přímo podmínky. Samo sebou očekává, že

projevíme

určitou

shovívavost,

když

bude

spolupracovat.“

„Řekl vám, kde jsou schované ty ukradené věci?“

„To už jsem věděl před tím. Strčil je do liščí díry.

Ale celý ostrov je zřejmě jako včelí plást. Takových děr

je tam plno. Mohlo by i pro něj být možná dost obtížné

ukázat na tu pravou. Přesto by tam měl jet s naší

skupinou jako stopař, jinak by hledání mohlo trvat týdny,

ne-li měsíce.“

„Já vím,“ souhlasil velitel zamyšleně. „Neptám se

vás na to všechno bezdůvodně. Včera po naší schůzce

jsem si dlouho povídal s vrchním komisařem a všechno

jsem mu vysvětlil. Nereagoval vůbec nadšeně. Nejdřív

chtěl na místě na mladého Millera vydat zatykač.“

„Toho jsem se právě bál,“ konstatoval smutně

Biggles. „Když tohle uděláte, budete mít sice svého

vězně, zato ale už nikdy neuvidíte diamanty. Miller by se

v cele uzavřel jako škeble. A co z toho vyplývá? Že byste

nikdy neměl svědka proti Raulsteinovi, i kdybyste ho

náhodou dopadli.“

Velitel zvedl na protest ruku. „Pomalu. Není třeba

tlačit na pilu. Řekl jsem, že to byla šéfova první reakce.

Když si pak všechno rozvážil, přišel s dalšími nápady. To

ovšem neznamená, že je ochoten přehlédnout, čeho se

Miller dopustil. Také s ním nehodlá smlouvat. Ani

náhodou. To je jasné a definitivní.“

„Takže co chce tedy dělat?“

„Je ochotný to s ním zkusit. Než vynese konečný

ortel, nebude mávat zbraněmi. Krátce a moudře – Miller

přinese ukradený majetek a podepíše místopřísežné

prohlášení, jak se k němu dostal, nechá celý případ

zrevidovat a přihlédne ke všem polehčujícím okolnostem.

Tak co vy na to?“

Biggles neodpověděl.

„Stěží jste mohl očekávat víc,“ řekl nespokojeně

velitel.

Biggles přikývl na souhlas.

„Miller nemůže žádat, aby z toho vyšel bez

poskvrnky,“ trval na svém šéf.

„Nevím, proč by nemohl,“ oponoval Biggles. „Ještě

jsem neviděl kriminálníka, který by se sám prozradil a

ještě se tak vehementně snažil všechno napravit. Dejte ho

do vězení – je jedno na jak dlouho – a co z toho budete

mít? Znamenalo by to, že z něj uděláte zločince už

doživotně. Ano, ovšem, že znám zákon. A všiml jsem si,

jak chodí neúprosně přímo. Ale to neznamená, že by se

vůbec nedala udělat výjimka. Nakonec, o co se tu

snažíme? Vyrábíme si zločince nebo bráníme lidem, aby

se jimi stali?“

Velitel jeho otázky nebral na vědomí. „Navrhli mi,

abyste letěl na Labrador a přivezl ty klenoty zpět. Podle

toho, co jste mi říkal, se mi zdá, že Millera chcete vzít s

sebou.“

„Ovšemže. Jinak by to byl ztracený čas tam jet,“

poznamenal Biggles. „Ale jestli máte v úmyslu dovolit

Millerovi letět pro šperky a pak ho zavřít ihned jak je

předá, tak to si musíte najít někoho jiného. Já s tím

nechci mít nic společného. Získat jeho důvěru a pak ho

zradit jako krysa na samém konci cesty… Jak bych se

musel cítit?“

Velitel se zatvářil nespokojeně. „Obávám se, že je to

nejlepší kšeft, jaký si může přát.“

Bigglesovo čelo se zkrabatilo vráskami. „Kšeft!

Řekl jste kšeft? Pro koho? Možná pro nás. Ale k tomu

jsou vždycky zapotřebí dva. A pokud znám lidi, pak na to

mladý Miller těžko skočí. A já bych mu to vůbec

nevyčítal.“

„Co se vám na tom nelíbí?“

„Je to příliš jednostranné. My jsme získali informaci,

k jaké bychom se nikdy sami nedostali, my získáme

klenoty obrovské ceny a navíc důkazy, které potřebujeme

proti muži, o němž se ví, že vraždil. Co ale z toho získá

Miller? Nic. Pokud vidím, tak nic.“

„Může získat svou svobodu.“

„Nelíbí se mi slovo může. Dostane ji nebo

nedostane? Jestli ano, je to pouze něco, co už má. A

pokud akceptuje naše podmínky, což silně zavání

ultimátem, s největší pravděpodobností ji ztratí.“

„To nejsou moje podmínky,“ namítl velitel.

„Mně je jedno, čí jsou. Ale zůstává mi po nich hořká

pachuť v ústech.“

„Važte svá slova, Bigglesworthi,“ varoval ho velitel

přísně. „Na čí jste vlastně straně?“

„Já se nestavím na žádnou stranu, pane. Jenom si

myslím, že byste s tím mužem měli jednat férově.“

„Chcete, abych tohle řekl vrchnímu komisaři?“

„To záleží na vás, pane.“

„Pokud bych mu zopakoval vaše výroky, zřejmě by

pro klenoty poslal někoho jiného.“

„To by se mi vcelku hodilo, pane,“ odpověděl

Biggles neomaleně. „Já přece netrvám na tom, že bych

musel venčit psí smečku na nějakém polárním letu. Ať si

letí někdo jiný. Přeju mu hodně štěstí, až začne

přesvědčovat Tommyho Millera, aby mu ukázal svou

liščí díru, když z toho čouhá zrada, hned jak bude pytel s

kořistí venku.“

„Máte dnes jeden ze svých špatných dnů,“

povzdychl si velitel.

„Já jsem já, pane. Už mě znáte dost dlouho, abyste

věděl, že si neberu servítky, když jde o nečistou hru.“

„Tak dobře, řeknu vám, co teď udělám,“ zaváhal

velitel. „Požádám šéfa ještě o jedno přijetí –“

„Prosím, kvůli mně nic neriskujte…“

„Co tedy vlastně chcete?“

„Chci jeho slovo, že když vezmu Millera na

Labrador a přivezeme odtamtud ty ukradené klenoty, že

ho nenechá při návratu zavřít. Je to zcela prosté. Ovšem,

pokud by pak šel na policii on sám a z vlastní vůle žádal

o zadržení, to by byla jiná.“

„Povím šéfovi, co jste mi tu říkal. I když kvůli tomu

můžeme oba dostat pěkně přes prsty. Za porušení

subordinace,“ nabídl velitel. „Vy zatím můžete znovu

zajít za mladým Millerem a kouknout se, jak se cítí.“

„Samozřejmě, pane. Ale už mi řekl všechno, co ví, a

co si o tom myslí. Uvidíme, jestli to bude k něčemu

dobré.“

„Současně se spojím s Kanadou a zjistím, jak se na

to dívají oni. To prozatím bude stačit. Zavolám vás, až

budu vědět něco definitivního,“ uzavřel velitel.

„Dost dobré, pane“.

Biggles se otočil na podpatku a jeho záda zmizela ve

dveřích.

SMÍŠENÉ ZPRÁVY

6

„Země!“ vykřikl policejní pilot Bertie Lissie, který

seděl jako druhý vedle Bigglese v pilotní kabině Merlinu,

dvojmotorového osmimístného letadla, které dostala k

dispozici letecká policie pro operace na vzdálených

územích.

„Prima. Já sám jsem rád, že ji vidím,“ poznamenal

Biggles klidně. „Jsem trochu nesvůj, když pod sebou

nemám nic, než vodu a samou vodu, zvláště když je

studená jako zrovna tahle. Můžeš zajít dozadu a říci

ostatním, že už jsme skoro na místě.“

Zbytek posádky tvořil Ginger a jediný civilní

pasažér na palubě, Tommy Miller.

Bertie doručil zprávu a vrátil se.

„Teď už musíme jenom najít Rankinkton a místo k

přistání, o kterém mluvil Tommy. Má to být hned u

vesnice,“ poznamenal Biggles.

„To by nemělo být zase tak obtížné, starý brachu,“

odpověděl Bertie vesele.

„Možná to nebude tak snadné, jak myslíš,“ řekl

Biggles vážně. „Mám svou zkušenost s takhle malými

letišti. Když jsi je nikdy před tím neviděl, umíš si sotva

představit, co vlastně máš ze vzduchu hledat.“

„Ty se nechceš mrknout po tom ostrově, když už

budeme skoro v cíli?“

„Určitě ne! To by pak mohlo být ještě těžší. Jen

pěkně nechme protočit kola na zemi. Protáhneme si kosti,

než se začneme zabývat ostrovy. Pochybuji, že bychom

našli Marten Island ještě před přistáním. Podle mapy je

tady ostrovů spousta, malých i velkých, podél celého

pobřeží.“

„A co Tommy? Ten tam přece byl.“

„Pochybuji, že by to ze vzduchu rozeznal.“

Už tři týdny uplynuly od chvíle, kdy Biggles po

závěrečném rozhovoru s velitelem souhlasil, že misi za

ukradenými šperky podnikne a pokusí se je vyzvednout.

Atlantský oceán, jak navrhoval, překonali na tři etapy,

přes Island a Grónsko, kde vždycky dotankovali nádrže a

kontrolovali olej. Pobřeží Severní Ameriky teď měli na

dohled.

Po cestě je nepronásledovaly žádné problémy.

Přistání k tankování bylo předem zařízeno u příslušných

úřadů. Šlo opravdu hladce. Nicméně si Biggles

uvědomoval, s jakou radostí po dlouhém letu nad mořem

vždycky vítá blížící se letiště. V případě selhání motoru

by v takové vodní pustině měli jen malou naději na

záchranu. Ovšem, na druhé straně měl být Merlin

schopen udržet výšku i s jediným motorem. Jenže obavy

z letu bez rezervy výkonu by ho velmi zneklidňovaly.

Poslední rozhovor s velitelem, který působil coby

prostředník mezi Bigglesem a Tommym na jedné straně a

vrchním

komisařem

na

druhé,

skončil

jistým

kompromisem, který Biggles musel akceptovat, i když ho

zcela neuspokojoval. Nakonec ho musel přijmout i

Tommy, i když z toho pochopitelně taky nejásal.

Bylo to, jednoduše řečeno, takhle: Zůstane na

Tommym, aby dokázal pravdivost své výpovědi o

loupeži v klenotnictví na Regent Street a o všem, co ji

následovalo. Nejdůležitějším úkolem bylo pochopitelně

vyzvednout ukradené klenoty. Pokud to Tommy dokáže,

na jeho případ se bude brát úplně jiné hledisko. Nikdo

mu ovšem nemohl předem nic definitivně slíbit, ale z

náznaků vyplývalo, že se dá uvažovat i o milosti, pokud

se vše bude vyvíjet dobře. Tak zněl návrh, který Biggles

musel Tommymu tlumočit. Potřeboval všechny síly, než

ho přiměl k souhlasu. Rozhodující byla zřejmě

skutečnost, že v případě odmítnutí by byl určitě zatčen a

postaven před soud. Dusty doporučoval svému synovi,

aby podmínky přijal, i když nad ním visel Damoklův

meč.

Takže Tommy nakonec souhlasil, návrh přijal a bylo

nutné expedici zorganizovat. To dostal samozřejmě na

starost Biggles, zatímco velitel po své linii zařizoval

kontakty a vzal na sebe jednání s kanadskou vládou a co

možná nejpodrobnější dohody s místními úřady. Všechno

bylo ještě stále v běhu, když Merlin opustil Anglii. Takže

Biggles sám přesně nevěděl, jaké může na místě čekat

uvítání. Každopádně bylo potvrzeno, že na Rankinktonu

přistávací plocha je. Sice bez stálé obsluhy, ale dá se tu

dotankovat a využít k spojení radiostanici. To Biggles

potřeboval vědět a stačilo mu to zatím k úplné

spokojenosti.

Na pevnině, která byla na dohled, museli nyní hledat

malou osadu Rankinkton. Dalo se očekávat, že v řídce

osídlené krajině to nebude snadné. A také nebylo.

Vypadala divoce a nevlídně, většina plochy byla

zalesněna. Pobřeží lemovalo množství ostrovů. Tommy,

který to místo znal jen ze země, sotva mohl pomoci.

Biggles, aby zkrátil křižování, schválně zamířil na sever,

ke špičce Labradoru, k zátoce Hudsonu a sledoval pak

linii břehu. Cítil se nejbezpečněji, když letěl na jih, měl

po levici moře a po pravici pevninu.

Byla to dobrá volba. Pátrající pohled se zastavil na

otevřeném prostoru s bílým kruhem uprostřed, v

bezprostřední blízkosti menší pobřežní osady. Bouda a

sloup s větrným vakem na sloupu mohlo znamenat

jediné: Zde se přistát dá. Letišť je tady málo a musí být

od sebe pěkně daleko, pomyslel si a spustil se pro bližší

orientaci níž. Stanoviště pro helikoptéry nedaleko boudy

bylo jediným vodítkem, kde přistát. Kdyby nic jiného,

mohl si tam ověřit svou polohu a zjistit, kde leží jeho cíl.

Ověřil si směr větru a přistál. Roloval směrem k

domu, v němž zřejmě parkovali i helikoptéru. Když se

přiblížil, objevil se muž, který na ně čekal. Podle

nápadné a dobře známé uniformy to byl důstojník

Královské kanadské jízdní policie1.

Od hlavy k patě byl jako malovaný obrázek z

příručky.

„Pěkný mladík,“ poznamenal Biggles obdivně, když

se přiblížili.

Policejní důstojník byl ve skutečnosti trochu starší

chlapec, muselo mu být o nějaký rok víc, než

naznačovala jeho štíhlá postava a čistá, hladce vyholená

tvář. Bystré oči hleděly přátelsky na očekávané hosty,

1 Královská kanadská jízdní policie, dříve Severozápadní jízdní policie,

nejslavnější uniformovaná vojenská policie na světě, byla založena v roce 1873 s cílem pacifikovat Indiány po jejich povstání v roce 1871. Na místech, kde život pro roztroušené osadníky přinášel četná nebezpečí, byly zřízeny stanice. Jedním z jejich úkolů byla také distribuce potravin pro hladovějící Indiány na prériích, dříve než byli

umístěni v rezervacích. Indiáni brzy přišli na to, že muži v červených kabátech – ta barva se jim líbila – jsou přátelští a dá se jim věřit. „Jízdní“ pak převzali dohled nad

dodržováním práva a pořádku v „nebezpečných územích“. Zde si dobyli skvělou

pověst svou odvahou, smyslem pro spravedlnost a soudržnost. V roce 1920 dostaly tyto jednotky své dnešní jméno.

když jim formálně zasalutoval na pozdrav. „Myslím, že

jste inspektor Bigglesworth z Anglie?“ pronesl tázavě.

„Uhádl jste,“ oznámil mu Biggles.

„Jack Fraser, pane. K vaším službám.“

Biggles mu s úsměvem podal ruku. „Těší mě, že se s

vámi

setkávám.

Zdá

se,

že

mě

očekáváte.“

„Jistě. Právě proto jsem tady. Velitelství mě

pověřilo, abych tu na vás počkal a poskytl vám pomoc,

jakou budete potřebovat.“ Ujistil je, že dosedli na

správném místě.

„Výborně. Řekli vám, proč sem přicházíme?“

„Ne. Mám jen rozkazy zůstat tu, pokud to bude

třeba. Mám klíče tady od toho skladu, jestli budete chtít

doplnit palivo nebo si někam zavolat rádiem.“

„Díky. Musíme dotankovat, než poletíme dál. Ale

není důvod ke spěchu. Vy tady počkáte s námi?“

„Tak dlouho, dokud mě budete potřebovat.“

„Výborně. Potřebuju nejprve pár informací. Ale

dovolte, abych vám představil své přátele,“ pokračoval

Biggles, když se ke skupině připojili Ginger a Tommy.

Nakonec se zeptal: „Nevadilo by vám, kdybych vám říkal

Jacku? Na téhle výpravě snad nemusíme moc dodržovat

formality. Mně obvykle říkají Biggles. Je to kratší, než

mé celé jméno, které by zaplnilo celá ústa.“

„To je v pořádku,“ řekl Fraser s úsměvem.

Biggles ukázal na helikoptéru. „To je váš stroj?“

„Ano.“

„Takže jste sem kvůli nám přiletěl?“

„Je to nejlepší způsob, jak se sem dostat.“ Fraser byl

očividně málomluvný typ.

„Znáte zdejší kraj?“

„Dost dobře. Tenhle úsek mám na starosti. Ale

nemusíme tu takhle stát. Pojďme dovnitř. Mám tam na

plotně konvici s kávou.“

Návštěvníci následovali důstojníka do domku, kde

se pohodlně usadili na lavicích.

„Možná byste mi mohl poradit,“ začal Biggles, když

před ně jejich hostitel postavil šálky s kávou. „Budeme

potřebovat ubytování na dobu, kterou tu strávíme.

Bohužel vám ještě nemohu říci, jak dlouho to bude trvat.

Víte o nějakém místě, kde bychom se mohli uložit?“

„Tady na pobřeží, říká se tam u Bílého delfína a je to

něco jako hospoda, koloniál a pošta dohromady. Znám

Charleyho Murraye, který to vede. Zvládne všechno. Je

dobrý. Na vaše zvyklosti to může znít sice trochu

nadneseně, ale paní Murrayová je dobrá kuchařka.“

„Nebojte se,“ odpověděl Biggles. „Pokud jsme měli

nějaké „zvyklosti“, nechali jsme je doma.“

„Ukážu vám, kde to je. Stačí jenom sejít z kopce.“

„Bude tady mé letadlo dost bezpečné?“

„Tady si ho nikdo ani nevšimne. I když to třeba tak

nevypadá, tohle je území, kde se zákony dodržují. Možná

bychom mohli zatlačit stroj pod střechu, kdyby hrozila

změna počasí. Zatím to vypadá velmi slušně… ale jeden

nikdy neví.“

„Takže se zdá, že jsme si vybrali vhodnou dobu.

Budeme se tu totiž muset trochu porozhlédnout.“

„Jakým směrem chcete , jestli se mohu zeptat?“

„Ostrov Marten. Znáte ho?“

Fraser zvedl ruku a ukazováčkem zamířil do temné

masy moře. „Tam.“

„Pěkný. A blízko,“ spokojeně konstatoval Biggles.

„Řekněte mi, Jacku. Slyšel jste někdy něco o muži

jménem Raulstein?“

„Nic bližšího. Doslechl jsem se, že tu před nějakým

časem byl jakýsi cizinec, ale už musel dost dávno zmizet.

Zapletl se do něčeho?“

„Je stíhaný pro dvojnásobnou vraždu. Řeknu vám o

tom později víc. A ještě bych se rád setkal s mužem,

který je tu doma a jmenuje se Angus Campbell. Mohl

byste třeba o něm něco vědět.“ Fraserův výraz se změnil.

„Žil tady.“

„Chcete říci, že odtud odešel?“

„Odešel navždy. Je mrtvý,“

Biggles vytřeštil oči. „Mrtvý!?“

„Mluvíte o tom muži, který měl liščí farmu na

ostrově Marten?“

„Přesně tak. Na co zemřel? Nebyl přece tak starý.“

„Pokud já vím, je zatím považován za mrtvého.

Zřejmě se utopil v moři.“

„Jak se to stalo?“

„Měl motorový člun, aby mohl jezdit na ostrov a

zpátky. Jednoho dne odjel a už se nevrátil. To je všechno,

co víme. Nikdo nic neviděl. Campbell už se neukázal, tak

se můžeme jen dohadovat, že měl nehodu. Loď se mohla

převrhnout, třeba v mlze najel na skály nebo tak.

Podobné nehody tu nejsou výjimkou. Tohle je

nebezpečné pobřeží pro každou loď. Může se tu stát

cokoli.“

„To si dovedu představit.“ Biggles se na chvíli

zamyslel. „Nenapadlo vás někdy, že to třeba nebyla jen

náhoda?“

Fraserovy oči se rozšířily. „Dobrý Bože, ne. Kdo by

k tomu tady měl důvod? Campbell přece neměl nic

cenného. Nikdy se ani nechoval jako boháč.“

„A co jeho člun?“

„Pokud mu vysadil motor, mohl se pokusit doplavat

ke břehu a třeba přecenil své síly. Loď potom možná vítr

odvál na širé moře.“

Biggles zachytil Tommyho pohled a zamračil se.

Naznačil mu, aby byl zticha. Opět se obrátil ke

Kanaďanovi.

„Byl při své poslední cestě Campbell sám?“

„Kdo ví. Ale myslím, že ano. Vždycky jezdil sám.“

„Byl jste vy, nebo někdo jiný na ostrově potom, co

se to stalo?“

„Pokud vím, tak ne. Campbellův bratr Ian, který žije

v Torontu, byl jako jeho nejbližší příbuzný vyrozuměn,

co se stalo. Přijel sem, aby zařídil pár věcí. Nezdržel se

dlouho. V tom domě zatím nikdo nebydlí.“

„Byl jste někdy na Martenu?“ vyzvídal Biggles.

„Ne. Nikdy jsem k tomu neměl důvod.“

„Byl tam v poslední době vůbec někdo?“

„Pokud vím, tak ne. Ani nikdo jiný k tomu nemá

důvod.“

„A rybáři z pobřeží tam nepřistávají?“

„Ti se raději drží v bezpečí. V těch místech bývají

nebezpečné vlny a vysoký příliv. A to ani nemluvím o

riziku v mlze.“

„A co lišky? Nestálo by někomu za to, aby se tam

vypravil s pastmi?“

„To by byla krádež. Nikdo nemá právo se jich

dotknout. Campbell má místo pronajaté a myslím, že

smlouva je ještě na rok dopředu. Stále je to jeho

vlastnictví. Co se stane, až nájemní lhůta skončí, nemám

tušení. Možná ji Ian prodlouží. A pokud ne, a nebude to

chtít nikdo jiný, stane se to nejspíš veřejným majetkem,

jako většina ostatních ostrovů. A lišky, co tam zůstanou,

se o sebe budou muset postarat samy.“

Tak se bavili i poté, co dopili kávu a vydali se po

mírném svahu k osadě – Rankinkton si nemohl dělat

nárok na honosnější označení – k malé přírodní zátoce s

přístavem, kde kotvilo několik rybářských lodí. Zřejmě

právě proto kdysi založili osadu právě zde. Když se

blížili ke skupině dřevěných obydlí, Tommy zatahal

Bigglese za rukáv a ukázal na dům, který stál trochu

stranou od ostatních.

„To je Campbelův dům.“ I kdyby nevěděli, že

majitel již ve své rezidenci není, bylo na první pohled

jasné, že dům je opuštěný. Otrhaný větry, s rozbitým

oknem, komín beze stopy po kouři, okolní pozemek

zarostlý plevelem. Místo prostě získalo smutný výraz

jako vše, co opustil život.

„Ano, tam Campbell bydlel,“ potvrdil Fraser

mechanicky. Pak se ale zarazil a ostře se podíval na

Tommyho. „Jak vy to můžete vědět?“

„Jednou tam strávil noc,“ vysvětloval Biggles jako

mimochodem a hned pokračoval, aby odvedl řeč od další

otázky. „Proč se toho nikdo neujal?“

„Podle zákona to je stále Campbellovo vlastnictví,

dokud se nepotvrdí jeho smrt nebo dokud o to nepožádá

jeho bratr. On sem nikdy bydlet nepůjde, což dovedu

pochopit. Člověk potřebuje důvod, aby se usadil v takové

pustině jako je tahle, kde je půl roku prakticky odtržený

od civilizace, a se světem ho spojuje jedině rádio.“

Biggles se zastavil, aby se opět podíval do šedé

vody. Zahleděl se k ostrovu, který chtěli co nevidět

navštívit.

„Zdá se, že se nějak zajímáte o Marten,“ zeptal se

Fraser zvědavě. „Máte pro to nějaký zvláštní důvod?“

„Velmi dobrý důvod,“ přisvědčil Biggles. „Po

pravdě řečeno, právě proto jsme přiletěli. Pojedeme tam.

Myslíte, že bychom si mohli najmout loď? Bylo by

jednoduché tam doletět, ale nejprve bychom museli mít

jistotu, že se tam dá přistát.

„Můžu vás tam vzít svou helikoptérou a

rozhlédneme se, co by se dalo dělat, jestli budete chtít,“

nabídl Fraser. „ Já nepotřebuju moc místa, abych tu věc

posadil na zem.“

„Díky. To je od vás neobyčejně laskavé,“ přijal

nabídku Biggles. „Vezmu vás za slovo.“

„Není proč děkovat. Poslali mě sem, abych vám

pomohl ve všem, oč mě požádáte,“ zdůraznil znovu.

„Určitě se budete chtít zeptat, proč tam chceme jet?“

„Mezi námi, jako člověk jsem dost zvědavý. Ale

tady považujeme za nezdvořilé, klást všetečné otázky.“

„Dobrá, nevidím však důvod, proč byste to neměl

vědět.“ řekl Biggles poté, co se rozhodl, že nejlepší bude

říci celou pravdu. Nakonec za těchto okolností mohl

sotva jednat jinak, zvláště když se Fraser jevil jako

užitečný a důvěryhodný přítel. Pokračoval: „Až budeme

mít střechu nad hlavou, trochu se najíme a odpočineme

si, povím vám všechno.“

„To záleží na vás,“ řekl Fraser. „Jsem tu, abych vám

pomohl. To znamená, že mě nemusíte zasvěcovat do

důvěrných věcí, pokud byste nechtěl..“

Kanaďan se zastavil před velkou budovou z

otesaných kmenů, která ležela naproti přístavu. „Tohle je

dům Charlese Murraye,“ pronesl věcně. „Pojďte dovnitř

a seznamte se. Protože Charles ví o všem, co se tady jen

šustne, mohl by vám s vyšetřováním pomoci. Já se pak

zase vrátím na základnu. Musím poslat nějaké depeše.

Vaši lidé doma mě požádali, abych je informoval o

vašem příletu.“

„To je dobré,“ souhlasil Biggles. „Já vám něco

řeknu, Jacku. Mohl byste sem přijít, řekněme okolo šesté

a povečeřet s námi? To, co vám chci říci, je celkem

dlouhé vyprávění a bude to chvíli trvat. Ale bude lepší,

když si mě vyposlechnete, abyste si mohl udělat vlastní

obrázek. Mezitím se vyptám Charleye, co ví on. Mohl by

nám třeba říci, kdy odtud Raulstein odjel. Ani by mě moc

nepřekvapilo, kdyby se tu ještě někde ochomýtal kolem.“

„Teď tu není určitě, Jinak bych ho zahlédl nebo o

něm aspoň něco slyšel,“ řekl Fraser. Vešli dovnitř a o

chvíli později již mluvili s malým, šlachovitým mužem s

pihovatou tváří a ohnivě červenými vlasy, který ještě

zcela neztratil ani svůj skotský přízvuk. Byl to Charley

Murray.

PLÁN

7

„Ahoj, Charleyi,“ pozdravil Fraser, když vstoupili

do domu. „Mám tu s sebou pár svých přátel. Právě

přiletěli z Anglie. Chtěli by tady pár dní zůstat, tak

doufám, že pro ně najdeš nějaké místo.“

„Oukej, Jacku,“ řekl Charley. „Tvoji přátelé jsou

mými přáteli. Ty víš, že mám jenom jednolůžkové

pokoje, bude to v pořádku? Všechny jsou teď volné,

takže si mohou dopřát pohodlí.“

„Jestli je v každém pokoji postel, tak nám to úplně

stačí ke štěstí,“ řekl Biggles vesele.

„Všechno je dohodnuté, takže vás zanechám v

Charleyových rukou,“ řekl Fraser Bigglesovi. „Ještě se

uvidíme. Pokud by se mezitím zdálo, že se mění počasí, a

to se v téhle roční době nedá vyloučit, neváhejte přijít na

letiště a schovat si letadlo pod střechu.“

„Budu to hlídat,“ slíbil Biggles. „Dnes už nikam

nepoletíme, takže natankujeme až ráno.“ Obrátil se ke

Gingerovi. „Mohl bys zajít nahoru s Jackem a přinést

sem naše věci?“

„Už jdu,“ souhlasil Ginger a vyšel ven za Fraserem.

Zatímco čekali, až se vrátí, Biggles se s ostatními

usadili u jednoho z prostých dřevěných stolů, kterými

byla místnost vybavena. Dalo by se tomu říkat jednoduše

saloon, kterému vévodil bar s lahvemi v policích. Biggles

objednal pití a pozval majitele, aby se k nim připojil.

Stalo se. „Pokud vás udivuje, co děláme v Rankinktonu,

pak vám prozradím, že hledáme muže jménem

Raulstein,“ uvedl Biggles. „Máme důvod se domnívat, že

se tu před nějakým časem objevil. Viděl jste ho tady?“

Charley se zaškaredil, jeho oči se zúžily. „To je váš

přítel?“

„Ani náhodou.“

Charley si s úlevou vydechl. „To jsem rád, že to

říkáte.“

„Proč?“

„Ten chlap je skunk. Smrdí.“

Biggles se bezděčně usmál. „Ach. Takže jste to taky

zjistil.“

„Jestli ho hledáte, tak ho jen těžko potkáte tady,“

sám od sebe pokračoval Charley. „Ten už sem zaručeně

nepřijde. Ten tedy ne.“

„Zdá se mi, že vám nebyl zrovna dvakrát

sympatický,“ poznamenal Biggles.

„Zdržel se tady týden. Půjčil si ode mne dvacet

dolarů – které mimochodem zapomněl vrátit – a pak se

vytratil bez zaplacení. Za jídlo, za ubytování i za těch pár

panáků, co vypil u baru,“ zabručel Charley hlasem plným

znechucení.

„Na světě bohužel jsou takoví lidé,“ řekl Biggles. „V

Anglii pro ně máme speciální jméno.“

„Proč ho vlastně hledáte?“

„V Anglii ho stíhá policie. A taky vám mohu svěřit –

ale tohle si nechte pro sebe – že jsem policejní důstojník.

Proto nás sem Jack Fraser uvedl.“

„Tak je to tedy,“ řekl Charley s porozuměním.

„Doufám, že tu krysu najdete. Bez takových se tu rádi

obejdeme. Pokud vám mohu v čemkoli pomoci,

neváhejte a mluvte.“

„Díváte-li se na to takhle, nevadilo by, kdybych vám

položil pár otázek?“

„Ptejte se, na co chcete.“

„Víte, jak se sem Raulstein dostal?“

„Přivezl ho Angus Campbell. Pochopil jsem, že ho

našel tady někde v okolí. Také mi řekl, že o něm vůbec

nic neví. Že ho u sebe nechal prvních pár nocí. Když ke

mně přišli, neměl vůbec nic. Žádná zavazadla, kromě asi

tří obnošených věcí, které dostal od Anguse. Angus už ho

u sebe nemohl déle nechat, protože musel jet do St.

Johnu zařizovat obchody, a proto chtěl zavřít svůj dům.

Věřím, že i Angus mu strčil pár babek do začátku.“

„Co tady Raulstein dělal, když tu byl?“

„Většinou slídil kolem. Říkal, že hledá přítele, který

měl ztroskotat s ním. Nějaký mladík. Slyšel jsem, že si tu

chtěl najmout loď. Také napsal pár dopisů.“

„Nevíte, komu je adresoval?“

„Ne. Já jsem se ho neptal. Ale říkal, že píše

nějakému příteli do Států, aby mu poslal peníze. Až

přijdou, tak mi prý zaplatí. Ale pak utekl i s penězi, co

jsem mu půjčil já.“

„Ty peníze ze Států přišly?“

„Pokud vím, tak ne. Nikdy ani neřekl, kolik to mělo

být. Stejně tak nikdy neprozradil nic o sobě ani o svém

poslání tady.“

„Dovedu si představit, proč,“ řekl Biggles

významně.

„Nějaký pěkný ptáček, co?“

„Ano, to sedí.“

„Jednoho dne vyšel ven s tím, že se jde projít. Už se

nevrátil. Určitě musel vědět, co dělá. Lhář jeden

zatracený.“

„A nemáte tušení, kam mohl jít?“

„Ne. Mám pocit, že chtěl, aby ho nikdo neviděl

odcházet. Asi si toho byl vědom. Abych pravdu řekl,

vůbec jsem nelitoval, že zmizel. Byl k ničemu. Hádám,

že to byl nějaký flákač, nepotřebný pro svět. Ale teď mně

napadlo – je tu jeden chlapík, který by o něm něco mohl

vědět. Joe Big Wood. Je to Indián. Bydlí ve srubu, který

si sám postavil kousek za městem. Žije tam už roky.

Nechává se najímat na nádenické práce. Nic mu neuteče.

Prohodím s ním pár slov.“

Biggles změnil téma. „Co si myslíte, že se stalo

Angusovi Campbellovi?“

Charley zavrtěl hlavou.

„Těžko říci. Už jsem se zmínil, měl jet do St. Johnu.

Vypakoval Raulsteina a odjel. Musel jet napříč k ostrovu.

Jako už tolikrát. Tu cestu znal jako svý boty. Zdá se, že

ho nikdo neviděl odjíždět. Muselo to být ještě před

rozedněním. Jediné co víme, že si lidé všimli, když jeho

loď byla pryč. A protože se potom neobjevil, muselo se s

ním něco stát.“

„Co myslíte, že to bylo?“

„V těchhle vodách se může stát úplně všechno.“

„Víte jistě, že Angus neuvízl na ostrově Marten?“

„Pokud by tam byl, dal by nám asi nějaký signál.

Také bychom viděli kouř z ohně v jeho domku. A

mimochodem, jeden z našich rybářů, co loví tresky,

nějaký Ed Blake, se tam pro jistotu jel podívat. Jednou

při návratu z lovu. Po Angusovi ani po lodi však ani

památky. Angus by ho určitě viděl, nebo by slyšel, jak na

něho volá.“

„Zašel Blake i do domku?“

„To vážně nevím. Nic takového neříkal. Nebylo to

asi třeba. Kdyby tam Angus byl, zašel by určitě za ním k

lodi. Ne, muselo se stát něco zlého. Myslím, že jsme

Anguse viděli naposled. Škoda. Byl to dobrý chlap.

Každý ho měl rád.“

Konverzace skončila ve chvíli, kdy se Ginger vrátil s

brašnami. Jako obyčejně cestovali nalehko. Charley

Murray je vzal nahoru a ukázal jim jejich pokoje.

Následující hodiny se myli a dávali se dohromady po

dlouhé cestě. Když se ubytovali, sešli dolů a našli stůl

prostřený k večeři, takže nezbývalo než počkat na

posledního hosta, Jacka Frasera od jízdní policie. Přišel

zanedlouho a po přípitku na přivítanou všichni usedli k

vynikajícímu jídlu, které bylo většinou připraveno z ryb,

jimiž místní vody oplývaly. Biggles neřekl o záležitosti,

která je přivedla, ani slovo, dokud se nedostali k

odpočinku u kávy. Potom spustil: „Jacku, slíbil jsem, že

vám povím celý případ, proč jsme vlastně tady. Je to

poněkud dlouhé, ale chci vám říct všechny podrobnosti,

abyste správně pochopil, jak se věci mají. Protože jsem

ve vaší zemi, máte právo to vědět. A kromě toho, budeme

určitě vaši pomoc ještě potřebovat. Nepředpokládám, že

by to bez těchto informací šlo. Ten příběh je o jedné

loupeži a minimálně dvou vraždách, a pokud víme, tak

pachatel nemůže být daleko odtud. Naposled jsme o něm

slyšeli právě z Rankinktonu. Řeknu vám, jak se to celé

sběhlo.“

„Byly ty vraždy spáchány tady?“ vyptával se Fraser.

„Jedna ano, na ostrově Marten. Ta druhá se stala na

širém moři. A nedá se vyloučit, že došlo ještě k jedné,

přímo tady v Rankinktonu, a to už by spadalo přímo do

vaší kompetence.“

„Myslíte na Anguse Campbella?“ vpadl Fraser

bystře.

„Ano.“

„A má to mít na svědomí Raulstein?“

„Ano. A až uslyšíte celou story, pochopíte důvody

mého podezření. Pokud bych neřekl něco úplně

srozumitelně, zeptejte se.“

„Poslouchám,“ řekl Frazer. „Pusťte se do toho.“

Zatímco seděli ve spoře osvětlené místnosti, Biggles

vyprávěl od začátku do konce, jak se dozvěděl Tommyho

příběh, který je přivedl až sem. Neomlouval Tommyho

za to, co udělal, ale připomněl polehčující okolnosti.

Fraser ho ani jednou nepřerušil. Když Biggles

pronesl poslední slova, poznamenal: „To je vše. Nyní

tedy znáte celou historii.“ Fraser se ještě chvíli nehýbal.

Pak řekl: „Takže vy jste opravdu přijeli vyzvednout ty

klenoty, které měl Tommy ukrýt na ostrově Marten?“

„To je jeden z důvodů. Také bychom rádi zachytili

stopu Raulsteina, kdyby se rozhodl vrátit do Anglie, což

je pravděpodobné. Ovšem, pokud ho chytíme v Kanadě,

je na vás, jestli ho postavíte před soud za vraždu Darrise,

protože ji spáchal ve vaší zemi. Je pravda, že jsem

především chtěl zajistit ty šperky. Nebo alespoň ověřit,

že jsou stále ještě tam, kam je Tommy ukryl. Myslím, že

si budeme muset najmout loď.“

„Už to nebude dlouho trvat,“ řekl Fraser. „Vidím,

jak hoříte netrpělivostí, abyste na tom ostrově byli.

Nemusíte si půjčovat loď. Ráno vás tam hodím

helikoptérou. Když nic jiného, přinejmenším si

prohlédnete terén. Pak se pro vás mohu vrátit, až budete

cítit, že je váš úkol splněn. Já na přistání moc místa

nepotřebuji.“

„Vřelé díky,“ přijal nabídku Biggles. „To by nám

velmi pomohlo. Vy se tam konec konců můžete

rozhlédnout také.“

„Myslíte na Campbella?“

„Ano. Nezapomínejte na Raulsteina. Mohlo se mu

nějak podařit proklouznout zpět. On přece ví, že ty

klenoty jsou stále někde na ostrově a nebude mít chuť se

vrátit bez nich. Vím, že na to vynaloží své veškeré úsilí.“

„To si dovedu představit,“ souhlasil Kanaďan.

„Dobře tedy. Dohodli jsme se. Přijdete ráno na letiště?“

„Ovšem. Kdy vám to bude vyhovovat?“

„Co nejdříve po svítání.“

„Výborně,“ řekl Biggles. „Budeme jako ranní

ptáčata.“

Fraser vstal. „Oukej. Je to jasné. Já se teď vrátím k

sobě, jestli nepřišlo něco z velitelství. Uvidíme se ráno.

Díky za večeři, a za to, že hrajeme s otevřenými

kartami.“ Než si nasadil klobouk, lehce jím kývl na

rozloučenou a odešel.

„Dobře, že ho tu máme,“ řekl Biggles, když za ním

zapadly dveře. „Máme větší štěstí, než jsme čekali.“

O chvíli později, když Charley Murray přišel sklidit

ze stolu, utrousil ještě poznámku: „Mluvil jsem s Joem

Big Woodem, jak jsem vám sliboval. Našel jsem ho v

jeho chatrči. Moc mi toho říci nemohl, ale je si zatraceně

jistý, že viděl na vlastní oči Raulsteina opouštět

Rankinkton.“

„Čím odjel?“

„Nejdříve šel pěšky na jih, po staré cestě, co vede

podél lesa a pak se stáčí ke skalám.“

„Co tím směrem leží? Je tam vůbec něco?“

„Nic… Ovšem, že tam něco je, ale až po deseti

mílích od chvíle, kdy přijdete do zátoky, kde ústí Little

Fish River. Tam stojí několik domů a továrna na lososí

konzervy.“

„Takže tam odtud musí být nějaké spojení, jak dostat

zboží na trh – dráha, silnice…“

„Jednou za čtrnáct dní tam přistává loď, když to

počasí dovolí. Vozí pasažéry a zásoby a bere zpátky

kohokoli a cokoli, co je třeba. Především ryby, kožešiny

a tak.“

„Takže Raulstein mohl tímhle způsobem opustit

teritorium?“

„Řekl bych, že ano. Je to nejsnazší cesta úniku.

Coopers Creek – tak se to tam jmenuje – je nejsevernější

místo, kam vůbec jezdí lodě.“

„Jak se Raulstein mohl o tomhle místě dovědět?“

„Možná mu to řekl Angus Campbell. Vím, že on

sám tuhle cestu také používal. Jenom čas od času, než

tady zřídili letiště a začali vozit poštu letadlem.“

„Já vím,“ řekl Biggles zamyšleně. „Může se Jack

Fraser spojit s Coopers Creekem?“

„Jistě. Přes rádio. Tam má totiž Jízdní policie také

svou stanici.“

„Díky, Charley,“ poznamenal Biggles. „Moc mi to

pomohlo.“

„Když Charley odešel, Biggles se opřel v křesle a

zůstal zamyšleně sedět. Potom se podíval na Tommyho a

zeptal se: „Byl bys schopen se dostat na letiště i potmě?“

„To by neměl být problém.“

„Takže bys mohl zaskočit za Jackem Fraserem a říci

mu, že bych mu byl zavázán, kdyby se spojil s

důstojníkem v Cooperově zátoce a zeptal se ho, zda tam

Raulstein byl, nebo jestli ho tam někdo náhodou viděl.

Žádám o to tebe. Když tam zajdeš, ty jediný můžeš dát

popis Raulsteina, když bude potřeba. Neztrácej čas,

prosím. Ráno už bychom mohli mít odpověď.“

Tommy vstal. „Už běžím. Nemusíte na mě čekat.“

Vyběhl se svým poselstvím.

„Myslím, že už toho máme všichni dost,“ řekl

Biggles a vstal. „Nebude škodit se teď trochu prospat.“

„Souhlasím s tebou,“ oznámil Bertie.

„Já také,“ připojil se Ginger.

HÁČEK

8

Následující ráno se teprve začínalo probouzet, když

se skupina z Anglie setkala na letišti se svým kolegou od

Kanadské jízdní policie. Přistávací plocha měla sice

skromné rozměry, ale sloužila svému účelu docela

obstojně. Všechno již bylo připraveno k odletu.

Bylo to hezké, jasné ráno, ale chladný vzduch již

svědčil o nastupujícím podzimu. Bertie trochu zalitoval,

že si nevzal s sebou své zimní vlněné kalhoty.

Jakmile došli k Fraserovi, Biggles poznamenal: „Zdá

se, že na počasí máme zatím štěstí.“

„Doufám, že budete mít pravdu.,“ odvětil Fraser.

Zahleděl se na oceán, kde se nad vodou vznášel lehký

mlžný opar. Několik lodí, které byly na cestě do

zarybněných oblastí, připomínalo tajemné vznášející se

duchy.

„Vy o tom pochybujete?“ zeptal se překvapeně

Biggles.

„Neměli bychom tomu příliš věřit. V téhle části

světa se může přihodit cokoli. Tady se počasí dokáže

změnit během hodiny. Největším prokletím je mlha, která

vzniká smíšením teplých proudů od jihu se studenými

proudy ze severu.“

„Takže se raději pustíme do práce,“ navrhl Biggles

vesele. „To, co máme před sebou, by nám nemělo trvat

příliš dlouho. Mimochodem, podařilo se vám promluvit s

vašimi lidmi na Coopers Creeku? Charley Murray mi dal

ten tip. Mluvil s Joem Big Woodem, tím místním

Indiánem.“

„Ano. Raulstein tam podle všeho strávil pár dní.

Předstíral, že prý čeká na pár přátel. Říkal, že tam měli

přijet, aby ho vyzvedli.“

„A stalo se to?“

„Ano. Nastoupil na palubu a to je naposled, co ho

někdo viděl. Hádám, že po tom všem musel teritorium

opustit. Jestli odjel do Států, nebude snadné ho najít.“

„Proč by měl jezdit do Států?“

„Člun měl americkou vlajku, takže se dá důvodně

předpokládat, že jeli tam. Raulstein se musel spojit s

někým, koho už znal.“

„Charley Murray řekl, že Raulstein napsal pár

dopisů, když u něj přespával. Také říkal, že si chtěl půjčit

nějaké peníze. Všiml si někdo jména té lodi?“

„Ano. Grey Goose. Šedá husa. Byla to motorová

loď.“

„Zajímalo by mě, kdo byli ti jeho přátelé“, řekl

Biggles vážně. „Jestli Raulsteina znali, tak věděli, že je

zločinec. A podle starého přísloví, že vrána k vráně sedá,

tak to pravděpodobně byli zločinci jako on.“

„Myslím, že na tom něco může být“, souhlasil

Fraser. „Ale s tím teď nic už nenaděláme, proto bychom

se mohli zvednout.“

„Pojďme na to.“

Helikoptéra byla čtyřsedadlová, takže dalo dost

práce, aby se tam všichni směstnali. Ale naštěstí Tommy

byl štíhlý a tak se vmáčkl na zadní sedadlo mezi Gingera

a Bertieho.

Stroj se ocitl v minutě ve vzduchu a nechal pod

sebou krajinu, podobnou mapě. Ten obrázek nebyl nijak

inspirující, snad jedině pro nějakého lovce, stopaře nebo

rybáře – krajinu tvořily rozsáhlé lesy plné jedlí, modřínů

a dalších jehličnanů, přerušené tu a tam stříbrnou stuhou

řeky. Občas se tam vyskytla mýtina, kde dřevorubci

začínali těžit. Na východní straně, přes niž nyní stroj

letěl, pevnina končila většinou prořídlými skalami, které

stály proti chladným vlnám Atlantiku jako obranný val v

nekonečné válce. Bylo tam mnoho míst, kde moře svou

bitvu vyhrálo a vykouslo do hladké pobřežní linie další

zátoku.

Jejich cíl, ostrov Marten, dlouhý šedý stín v mlžném

oparu, vypadal jako obluda vynořující se z moře. Měli jej

v dohledu od chvíle, kdy vzlétli a teď se jeho kontury

zesilovaly, čím více se k němu blížili. Zaručeně to nebyl

jeden z těch tropických ostrovů, o kterých kolují

romantické představy z prospektů cestovních kanceláří.

Za pět minut již nad ním kroužili. Fraser zvolna

snižoval výšku, aby se dostal co nejblíže k povrchu.

Nebylo tam toho moc k vidění. Po pravdě řečeno tam

nebylo vůbec co pozorovat. Žádné výrazné linie, pouze

křivka pobřeží, omývaná bílou pěnou, jen s občasným

pruhem kamenité pláže, na niž se skály zřítily pod

nemilosrdným bičováním vln. Zbytek byl právě takový,

jak jej Tommy popsal, a určitě jak si jej Ginger mohl

představit – nízké skalnaté kopce, jejichž pochmurné

svahy byly v nižších polohách pokryté věčně zelenými

lesy. Bylo na první pohled zřejmé, že jediné místo, kde

by bylo možné přistát s letadlem – opět jak se jim to

Tommy pokusil přiblížit – byl střed ostrova, který se zdál

dostatečně rovný a pokrytý čímsi, co vypadalo jako hrubá

tráva, i když to také mohla být bažina nebo rákosí,

zakrývající močál. Pro pilota je to velmi riskantní omyl,

když se pokusí odhalit pravdu o takovém povrchu. To

totiž může většinou jenom metodou pokus – omyl. Oblast

ve svém celku tvořila mělký bazén, což by také mohl být

vyhloubený kráter nějaké dávno vyhaslé sopky.

Ginger pohlížel dolů a očekával v dálce nějakou

známku života. Kromě neodbytných mořských ptáků

neviděl nic. Ani ve sklech dalekohledu, který si přinesl s

sebou. Nemohl nikde rozpoznat žádný pohyb. Nebyl ani

vítr, takže dokonce i stromy stály nehnutě, jako

vyrovnané šiky na přehlídce. Dalo mu nějaký čas, než

objevil domek, a to ještě s pomocí Tommyho, který znal

jeho polohu. Srub byl postaven z nehoblovaných kmenů,

takže bezbarvě splýval s okolím, a navíc jej zčásti

zakrývaly stromy. Kromě skal zatím nemohli rozpoznat

povrch ostrovní plošiny. Ty stromy by dokázaly schovat

celou armádu, kdyby se tam nějaká chtěla ukrýt. Ginger

si pomyslel, že na tomhle ostrově by v žádném případě

nechtěl zůstat delší čas. Naštěstí tohle zatím nehrozí,

pomyslel si optimisticky.

Fraser se pomalu spouštěl dolů, stroj ve vzduchu

téměř stál nad travnatou plochou. „Zdá se, že tu není ani

živáčka,“ řekl. „Co chcete, abych udělal teď?“

„Kdybyste nás mohl vysadit, pokud to bude možné,“

odpověděl Biggles. „Můžeme otestovat, jestli je to místo

pro přistání dost bezpečné.. Vidím tam nějaké louže,

takže to může být i mokřina. Nechtěl bych, abyste kvůli

nám podstupoval nějaké riziko. Nechám to na vás.“

„To brzy zjistíme,“ řekl Fraser a pomalu, se

vzrůstající opatrností, nechal stroj klesat. Lyžiny

helikoptéry se dotkly země, a podle lehkého nárazu se

zdálo, že podklad je pevný. Pilot se vyklonil z okénka,

aby se ujistil, že se stroj nepotápí. „Oukej,“ oznámil,

očividně spokojený s hladkým průběhem přistání.

„Můžete vyjít ven a podívat se, co to skutečně je.“

Biggles se spustil dolů, a po té, co udělal několik

kroků, volal, že povrch je dostatečně tvrdý. „Tedy aspoň

pro tuto chvíli,“ řekl a pokračoval: „Je tu docela slušná

vrstva bláta, takže bych to nechtěl vidět po větším dešti.

Voda by se sem z těch kopců přímo hrnula.“

„Co mám teď dělat já?“

„Tak, když už jsme tady, mohli bychom sebrat, co

jsme přišli zachránit.“ Biggles zavolal na Tommyho:

„Jak daleko si myslíš, že jsme od toho místa?“

„Asi tak míli. Možná trochu víc.“

Biggles se obrátil k pilotovi. „Buď tady na nás

můžete počkat, nebo odletět a vrátit se pro nás později.“

„Jak dlouho se asi zdržíte?“

„To nemohu říci přesně. Chtěl bych se také podívat

na ten domek a na stopy, co tu mohly zůstat po

Campbellovi.“

Fraser souhlasil. „Ano. To je dobrý nápad.“

„Proč nepůjdete s námi?“ navrhl Biggles.

Fraser se na moment zamyslel. „Ne. Bude lepší,

když nepůjdu,“ rozhodl se. „Z velitelství mohou dojít

nějaké depeše a já bych měl být na letišti, abych na ně

mohl reagovat. Navrhuji vám: Teď se vrátím a přiletím

pro vás, řekněme v poledne. Co tomu říkáte?“

„To je dobré. Do té doby bychom měli být hotovi.“

Kývl Biggles. „Pokud byste se z jakéhokoli důvodu

zdržel, my to přežijeme, protože si pomůžeme zásobami

v domku. Jako tehdy, když tu ztroskotal Raulstein.“

Fraser se usmál. „Souhlasím. Angusovi už to nebude

vadit.“

Všichni kromě pilota již byli venku na pevné zemi.

Uzavřeli dveře helikoptéry a dívali se, jak se rotor

roztočil, když Fraser přidal plyn. Stroj se odlepil od

povrchu, pilot jim zamával na pozdrav a odletěl.

Celá skupina se za ním chvíli dívala. Pak se Biggles

obrátil k Tommymu a řekl: „Veď nás. Ty znáš cestu.“

„Chcete, abych vás vedl rovnou tam, kde jsem

schoval šperky?“

„Ovšem. Co jiného?“

„Myslel jsem, že byste se při cestě mohl chtít

zastavit v domku. Příliš bychom si při tom nezašli.“

„Tak dobře. Uděláme to tak, i když se už nemohu

dočkat, až budu mít pytel s těmi cingrlátky v rukou.

Jenom doufám – pro tvoje dobro – že tam po tom všem

ještě jsou.“

„O to se nemusíte obávat,“ prohlásil Tommy

procítěně. „Budou tam. Nebezpečí by jim hrozilo, ledaže

by se lišky rozhodly začít nosit šperky.“

Biggles se neusmál. „Kdybys měl tolik zkušeností

lovce pokladů, jako mám já, věděl bys, že je v tom

vždycky nějaký háček. Pokaždé se dostaví něco

neočekávaného.“

„Tentokrát ne,“ řekl Tommy. „Uvidíte.“

Nic víc už neřekli. Tommy se pustil po nerovné

cestě směrem k nejbližším stromům, které lemovaly

planinu. Ta byla zřejmě příliš měkká na to, aby sama

dokázala udržet kořeny velkých stromů. Místo toho tam

byly bohaté trsy mechu nebo rákosí, což vždycky svědčí

o dostatku vody. Pod jejich nohama také každou chvíli

začvachtalo.

„Ještě že jsme tady nezkusili přistát rovnou s

Merlinem,“ poznamenal Ginger. „Mohli jsme tu

uvíznout.“

„No, já nevím,“ odpověděl váhavě Biggles. „V

nejvyšší nouzi bych to risknul. Teď jsme v nejnižším

bodě. O něco výše bude povrch tvrdší. Kromě toho, je

tady dostatek vegetace, která nedovolí podvozku lehkého

stroje, aby se propadl. Samozřejmě by nesměl být

přetížený.“

Když došli k lesu, přehuštěnému porostu ze

zakrslých modřínů, promíchaných s břízami, Tommy

zamířil vzhůru ke zvedajícímu se obvodu ostrova.

„Myslím, že jdeme správně,“ řekl. „Nikdy před tím jsem

neviděl tuhle část ostrova jinak než skrze husté stromy.“

Jak se ukázalo, jeho smysl pro orientaci nebyl špatný.

Stromy prořídly, a najednou byl před nimi na mýtině, na

svahu přehlížejícím moře, malý srub, solidní domek z

neotesaných kmenů, přesně takový, jaký Tommy popsal.

Když se přiblížili, jeho kroky znejistěly. Zastavil se.

„Co se stalo?“ zeptal se Biglles. „Tušíš něco zlého?“

„Nevím,“ pomalu odpověděl Tommy. „Ale něco

vám mohu říci s jistotou. Někdo tu byl od té doby, co

jsem tohle místo viděl naposled.“

„Jak to víš?“

„Celý tenhle binec.“ Protáhlým pohybem ruky

Tommy ukázal na nevzhledné kupy plechovek, krabic a

lahví, které byly poházeny přímo před domkem. Odpad

vypadal, jakoby ty prázdné obaly někdo jednoduše

vyhazoval přímo ze dveří nebo z oken. Tam byly ty

hromady největší.

„Myslíš si, že se pan Campbell mohl vrátit,“ navrhl

Bertie.

Tommy zavrtěl hlavou. „To si nemyslím. Nikdy

jsem ho neviděl dělat něco podobného. Když jsem tu byl,

dával si zvlášť záležet na tom, aby se všechno

vyhazovalo do díry, která byla právě na tenhle odpad

vykopána vzadu.“

„Pojďme tedy dovnitř,“ řekl Biggles náhle. Rychle

se přesunul k oknu. Nahlédl dovnitř a přešel ke dveřím.

Nebylo zamčeno. Otevřel a všichni se nahrnuli dovnitř.

Tomy strnul s výkřikem: „Podívejte se na to! Tohle by

Campbell neudělal. Udržoval svůj dům tak čistý, jako by

se o něj starala žena.“

Jeho slova ani nepotřebovala vysvětlení. Místnost –

s použitím správného výrazu – vypadala jako chlívek.

Bylo jasné, že ten, kdo ji naposled obýval, si nedělal

starosti zvedat cokoli, co mu upadlo na zem. Všude byly

ještě zablácené stopy. Bláto zůstalo dokonce i na židlích,

jak si někdo opřel špinavé boty o sedadlo. Okolo kamen

byly rozházené hromádky dřevěného popela. Dvířka

příborníku byla vyvrácena. Tommy je otevřel dokořán a

ukázal na prázdné regály. „Tady byly uložené zásoby,“

řekl strnulým hlasem. „Teď tu není ani párek.“

„Vypadá to, že příští trosečníci nebudou mít takové

štěstí, jako jste měli vy,“ zažertoval Biggles.

„Tohle musela vyžrat smečka vlků.“

„Vlci s sebou nenosí otvíráky na konzervy,“

odporoval Biggles stroze. „Nemluvte tolik. Tohle si

musím důkladně promyslet.“ Zmlkl a zvedl dlouhý

nedopalek cigarety a pozorně jej zkoumal. „Vzpomínáš

si, jakou značku cigaret kouřil Campbell?“

„Nikdy jsem ho neviděl s cigaretou. Vždycky kouřil

jen dýmku.“

„Tahle cigareta je americká. To ale moc neznamená.

Americké cigarety můžeš koupit skoro všude na světě.

Pravděpodobně se sem dostaly z pevniny. Řekni mi

Tommy: Raulstein kouřil?“

„Občas. Ne pořád. Většinou doutníky. Nikdy jsem

ho ale neviděl s cigaretou.“

Biggles beze slova rozdrtil nedopalek ležící na zemi

podpatkem boty.

„Tak vy si myslíte, že tu Raulstein byl?“ naznačil

Ginger.

Biggles přikývl. „Kdo jiný by to mohl být? A

nepřišel sem sám. Měl s sebou přinejmenším ještě

někoho, kdo kouřil cigarety. Očividně tu strávili delší

dobu.“

„Co tady mohli dělat?“ zeptal se Ginger.

„Dám ti hádat. Můžeš jen jednou.“

„Ta loď, která odvezla Raulsteina z Cooper

Creeku… přijel sem s ní…“ dohadoval se Bertie. Biggles

opět jenom přikývl. „Taky se mi to tak jeví. A nelíbí se

mi to. Hlavní otázka zní: Našli, co hledali? Měli bychom

to zjistit – a tak, bez dalšího maření času, se pokusíme

hádanku vyřešit. Pojď, Tommy. Ukaž nám, kdes to

schoval.“

Tommy neprotestoval. Věděl, že teď všechno záleží

jen na něm a měl úzkost vepsanou do tváře, když prudce

otevřel dveře a vyšel ven. S jistotou nabral směr

rovnoběžně s pobřežím. Jen jednou se zastavil, když

ukázal na špičku skály, která spadala prudce do moře.

„Tohle je ten výčnělek, o němž jsem vám říkal. Tady ty

věci poprvé ukryl Raulstein.“ řekl. „Támhle ještě můžete

rozeznat tu hromadu kamení, kterou vše zaházel.“

„Pokračuj,“ žádal Biggles.

Tommy kráčel dál a odhadoval vzdálenost od

výčnělku. Pak jeho krok jakoby začal ztrácet energii.

Znejistěl. Nakonec se musel zastavit, rozhlížel se a dolní

čelist mu vyděšeně poklesla. Obrátil své šokované oči k

Bigglesovi. „Něco se stalo,“ vyhrkl.

„Co? Ven s tím!“

Tomy zvedl ruku. „Přesně tam jsem schoval do díry

ten vak.“ Zdálo se, že jen těžce hledá slova.

„Chceš říct – pod celou tuhle horu?“

„Ta hora tam předtím nebyla.“

Mluvil o svažité hromadě hlíny a kamení, ze které ze

všech stran vyčnívaly zlámané kmeny stromů a zbytky

větví.

„Zřejmě se tady sesunula půda,“ zakoktal Tommy.

„To vidíme,“ odvětil Biggles příkře. „Kde byla ta

liščí nora? Popiš to co nejpřesněji.“

„Já – já nevím.“

„Úžasné,“ zabručel Biggles.

Biggles pokračoval. „Ty myslíš, že je to někde pod

tou hromadou sutin?“

„Ano.“

„To je škoda,“ řekl Biggles. „Ale neboj se, Tommy.

Nebudu tě činit za ten sesuv zodpovědným.“

„Mně je to opravdu líto,“ řekl Tommy zoufale. „Jak

jsem jen mohl tušit, že se to může stát?“

„Nemohl jsi to tušit. Člověk nikdy neví, co zlého ho

může potkat, ale můžeš se spolehnout, že k něčemu

vždycky dojde. Mám pocit, že jsem tě už varoval, aby ses

na to připravil. Teď to tu tedy máme,“ říkal Biggles

smířlivě.“

NEVÍTANÍ

NÁVŠTĚVNÍCI

9

Biggles řekl: „Můžeš si opravdu vybavit, Tommy,

kde přesně byla ta liščí nora?“

„Ano, myslím, že bych si to dokázal vybavit,“

odpověděl Tommy. „I když, rozumíte, ty stromy, co sem

napadaly, tohle místo dost změnily.“

„Přirozeně. Tak, jak to vypadá, máme před sebou

spoustu kopání a hrabání. Ale rozhodně s sebou nemáme

potřebné nářadí. To je na nic. Na druhé straně – jestliže

Tommy nemůže úkryt najít, Raulstein ho nenajde tím

spíš – i kdyby věděl, že to bylo schované v noře. Takže

pytel musí být stále tam, kam ho Tommy schoval. To je

naše jediná útěcha.“

Ginger poznamenal: „Raulstein, když nadělal takový

binec ve srubu, určitě další hledání vzdal a vypadl.“

„Doufejme, že máš pravdu,“ odpověděl Biggles.

„Mám jen strach, že tohle není krátkodobý úkol. Nemá

však smysl vzdychat na tunami hlíny a kamení.“ Podíval

se na hodinky. „Je čas, abychom se vydali na schůzku s

Fraserem. Může nás i politovat, až mu řekneme, co se

stalo, ale může nám i pomoci.“

„Musíme jen doufat, že se sem vůbec dostane,“ řekl

Bertie.

„Co tím myslíš?“

„Podívej se na nebe.“

Ostatní, kteří se zatím plně soustředili na problém se

sesunutou půdou, zvedli hlavy. Od moře sem plula po

nebi obrovská létající přikrývka husté mlhy, a halila

všechno za sebou do světle šedé tmy.

Biggles vyskočil. „Hoďme sebou,“ řekl úsečně.

„Ještě je šance, že Fraser si toho nadělení všiml a zkusí

přiletět dříve, než ten neřád pokryje celý kraj. Jdeme.“

Vyrazili.

Po pěti minutách úporného běhu bylo jasné, že šanci

nemají. Ještě než skupina urazila pár stovek metrů, ještě

než se ocitl na dohled srub, další vlny lepkavé vlhké

masy je předběhly a pokládaly se před nimi, takže se

museli semknout, aby se navzájem neztratili z dohledu.

„Ještě blíže k sobě,“ nařídil Biggles. „Ať se každý

drží muže před sebou, nebo se může stát, že někdo

klopýtne a zřítí se přes okraj útesu.“

Pokračoval v cestě, dokud to jen šlo, ale nakonec se

musel zastavit. Zbytek skupiny se na něho přimáčkl.

„Nemá to cenu,“ zabručel. „Nemůžeme dělat vůbec nic,

ještě bychom se ztratili a skončili v nějakém močále nebo

spadli do moře. Nemá ani cenu hledat místo, kde nás

vysadila helikoptéra. Fraser tam být nemůže. Určitě má

dost rozumu, aby v takovém nečase neodstartoval. Trvalo

by mu celou věčnost, než by vůbec našel ostrov,

natožpak nás. Když vezmu v úvahu, odkud to přišlo, tak

mlha už teď dosáhla pevniny a on ani vzlétnout nemůže.

To nejlepší, na co můžeme vsadit, je srub – pokud jsme

schopni ho najít. Budeme muset počkat, až se mlha

přežene nebo rozpustí, to je celé.“

„Jsem zvědavý, jak dlouho to může trvat?“ zeptal se

Bertie.

„Buď zvědavý, jak chceš,“ odpověděl Biggles

chmurně. „Pokud jde o mne, opravdu nevím, Až dosud

mám pocit, že se vítr nezměnil. Zdá se mi, že jsem někde

četl, že tyhle mlhy v okolí Newfoundlandských ostrovů,

mohou trvat třeba celé týdny. A právě tady teď jsme.“

„Úchvatná představa,“ vydechl Bertie. „Škoda, že

bouře neodnesla Raulsteina až někam do tropů.“

„Neodnesla a na banány můžeš zapomenout,“

odpověděl Biggles ironicky. „Teď zkusme najít srub a

zavřít se v něm před tímhle nečasem, jinak budeme za

chvíli mokří jako houba. Fraser dobře ví, kde jsme.

Přiletí pro nás, jak jen to bude možné.“

„Měli bychom ho slyšet, pokud odstartuje,“ řekl

Ginger.

„Pochybuji. Tahle vrstva husté tmy je dostatečně

silná, aby ztlumila cokoli, co je slabší než třesk hromu.

Ujmi se vedení, Tommy. Ty můžeš najít cestu. Ale pro

dobrotu boží, držme se co nejdál od skal.“

Vyšli pomalými kroky, v zástupu, každý muž se

držel rukou za rameno toho před sebou. Kráčeli světem,

který náhle nepřirozeně ztichl, pak zmizelo i neustálé

pokřikování racků. Ti také někam odletěli, patrně si

vyhledali útočiště mezi skalami.

Jak se ukázalo, Tommy osvědčil své schopnosti

vůdce. K hromadám odpadků okolo chaty se dostali bez

výrazných problémů. Vešli dovnitř. Biggles zavřel dveře,

setřel si kapičky rozpouštějící se mlhy z obočí.

„Rozdělejte někdo v kamnech,“ přikázal. „Zůstalo tu

přinejmenším pár polen, když nic jiného. Můžeme tak

být v teple, i když nemáme co vařit.“

Oheň se ve chvilce rozhořel a když se od něj začalo

rozlévat teplo, sesedli se v jeho dosahu tak pohodlně, jak

jen jim to podmínky dovolovaly. Nějakou dobu bylo

ticho. Nikdo neměl co říci. Ani zvenku se neozýval

žádný zvuk. Mlha s sebou všude přinesla ono podivné

ticho, jako by celý ostrov byl přikrytý velkou peřinou.

Čas ubíhal. „Musím říci, že je to pěkná nuda,“

poznamenal Bertie nakonec, když se marně porozhlížel

po nějaké konzervě s jídlem, která by unikla pozornosti

předchozích obyvatel. „Je dost zlé být uvězněn na

takovém konci světa, a ještě k tomu trpět hladem,“

postěžoval si.

„To je mi líto, je to moje chyba,“ zabručel Biggles.

„Měl jsem mít víc rozumu, a ne přijít sem jako na výlet

bez jakýchkoli zásob. Vždycky na to dávám pozor, ale

tentokrát se mi to zdálo nějak zbytečné. Slibuji, že už to

víckrát neudělám.“

„Fraser říkal, že by tomu počasí moc nevěřil,“

připomněl nešetrně Ginger.

„Jsem si zatraceně jistý, že něco takového ale

opravdu neočekával, jinak by to přece řekl.“

Následovala další věčnost uplývajícího ticha.

Přerušil je Bertie. „Zatraceně, cožpak nemůžeme

dělat vůbec nic?“ stěžoval si. „Je to ubíjející jen tak tu

sedět na bobku a koukat do plamenů jako hejno sov.“

„Víš co?“ zeptal se Biggles. „Chceš snad, abych

vám vyprávěl pohádku o Červené Karkulce v černém

lese?“

„Ne, děkuji. Jediné co vím, že pokud někdo brzy

nezačne něco dělat, dostanu hysterický záchvat. Všechno

mi nějak začíná lézt na nervy.“

Tommy promluvil. „Něco mě napadá.“

„Copak?“ zeptal se Biggles.

„Místo, abych tu jen tak seděl, mohl bych jít zpátky

k tomu sesuvu a podívat se, jestli nenajdu něco, co by mi

připomnělo místo, kde jsem schoval ten vak. Je dokonce

určitá naděje, že bych mohl najít i tu liščí noru. Hromada

nemusí být přece tak tlustá, jak vypadá na první pohled.“

„To místo ale nikdy nenajdeš.“

„Nevidím důvod, proč bych neměl. Cožpak jsem

snad nenašel cestu sem, hm?“

Biggles

argument

po

chvíli

váhání

uznal.

„Překvapilo by mě, kdybys cokoli našel. Ale tak jako tak,

když si myslíš, že je to správné, jdi. Za pokus nic

nedáme. Oukej. Ale prosím tě: drž se dál od útesů.“

„Uslyším zdola hluk vln.“

„Stejně moc blízko nechoď. Neztrať se, to je jediné,

o co tě žádám. Je to už samo o sobě dost zlé a nemáme

zapotřebí, abychom se ještě museli vydat na pátrací

výpravu.“

„Dám pozor, aby se mi nic takového nestalo,“ slíbil

Tommy, když odcházel.

„Nemá naději,“ předpověděl Gigner truchlivě.

„Dovedu pochopit jeho obavy,“ řekl Biggles.

„Objevení toho vaku pro něj znamená daleko víc, než pro

nás. Jeho budoucnost záleží na tom, jestli ho najde. Ale

pro nás to neznamená vlastně nic. Abych pravdu řekl,

srdce by mi nepuklo, kdybych ty klenoty ani okem

nespatřil. A vůbec by mně to nepřekvapilo. Ještě jsem

neviděl žádnou výpravu za pokladem, pro jaký jsme teď

tady my, aby se vše dařilo podle plánu. Vždycky to

vypadá na první pohled snadné, ale pak to vůbec lehké

není.“

„Nerozčiluj se, kamaráde,“ utěšoval ho Bertie.

„Všechno půjde. Uvidíš.“

„Já se nerozčiluju. Jen to plýtvání časem mě přivádí

k zuřivosti. Nicnedělání mi šlo vždycky na nervy.

Zapomeň na to.“

V místnosti se opět rozhostilo ticho. Tentokrát na

hezky dlouho. Uběhla snad hodina, aniž by kdokoli řekl

jediné slovo. Dvě hodiny. Čas od času Biggles vstal, šel

ke dveřím a studoval počasí. Vůbec se neměnilo.

Zůstávalo stejné. Viditelnost nulová. Mlha naplnila i

prostor u otevřených dveří jako bílá stěna. „Co tam ten

mladý blázen může dělat?“ zamumlal konečně, když se

podíval na hodinky.

„Jestli se ptáš mě, řekl bych, že se pořádně a

opravdově ztratil,“ odpověděl Ginger melancholicky.

„Ale nemám zrovna nejmenší chuť jít ven a hledat ho.“

Netrvalo dlouho a všichni sebou trhli – zvenku se

ozval náhlý zvuk, krátké a ostré prásknutí, ztlumené

mlhou. Biggles vyskočil. „Co to u čerta bylo?“

„Znělo to tak, že bych to tipoval na výstřel, starý

brachu,“ odpověděl Bertie klidně.

„Tommy přece nemá zbraň. Pokud ano, nic mi o tom

neřekl!“

Bertie pokrčil rameny.

„I kdyby měl zbraň, copak je tu něco, po čem by

mohl střílet?“ připojil se Ginger.

„Prásknul po nějaké lišce,“ navrhl Bertie ne zcela

přesvědčivě.

„Nemluv nesmysly,“ odsekl Biggles. „Co by teď

chtěl dělat s liškou?“

„Aby měl ozdobu na kožešinovou čepici – možná,

víte, něco na styl divokého západu.“

„Anebo myslí na maso do hrnce,“ nabídl Ginger.

„Ještě jsem nikdy nezkoušel dušenou lišku,“

poznamenal Bertie. „Tak hluboko jsme zatím neklesli.“

„Jestli to nestřílel Tommy, a nedovedu si představit,

že by to byl on, tak musí být na ostrově ještě někdo jiný,“

prohlásil Biggles. „Mám na to jedinou odpověď. Jestli –

“

Náhle se odmlčel, když se zvenku ozval další zvuk.

Velmi zblízka. Bylo to hlušné zařinčení a rachot, jako by

někdo nakopl prázdnou plechovku. „Přicházejí potíže,“

uzavřel Biggles ostře, a přejel si rukou kapsu, kde měl

svou zbraň. Zatím ji nevyndal. Dveře se rozletěly a

objevil se Tommy. To on přišel s takovým spěchem, že

klopýtl a upadl. Jeho tvář byla bílá jako křída a měl na ní

krvavý šrám.

„Raulstein,“ zasípal divoce, když se zvedl. „Je tady.“

„Cože?“

„A není sám. Jsou s ním další muži.“

„Co je s tebou? Jsi zraněný?“

„Ne. To je jen malé škrábnutí. Raulstein po mně

vystřelil. Cítil jsem, jak mě kulka štípla, když mi přelétla

přes tvář.“

„Tak dobře. Dej se dohromady. Podíváme se na to.“

Biggles prozkoumal zranění. „Nemusíš se ničeho bát, ale

bude lepší, když tě ovážeme, aby to zůstalo čisté,“

rozhodl se. „Jak se to stalo?“

„Byl jsem u sesuvu. Oni ke mně přišli zezadu,“

vysvětloval Tommy, sotva popadaje dech. „Byli tři. Měli

zbraně. Raulstein řekl, že tušil, že se vrátím. Pak chtěl

vědět, kam jsem schoval ten pytel. Předstíral jsem, že

nevím, o čem mluví, ale nechtěl na to přistoupit. Řekl, že

když mu nevydám ten vak, tak mě zastřelí. Ale opravdu

jsem si nemyslel, že by to mínil vážně. Myslím, že jenom

blufoval.“

„Proč by měl blufovat?“

„Předpokládám, že mu došlo, že když mě zastřelí,

zabije tak svou jedinou naději. Jestli to chce ještě někdy

najít, tak ví, že já jsem jediný, kdo může vědět, kde to je.

Ovšem, nemohl si tím být jistý. Ale zdálo se mi, že je o

tom přesvědčený. Nevím proč.“

„To je jasné. Přece ses sem vrátil. Jaký jiný důvod

by tě mohl přimět k návratu?“

„Jasně. To mě nenapadlo.“

„Nevadí. Pokračuj. Co bylo dál?“

„Vzal jsem roha. Mrsknul jsem sebou, a doufal jsem,

že zmizím v mlze, než po mně stačí vystřelit. To byla

jediná šance, jakou jsem měl. Bylo mi jasné, jakmile se

ty šperky dostanou do jeho rukou, hned mě zastřelí. Tak

jsem běžel. Někdo vypálil. Nevím, který z nich to byl.

Nezastavil jsem se, dokud jsem nedoběhl sem. To je

všechno.“

„Kolik jich tam celkem bylo?“ zeptal se Biggles.

„Viděl jsem tři.“

„To nám ještě scházelo,“ podotkl smutně Bertie.

„Určitě museli slyšel helikoptéru, možná nás viděli i

přistávat. A i kdyby nás neviděli, došlo jim, že už tu

nejsou sami,“ řekl Biggles klidně. „Tak, a teď už

bezpečně víme, kdo nadělal ten svinčík ve srubu.“

„Jak se sem dostali ?“ chtěl vědět Ginger.

„To je přece jasné. Jakmile ten člun vyzvedl

Raulsteina v Cooperově zátoce, přijeli sem. Ještě tu

někde musí kotvit, ukryli ho, aby nebyl na dohled, o tom

nepochybujte.“

„Mohli jsme to předpokládat. A podívat se po něm

dříve, než jsme začali cokoli podnikat,“ řekl Bertie.

„Tuhle možnost jsem ovšem nepřehlédl, ale nebyl

prostě čas,“ odpověděl Biggles. „Abychom prozkoumali

celé pobřeží, znamenalo by to jít pěšky osm nebo deset

mil po špatném povrchu.“

„Takže co teď budeme dělat?“ zeptal se Ginger.

„Nemáme na vybranou,“ odpověděl Biggles.

„Zůstaneme, kde jsme. Dokud se tahle pekelná mlha

nezvedne, jsme uvázáni tady.“

Další diskusi zakrátko přerušil ode dveří lehký zvuk.

Všichni muži v místnosti se tam jako na povel podívali.

V otevřených dveřích se objevil tmavý stín, jako

zarámovaná silueta na pozadí mlhy. Byl to muž. V

napřažené ruce držel revolver. Každému uvnitř bylo

jasné, kdo to je. Za ním se mihly další matné stíny.

V místnosti se nikdo ani nepohnul.

RAULSTEIN

ROZKAZUJE

Raulstein se pomalu pohnul vpřed. „Á, tak tady jsi,

Tommy,“ řekl měkce. „Myslel jsem si, že tě najdu tady.

Proč jsi chtěl utíkat? Vždyť ses mohl poranit. Tito moji

přátelé jsou náchylní jednat prchlivě. Jak vidím, máš tu

taky pěknou malou partu.“

Vešel dál do místnosti a jeho rty se usmívaly, nikoli

však jeho oči. Ty byly neklidné jako oči nervózního

vrabce. Jeho společníci ho následovali. Také oni měli

zbraně. Raulstein pokračoval: „Není třeba dělat

problémy, dokud nikdo nepodnikne žádnou hloupost.

Tak, a teďka, Tommy, kam jsi to dal? Buď vnímavý

chlapec. Nikdy jsem ti přece neublížil, nebo snad ano?

Nikdy jsem na tebe nevztáhl ruku. Zacházel jsem s tebou

jako se svým vlastním synem. Uvidíš, že dostaneš své.“

Ginger odhadoval vetřelce. Raulsteina si nebylo

možné splést. Odpovídal popisu, který jim předal

Tommy. Swarthy, s černými vlasy a tmavýma očima a

jemnými způsoby, kterými si získával přízeň, byl typický

Levantinec. Lidé nevypadají vždycky podle toho, co

opravdu dělají, ale ti druzí dva mohli od minuty

vystupovat jako gangsteři v hollywoodských filmech.

Oba byli malí, štíhlí, bledí, s chladnou tváří hráčů pokeru,

se studenýma očima, s přiléhavými prudce elegantními

obleky a květovanými vázankami. Jeden z nich měl

plstěný klobouk se stříškou spuštěnou do čela, druhý zase

špičatou jachtařskou čepici.

Biggles se otočil na Tommyho a řekl: „Nemluv s

nimi. Nech to na mně.“ Raulsteinovy tmavé oči po něm

šlehly. „A vy ráčíte být kdo?“

„To zjistíte.“

„Tommy je jeden z nás.“

„Kdysi býval. Už není.“

„A co to má společného s vámi?“

„Velmi mnoho.“

„Vy jste nějaký chladnokrevný společník, že si s

námi dovolujete mluvit takhle.“

„A kdo si myslíte že jste vy? Proč bych neměl?“

Raulstein se zamračil. „Nejlépe byste si měl hlídat

svůj byznys a nestrkal mezi nás nos.“

„Tohle je můj byznys.“

„A to říká kdo?“

„Já to říkám.“

„Chytré, že? Dobrá, jestli nechcete přijít k úrazu,

měl byste si to pořádně rozmyslet.“

„Nedojde k žádný úrazům, bez obav,“ Biggles

mluvil klidně, jakoby jen náhodně volil slova.

Raulstein vzhlédl a zdálo se, že je vyveden z

konceptu.

Jeden z Američanů se na něj zadíval a vyštěkl. „Tak,

a už dost keců! Jen ztrácíme čas. Vyřiďme to. Kdo jsou ti

chlapi?“

„Zdá se, že vy jste už ztratili času mnohem více,“

řekl mu Biggles.

Raulstein sebou škubl, jako by ho něco náhle

napadlo. Podíval se přísně na Tommyho: „Ty jsi kecal?“

„Řekl jsem polici všechno, co vím, jestli vás zrovna

tohle zajímá,“ odpověděl Tommy odvážně, ale hodně

prostoduše.

Zdálo se, že Raulsteinova tvář se zkroutila vzteklou

křečí a on pozvedl svůj revolver, jako by měl v úmyslu

zastřelit Tommyho na místě. „Já –“

„Ať mu budete nadávat, nebo ho zastřelíte, nikam se

nedostanete,“ vpadl Biggles. „A pokud jde o vás –“

pohlédl k Američanům – „nevím, co jste zač. Ale pokud

dáte na moji radu, půjdete odkud jste přišli nebo si

ukousnete větší krajíc, než můžete spolknout.“

„Co to má znamenat?“ vyštěkl ten s jachtařskou

čepicí a pozoroval Bigglese přivřenýma očima.

„Rád vám to vysvětlím. Policie na obou stranách

Atlantiku ví, co vás sem přivedlo. V Kanadě už také vědí

své. Ať se hnete kamkoli, všude už na vás budou čekat s

želízky. Kromě toho musíte být blázni, když

předpokládáte, že se s vámi Raulstein bude dělit,

kdybyste ty klenoty našli. To je ovšem nepravděpodobné.

On už se takhle zbavil dvou mužů, aby vypadli ze hry.

Proč byste vy měli očekávat něco jiného?“

„On lže,“ rozčiloval se Raulstein.

„O čem mám jako lhát?“ zeptal se chladně Biggles.

Zdálo se, že Američan znejistěl. „Vy sám asi

nebudete policajt, nebo snad ano?“

„Můžete mi tak říkat.“

„Z Anglie?“

„Přesně tak.“

„To jsem si myslel. Podle přízvuku, jakým mluvíte.

A vy jste to dítě Tommyho přivedli sem?“

„On nás sem přivedl. Ale vyjde to nastejno.“

„Takže on ví, kde jsou ty věci schované?“

„To jsem neřekl.“

„Neposlouchej ho,“ vpadl Raulstein. „On blufuje.

Jsou tady ze stejného důvodu jako my. Tommy ví, kde je

to schované. On půjde s námi, viď Tommy? On ukáže

nám, kde ty věci jsou. On ví co dělat. Má přece hlavu na

svém místě“

Biggles pokrčil rameny. „Nejsem v situaci, kdy bych

vám mohl zabránit vzít ho s sebou násilím. Ale pamatujte

si má slova: jestli se mu cokoli stane, tvrdě za to

zaplatíte.“

„To tedy uvidíme,“ vysmíval se Raulstein. „Jen

pojď, Tommy, bez obav.“

Tommy se prosebně podíval na Bigglese.

„Bylo by možná lepší, kdybys s nimi šel,“ poradil

mu Biggles, protože věděl, že k tomu nakonec zřejmě

musí dojít. „Mají dost rozumu na to, aby ti neublížili.

Zvlášť když vědí, že jsme tady my.“

Tomy vstal. „Tak dobrá, když to říkáte vy…“

„Všichni ostatní zůstanete tady,“ varoval je

Raulstein jízlivě. „Každý, kdo by se pokusil opustit

tenhle srub, dostane, co mu patří. Říkám vám – někdo

bude hlídat.“

Vetřelci opustili chatu a vzali Tommyho s sebou.

Když se za nimi zavřely dveře, Bertie a Ginger se

překvapeně, téměř užasle, podívali na Bigglese

„Tys dovolil, aby ho odvedli,“ obvinil ho Ginger

nedůvěřivě.

„Co jiného jsem mohl dělat? Kdybych se ho pokusil

za každou cenu zadržet tady, znamenalo by to přestřelku,

ze které bychom ani náhodou nevyšli beze ztrát. Jakmile

by získali převahu, nejspíš by nás zabili všechny, když už

by začali střílet. Víme, že Raulstein o vraždě dlouho

nerozmýšlí. Každopádně, když jsme tady takhle uvázli,

nesmíme v žádném případě riskovat oběti. Zdá se mi, že

nejlepší, co můžeme dělat, je hrát o čas. Teď si můžeme

všechno promyslet. Oni stále ještě nevědí, že máme v

kapsách zbraně, takže moment překvapení může být

jenom na naší straně.“

„Myslím, že když mají Tommyho v rukou,

pravděpodobně s tím fouknou.“

„Fouknou? S čím? Oni v žádném případě neodejdou

bez kořisti, pro niž sem přišli. Ale než se k ní dostanou,

je to ještě běh na dlouhou trať.“

„Oni Tommyho donutí, aby jim ukázal, kde kořist

schoval.“

„Oukej, takže tedy začnou kopat. Pokud ovšem mají

cokoli, s čím by kopat mohli, o čemž pochybuji.“

„Tommy říkal, že ho překvapili u toho sesuvu. Oni

už si domyslí, co tam asi mohl dělat. Takže minimálně

mají hrubou představu o místě, kde vak leží.“ protestoval

Ginger.

„Raulstein nemá žádný skutečný důkaz, že by

Tommy znal polohu vaku nebo že by to byl právě on,

kdo ho schoval. Jenom se dohaduje. Tommy, i když mu

budou vyhrožovat, jim nebude schopen pomoci ani o

chlup více, než nám.“

„Oni z něj zlostí vyrazí duši.“

„Zabít jedinou slepici na ostrově, která jim může

snášet zlatá vejce? To není pravděpodobné. Nebudou

přece takoví blázni, aby to udělali.“

„Až se chlapi dohádáte, co takhle kdybyste se pustili

do jádra věci?“ řekl Bertie netrpělivě. „Ti ostří hoši tu

někde mají ukrytou loď. Oni na ní bydlí. To je důvod,

proč už nepoužívají srub.“

„To je dost pravděpodobné,“ odpověděl Biggles.

„Ale dokud mlha leží, nejsou schopni se odtud dostat.

Stejně jako my. Riskovali by proražení díry do lodi.

Raulstein, jak víme, není žádný námořník, a zřejmě –

sázím se – ani nikdo z jeho kumpánů.“

„Co když se mlha zvedne?“

„Fraser sem pro nás přiletí…“

„A co když se nezvedne? Budeme tady jenom sedět

a riskovat, že pomalu umřeme hladem?“

„Co tedy navrhuješ?

„Já ti řeknu, co mám v úmyslu. Nebudu čekat až

začne pršet mana nebeská.“

„Dobře, pokračuj.“

„Shodli jsme se, že tihle vagabundi tu mají určitě

lod‘:“

„Nepředpokládám, že by sem bez ní připlavali.“

„Pokud je tu loď, musí mít na palubě zásoby jídla.

Souhlasíš?“

„To je rozumná myšlenka.“

„Tak dobře. Na co ještě čekáme? Pokud mi tedy

rozumíte.“

„Co tím chceš říct?“

„Chci najít tu zatracenou loď a nechat své zuby

zakousnout se do něčeho dobrého. A pokud se chlapci

budete dobře chovat, přinesu nějakou lahůdku i vám.“

„Takže tvůj džob je teď najít tu loď?“

„Já ji najdu. Vždycky jsem byl dobrý v hledání lodí.

Já je dokážu vyčmuchat na míle daleko.“

„Nezapomněl jsi na něco?“

„Na co?“

„Raulstein říkal, že tu nechá hlídku, aby sejmula

každého, kdo se pokusí opustit chatu.“

„Dělal si z nás šašky. U všech ďasů! Nedovedu si

představit ani jednoho z těch grázlů, jak sedí celý den na

bobku na mokré zemi a čeká, až se otevřou naše přední

dveře.“

„I kdybys měl pravdu, máš před sebou zřejmě velmi

dlouhou cestu.“

„Mám nohy připravené.“

„A až tu loď najdeš, co když už ten gang bude zase

na palubě?“

„Nechte to na mně, kamarádi. Jestli se nemýlím, tak

se všichni budou zavrtávat do té hromady hlíny jako

zajíci se psem za ocáskem.“

„Tak fajn, když to tak cítíš. Hodně štěstí.“

„A mám ještě jeden nápad,“ prohlásil Bertie a

důkladně si čistil brýle. „Nevím, co se se mnou děje, ale

dnes přímo hýřím myšlenkami. Asi bude něco v

atmosféře.“

„Co ti přinesla poslední vlna do mozku?“

„Až vyjdu ven – a někdo tam bude hlídat – uslyšíte

výstřely.“

„No a?“

„Když nebude žádné střílení, pak vy chlapci, co tu

chytáte lelky, budete vědět, že pobřeží je čisté.“

„No a?“

„No, a pak nebude důvod, aby se třeba Ginger

nevymotal ven k přistávací ploše a nečekal tam, aby

mohl přivítat Frasera, až se mlha rozptýlí. Někdo by tam

být měl a dát mu vědět, co se tady děje.“

„A proč bych to nemohl být třeba já?“ zeptal se

Biggles.

„Nemohl. Co kdyby se jim Tommy utrhl? Kdyby se

to stalo, půjde přirozeně sem. Pokud přijde a najde srub

opuštěný, bude si myslet, že jsme ho hodili přes palubu a

nechali ho osudu a celé té smečce na pospas, jestli mi

rozumíte.“

Biggles se usmál. „Jak říkáš, drahý chlapče. Tvůj

mozek určitě dělá přesčasy. Velmi dobře. Uvidíš, co

zvládneš. Musím připustit, že je zatraceně smutné sedět

tady a nemít nic lepšího na práci, než se dloubat v nose.“

„Takže vám nebude vadit, když udělám malou

exkurzi do terénu? Nakonec, nemám co ztratit.“

„Jenom svůj život, jestli tomu říkáš nic.“

„Nebuď tak dojemný. Věř mi, starý brachu, lpím na

svém životě jako málokdo jiný. Já se vrátím.“

Jen dořekl, vytáhl svoji automatickou pistoli,

přezkoušel ji a nechal si ji v ruce. Přistoupil ke dveřím.

Velmi pomalu je otevřel a vpustil dovnitř škvírou

chuchvalec mlhy. Na chvíli zůstal stát jako silueta proti

matnému pozadí. Pak se pohnul kupředu a zavřel za

sebou dveře.

„Obávám se, do čeho se řítí ubohý starý Bertie,“ řekl

Ginger melancholicky.

Biggles na to ani muk.

Naslouchali, zda se rozlehne střelba.

Neozvalo se nic.

Ginger se opět nadechl.

BERTIE JDE DO AKCE

Bertie opouštěl srub co nejtišeji a nejpomaleji a

zcela nenápadně. Současně byl však ve střehu, aby mohl

uskočit, kdyby se Raulsteinova hrozba měla proměnit v

ozbrojeného

muže.

Nemyslel,

že

je

to

příliš

pravděpodobné, když už pro nic jiného, tak potenciální

hlídač by musel stát přímo proti dveřím, aby jeho

přítomnost plnila svůj účel. Tak hustá byla mlha. Vidět

bylo maximálně na pět yardů, dále ne. Kromě toho, jak

už Bertie řekl svým společníkům, nedovedl si představit

jak někdo z gangu stojí celý den u dveří ve studené mlze.

I když se rozhlížel do všech stran, Bertie nerozeznával

nic jiného, než nejasné šedé obrysy bez náznaku kontury,

které by označovaly, kde by mohl být kraj lesa. Bylo to

beznadějné…

Nic se ani nepohnulo. Nic ani nepíplo. Zdálo se, že

ostrov byl k smrti udušen pláštěm husté páry, který jej

zahalil. Rychle ustoupil stranou. Jenom o krok, aby

neposkytoval statický cíl komukoli, kdo by se tam mohl

skrývat. Pak se opět zastavil a naslouchal. Pokud tam

někdo skutečně byl, nedával o sobě vědět. I tak to byla

pořádně napjatá chvíle, Bertie úzkostlivě tiskl v ruce

pistoli, připraven použít ji při prvním náznaku nebezpečí.

Pokračoval v ústupu, sunul se stranou, krok za krokem

podél stěny srubu, aby se dostal za protější zadní stěnu.

Byl přitom přesvědčen, že tam nikdo nemá důvod čekat.

Když dosáhl tohoto prvního postupného cíle, volněji

si vydechl. Takže se nemýlil. Na stráži nikdo nestál.

Ulevilo se mu, i když nebyl příliš překvapen. Pokud by

se gang jednou rozdělil, mohl se dostat do těžkostí při

nejbližším pokusu o další spojení. Minimálně by

riskovali, kdyby při vzájemném svolávání způsobili hluk.

Došel k přesvědčení, že ti dva Američané měli ještě

jeden důvod, proč dát přednost zůstat nablízku

Raulsteinovi. Oni mu prostě nevěřili! A proč by také

měli? Jak by jenom mohli? Bertie před tím zaznamenal

výraz, který přeběhl po tváři jednoho z nich, když

Biggles poznamenal, že by byli pitomci, pokud by věřili,

že se s nimi Raulstein rozdělí, kdyby ten poklad přece jen

náhodou našli… Již přece zavraždil dva muže, tak proč

by neměl potkat stejný osud je? Bylo by to jednání,

jakému Američané, sami ozbrojení zločinci, dobře

rozuměli. Bertie si byl jistý, že semínko nedůvěry, které

v nich Biggles zasil, padlo na úrodnou půdu. Zdá se, že

se mu úmysl beze zbytku vydařil. Viditelně se mu ulevilo

Bertie se teď pohyboval s větší jistotou, i když se

nedá říci, že bezstarostně. Když došel za vzdálený konec

srubu, opět se zastavil a poslouchal. Byl spokojen, že

všechno bylo zatím v pořádku a rychle se pustil ke

klikatému kraji lesa. Když dosáhl prvního výčnělku, zase

se zastavil a vyhledal si úkryt s dobrým výhledem, aby

věděl s jistotou, že ho nikdo nesleduje. Opět se nic

nestalo. Cítil se již pohodlněji, když se ocitl mimo zónu

bezprostředního nebezpečí, schoval pistoli do kapsy a

připravil se na úkol, který si sám uložil. Myslel si, že

bude spíše obtížný, než nebezpečný. Stále se musel

chovat s patřičnou obezřetností: spoléhat spíše na vlastní

uši než na oči, aby se udržel v bezpečí od kraje skal, o

něž se tříštilo neklidné moře.

Měl překážku i v tom, že pobřeží neznal. A vlastně

nejen pobřeží. Vždyť z ostrova neviděl nic víc, než

otevřenou planinu uprostřed, na níž s nimi přistál Fraser.

Očekával, že objeví místa, kde se divoké atlantické

proudy hluboce zakously do pobřeží, stejně jako se to

stalo na pevnině u Rankinktonu. Musely tam být zátoky a

zátočiny, i soutěsky různé hloubky a rozlohy. V jedné z

nich, pokud je jeho závěr správný, byla ukryta a uvázána

loď, která Raulsteina a jeho komplice na ostrov přivezla.

Nebylo pravděpodobné, že by ji mohli nechat někde na

volném moři, vystavenou nepřízni počasí.

Stále ještě přesně nevěděl, co udělá, až se mu podaří

loď objevit. Řekl si, že bude záležet na okolnostech. Na

palubě mohl být ještě nějaký zbytek posádky. Celý gang

se také mezitím mohl vrátit na loď, aby tam přečkal, než

se aspoň trochu zlepší počasí a podmínky. Ale podle jeho

názoru bylo daleko pravděpodobnější, že teď, když měli

Tommyho v zajetí, a věděli, že na ostrově nejsou sami,

vyvinou veškeré možné úsilí, aby si vyzvedli vak s

klenoty, aniž by ztráceli jedinou další minutu.

I při nejpozornějším poslouchání mohl Bertie

vysledovat jen brumlání vln na rozbitém pobřeží. Bylo to

teď jenom jemné předení, které dokazovalo, že moře bylo

docela klidné, jak se dalo očekávat, když se neobjevil ani

závan větru. Pokud by přišel vítr, rozehnal by určitě i

mlhu. Šplouchání vln bylo tedy jeho jediným vodítkem,

Bertie se blížil k moři, když se vydal opačným směrem,

než kde se sesula půda, aby tak zabránil možné kolizi s

nepřítelem.

I když byl dost opatrný, málem přišel k úhoně hned

na začátku. Na cestě, kudy se ubíraly jeho kroky, ležela

temná nepravidelná skvrna. Považoval ji za výčnělek

nějakého tmavého kamene, z jakých byl ostrov z větší

části složen. I když se k tomu místu přibližoval opatrně,

svou chybu si uvědomil, až když ucítil, jak se povrch pod

jeho nohou bortí a propadá. Ta skvrna byla ve

skutečnosti úzká puklina ve skále, která vedla až k moři.

Podařilo se mu zachytit se pevné kamenné masy. Když se

vydrápal zpátky do bezpečně pozice, chvíli se z

nepříjemného překvapení vzpamatovával. Rozhlížel se,

naslouchal. Z dálky pod ním přicházel zvuk vln,

šplíchajících a hučících, jak narážely na kraj ostrova.

Předchozí šok mu posloužil jako varování, co by mohl

další chybný krok znamenat.

Když obešel past, jeho cesta pokračovala s

podobnými překážkami. Vodu slyšel, ale neviděl ji. Tak

pokračoval jenom velmi pomalu. Začala cítit v duchu

tíseň, když myslel na to, jak tu loď najít, kdyby tam

někde opravdu byla. Skoro se mu zdálo, že nemá cenu,

aby šel dál. Posadil se na skálu a začal konkrétně

uvažovat, co dál.

A jak tam tak seděl, už vážně přemýšlel o tom, že

hledání vzdá. Čistil si brýle od stále se srážejících

kapiček, když tu mu cosi náhle vrátilo trochu naděje.

Nebylo to nic velkého. Nic většího, než slabounký závan

větru, který mu zavadil o tvář. Bríza. Byla dost silná na

to, aby roztrhala mlhu na dlouhé proudící chuchvalce,

podobné cárům mušelínu smetanové barvy. Na chvilinku

dokonce zachytil pohledem záblesk mořské hladiny.

Potěšil se, ale ještě čekal. Během několika minut, když

vánek zesílil a změnil směr, viditelnost se zvýšila na

dobrých padesát yardů. Ale nebylo to nic trvalého. Mlha

stále visela ve velkých matných oblacích, ale pohybovala

se. Již se v ní objevovaly mezery. Už to nebyla ta

nehybná temná masa, jako tomu bylo ještě před chvílí.

V těchto rychle se měnících podmínkách si maně

připustil myšlenku, že by se měl bezodkladně vrátit do

srubu. Mohlo by se stát, že by chtěl netrpělivý Biggles

odejít, například k místu pro přistání helikoptéry. Dalo se

přece očekávat, že Fraser pro ně přiletí. Chvíli tak váhal,

ale pak se rozhodl pokračovat, a říkal si, že až se mlha

zcela rozplyne, bude se moci do srubu vrátit podstatně

rychleji. Bylo mu jasné, že zatím moc velkou vzdálenost

neurazil. Šel tedy dál, prorážel mlhu, jejíž hustota teď v

intervalech kolísala. Když zřídla, viděl moře a mohl i

spěchat. Jednou na pár vteřin spatřil dokonce záblesk

slunce. Ten sice zase rychle pohasl, ale nyní cítil, že je

jenom otázka času, než bitva slunce a větru proti mlze

skončí. Buď tak, že ji slunce vysuší nebo vítr rozfouká.

Závěr, k němuž došel, ho dostal do optimističtější nálady.

Pokračoval proto ve svém pozorování.

Přestal až o půl hodiny později, když se podmínky

počasí nadějně a vytrvale zlepšovaly. Náhle zaslechl

zvuk, který ho přinutil zastavit. Byly to údery, jako když

naráží kov na kov. Došel po čtyřech až na samý kraj

skály a podíval se dolů. Sto stop pod ním, v malé zátoce,

byla ukotvena u ploché desky na skále – která tvořila

jakýsi přirozený přistávací můstek – ta loď. Nebo

jakákoli jiná, prostě loď. Bertie si byl zcela jistý, že to

může být jedině ta loď, kterou měl na mysli. Na její

palubě byl muž. Jeden muž. Cosi tam zatloukal, i když

nebylo vidět, čím se to zrovna zabývá. Měl na sobě

overal a zdálo se, že je barevný. Ano, byl to černoch.

Bertiemu bylo jedno, jakou měl barvu kůže. Teď ho

zajímalo jediné – jak najít cestu dolů. Bylo zřejmé, že

Raulstein a jeho komplicové se nahoru dostali, tak tu

nějaká musela být.

Rychle prostudoval obě strany zátoky. Objevil

svažující se průrvu, do níž padala zvětralá skála. V té se

dala postřehnout stopa křížem krážem: Připadalo mu, že

tudy vede jediná možná cesta, i když úzká a prudká.

Jinde byly svahy zátoky téměř kolmé a zdolatelné jen s

neúměrně vysokým rizikem. Zamířil tedy k tomu místu,

aniž si dělal starosti s nějakým úkrytem. Přitom věděl, že

lodník na palubě si ho určitě všimne – buď ho uvidí nebo

uslyší, až se spustí kamením dolů. Ale v tu chvíli byl ten

muž ještě příliš zaujat tím, co dělal, a tak ani nezvedl

hlavu. Bertie si pospíšil oblakem mlhy, která byla sice

místy ještě hodně hustá, ale vcelku již ustupovala.

Přikládal to spíše působení větru, než slunci, které již teď

bylo na své cestě k západu před prahem noci. Stále

kontroloval pohledem loď pro případ, že by se k muži na

palubě připojil ještě někdo jiný, kdo by mohl teď být v

podpalubí. Byl v nevýhodě, neznal jak veliká je posádka,

ale cítil téměř s jistotou, že gang se ještě nevrátil.

Bertie se s velkým napětím vyškrábal na malý

přírodní přístav, kde byla uvázána loď, a vůbec si nedělal

starosti, zdali ho někdo spatří, či nikoli, snad i proto, že

muž na palubě dělal sám dost slušný rámus. Nakonec

musel na černocha, velkého chlapa s dobře stavěným

tělem, promluvit sám, aby upoutal jeho pozornost. Udělal

to, protože se rozhodl nepoužít násilí, dokud tomu může

předejít. Jemu mohla nejlépe posloužit lest. Jedna ho

napadla už cestou dolů a teď tedy zkusil otestovat její

případnou účinnost.

„Haló, vy tam!“ zahalekal. „Jste muž od pana

Raulsteina?“

S překvapeným výrazem ve tváři zvedl černoch oči

od práce, kterou právě dělal. Když se na Bertieho vteřinu

nebo dvě bez zjevného nepřátelství díval, odpověděl.

„Dobrej den. Jistě. Pan Raulstein je tu s námi. Proč?“

„Je na palubě?“

„Ne, pane. Šel s mým šéfem na břeh.“

„To myslíte toho s tou jachtařskou čepicí?“

„Jistě. Pana Reada.“

„Panu Readovi patří tahle loď?“

„Ovšem. Je nějaký problém?“

„Přináším od něj zprávu. Chce, abyste se k němu

hned připojil. Najdete ho asi míli nebo dvě tudy podél

pobřeží.“

„A co mi chce, pane? Řekl vám to?“

„Myslím, že je tam na práci nějaké kopání. Takže

kdybyste měli po ruce nějaký krumpáč a lopatu, bylo by

dobré to vzít s sebou. Je ještě někdo na palubě?“

„Ne. Jenom já. Já jsem tu kuchař.“

Zdálo se, že muž až dosud neshledal nic nápadného.

Nakonec k tomu neměl ani vážný důvod. Na nic se ani

nepokusil zeptat. „Mám to,“ řekl vesele. „Děkuji pane.“

Spustil se dolů a vzápětí se vrátil s lopatou a sochorem.

„Jen jděte napřed,“ poradil mu Biggles. „Budete

cestovat rychleji než já. Teď je to jednoduché, když se

mlha trochu rozptýlila. Půjdu kousek za vámi, možná vás

i dohoním.“

„Jak jste řekl, pane. A děkuju za zprávu.“

Černoch si bezelstně hodil nářadí na rameno a

vystoupil z lodě. Bez jakýchkoli dalších otázek se vydal

na drolivou cestu vzhůru a bylo vidět, že spěchá.

Bertie ho se znatelným uspokojením sledoval.

Zbavit se tohoto muže bylo jednoduché. Daleko

jednodušší, než by se kdy odvážil doufat. Teď, po tom

všem přemítal, že vlastně nebyl ani důvod, aby mu ten

muž nevěřil. Zpráva zněla velmi opravdově. Proč by o ní

měl pochybovat? Čekal, dokud oběť jeho triku nezmizí v

mlžném oparu, který stále ještě zakrýval vrchol skály, a

pak už neztrácel ani minutu a pustil se do poslání, které

ho sem přivedlo. Vklouzl hbitě do lodních útrob.

Netrvalo dlouho, než našel lodní kuchyň. Tam, jak

předpokládal, byly zásoby na dlouhou cestu. A bylo jich

dost – většina samozřejmě v konzervách. Na háku visel

pořádný kus slaniny. Na pultě měl kuchař nějaké maso,

již nakrájené, jen je hodit do hrnce. Vedle něj ležel

svazek cibule. Když se díval, v čem by jídlo mohl odnést,

všiml si na podlaze velkého pytle, do poloviny

naplněného bramborami. Vysypal je. Pracoval rychle,

protože denní svit již slábl a kromě toho bylo značné

riziko, že se Raulstein se svou bandou vrátí. Naplnil pytel

co nejpříjemnějším nákladem a chystal se rychle k

odchodu.

Zaváhal nad tím, co ho napadlo, nad něčím, co

dosud nebylo v programu. Nakonec, když se ještě

naposledy rozhlédl kolem, usoudil, že velká plechovka

parafinu, která stála na podlaze, může být dobrým

zdrojem jeho inspirace. Ta loď byla teď v jeho rukou.

Bylo naprosto nepravděpodobné, že by se mohl ještě

někdy vydat sem pro zásoby, tak proč váhat a nevytěžit z

toho maximum? Proč nechat loď zločincům, aby mohli

volně opustit ostrov, kdy se jim zlíbí? A Tommyho

možná vezmou s sebou. A klenoty samozřejmě taky,

pokud ho donutili, aby jim místo úkrytu prozradil. Pokud

by se jim dostalo do ruky, pro co sem přišli, nezůstali by

tu ani o minutu déle, než bylo nezbytně nutné.

Tohle všechno projelo Bertiemu hlavou snad během

jediné sekundy. Pochopil, že když je loď nyní v jeho

moci, může odvrátit všechno, co by mohlo nastat. Stačí,

když loď vyřadí z provozu. Ale jak? Potopit ji? I kdyby

byl schopen najít uzávěr, jímž by člun naplnil vodou až k

čáře ponoru, zabralo by to příliš mnoho času. Proč

vlastně nezničit naráz celou loď? To by zadrželo zločince

na ostrově, než by Fraser mohl zařídit jejich zatčení.

Správným řešením problému byl oheň. Prostředky k

tomu měl po ruce.

Vylil plechovku parafinu na podlahu. Do loužičky

hodil několik špinavých utěrek od nádobí. Zápalka

dokončila zbytek. Roztékající se parafin hořel a

zapaloval vše kolem. Když viděl, jak se plameny zvedají,

popadl pytel, spěchal na palubu a vyskočil na břeh.

Neloudal se a tak zdolal výstup na skálu rychleji, než

kolik mu trvala cesta dolů. Zastavil se jen jednou, aby se

podíval, jak loď zahalují oblaka tmavého, mastného

kouře. Uvažoval, na jakou vzdálenost to asi bude vidět.

Daleko asi ne, pomyslel si, aspoň dokud se mlha docela

nerozptýlí.

Dostal se na samý vrcholek a zamířil domů. Tedy ke

srubu, kde se zatím usadili. Tam se stále ještě válela

mlha. Bylo jí mnohem víc, než u mořské hladiny, kde

tvořila nesouvislé pruhy. Byl rád, jinak se mohl dostat do

problémů. Urazil zatím necelou polovinu vzdálenosti ke

srubu, když zaslechl hlasy. Přicházely z mlhy přímo před

ním. Protože na ostrově byla jenom jedna parta, která

mohla takhle nahlas mluvit, ponořil se do nejbližšího

cípu lesa a zůstal tam potichu ležet.

Ze svého bezpečného úkrytu pocítil téměř

zlomyslnou satisfakci, když viděl, jak se Raulstein a

zbytek jeho gangu v panice někam žene. Měl by ovšem z

tohoto představení daleko větší radost, kdyby nebyl s

nimi Tommy. Ale on tam byl, držel ho za paži ten velký

černý kuchař, který musel někde zahodit své nářadí,

protože je již nenesl. Takže Tommymu se nepodařilo

utéci, smutně konstatoval Bertie, když zvedl svůj pytel a

pokračoval v cestě. Ale přece jen, utěšoval se v duchu,

udělal to, co si předsevzal, a jen těžko mohl očekávat, že

mu bude hrát do ruky úplně všechno.

Už už se dostal do srubu, už si chtěl téměř

poblahopřát k úspěchu a poklepat si na rameno za svůj

hrdinský čin, když jeho sebedůvěra dostala trhlinu.

Uslyšel za sebou hlasy, které se blížily, jako by jejich

původci spěchali ze všech sil. Nebylo tak těžké

odhadnout, co se stalo. Gang se dostal na dohled lodi a

spatřil, co se děje. Když se od černocha dověděli o jeho

návštěvě, určitě jej nyní pronásledovali a pravděpodobně

doufali, že ho předběhnou, než se dostane zpět do

domku. Museli předpokládat, že se tam bude vracet.

Váha pytle se zásobami ho dost zatěžovala. Nebyl to

právě lehký náklad, ale přesto silně váhal, zda se ho má

zbavit, nebo jej jenom dočasně pustit z dohledu.

Uvědomil si, že ho nejspíš dohoní a tak opět hledal úkryt

pod zšeřelými větvemi lesa, které se rozkládaly na vnitřní

straně ostrovních skal. Schoval se pod listnaté převislé

větve, ztěžklé vlhkem a udělal si v nich okénko, aby

získal průhled a mohl sledovat, co se děje.

Zakrátko se objevilo procesíčko tří mužů, které se

vynořilo z mlhy. Měli značně naspěch. Byl to Raulstein a

ti dva Američané. Všichni měli v rukou zbraně a výraz

jejich tváří svědčil o zuřivém vzteku. Bertie věděl, proč.

Ale kam se ženou takovým úprkem, se mohl jen

dohadovat. Začal si připouštět pochybnosti, jestli

zapálení lodi byl dost chytrý tah. Ale nakonec, tak jak

tak, teď už s tím nemohl nic dělat. Čeho se ale daleko

více obával, byla otázka, co se mohlo stát s Tommym.

Ani on, ani ten velký černoch v téhle partě

pronásledovatelů nebyli. Co mu jen mohli udělat?

Raulstein by určitě nezaváhal před další vraždou, pokud

by se mu to hodilo. Byla to ošklivá představa.

Bertie zvedl svůj pytel a vyšel ven, tentokrát pomalu

a s nejvyšší opatrností, vyvolanou okolnostmi. Někde

před ním se pohyboval nepřítel. O tom nemohl

pochybovat ani v nejmenším. Venku na ně mohl každou

chvíli narazit. Že by vstoupili do lesa, bylo více než

nepravděpodobné. Marně přemýšlel o důvodu, proč by to

měli dělat. Mlha, která teď už nebyla tak hustá jako

předtím, stále visela nad ostrovem jako baldachýn.

Znemožňovala létání, takže Raulstein by těžko šel k

přistávací ploše, i kdyby měl ponětí, že odtamtud čekají

helikoptéru a chtěl mu od ní odříznout cestu.

O co mu tedy šlo? Bertie mohl jenom hádat. V

úvahu připadaly jen dvě možnosti. Srub, nebo místo, kde

měly být klenoty, aby obnovili pátrání po plátěném pytli

a pokladu, který se v něm ukrýval. Nářadí, které přinesl

černoch, tam museli zanechat, nebo zůstalo jinde, kde

bylo po ruce, protože je neměl nikdo z těch tří, kteří se

vraceli k lodi.

Bertie si stále namáhal mozek a s maximálním

úsilím se snažil vyhodnotit situaci. Přitom postupoval

dál, až se dostal na nějakých sto yardů od srubu. Dostal

nový nápad. Pokud by vstoupil dovnitř, a gang už by tam

byl, znamenalo by to signál k pořádné přestřelce. Neměl

přece v úmyslu nechat Bigglese čelit samotného třem

zlým a naštvaným spiklencům. Pokud by došlo ke

rvačce, ocitl by se v sázce pytel s potravinami. Velmi

nepříjemné. Pokud by se věci vyvíjely špatně, v nouzi by

ho musel opustit a s ohledem na to, za jak těžkých

okolností se k němu dostal, by se s tou představou jen

těžko smiřoval. To jídlo potřebovali přímo zoufale, a

když byla teď loď v pekle, neměli kde získat jiné.

Rozhodoval se, co udělat. Najít řešení nebylo zase

tak těžké. Jednoduše šlo o to, kde pytel schová, aby nebyl

na ráně, ale přitom zůstal snadno dostupný ve chvíli, kdy

pomine důvod k panice. Udělal mezi stromy pár kroků do

lesa a do vrstvy odumřelého borovicového jehličí

vyhrabal podpatkem boty díru. Do vzniklé prohlubně

spustil pytel, zakryl ho a ještě na něj navršil malou

hromádku z větviček a mechu, co našel nablízku, aby

vypadala co nejpřirozeněji.

Když vyřešil tenhle problém, chtěl vyrazit dál. Ale

vtom zaslechl hluboký sykot, jako by si někdo odfrkoval

mezi zuby. Ale neviděl nikoho. Nejdříve ho napadlo, že

by to mohl být Ginger, který opustil srub, když se vydal

hlídat přistávací plochu, jak mu Biggles navrhl. Pořád

však nikoho neviděl. Jistil si záda a pro všechny případy

si připravil pistoli, kdyby ji potřeboval použít. V křoví

přímo před ním se náhle ozval nějaký šelest. Jeho oči se

na to místo doslova přilepily. Křoviny se zatřásly.

Rozestoupily se. Objevil se v nich muž. Ale Ginger to

nebyl. Bertie nevěděl, kdo to je. Ten chlap byl vysoký,

hubený, měl divoký vzhled… prostě zarostlá příšera,

jakou nikdy předtím neviděl. Okolo čela mu vlál cár

špinavé látky, potřísněný krví. Vypadal ve svých

umazaných a potrhaných hadrech jako nejsprostší druh

trampa.

Ten strašák si náhle přiložil prst na ústa.

„Nestřílejte,“ řekl tiše. „Vy musíte být Bertie, Gingerův

přítel.“ Přistoupil blíže.

„A kdo jste vy u čerta?“ otázal se Bertie. „Co víte o

Gingerovi? Kde je?“

„Hlídá srub,“ odpověděla příšera. „Požádal mě,

abych tady na vás počkal, a zastavil vás, až se objevíte.“

BIGGLES ODOLÁVÁ

PŘESILE

Když Bertie odcházel ze srubu a dveře se za ním

potichu zavřely, Biggles a Ginger zůstali sedět, napjatí a

beze slova očekávali hluk výstřelů, které by oznamovaly,

že Raulsteinova hrozba, nechat někoho na hlídce, nebyla

jen planým žvástem. Žádný výstřel se však neozval. Bylo

naprosté ticho. Když už trvalo asi dvě minuty, Ginger se

uvolnil.

„On to asi dokázal,“ řekl měkce. „On prošel.“

Biggles přikývl. „Zdá se, že ano. Měl pravdu.

Raulstein se pokoušel blufovat, aby nás tady přinutil

držet hubu, aniž by musel trhat svou partu. Ale čeho chce

Bertie dosáhnout v téhle ďábelské mlze, to si nedovedu

představit. Uvidíme.“

Více už neřekl nic. Čas běžel. Hodina, možná více..

Z venku se stále nic neozývalo. Čas od času Ginger vstal,

šel ke dveřím a pootevřel je na několikacentimetrovou

škvíru, aby prozkoumal počasí. Při jednom z posledních

pokusů se mu zdálo, že se mlha začíná trochu zvedat.

„Nevím, co nám to přinese dobrého,“ odpověděl

Biggles. „Tenhle srub nemůžeme opustit, i kdybychom k

tomu měli nějaký důvod. Budeme muset počkat, až se

Bertie vrátí. Ať se mu podaří cokoli, musí se sem vrátit,

až to skončí. A kdyby tady nikoho nenašel, nevěděl by,

co dělat.“

„Mohli bychom mu tady napsat zprávu, kde jsme a

proč.“

„Jak bychom to mohli udělat, aniž bychom sami

věděli, co si počít? Když budeme venku, může se stát

cokoli. Kromě toho

Raulstein se sem může vrátit. Co kdyby tu zprávu

našel on? Bylo by zatraceně hloupé dávat mu na vědomí,

co máme v úmyslu, nebo aspoň o co se pokoušíme. I

kdybychom to třeba věděli. Ne, to není dvakrát dobrý

nápad.“

Uplynuly další chvíle. Ginger opět prozkoumal

počasí. „Ta mlha definitivně řídne,“ hlásil. „Nevidím

důvod, proč bychom tu měli zůstávat oba.“

„A já zase nevidím, co bychom z toho měli,

kdybychom vyšli ven.“

„Myslel jsem na to, jak mi Bertie říkal, abych šel k

přistávací ploše. Mlha se může zvednout tak náhle, jako

padla. Kdyby se to stalo, Fraser by sem určitě přiletěl.

Když nedostane výstrahu, co se tady děje, mohl by

padnout přímo na Raulsteina a dostat se mu do spárů. A

ještě horší by bylo, kdyby Raulstein našel opuštěný stroj

a rozhodl se jej poškodit, vyřadit z provozu. Bezpochyby

by slyšel, až bude přilétat. Pokud by helikoptéru

poškodil, všichni bychom tu byli uvězněni jako na lodi

bez vesel.“

„Co tedy navrhuješ?“ zeptal se Biggles.

„Jsem si dost jistý, že tu přistávací plochu najdu.

Zdá se mi, že bude dobré, abych byl na místě v případě,

že by Fraser přiletěl. A pokud by se neukázal, vždycky se

sem můžu vrátit a nic se nestane. Jako bych tam ani

nebyl. Tak jako tak se za pár hodin začne stmívat.“

„Tak dobře, když myslíš,“ souhlasil Biggles. „Také

nepředpokládám nějaký průšvih, pokud se neztratíš. Ale

buď opatrný a dávej si pozor. Pro boží dobrotu, vyhýbej

se Raulsteinovi. Pokud bys na něho narazil sám, nebudeš

mít šanci.“

„Ujišťuji tě, že si dám dobrý pozor,“ prohlásil

sebevědomě Ginger. „Já zůstanu tady.

„Oukej. Uvidíme se později. Ať už mlha bude nebo

ne, přijdu, jakmile se začne stmívat. Fraser určitě noční

lety v takovémhle typu krajiny nepodniká.“

Ginger šel ke dveřím, otevřel je opatrně jen na pár

centimetrů, pozorně se zadíval ven a chvíli naslouchal.

Pak vyšel a tiše za sebou zavřel.

Biggles zůstal sám. Pár minut jen tiše seděl a

hodnotil situaci. Jenom jednou se pohnul, když bylo

nutné přiložit do ohně, aby si zdejší pobyt aspoň trochu

zpříjemnil. Nebyl zrovna nadšený vývojem celého

případu. Ve skutečnosti cítil smutek, že všechno

nezvládl, jak by si představoval. Především ho zaskočil

fakt, že se Raulstein na ostrov vrátil. Dalo se to sice

předpokládat. Ale co bylo překvapivé, že si vzal na

pomoc dvě ozbrojené gorily, profesionální zabijáky. Že

právě s tímto posláním Američany najal, nepochyboval

ani chviličku.

Nijak zvlášť se nestrachoval o Bertieho, i když už

byl pryč dost dlouho. Ani o Gingera při jeho poslání.

Měli by se umět o sebe postarat sami. Ale s chudákem

Tommym, to bylo něco docela jiného. Ocitl se v rukou

mužů, kteří ho mohli bez skrupulí zavraždit. A oni by to

jistě bez váhání udělali, pokud by se jim to hodilo do

krámu. Pomalu začínal litovat, a vyčítal si, že ho nechal

odejít, a vůbec ho moc nepřemlouval, aby zůstal. Ale v tu

chvíli se mu to také zdálo jako jediné východisko, když

půjde…

Tak tedy Biggles seděl a přemítal, dokud kosodélník

světla z jediného okna srubu nezačal slábnout, což

svědčilo, že přichází večer. Stále se sice nebál o své

druhy, ale začínala se ho zmocňovat netrpělivost.

Dokonce úzkost. Přál si, aby už co nejdříve byli zpět. Ze

zamyšlení ho vytrhl hlučný rachot prázdné plechovky, z

něhož se dalo usoudit, že jeden z nich přichází. Hned na

to tuto myšlenku zavrhl. Nedovedl si představit, že by

Bertie nebo Ginger mohli tak bezohledně dělat takový

rámus… pokud by ovšem pro to neměli nějaký pádný

důvod. Byl připraven na špatné zprávy, ale skutečnost

zdaleka předčila očekávání.

Dveře se rozletěly a Raulstein, se zbraní v ruce se

vřítil do místnosti, s oběma Američany v patách. „Kde

je?“ vyštěkl a zíral netrpělivě na Bigglese.

Ten se však ani nepohnul. „Někoho tu snad

hledáte?“ zeptal se na pohled klidně.

„My chceme toho brýlatého Anglána, co vypadá

jako pořádný trouba,“ vypálil jeden z Američanů. „Ten,

který nosil jachtařskou čepici.“

„Ach ne! Co že udělal?“

„Co udělal! Zapálil mi loď, u sta hromů!“

Biggles potlačil úsměv, i když mu to dalo dost práce.

Bertie očividně uspěl. „Jakou loď?“ zeptal se nevinně.

„Nevěděl jsem, že tu máte nějakou loď.“

„Jak jste si k čertu myslel, že jsme se sem dostali?“

„Nemám tušení. Jsem snad jasnovidec?“

„Kde je?“

„Tady zřejmě není. Zdá se mi, že byste si toho mohli

všimnout sami. Tady přece není moc místa na skrývačky.

Nebo snad ano?“

Ti tři muži se dívali jeden na druhého, jakoby se

octli ve slepé uličce. Očividně je Bigglesův přístup a

přezíravý nezájem zaskočil.

„Jen tak mimochodem, co jste udělali s mladým

Tommym?“ pokračoval Biggles klidně, aniž by očekával

vážnou odpověď. „Ten je v pořádku,“ zabručel Raulstein.

Mohlo to znamenat cokoli.

„Už kvůli vám doufám, že je,“ poznamenal Biggles

hlasem jako břitva.

„Neříkejte mi, co mám nebo nemám dělat,“ vyletěl

Raulstein.

„Mohli byste strčit do toho dřeva za sebou, aby mlha

zůstala tam, kam patří?“ navrhl Biggles.

Raulstein vztekle kopl do dveří, které po jejich

vstupu zůstaly otevřené.

„Děkuji,“ uklonil se Biggles s okatě přehnanou

zdvořilostí. „Takže, co jste to říkal?“

„Co si ten chlap myslí, že je?“, zasípěl Američan,

jako by nebyl přerušen. „Co se teď stane s mou lodí?“

„Obávám se, že to je váš problém,“ odvětil Biggles

studeně, bez nejmenšího vzrušení. „Podle mě to vypadá,

že byste si měl pořídit novou, ne?“

„Máte zatraceně pravdu! Jste ochoten ji zaplatit?“

„Vemte jed na to, že nejsem. Každopádně, takové

částky u sebe nenosím. Ale ať už to víte nebo ne, tenhle

ostrov je v soukromém vlastnictví. Vy tady nemáte co

dělat. Právo pobytu, jestli mi rozumíte.“

„My o tom víme,“ dobíral si jej Raulstein posměšně.

„Asi to budete dost obtížně vysvětlovat, až se sem

dostane kanadská policie,“ sliboval Biggles. „A jestli je

tohle všechno, co jim řeknete, asi vám nabídnou úplně

jiné ubytování.“

„Řeknete nám, kam můžeme jít?“

„Ne. Protože, upřímně řečeno, ani bych nevěděl, co

vám poradit. Jenom vám dávám bezplatně rady, které se

vám mohou hodit, když věci půjdou hladce. A vůbec,

nelíbíte se mi a tahle konverzace mě přestává bavit.“ Pak

promluvil druhý Američan. „Jak se máme někam dostat

bez lodě?“

„Obávám se, že to je zase váš problém. I když –„

zamýšlel se Biggles, „zůstanete-li tu dostatečně dlouho,

nemusíme pochybovat o tom, že kanadská policie vám

ráda poskytne i dopravu. Promyslete si to.“

Tři muži se rozpačitě podívali jeden na druhého.

Připusťme, že Biggles mluvil jenom, aby získal čas.

Potřeboval teď sám přemýšlet. Kromě toho zatím ještě

ani netušil, jak se z téhle šlamastyky dostat. Obával se,

aby setkání s gangstery nevyústilo v násilí. Při přestřelce

by byl v nevýhodě. Z dosavadní konverzace pochytil, že

Bertie loď našel a zapálil ji. Důvod, proč to udělal, si

mohl jenom domýšlet. I když nevěděl nic o černošském

lodníkovi, mohl také jenom předpokládat, co se stalo s

Tommym. Podařilo se mu utéci? Cítil, že zločinci

klenoty ještě určitě nenašli, jinak by zde nestáli a

neztráceli čas bezvýznamným tlacháním. Nejenže se

odtud nemohli bez lodě dostat, ale ze způsobu jejich

chování se dalo usoudit, že sami nemají zrovna jasno,

jaký bude jejich příští krok. Přirozeně, asi by zaváhali

opustit ostrov, aniž by získali, pro co sem přišli. Ovšem

teď před sebou měli navíc otázku, co udělají s klenoty – a

konec konců i sami se sebou – i kdyby se jim dostal

poklad do rukou. Jak se dostat z ostrova na pevninu hned

tak nevymyslí, uzavřel své úvahy Biggles.

Ale raději se vrátil v duchu zpět k tomu

nejnaléhavějšímu, co mu leželo na srdci v téhle kritické

souhře náhod. Co by se stalo, kdyby dovnitř vstoupil

Bertie. To se mohlo každým okamžikem stát. Zločinci

podle všeho věděli, že to byl on, a ne Ginger, kdo

způsobil sabotáž na jejich lodi. Takže kdyby teď na scénu

přišel místo něj Ginger, jiskra by možná nemusela

zažehnout okamžitou explozi, která bezprostředně

hrozila. Ale kdyby se ke skupině připojil Bertie, k

prasknutí nafouknutý balón by se jistě rozletěl s velkým

třeskem. Sám se teď musel nutit k pečlivé rozvaze.

Do jeho myšlenek náhle vpadl Raulstein. „Myslím,

že zůstaneme tady,“ řekl.

Biggles pokrčil rameny. Pokud se tak rozhodnou,

může na tom těžko něco změnit. Nebyl v takové pozici,

aby se je mohl pokusit vyhodit ven silou. Nebyl proto

překvapen. Ve skutečnosti takový závěr očekával.

Neměli přece loď. Nikde jinde na ostrově přístřeší na noc

najít nemohou, takže co by měli dělat jiného? Tenhle tah

se dal předvídat. Exploze násilí, ať k ní dojde dříve nebo

později, se teď zdála neodvratná. Bertie, bez jakékoli

pochyby, se vrátí do srubu a pak to začne.

„Nemohu říci, že jste vítáni, ale doufám, že to tu

nebudete považovat za příliš nepohodlné.,“ řekl s

ledovým sarkasmem. „Je mi líto, že vám nemohu

nabídnout pohoštění, ale někdo se tu objevil a vybral

celou spižírnu.“

„To

jsme

nebyli

my,“

prohlásil

Raulstein.

„Rozhlédli jsme se tady, přiznávám, ale my jsme

nespotřebovali všechno to žrádlo. Měli jsme přece

spoustu vlastních zásob na lodi.“

Biggles byl tímto prohlášením opravdu překvapen.

Uvážil, že zřejmě vskutku neměli důvod při téhle otázce

lhát.

„Pokud jste to nebyli vy, kdo tu nechal ten svinčík z

plechovek? Kdo potom?“

„Jak já to mám vědět? Něco z toho je naše práce.

Přišli jsme se sem jednou nebo dvakrát najíst. Ale

přinesli jsme si s sebou vlastní věci…“

„A jaký to má význam?“ zeptal se Biggle. „Pokud

jde o vás, tak problém s jídlem určitě mít nebudete. Podle

toho, co já vím, nemá kanadská jízdní policie ve zvyku

trápit

své

vězně

hladem.“

Nikdo

neodpověděl.

Pravděpodobně nikdo z nich nevěděl, co by se na to dalo

říci, nebo to pokládali za ztrátu času, dohadovat se o

poznámce, kterou Biggles pronesl. Američané pak

schovali zbraně do kapes a po krátkém zaváhání

Raulstein udělal totéž. „Ne abyste na nás něco zkoušel,“

varoval Bigglese a upřeně se na něj zahleděl.

„Co bych měl asi zkoušet?“ zeptal se Biggles s

odzbrojujícím klidem. „Nejsem šílený, abych chtěl strávit

noc tam venku v té mokré mlze.“ Ta slova vyšla

automaticky, zatímco jeho svaly byly ve střehu. Upíral

pohled za Raulsteina na dveře. Zdálo se mu to jenom,

nebo se opravdu o pár milimetrů pootevřely?

Sledoval dveře s nervy napjatými k prasknutí.

Pootevřely se o další škvírku. Kdo to mohl být? Bertie

nebo Ginger? Nebo snad možná Tommy?

Se zatajeným dechem čekal, co se stane dál…

GINGERŮV ŠOK

Ginger stejně opatrně vystupoval ze srubu, jako to

před ním udělal Bertie. Nyní neměl důvod očekávat, že

se něco stane, a tak se vydal na svoji misi, o níž byl

stejně v hloubi duše přesvědčen, že je zbytečná. Pokud

by se mlha udržela, nebyla sebemenší naděje, že by

helikoptéra mohla vzlétnout k ostrovu. Ale stále tady

zase byla šance, že by se mlha mohla rozpustit náhle, což

se někdy stává. Ale řekl si, že je lepší dělat něco

užitečného, než jen zabíjet čas sezením ve srubu.

Najít správnou cestu mu nedělalo velké potíže,

alespoň zatím, dokud byl ještě v lese. Pouze musel jít

stále z kopce a pak svůj cíl – otevřenou plošinu uprostřed

ostrova – nemohl minout. Bylo úplně jedno, kde vyjde z

lesa. Pokud by se mlha zvedla, mohl by helikoptéru vidět

nebo slyšet, pokud by ovšem přiletěla. Pomyslel si, jak je

to. Cestou dolů mezi stromy jeho kroky zanechávaly v

měkké půdě hluboké stopy, což samovolně vytvářelo

čitelné značky, podle nichž se snadno dokáže vrátit ke

srubu. Rozhodl se, že se vydá nazpět, až se začne blížit

večer a bude se stmívat. Pak už tak jako tak nebude

důvod na Frasera čekat.

K jeho rozčarování však mlha ještě zhoustla, místo

aby se rozplývala, když scházel dolů z kopce. Uznal

však, že nic jiného nemohl očekávat. Mraky, nasáklé

vlhkem, musely viset nad tou ostrovní pánví právě

uprostřed.

Šel za svým cílem správným směrem. Zatím však

nepotkal nic zajímavého kromě jedné zmatené lišky,

slídící po kořisti.

Za chvíli však byl nucen se zastavit před téměř

neprostupnou stěnou mlhy. Bylo jasné, že takhle pátrat

dál nemá smysl. Mohlo to být i nebezpečné, protože by

docela jistě ztratil orientaci. Měl s mlhou dostatek

zkušeností, aby věděl, čeho se vyvarovat. Ani trochu si

nepřál zapadnout třeba až po krk do nějakého močálu.

Nemohl dělat vůbec nic jiného, než zůstat tam, kde byl.

Napadlo ho, že by si mohl i sednout. Což také udělal.

Napůl litoval, že opustil relativně pohodlné místo ve

srubu u ohně a vydal se na cestu, která –jak se teď zdálo

– nepřinesla stejně žádný užitek.

Uplynul nějaký čas. Ginger nedřímal, k tomu bylo

místo příliš nepohodlné. Byl ale přesvědčen, že se

nemusí ničeho obávat. Tak se pustil do rozjímání nad

situací, jaká se v posledních hodinách vyvinula. Upadl do

jakési strnulosti, jakou podmínky přímo vyvolávaly.

Mysl nerušilo vůbec nic – nebylo ani moc vidět a ticho

bylo téměř absolutní.

Probudil se do reality více než drsně. Najednou, bez

nějakého varování, se mu kolem hrdla ovinuly paže,

přiškrtily mu dech a smýkly s ním, až padl na záda. Ocitl

se ve více než nevýhodné pozici a díval se do tváře tak

strašné, až mu připomínala noční můru z nejtvrdších

horrorů. Bledý, hubený, zlověstný obličej, na bradě

chomáč zcuchaných vousů. Zpod houštiny nečesaných

vlasů, svázaných kusem látky se skvrnami od krve, na

něho hleděly oči, naplněné nenávistí a zlobou. Kromě

jeho sípavého dechu bylo všude naprosté ticho.

Je třeba říci, že se nevzdal bez boje. Poté, co se

zčista jasna ocitl v sevření šílence, vzpamatoval se ze

šoku a začal se tvrdě bránit. Kopal, svíjel se, odtrhl prsty,

které se mu obemkly okolo hrdla a hrozily, že z něj

vytlačí duši. Jak tak bojoval v zoufalém vzteku, podařilo

se mu zvednout nohu do výše mužova žaludku. Pak ji

srovnal a ze všech zbývajících sil nakopl chlápka do

podbřišku. Působilo to. Sevření na krku pominulo.

Útočník se překulil v divokém saltu a zůstal téměř

bezvládně ležet na svahu.

Než se mohl zvednout a zaútočit znovu, Ginger,

ještě napůl ochromený šokem z přepadení, se namáhavě

zvedl, ale s pistolí v ruce. A samozřejmě byl připraven ji

také použít. Málem to udělal, jenže ten muž, když viděl,

jak na něj sotva z několika stop míří zbraň, zůstal stát

jako přimrazený. Díval se na něho a zprudka oddechoval.

Ginger byl také zadýchaný, nebylo divu. „Co si u

ďábla myslíš, že děláš?“ vyrazil ze sebe s ohromující

silou v hlase. „Ještě krok a provrtám tě skrz naskrz!“

Snad pět sekund ti dva stáli proti sobě, hleděli na

sebe, lehce se chvěli a funěli si do tváří. Nikdo se

nepohnul, nikdo nepromluvil. Nakonec to byl cizinec,

kdo se ozval první. „Kdo jste?“ zeptal se.

„Co je vám do toho?“ odsekl Ginger a také přestal s

tykáním. „Zbláznil jste se snad?“

„Co tady děláte?“

„To je moje věc.“

„Moje taky.“

„Jak vás to napadlo?“

„Jsem majitelem tohohle ostrova.“

„Vy, a vlastník…“ Ginger přivřel oči. Jediný možný

význam toho slova pronikl do jeho stále ještě

omámeného mozku. „Jak se jmenujete?“ dokázal ze sebe

po chvíli vypravit.

„Campbell.“

„Angus Campbell?“

„Ano.“

„Dobrý bože!“ slabě vykřikl Ginger. „Já bych na vás

byl úplně zapomněl.“ Pnnutil se k úsměvu, schoval

pistoli zpátky do kapsy a pokračoval. „Považoval jsem

vás za nějakého šíleného Robinsona.“

„To je asi opravdu docela výstižné.“

„Dobrá. Vážně nebylo nutné, abyste se do mě tak

pustil. Možná se stanu vaším dobrým Pátkem. Já a moji

přátelé jsme tady, abychom vám pomohli.“ To sice

nebyla stoprocentní pravda, ale Gingerovi v tu chvíli

připadalo, že takové vysvětlení může znít pravděpodobně

i lákavě.

„Je mi líto, že jsem vás vyděsil.“

„Lítost je fakt na místě,“ zabručel Ginger a

upravoval si límec a vázanku do normální polohy. Rychle

se vzpamatovával. „Kdo jste si myslel, že asi jsem?“

„Jeden z těch gangsterů, co se násilím zmocnili

mého vlastnictví.“

„Vím o nich skoro všechno… Ale víte vy, že jste

považován za mrtvého?“

„Jo? No, moc k tomu nechybělo. Lotr jménem

Raulstein se mě totiž pokusil zavraždit.“

„To je celý on. Už jsme spolu dobojovali?“

„Jistě.“

„Dobře. Kromě toho, že jste mě málem uškrtil, také

jste mě vyděsil k smrti. Bylo by dobře, kdybychom si

trochu rozumně popovídali, abychom dali věci do kupy.“

„Oukej. Byl jsem připraven uškrtit každého. Jenže

jsem viděl zrovna vás… Doufal jsem, že objevím toho

skunka Raulsteina. Po tom všem, co jsem pro něj udělal,

mě zezadu praštil do hlavy a hodil přes palubu mého

vlastního člunu do moře. Určitě mě zachránil šok z

ledové vody, který mě přivedl zpátky k vědomí. Protože

jsem dobrý plavec, podařilo se mi dostat se na břeh.

Raulstein mě viděl a začal po mně střílet. Víte, že chodí

ozbrojený? Musel jsem se před ním skrývat v lese.“

„A od té doby jste tady byl, nezkusil jste se vrátit?“

„Nemohl jsem. Raulstein uvázal moji loď někde v

úkrytu. Neodvážil jsem se přiblížit, aby mě nezastřelil.“

„Ale co jste zatím jedl?“

„To nebylo tak zlé. Vzal jsem si něco ve svém

srubu, když jsem viděl, že Raulstein šel ven. Po něčem

tady pátrají, on a ti chlapi. Takže jsem měl trochu svých

potravin a pak mušle ze skal. Vystačil jsem s tím.“

„Proč jste nedal nějaký kouřový signál, aby lidé v

Rankinktonu věděli, kde jste?“

„Neměl jsem čím rozdělat oheň. Všechno bylo

nasáklé vodou, stejně jako teď. Měl jsem sice v kapse

krabičku zápalek, ale ta se mi v moři rozmočila a nemohl

jsem ji usušit.“

„Takže jste musel žít od chvíle, co jste doplaval ke

břehu, jako divoch.“

„Podívejte se jak vypadám. Proč myslíte, že jsem se

do takového stavu dostal?“

„Jednou jste Raulsteina zachránil. Zklamal. A vy jste

ho sem vzal zase?“

„Jo. Vyprávěl mi, že tady ztratil poslední dárek,

který dostal od své staré matky. Nějaké zlaté hodinky.

Říkal, že tuší, kde mu asi mohly vypadnout.“

„A to jste mu věřil?“

„Tehdy jsem neměl důvod nevěřit.“

Ginger začal pomalu vykládat. „ To, co opravdu

hledal, byly klenoty za čtvrt miliónu liber sterlingů. Ty

před tím ukradl v Londýně. Věděl, že jsou ukryty tady na

ostrově, ale ne už, že jsou schované do liščí díry.“

Campbell vzhlédl. „Tak to tedy bylo! Ten lhář! Teď

mi celý příběh začíná dávat smysl. Je poklad pořád ještě

tady?“

„Pokud víme, tak ano.“

„Co myslíte tím my?“

„Policejní důstojníky z Londýna. Jsme tady tři. A

ještě je tu s námi jeden muž. Když jste tady poprvé našel

Raulsteina, měl s sebou mladého chlapce.“

„Ano, jmenoval se Tommy.“

„Přesně.“

„Dobrý hoch. Často jsem se divil, proč ode mne z

Rankinktonu tak najednou utekl.“

„On neutíkal od vás. Snažil se jen utéci před

Raulsteinem a měl k tomu zatraceně dobrý důvod. Bál se,

že ho zavraždí.“

„Zavraždí! A proč?“

„Protože to on tu ukryl klenoty. Dostal se zpátky do

Anglie a vyložil nám celý ten příběh. On je tu teď s námi,

abychom ukradené šperky vyzvedli. Nebo vlastně byl.

Říkám to proto, že ho dnes ráno Raulstein odvlekl a drží

ho u sebe. Ale myslím si, že ho nejspíš nezabije.“

„Proč ne?“

„Protože on je jediný živý člověk, který ví, kde ta

kořist teď je.“

„Sakra! To je ale románek! Znáte toho chlápka

Raulsteina?“

„Setkal jsem se s ním.“

„Takže je pořád ještě tady?“

„Je to tak. My jsme sem přiletěli dnes ráno. Právě

proto jsem zde. Čekám na Jacka Frasera, zdali přiletí,

kdyby se mlha zvedla. Za těchto podmínek je jisté, že

odstartovat nemohl. Ale můžeme si přece k tomu

klábosení sednout.“ Sedli si do vlhkého mechu.

„Připojíte se k nám nebo chcete radši pracovat na

vlastní pěst?“ zeptal se Ginger.

„Ovšem, že se připojím k vám. Kde je zbytek té vaší

party?“

„Inspektor Biggelsworth, můj šéf, je teď ve srubu.

To pro případ, že by se Tommy osvobodil a přišel tam.

Bertie Lissie, můj druhý nadřízený, šel hledat

Raulsteinovu loď a doufal, že tam najde nějaké jídlo. My

jsme si totiž s sebou nic nevzali, protože jsme

předpokládali, že se rychle vrátíme do Rankinktonu.

Mlha nás zaskočila a teď jsme tu uvězněni.“

„Pochybuji, že váš kámoš dokáže získat nějaké jídlo,

i kdyby v tomhle šeru tu Raulsteinovu loď náhodou

objevil.“

„Proč ne?“

„Nechali na palubě jednoho velkého černocha.“

„Takže to je jeden na jednoho.“

„Ten váš Bertie by proti němu asi neměl moc šancí.“

„To byste se divil. Neznáte Bertieho.“

„Co chcete dělat dál?“

„O tom rozhodne můj šéf,“ řekl Ginger a pokračoval

v zaplňování mezer ve svém příběhu. Když myslel, že

řekl už dost, zeptal se: „A teď, co se přihodilo vám?“

dodal.

„Zdá se, že už moc nezbývá,“ navázal Campbell.

„Vy víte, že jsem nejdřív vyzvedl Raulsteina a Tommyho

z ostrova. Neměli jsme důvod, abychom se sem vraceli.

Ubytoval jsem oba ve svém domě v Rankinktonu.

Tommy zůstal jenom jednu noc a pak zmizel. Teď už

tomu rozumím, proč z toho byl Raulstein tak naštvaný.

Jeden nebo dva dny strávil tím, že ho hledal. Pak jsem

mu řekl, že musím odjet za svými obchodními věcmi,

takže u mě již déle nemůže zůstat. Doporučil jsem mu,

aby se šel zeptat k Modrému delfínovi, do restaurace

Charleye Murraye. Což také udělal. Když říkal, že je na

dně, dal jsem mu nějaké peníze, aby překonal první dny.

Pak se vrátil a vyprávěl mi pohádku o tom, jak ztratil své

zlaté hodinky. To vysvětlilo pověsti, co se o něm nesly,

že shání dopravní prostředek, jímž by se dostal zpátky na

ostrov. Žádal mě, jestli bych mu nemohl poskytnout

zvláštní službu – chtěl, abych ho tam vzal já. To bylo

večer před tím, než jsem měl následujícího rána velmi

brzy odjíždět. Vůbec se mi to nehodilo. Jsem ale zvyklý

pomáhat lidem v maléru a nedovedu říkat ne. Takže jsem

mu slíbil, že ho tam vezmu. Ale to znamenalo vyjet před

rozedněním, a na místě jsem na něj nemohl čekal déle

než hodinu. Říkal, že mu bude stačit jen pár minut. Tak

jsme tedy jeli. Odrazili jsme od břehu hodinu před

svítáním.“

„Teď už si dovedu představit, proč to vypadalo, jako

že o vás v Rankinktonu nikdo nic neví.“

„Ovšem. V tu dobu ještě není skoro nikdo vzhůru.“

„Raulstein musel mít plán, co podnikne, až ho sem

povezete.“

„Teď je mi to jasné. Chtěl zůstat na ostrově, ale ne

bez lodě. Rozhodl se, že ukradne tu mou. Také to udělal.

Už jsem vám řekl, jak.“

„Potřeboval zde nějakou dobu zůstat. Pak, když se

mu nepodařilo šperky najít, vypravil se zpátky sehnat si

pomoc.“

„Tak to bylo. Neviděl jsem, kdy odjel. Skrýval jsem

se v lese a cítil jsem se po té ráně do hlavy pěkně

mizerně. Nevěděl jsem, kde má moji loď schovanou, a

tak jsem se nemohl odtud dostat.. Ale i kdybych věděl,

kde s ní kotví, nenašel bych odvahu k ní jít, bál jsem se

jeho zbraně. Jemu by se hodilo do krámu mě umlčet

nadobro. Snažil jsem se ho sledovat. Jenže v místě, jako

je tohle, to nebylo vůbec jednoduché. Když se jednou

někam vydal, teď předpokládám, že šel hledat ty šperky,

tak jsem vklouzl do srubu a sebral si tam zásobičku

potravin. Jíst jsem musel. Mezitím jsem pokračoval v

pátrání po své lodi. Nevěděl jsem, že s ní odjel pryč. Ten

ďábel měl jistotu, že se odtamtud nedostanu. Až za

nějaký čas jsem zpozoroval, jak připlouvá nějaká cizí

loď. Přivezla Raulsteina a jeho kumpány.“

„Co se stalo s vaší lodí?“

„Nemám zdání. Musel ji nechat někde dole na

pobřeží, třeba ji i prodal. Můžete si o tom myslet, co

chcete.“

„Viděl jste helikoptéru, co přiletěla dnes ráno?“

„Ano. Ale z dálky. Naneštěstí jsem byl zrovna na

vzdáleném konci ostrova. Než jsem tam mohl přijít, zase

odletěla. Nedokázal jsem si představit, co tady chtěla.“

„Co se stalo s vašimi liškami?“

„Nevím. Nepochybuji, že se o sebe dokážou postarat

samy. Spíše jsem se zabýval tím, abych se udržel naživu

sám.“

Ginger přikývl. „Tomu rozumím.“ Vzhlédl k obloze.

Mlha zešedla, protože se blížil soumrak. „Myslím, že je

čas, abychom se zvedli,“ řekl a vstal. „Nemá smysl,

abychom tu dál čekali.“

„Kam teď chcete jít?“ zeptal se Campbell a rovněž

se zvedl.

„Půjdu zpátky do srubu, zjistit, co se tam stalo. To je

jediné rozumné řešení. Tam se totiž mohlo odehrát

naprosto cokoliv, když jsem byl pryč. Takže budu muset

nejdříve trochu prozkoumat terén, než se ukážu.“

„Dobře. Půjdu s vámi.“

Vydali se cestou do kopce. Ginger pečlivě četl svoje

vlastní stopy. Těsně před tím, než se přiblížili na dohled

srubu, řekl: „Bertie by už mohl být zpátky. Ale třeba taky

ne.“ Zapíchl prst směrem k hustému houští.

„On odešel touhle cestou. Chtěl se zřejmě vyhnout

Raulsteinově tlupě. Nepochybuji o tom, že se bude

stejným způsobem vracet. Zatímco prozkoumám okolí

chaty, bude dobré, abyste na něj počkal tady. Musíte ho

zastavit, až přijde. Řekněte mu, kdo jste a zůstanete tady

spolu. Pokud už by byl zpátky ve srubu, dám vám vědět.

Pokud ne, řeknu šéfovi, že jsem vás potkal a pak sem pro

vás přijdu tak jako tak.“

„Fajn, to je dobré.“

„Vy se zatím raději držte v úkrytu. Určitě se

nechcete dostat do křížku s Raulsteinem. Oni jsou tři a

všichni mají zbraně, takže nejlíp, když se budete držet v

pozadí. Beze zbraně byste stejně nemohl dělat nic.“

„O mě se nebojte. Dovedu se o sebe postarat. Mám

tu svůj lovecký nůž. Nikdy bez něj nechodím. To je

dobrá věc. Nevím, co bych si bez něj počal.“

„Prima, jen si nekoledujte o problémy, to je

všechno.“

„Kdyby mě tu zastřelil teď, aspoň byste o tom hned

věděl,“ odpověděl Campbell vesele.

Ginger se pochybovačně usmál a vykročil směrem

ke srubu.

CAMPBELL TO S

GANGSTERY UMÍ

Opustili jsme Bertieho, když užaslý a v patřičném

úleku zůstal stát před zjevením, které se před ním

vynořilo ze křoví a postavilo se mu do cesty. Nevěděl,

kam je zařadit a zíral na ně v rozpacích. Tenhle cizinec

zaručeně není nikdo z Raulsteinova gangu. Usadil si

brýle ještě pevněji na nos.

„Podívejte, starochu,“ spustil žoviálně, „Jestli

dovolíte, tak se vás zeptám, odkud jste se tu vzal?“ tázal

se.

„Odnikud jsem se tu nevzal. Mně to tu totiž patří,“

zněla chraptivá odpověď.

„Opravdu? To je zajímavé. A jak se prosím

jmenujete?“

„Campbell.“

Bertie téměř upustil brýle. „Campbell! Nejste

náhodou dokonce Angus Campbell?“

„Ano. To jsem já.“

„Zatraceně! No to je teda gól. Já nevím, jestli to víte

vy, ale všichni si myslí, že jste mrtvý.“

„Vypadám snad jako mrtvý?“

„Ne, i když vypadáte, jako byste zrovna neměl svůj

šťastný den, jestli to tak s prominutím mohu říci.“

Campbell pohlédl na Bertieho, jako by nevěděl, co si

o něm má myslet. Bylo to pochopitelné. Mohl očekávat,

že spatří muže, který vypadá jako policejní důstojník. To

se o tomto chlapíkovi dalo jen těžko předpokládat.

„Ztrácíme čas,“ řekl netrpělivě. „Trochu jsme si povídali

s Gingerem tam dole na planině. Řekl mi, co tady

děláte.“

„Perfektní. Kde je teď?“

„Šel se podívat, co se děje ve srubu. Co nevidět se

sem vrátí. Vy jste Bertie, že?“ zeptal se Campbell, jako

by o tom přece jen ještě pochyboval.

„To jsem absolutně já. Už od narození.“

„Ginger

povídal,

že

jste

se

vydal

hledat

Raulsteinovu loď.“

„Správně.“

„A našel jste ji?“

„Našel, ovšemže.“

„Chtěl jste prý také shánět nějaké jídlo. Máte něco?“

„Ano, pane. Pěkně velký plný pytel.“

„Kde ho máte?“ Campbell se rozhlédl kolem.

„Tam, kde to krysy nemohou najít.“

„Můžete mluvit jasně? A co je s tím velkým

černochem, který byl s nimi?“

„Co by s ním mělo být?“

„Jak jste si s ním poradil?“

„Ach, ten nedělal nejmenší potíže.“

„Kde je teď zbytek gangu?“

„Pokud vím, jsou tady někde přede mnou. Jenom

nevím přesně, kam vlastně šli. Viděl jsem je před malou

chvílí projít. Zdálo se, že je něco pěkně namíchlo.“

„Kam máte namířeno?“

„Do srubu, přirozeně. Kam jinam? Na co máte s

sebou ten kyj, mohu-li se zase já něco zeptat?“

„Hodlám urazit Raulsteinovi hlavu, pokud se k

němu dostanu dost blízko.“

„Úžasná myšlenka. Tak to jdu s vámi. Ale buďte

opatrný. On má zbraň.“

„Já vím.“

„Co máte v úmyslu teď?“

„Ginger šel ke srubu omrknout situaci. Požádal mě,

abych tu na něj počkal. Raději ho poslechnu. Kdybych

odtud odešel, mohli bychom se pak minout.“

Po této poznámce se Ginger objevil, jako na

zavolanou. Dorazil očividně ve spěchu. „Tak tady jsi,“

řekl a pátravě hleděl na Bertieho. „Vidím, že vy dva už

jste se seznámili. Ale o tom si můžeme povídat později.

Teď musíme začít makat.“

„Co se děje?“

„Ve srubu nejspíš co nevidět začne mela. Zdá se, že

se tam sešel celý gang. Biggles je s nimi uvnitř docela

sám. Pokud jsem si schopen domyslet – z útržků, co jsem

slyšel – někdo poslal ke dnu Raulsteinovu loď.“ Ginger

se náhle podezíravě podíval na Bertieho. „Nevíš o tom

náhodou něco?“

„To já jsem ji zapálil, jestli mluvíme oba o tomtéž.“

„Pro boha živého proč? Teď jsou tady uvězněni s

námi!“

„To byl právě ten můj nápad. Nemělo by smysl je

nechat ujet v balíku, pokud by se ke kořisti dostali dříve

než my.“

„Ale říkal jsi přece, že tam jdeš jen sebrat nějaké

jídlo.“

„To jsem také udělal. Ohňostroj byl až dodatečný

nápad. Vždycky buď iniciativní – to je přece Bigglesovo

heslo. A to jsem udělal – aspoň doufám.“

„A co Raulstein?“

„Očividně přišel na to, co se tam stalo. Viděl jsem

ho i s jeho kumpány. Spěchali okolo mě před malou

chvílí. Vypadali přitom dost naštvaně. Proč asi?“

„Žádný div. Teď tedy vzali útokem srub. Co se stalo

Tommymu?“

„To nevím. On je pořád s nimi – nebo aspoň byl.

Protože ani on, ani ten černý hromotluk se tu neukázali,

když se vraceli, takže je museli nechat někde vzadu.“

„Co teď uděláme, chlapi? Tedy myslím, jestli se

půjdeme poohlédnout po Tommym, nebo vletíme do

srubu, abychom podpořili Bigglese? Zatímco tu

mluvíme, mohli ho desetkrát zavraždit. A to platí o

Tommym úplně stejně.“ Ginger mluvil rychle, jeho slova

zněla přesvědčivě.

Bertie si důkladně vyleštil skla brýlí. „Ale podívej,

milý chlapče, přece nemůžeme zvládnout oba problémy

najednou. Já bych začal se srubem. Takže nejprve

omrkneme situaci tam. Tommy bude muset počkat. A to

je všechno, co vám k tomu řeknu.“

„Musíme jít k chatě všichni? Proč bych se já nemohl

jít podívat, kde je Tommy?“

„Protože jediné, co se ti v té tmě podaří, že si zlomíš

vaz. Tohle pobřeží je horší, než ďáblova past. Já to vím.

A to jsem vše viděl jen přes den za světla.“

Campbell se vmísil do hovoru. „Nechte toho hádání,

páni. Máte každý svou zbraň?“

„Ano,“ odpověděl Ginger za oba.

„Půjčte mi jednu.“

Bertie strnul. Nezdálo se mu, že by měl dát zbraň z

ruky. „Co s ní chcete dělat?“

„To vám ukážu,“ odpověděl Campbell vyzývavě.

„Teď jde do tuhýho,“ řekl Bertie. „Ale nejsme tu

přece kvůli tomu, abychom stříleli lidi.“

„Já se nestarám o to, kvůli čemu jste tu vy, ale

předvedu vám, jak tady u nás jednáme s ozbrojenými

loupežníky. Jen to nechte klidně na mně. Raulstein se mě

dvakrát pokusil dostat. Teď vám ukážu, jak se s ním musí

zacházet.“

Jak by tahle diskuse – plná argumentů – skončila, o

tom se dá samozřejmě dlouho spekulovat. Ale řešení

přinesl náhlý Gingerův tlumený výkřik. Varovně zvedl

ruku. „Bacha! Někdo jde!“ Zvuk se rychle blížil. Byl to

hluk dupajících kroků, jak někdo utíkal a těžce

oodychoval. Přicházel ze směru, odkud sem přišel Bertie.

Napjatě čekali a zírali do houstnoucího přítmí. Ginger

vytasil pistoli, aby byl připraven věcně řešit možné

problémy.

Běžec se objevil záhy. Byl to Tommy. Spatřil je a

zasípěl, když úlevně vykřikl: „Dejte pozor, jde po mně!“

vydechl jen.

„Kdo?“

„Jeden z Raulsteinových mužů. Ten černý.“

Na víc nezbyl čas, protože černoch se vzápětí

objevil. Běžel a klel. Pak zpomalil. Když spatřil skupinu

čekajících mužů, zastavil se. Ginger s pistolí v ruce mu

zastoupil cestu.

„Zdá se mi, že máte nějak naspěch.“

„Jo. Vlastně ne, šéfe.“

„Dobře. Takže si udělejte čelem vzad a vraťte se

stejnou cestou, kudy jste přišel a ušetříte si spoustu

trablů.“

„Můj boss mě zabije, jestli –“

„Já vás zabiju, jestli neuděláte co vám říkám!

Pohněte kostrou a mazejte zpátky tou cestou, co jste

přišel. – A nezastavujte se.“

Černoch několik okamžiků váhal. Pozoroval

protivníky a očividně hodnotil situaci. Pak zamumlal cosi

nesrozumitelného. Musel se rozhodnout, zda je lepší v

této chvíli opatrnost, nebo odvaha, načež se otočil a

dlouhými kroky odkráčel směrem, odkud přišel.

„Takže jeden problém je vyřešen,“ řekl Ginger.

Podíval se na Tommyho. „Co se vůbec stalo?“

„Nechali mě v rukou toho černého bijce. On mě

chtěl uvázat u stromu, ale já jsem mu utekl. Kdo je

tohle?“

Tommy se podíval na Campbella.

„To je majitel tohoto ostrova. Ty bys ho přece měl

znát. Možná se trochu změnil od té doby, cos ho viděl

naposled. Ale teď se raději na nic neptej. Čeká nás ještě

dost práce. Biggles je ve srubu s celým gangem sám.“

„Dohadovali se, že ve srubu stráví noc,“ řekl

Tommy. „Slyšel jsem, jak si to říkají, když zjistili, že jim

loď pohltil oheň. Věděli jste o tom?“

„To udělal Bertie. Ale dosti konverzace, konec

informací. Teď rychle k chatě.“

„Půjčí mi někdo z vás tu zbraň?“ opakoval Campbell

svou žádost. „Já to s ním vyřídím.“

„Proč vy?“

„Protože tahle země mi legálně patří. Tak proto.

Mám na to přece nárok.“

„No to je pěkné,“ protestoval Ginger rozhořčeně.

„Ať se vám to líbí nebo ne, já se dožaduji jen svého

práva bránit svůj soukromý majetek.“

„Dobře, když to tak chcete…“ Ginger mu podal

svou pistoli, i když očividně nerad..

„Děkuji. Postarám se, abyste ji dostal v pořádku

zpět.“ Campbell se pustil ke srubu.

„Zastavte se, vy divoký Skote!“ řekl Bertie. „A co

ten proviant, který jsem získal? Budeme ho potřebovat.

Já se pro něj vrátím. Nezdržím vás ani minutu.“

Odspěchal.

Ostatní počkali, dokud se Bertie znovu neobjevil se

svým pytlem. Předal ho Tommymu. „Tady máš, můj

chlapče, ty to snadno uneseš.“ A pak se obrátil ke

Campbellovi. „Veďte nás, blahorodí.“

„Co

budeme

podnikat?‘

zeptal

se

Ginger.

„Nemyslíte, že bychom měli mít nějaký plán?

Nemůžeme tam přece jen tak vlítnout –“

„Nechte to na mně,“ řekl Campbell stručně. „Pro

začátek je odzbrojíme. Pak uvidíme. Jen mě následujte a

dělejte, co vám řeknu. Nebojte se, mám s tím už nějaké

zkušenosti.“

„Jenom nám proboha omylem nezastřelte Bigglese,“

prosil Ginger úzkostlivě.

„Nemělo by k žádné střelbě dojít. A konec tlachání,

jdeme.“ Campbell se vydal na cestu.

Ginger se podíval na Bertieho a pokrčil rameny.

Zdaleka nesdílel Cambellovu sebedůvěru. Větřil ve

vzduchu problémy. Vznášely se přímo nad nimi.

Když se skupina přiblížila ke srubu, zpomalila a

opatrně našlapovala mezi prázdnými plechovkami od

konzerv. U dveří se Campbell zastavil a zvedl ruku.

Zevnitř se ozýval zvuk zvýšených hlasů. Hádka byla

vzrušená. Campbell opatrně a velmi pomalu zvedal

dřevěnou závoru. Otevřel dveře tak na jediný palec.

Viděl dost. Pak rychle vyrazil kupředu. Jediným

pohybem doširoka rozrazil dveře. Jediným skokem se

ocitl uvnitř. „Zahoďte zbraně!“ vykřikl.

Kromě Bigglese stáli všichni zády ke dveřím. Nikdo

se ani nepohnul.

„Řekl jsem zahoďte je,“ vyštěkl Cambell. „Ještě dvě

vteřiny a střílím.“

Raulstein

pohlédl

úkosem

přes

rameno

a

samozřejmě poznal, kdo stojí za ním. Jeho zbraň

zarachotila o podlahu.

„Naposled,“ křikl Campbell. „Odhoďte je všichni!“

Dva další kusy železa udeřily o zem.

„Seberte je, Bertie,“ zavelel Campbell.

Bertie vstoupil dovnitř, odkopl zbraně stranou a pak

je zvedl. Dvě podal Gingerovi, který vešel hned za ním.

Raulstein se podíval na Campbella. „Takže to jste

vy.“

„Jo, ty vrahounská svině, to jsem zase já,“ cedil

Campbell mezi zuby. „Udělej chybný pohyb, jeden

jediný, a budu mít dostatečnou omluvu pro to, abych tvou

špinavou kůži naplnil olovem.“ Biggles, který se zatím

ani nepohnul, promluvil: „Jsem rád, že vás vidím, hoši.

Vrtalo mi pořád hlavou, za jak dlouho se ukážete.

Kdopak je ten váš nový člen?“

Ginger odpověděl: „Angus Campbell.“

Biggles na tuhle informaci zvedl obočí.. „Rád vás

vidím, Angusi. Je opravdu hezké, že stojíte živ na

vlastních nohách.“

„Vy chcete, aby tyhle krysy tady zůstaly?“ zeptal se

pátravě Angus.

„Ne. Atmosféra tady bude rozhodně příjemnější bez

nich.“

Angus se otočil ke všem třem zločincům.

„Vypadněte,“ vyštěkl na ně.

„Přece nás nemůžete vyhnat do takové noci,“

protestoval jeden z Američanů. „Jeden z vás nám zapálil

loď. Kam teď máme jít spát?“

„Máte štěstí, že vám vůbec dávám šanci, abyste šli

spát, kam chcete. A běžte rychle, než si to rozmyslím. Už

mě začíná svrbět prst.“

„A co máme podle vás jíst?“ zeptal se nasupeně

Raulstein. „Vždyť nemáme žádné jídlo.“

„Zkuste se sežrat navzájem. Když jste mi ukradli

jídlo, které jsem tu nechal já, teď si jiné najděte sami, kde

chcete. Kdybyste vyhladověli až k smrti, jenom

posloužíte jako žrádlo mým liškám. Takže díky předem,

ony jsou také pořádně hladové.“

Tři muži si navzájem vyměnili pohledy. Raulstein se

vyzývavě podíval na Tommyho, ale nenašel v jeho očích

soucit. Pomalu se vytratili z místnosti.

„Zavřete za nimi, prosím,“ požádal Biggles.

Dveře prudce zaklaply.

Biggles se rozhlédl kolem a usmál se na své

společníky. „Dobrá práce,“ řekl spokojeně.

MEZIHRA PLNÁ ÚVAH

„A co teď,“ zeptal se Bertie a zahleděl se na

Bigglese, když hluk kroků odcházejících darebáků zanikl

v rachotu prázdných plechovek.

„Co máš na mysli?“

„Co budeme dělat dál?“

„Nic. Co můžeme potmě jiného dělat, než si tu

připravit pohodlí na noc? Zdá se mi, že si ještě máme co

povídat. Anebo spíše, vy máte. Zatímco jste se vy chlapci

snažili tam venku, jediné co jsem dělal já – seděl jsem

tady. Já se mohu jenom dohadovat, co všechno jste

podnikali, ale zdá se, že jste měli dost napilno. Povídejte

mi o tom. Jak a kde jste našli Anguse? Ale ještě než

začnete, mám jednu naléhavou otázku – získali jste ty

dobroty, pro které jste se vydali?“

„Stoprocentně, starý brachu.“

„Kde jsou?“ Biggles hořel netrpělivostí.

„Támhle v pytli. Podej mi ten pytel, Tommy.“

„Čím dál tím lépe,“ gratuloval jim Biggles.

„Podívejme se, co jste přinesli. Nebudu moc vybíravý.

To jste vybrali z té jejich lodi?“

„Ano. Naprosto bez potíží.“

Ginger pak promluvil naléhavým tónem. „Jenom na

chvilku vám vpadnu do debaty. Co s tím gangem? Jestli

propadnou zoufalství, pravděpodobně se sem vrátí.“

„Já bych o tom pochyboval,“ odporoval Biggles.

„Znám tuhle sortu ničemů. Beze zbraní jsou bezmocní.“

„Myslel jsem jenom, že by se nás mohli pokusit

překvapit.“

„Jen ať to zkusí,“ vložil se do řeči Angus. „Ale jsem

si jistý, že to neudělají. Tady je dřevěná vnitřní závora,

která přesně zapadne do výstupků v okraji dveří. Upravil

jsem uzávěru, aby ani pořádná bouřka nebo vichříce ty

dveře nemohla vyrazit.“

Vyndal z úkrytu tyč a zasunul ji do vymezené

polohy. Pak pokračoval: „Pokud ti lotři mají v hlavě

rozum, najdou si nějaký úkryt v lese, kde je vždycky

teplota o nějaký stupínek vyšší, než na otevřeném

prostoru. Teď se tam ještě dá klidně přečkat noc. Ale

proč o tom přemýšlím? Vůbec se nestarám, co s nimi

bude, s těmi zabijáckými ďábly. Každopádně, zítra nás

čeká hezký den.“

„Myslíte?“

„Svědčí pro to spousta příznaků. Můžete mi věřit. Já

tady žiju dost dlouho a zdejší přírodu dobře znám. Mlha

se ráno rozpustí.“

„Dobře.

Jestli

máte

pravdu,

budeme

moci

pokračovat v práci. Zatím se podívejme do pytle s

proviantem. Až se postaráme o jeho náplň, promluvíme

si o hlídkách na celou noc. Někdo musí vždycky zůstat

vzhůru, abychom měli jistotu, že nás mizerové

nepřekvapí.“

Bertie vysypal obsah pytle na stůl. „Nabídněte si,

pánové,“ pozval je zdvořile k večeři.

„Nádherný pohled pro hladovějícího muže,“

prohlásil Biggles, když si každý něco vzal. Pak

pokračoval: „Z čeho mám ale větší strach, Tommy, je

otázka: Zmocnili se ti zločinci pytle se zlatou kořistí?“

„Ne. Tedy pokud vím, tak ne. Když jsem byl ještě s

nimi, nenašli nic.“

„A oni vědí, kde je to schované?“

„Hrubou představu mají. Ukázal jsem jim, kde se

sesunula ta půda. Řekl jsem jim, že ty věci musí být pod

tím závalem pohřbené. Někde dole. Nevím jistě, jestli mi

věřili. Je mi líto, že jsem jim to musel prozradit. Ale oni

vyhrožovali, že mě oddělají, když nebudu mluvit. Co

jiného jsem měl dělat?“

„Nemohl jsi jednat jinak,“ souhlasil Biggles.

„Půjdeme na to hned ráno. Obávám se, že to znamená

kopat a kopat. Jenže nemáme nářadí. Fraser, až se tu

objeví, bude muset přivézt nějaké z Rankinktonu.“

„Nějaké nářadí by tu být mělo. Je pohozené někde v

okolí,“ informoval Bertie. „Sochor a lopata. Na moje

doporučení to ten černý lodník – kuchař, jak se sám

nazval – vzal s sebou, když jsem ho poslal za jeho

kumpány. Když se vrátil, neměl je s sebou, takže je asi

někde pohodil.“ Pak přispěchal s vysvětlením, o jakého

černocha jde. O něm Biggles – pochopitelně – zatím nic

nevěděl.

„Nářadí leží u té sesunuté hromady,“ řekl Tommy.

„Byl jsem tam, když přišli. Sotva se ten černý pořez

přihrnul nahoru a řekl, že ho tam někdo poslal z lodi, bál

jsem se, že ho gangsteři na místě zabijí. Pochopili, že

někdo z vás musel najít loď. Pak se jako o závod rozběhli

zpátky k moři.“

„Musel jsem se toho chlapíka nějak zbavit, když

jsem ho našel na palubě,“ řekl Bertie. „Jen co odešel,

sesbíral jsem pár kousků jídla, rozlil na podlahu parafín,

který jakoby si o to zrovna říkal a hodil do něj zápalku.

Přišlo to jako nápad na poslední chvíli, jestli víte, co tím

myslím. Blesklo mi hlavou, jestli by nebylo rozumné

odříznout jim cestu zpátky pro případ, že by nás později

v jackpotu porazili.“

„Já jsem u toho byl,“ řekl na vysvětlenou Tommy.

„Měli byste slyšet ty kletby, když našli loď v plamenech.

Ale s tím už nemohli nic dělat. Z ohně vycházel obrovský

oblak tmavého kouře, který musel být vidět až na

pevnině, kdyby nebylo té mlhy. Ale teď mě napadá: ten

kouř třeba mohla spatřit jedna loď.“

„Jaká loď?“ ptal se Biggles zvědavě. „Jakýpak druh

lodi se tu ukázal?“

„Nevím. Nejsem námořník. Předpokládám, že

rybářská. Plachty měla spuštěné jako kalhoty, protože

nebyl žádný vítr. Ale zřejmě měli nějaký motor. Byl

zdálky slyšet. Když jsem v oparu mlhy loď spatřil, zdálo

se mi, že pluje směrem k ostrovu. Doufal jsem, že přijede

blíž. Měl jsem v zádech gang, který mi vyhrožoval, že

mě oddělá, aby se mě zbavil. Když si uvědomí, že už pro

ně nejsem užitečný, nebude váhat ani chvíli. Doufal jsem,

že přijede právě včas, aby mě zachránila. Mlha se na

moři trochu protrhávala, takže jestliže jsem já viděl loď,

její posádka musela vidět kouř. Gangsteři tu loď

pozorovali také, samozřejmě. Začali se dohadovat, co asi

udělá. A tak dál. Možná to byl důvod, proč mě

nezastřelili.“

„Co s tebou dělali dál?“

„Nechali mě pod dohledem černého kuchaře a

pospíchali lovit toho muže, co jim zapálil loď. Byli z

toho tak šílení, že možná ani přesně nevěděli, co dělají.

Krátce nato, co odešli, utekl jsem do lesa. Jenže s tím

černochem v patách.“

„Viděl jsem jejich partu, když se vracela,“

poznamenal Bertie. „Kdyby nedělali takový rámus,

možná mě mohli dostat.“

„Ví někdo z vás, jestli ta loď skutečně doplula až na

ostrov?“ zeptal se Biggles věcně.

Nikdo se neozval.

„Je to důležité?“ ptal se Bertie.

„Může to znamenat dost,“ odpověděl Biggles vážně.

„Pokud by její posádka objevila, co se tam stalo a že ten

kouř pochází z požáru na lodi, určitě by to nahlásili na

pevnině. Pokud to nenahlásili bezprostředně, jakmile

kouř spatřili. Mohli tu zprávu poslat rádiem, pokud

takové zařízení měli vůbec na palubě. Člun mohl

dokonce dojet až k ostrovu, aby viděli, co se děje. Jen by

mě zajímalo, jakou pohádku by jim darebáci nakukali,

pokud by se s nimi dostali do styku. Byla ta zapálená loď

opravdu nepoužitelná?“

„Nemohu nic tvrdit s určitostí, protože jsem neviděl,

jak celá story skončila,“ připustil Tommy. „Ale myslím

si, že musela být kaput. Spálená až k čáře ponoru, takže

zbytek se zcela zákonitě potopil.“

Konverzovali jen jakoby, mimochodem, zatímco se

každý zabýval opožděným jídlem.

„To co zbylo, schováme do skříně. Ještě to můžeme

potřebovat,“ řekl Biggles, když bylo jasné, že všichni už

mají dost.

Zatímco ukládali věci, Bertie šel ke dveřím a vyhlédl

ven. „Stále se tam ještě trochu válí mlha,“ hlásil. „Ale

zdá se, že Angus bude mít pravdu. Už vidím hvězdy.“

„A nějaké stopy po gangsterech nevidíš?“ zeptal se

Biggles.

„Ne, a neslyším ani sebemenší zvuk. Když nemají

zbraně, sotva mohou něco dělat.“

„Nesmíme, pánové, zapomínat, že je to prohnaná a

vypočítavá banda. Takže buďme opatrní a využijme

šanci, jaká se naskytla. Jestliže se počasí vyjasní,

můžeme očekávat hned ráno přílet Jacka Frasera. To

znamená, že bychom měli vyrazit, jakmile se začne

rozednívat. Někdo bude muset zajít rovnou k přistávací

ploše, přivítat helikoptéru a seznámit Jacka s tím, co se tu

zatím stalo. Také je možné, že rybářská loď, kterou viděl

Tommy, dorazila do Rankinktonu. A pokud její posádka

mluvila, Jack si jistě domyslí, že věci tady nešly zase tak

hladce, jak by měly.“ Diskuse pokračovala. Bertie,

Ginger a Tommy, všichni přicházeli se svou troškou, o

níž ještě nemluvili a pitvali události toho odpoledne.

Zaplňovali mezery, jak se říká. Takže ve chvíli, kdy

všechny příběhy byly dopovězeny, Biggles měl dokonalý

obrázek o situaci, v níž nyní byli.

„Když už dnes v noci nemůžeme víc udělat, musíme

se alespoň porozhlédnout po nějakém místečku na spaní,

dokud máme šanci,“ rozhodl. „Začneme nocovat. Pro

jistotu někdo bude muset zůstat vzhůru,“ pokračoval.

„Těm krysám venku bych vůbec nevěřil. Mohli by se,

ničemové, dokonce pokusit založit oheň na druhé straně

srubu, jen aby nás odtud vykouřili. Takže kdokoli bude

mít hlídku, musí mít oči i uši nastražené. Vy všichni jste

makali venku, takže budete teď už unavení. Já si proto

vezmu první čtyři hodiny. Vy ostatní si můžete

dohodnout své směny mezi sebou. Když budeme mít

štěstí, zítra touhle dobou bychom mohli spát na pevnině –

v pořádné posteli. Pokud mluvím za sebe, vůbec bych

nelitoval, kdybych tohle smutné místo viděl naposled.

Pro lišky by to vše bylo taky dobré, a jak se mi zdá, tak i

Angus by to přivítal. Ať bude na hlídce kdokoli, počítejte

s tím, že vstáváme v půl páté.“

Během několika minut si každý našel na podlaze

místečko ke spánku. Kromě Bigglese, který zůstal sedět

na židli, k níž už málem přirostl. Pistoli měl připravenou

na dosah ruky na prostém dřevěném stolku před sebou…

ZOUFALÝ POKUS

Biggles zrovna usnul, když se to stalo.

Angus byl ještě s hlídáním na řadě, ačkoli ostatní se

již začínali hýbat. Když viděl, že se hodinová ručička

blíží k půl páté, vyšel ven zkontrolovat počasí. A taky,

jak řekl, chtěl pustit dovnitř trochu čerstvého vzduchu,

protože malé okno bylo celou noc zavřené. Nechtěli, aby

se mlha dostala dovnitř. Odstranil dřevěnou závoru a

vyšel ven. Pohlédl na oblohu. Neudělal ještě ani krok,

když zjistil, že asi nikdo ještě neměl tak blízko k smrti

jako teď on.

Zarachotil výstřel. Kulka vyrazila třísku z dřevěného

obložení dveří a prolétla pokojem. Pak se s hlučným

zaduněním zavrtala do protější stěny. Když potom

zkoumali její dráhu, ukázalo se, že – ačkoli zřejmým

cílem měl být Angus – musela Bigglese minout jen o

centimetry.

Biggles vyskočil a ze spánku přešel rovnou do přímé

akce. „Co se ksakru –“

Angus se zatím dlouhým skokem vrhl až do

místnosti a zabouchl rychle za sebou dveře.

„Kdo to udělal?“ vyzvídal Biggles zlostně a

rozhlížel se po udivených tvářích. Zřejmě se domníval že

někdo v místnosti vypálil ze své zbraně náhodnou ránu.

„Proč nejste opatrnější? Mohli jste někoho zabít.“

„To vystřelil někdo zvenku, když jsem otevřel

dveře,“ vysvětlil vše Angus. Všichni ještě stáli bez

pohnutí, šok jim odvál slova ze rtů.

„Takže stále ještě mají nějakou zbraň,“ řekl Biggles

otráveně. „Ale moment. Vím, že jsem sice byl ještě

rozespalý, ale stále v duchu slyším ozvěnu toho výstřelu.

Nezněl jako rána z pistole. Přísahal bych, že to byla

puška.“

Promluvil Bertie. „Ať to bylo cokoli, s plánem na

naše ranní výlety je konec. Kdokoli z nás by otevřel

dveře, koleduje si o malér.“

„Kromě toho, že se pokusili zabít Anguse, očividně

se nás snaží uvěznit tady uvnitř,“ řekl Ginger. „Chtějí nás

držet od těla, abychom je nechali na pokoji a oni měli čas

hledat pytel se zlatem a diamanty.“

„Ovšem my tady zůstat celý den nemůžeme,“

protestoval Angus. „A co bude s Jackem Fraserem, až

sem přiletí?“

„Dobrá. Není potřeba panikařit. Zachovejte klid,“

řekl Biggles stručně. „Tohle přímo vyzývá k důkladné

úvaze. Odkud se tady ta puška vzala? Pokud by ji měl

někdo z nich, nemohli bychom ji přehlédnout!“

„Třeba byla nějaká na lodi,“ navrhl Ginger.

„V tom případě by nyní spočívala na dně tohoto

modrého, studeného moře,“ odpověděl Bertie. „Ten

černoch, kterého jsem poslal na břeh, pušku totiž nenesl.“

„Ale když ji neměli při svém příchodu, jak je možné,

že ji mají teď?“ dohadoval se Ginger.

„Nevím, a ani se nechci moc hádat,“ konstatoval

Biggles. „Co je ale teď naprosto jasné: mají ji. A když je

to tak, komplikuje to naše plány. Velmi komplikuje,“

pokývl ustaraně hlavou.

„Ale jestli nás tady budou držet jako v kleci, kam se

zatím dostanou oni?“ chtěl vědět Bertie.

„Padne jim do klína šance vydat se na hon za

pokladem, aniž by je někdo obtěžoval.“

„Ale oni všechno najednou nestihnou. Nemohou

hledat poklad a současně mít na mušce naše dveře.“

„Jeden muž stačí, aby pohlídal dveře,“ odpověděl

Biggles. „Ostatní mohou pohodlně pracovat na odkrývání

sesuté zeminy.“

„To je právě ono,“ souhlasil Angus. „Jestli tam

venku mají s puškou jenom jednoho muže, měli bychom

se s ním snadno vypořádat.“

„Ale jak?“ vyzvídal Biggles cynicky. „Jakmile se

pokusíte otevřít dveře, ostrostřelec venku vás uvidí a

zmáčkne spoušť dříve, než ho vůbec spatříte.“

„Dneska je krásný den. Nemám v úmyslu ho strávit

tak, že budu sedět tady,“ prohlásil Angus.

„Použijme mozek, pánové, než uděláme něco ve

spěchu,“ žádal Biggles. „Když nás zasáhne kulka,

ničemu to nepomůže. Ten střelec venku, ať je to kdo

chce, pro nás znamená problém. Už nám to dokázal.“

Chvíli přemýšlel a hleděl na dveře. Pak vstal, přešel

místnost, zastavil se u vchodu a prozkoumal odštípnuté

obložení a vybavil si přímku, po které musela střela

přiletět, než se zaryla do protější stěny. Pokračoval v

průzkumu a obrátil se osobně na Anguse.

„Měl jste čas si uvědomit, odkud přesně ta střela

byla vypálena? Viděl jste, například, záblesk?“

„Ne. Jediné, co mohu říci, že to bylo zatraceně

zblízka. Ne víc než osm, deset yardů, řekl bych.“

„Klame mě paměť nebo ne? Když si prodloužíme

dráhu střely za dveře na vzdálenost, jakou odhadujete –

dojdeme ke skupině těch zakrslých bříz?“

„Ano, ty tam jsou. Častokrát jsem se rozhodoval,

zda je vysekám, abych si vyčistil výhled, ale nikdy jsem

se pak k tomu opravdu nedostal.“

„To je pravděpodobně místo, kam se náš šťastný

střelec ukryl. Určitě si vzpomenete, když sem Raulstein

přišel poprvé, jak řekl, že postavil jednoho muže na stráž,

aby zastřelil každého, kdo by se pokusil opustit srub. I

když – jak víme – to nakonec neudělal. Tenhle březový

hájek měl zřejmě na mysli jako vhodný úkryt. Tentokrát

to tedy uskutečnil.“

„A co s tím, kámo?“ zeptal se Bertie. „Jak ho

vyřídíme? Jakmile někdo otevře dveře, může čekat, že

schytá porci olova, která ho provrtá z opačné strany.“

Biggles souhlasil. „Ani náhodou nehodlám tuhle

možnost testovat. Takže: neotvíral bych dveře a

nevycházel ven, jako někam na procházku. To by byla

pitomost. Ale ten březový porost není zase příliš rozsáhlý

a pochybuji, že by v něm někdo zůstal, kdyby tam začaly

hvízdat kulky. Určitě ne Raulstein, na to můžete vzít jed.

Ten už je teď celý posedlý myšlenkou, že brzy uchopí do

rukou pytel s kořistí. Nedovedu si představit, že by tuhle

čest přenechal svým gorilám. Vyloučeno.“

„Ty máš nějaký nápad,“ odhadoval Ginger.

„Myslím na to, jak by se daly dveře otevřít, aniž by

se kdokoli vystavoval nebezpečí. Pokud bychom tohle

zvládli, mohli bychom zevnitř tomu lotrovi v březovém

křoví pořádně zatopit.“

„Rozumím tomu,“ řekl Angus. „Já bych se dveře

otevřít nebál.“

„Už jste to jednou udělal.“

„Ano, ale to jsem nepředpokládal, že někdo číhá

venku. Teď bych byl poněkud opatrnější. Hádám, že

bych ty dveře mohl rozrazit dokořán a uskočit zpátky

dříve, než by ten, kdo tam čeká, jenom zvedl pušku.“

„Cítíte se na to?“

„Jistě.“

„Kdybyste to udělal, my bychom zevnitř pokropili

lesík takovou kanonádou, že by se odtamtud nikdo

nedostal dost rychle. A ani ho nemusíme vidět.“ Biggles

se zadíval do okna, jehož čtverec již nyní šedl s

příchodem nového dne. „Něco musíme zkusit, už brzy,

jinak Fraser přiletí dříve, než dostane naše varování před

nebezpečím.“

„Oukej,“ řekl Angus. „Tak na to vlítneme. Vy

zaujmete pozice a já otevřu dveře.“

„Tohle je nebezpečná hra a musím říci, že se mi to

moc nelíbí,“ odpověděl Biggles pochybovačně. „Musíme

být zatraceně opatrní, abychom se nakonec nepostříleli

navzájem. Ale ať je to tak, nebo tak, jdeme na to.“

Se zbraněmi v rukou zaujali pozice mimo linii

případného výstřelu, aby nebyli v přímé hrozbě střel z

podezřelého místa. Bertie si stoupl ke dveřím a těsně se

přimkl k obložení. Až se dveře otevřou, bude mít v

nebezpečí jenom pravou ruku a rameno. Ginger zaujal

podobnou polohu, ale navíc se skrčil u země. Biggles si

lehl přímo na podlahu.

„Oukej, Angusi,“ řekl. „Jedem. Až dveře otevřeš,

uskoč přímo dozadu, abychom tě nezasáhli. Sám se

nepokoušej střílet. Nech to na nás. Jediné, co od tebe

chceme, abys nám umožnil volný výhled.“

„Tak tedy jo, páni,“ odpověděl Angus, přesunul se

až ke dveřím a položil ruku na petlici. Velmi klidněji

zvedl a pak se postavil do střehu, aby dokázal uskočit.

„Dobrý?“ zeptal se.

„Dobrý.“

Jediným pohybem Angus rozrazil dveře a uskočil.

Ve stejném okamžiku, sotva se výhled uvolnil, zbraně

uvnitř srubu vyslaly mohutné salvy do houští. Naslepo.

Bez míření. Hluk v uzavřeném prostoru byl k ohluchnutí.

Rozšířil se pach korditového dýmu ze střelného prachu.

Do toho se vmísil divoký výkřik zvenku a pak praskot

lámaných větví.

„Zastavte to!“ křikl Biggles a se zvednutou pistolí

vyběhl ven. Už nestřílel. „Tam běží!“ vykřikl a ukázal

rukou.

Ostatní se vyhrnuli za ním.

„Tak, už víme, kdo byla ta ubohá hloupá prdel,“

poznamenal Bertie.

Venku utíkal a skákal přes překážky obrovský černý

kuchař, teď patřičně vyděšený.

„Oukej, nechte ho jít,“ přikázal Biggles a tloukl do

větví, aby se přesvědčil, zda tam není schovaný ještě

někdo. „On je jenom nástrojem v rukou těch rádoby

civilizovaných

krys.

Raulstein

ho

nakonec

pravděpodobně stejně pošle do pekla. Za to, že opustil

svou pozici.“ Vyšel ven ze stromků a držel v ruce pušku,

kterou tam černý kuchař zahodil. „Zajímalo by mě, kde k

tomuhle přišli?“

„Vypadá to jako obstarožní jezdecká karabina,“ řekl

Bertie.

„To také je,“ potvrdil Biggles. „Má zásobník na pět

ran,“ pokračoval a vyhodil ven jednu vypálenou

nábojnici a zpětným pohybem závěru zasunul do

nábojové komory další. „Tady by se vám to mohlo hodit

na zabíjení škodné,“ podal pušku Angusovi.

Rozhovor skončil, když z dálky zaslechli blížící se

nezaměnitelný rachot motoru helikoptéry.

„Půjdu k přistávací ploše,“ řekl Ginger stručně a

hned také vyběhl.

„Stůj!“ rozkázal Biggles. „Zdá se mi, že má třeba

namířeno sem, ke srubu.“

Dívali se na vrtulník a pustili z hlavy prchajícího

černocha, který zmizel brzy z dohledu. Stroj se spustil k

průhledu mezi vršky stromů. Zdálo se, že zůstal stát na

místě, jenom lehce klesal k zemi. Pilot je určitě spatřil,

protože z kokpitu něco vyletělo. Možná pruh látky. Ve

skutečnosti to byl zatěžkaný kapesník. Padal dolů. Uhodil

do země nedaleko od nich. Ginger to běžel sebrat. Když

se vracel, rozmotával kus papíru, který byl v kapesníku

složen. „Vypadá to jako zpráva,“ řekl a podával papír

Bigglesovi, který nahlas četl, co na něm bylo napsáno:

„Dejte si pozor. Raulstein a jeho druzi mají u sebe

zbraně. Přistanu na našem místě.“

Biggles užasl. „Co tím chce říci? Píše tam „zbraně!“

– v plurálu. Není pochyb, že když to psal, spěchal. Ale

škoda, že byl tak stručný. Že své sdělení aspoň trochu

neupřesnil, Má na mysli nové zbraně? Ne, to určitě

nemyslel. Jak může vůbec vědět, že tady Raulstein je?

Když jsme přistáli, tak to přece nevěděl. A kdyby to

věděl, musel očekávat, že budou mít zbraně. To mi nejde

do hlavy.“

„A co ta puška?“ připomněl Bertie. „Oni ji určitě

neměli, když jsme se s nimi srazili poprvé. Nebo jsme ji

jenom neviděli? Co ty si o tom myslíš?“

„Myslím, že na to je jediná odpověď,“ řekl Biggles a

protahoval slova, aby získal chvilku na přemýšlení.

„Musela ji sem přivézt ta rybářská loď. Někdo z posádky

měl pušku a Raulstein ji od něj koupil.“

„Počkej, počkej, kamaráde,“ protestoval Bertie. „Na

takových člunech přece obvykle pušky nebývají. Chytají

ryby do sítí nebo na šňůry. Oni je přece nestřílejí.“

„To vím. Ale nechte mě dokončit myšlenku. Ta loď

pokračovala do Rankinktonu. Posádka mluvila o lidech

na ostrově Marten a Fraser se o tom dověděl. Umíte to

někdo vysvětlit jinak?“

„Upřímně řečeno, ne,“ připustil Bertie. „Napadá mě

jiná možnost,“ vpadl Ginger, který tu zatím stál a jenom

naslouchal. „Ta loď mohla klidně naložit celý gang a vzít

ty lotry do Rankinktonu, kde pak sami sehnali nějaké

čerstvé zbraně.“

„V tom případě, jak by se ale dostali zpátky? Teď

jsou zaručeně tady. O tom jsme se přesvědčili na vlastní

kůži.“

„To nevím.“

„Nevadí,. Zanechme dohadů. Není pochyb, že na

tyhle otázky nám co nevidět asi odpoví Fraser. Pospěš si

a přivítej ho.“

„Kde vás pak najdu?“

„Já se teď půjdu kouknout k sesuvu, co se tam děje.

Černoch běžel tím směrem, takže tam určitě budou i

všichni ostatní.“

„Mám vzít Frasera s sebou?“

„To ať si rozhodne sám. Řekni mu, v jaké jsme

situaci.“

„Oukej,“ otočil se Ginger a vyběhl.

„Pojďme,“ řekl Biggles ostatním. „Nerad bych ty

darebáky nechal upláchnout s kořistí.“ Vydali se na

cestu. Už nebylo o čem diskutovat. Nemuseli konečně jít

příliš daleko.

Angusova předpověď počasí se ukázala správná.

Slunce již vycházelo z moře do bezmračné oblohy, aby

rozpustilo poslední obláčky mlhy, které tu a tam visely

nad nejvyššími stromy jako rozcupované chomáčky vaty.

KONEC HONIČKY

Biggles si vybral na scénu hlavního děje nejkratší

cestu. Vedla podél vysokých skal. Ukázalo se, že to byla

i nejjednodušší otevřená cesta, protože zasmušilé šedé

stromy, které pokrývaly většinu ostrova, zde nebyly

schopny zakořenit v kamenitém podkladu, poničeném

zimními bouřemi.

Překonali již asi polovinu vzdálenosti, když se

Biggles náhle zastavil, jako když do něj udeří blesk.

Ukázal dolů, kde moře vykotlalo průrvu pro malou

přírodní zátoku, která již před tím hrála svou roli v

hrozivých událostech na ostrově. Na krátkém laně tam

byla těsně u výčnělku skály uvázána loď. Malá, tmavou

barvou teprve nedávno nalakovaná plachetnice se dvěma

stěžni. Vypadala jako jedna z těch lodí místních rybářů.

„A co je tohle?“ zeptal se Biggles stručně.

„To dává jasnou odpověď na naše otázky,“ řekl

Bertie.

„Ano, ale ne na všechny,“ reagoval Biggles.

„Nevidím nikoho na palubě. Znamená to, že by byla

posádka natolik šílená, aby se připojila k Raulsteinovi při

jeho náměsíčné honbě za pokladem? Tomu sám nevěřím.

Na tom je něco podezřelého hned z několika ohledů. Ale

neztrácejme čas hádáním. Brzy všemu přijdeme na

kloub.“ Vyrazil vpřed. Ostatní těsně za ním.

Dalších sto yardů, obloukem okolo příkré stěny

skály, je přivedlo na dohled místa sesuvu. Ale ještě před

tím, než mohli rozeznat, co se tam děje, zaslechli

triumfující výkřiky. Směsice hlasů pak nutně vedla k

předpokladu, že se tam něco vzrušujícího stalo.

Biggles se zastavil a přitiskl se těsně ke skále.

Všichni se zastavili s ním. A naskytl se jim překvapivý

pohled. Na vršku z hlíny a kamení stál Raulstein. Opíral

se o lopatu a ve zdvižené ruce držel nad hlavou plátěný

pytel.

„To je on,“ zasténal Tommy. „Oni to našli.“

Nikdo neodpověděl. Všichni jen s úžasem hleděli na

vůdce gangu tam dole. Blízko něho stáli ti dva

Američané. Na místě byl ale ještě jeden člověk, i když ne

uprostřed scény. To byl ten černoch. Z nějakého nepříliš

zřejmého důvodu se zastavil několik kroků od party s

právě nalezenou kořistí. Možná proto, že se bál přiblížit

ze strachu, co mu Raulstein řekne, až zjistí, že za svítání

opustil své stanoviště u srubu. Jestli tohle byla příčina

jeho váhavosti, měl k obavám dobrý důvod. Což ukázaly

události, jež v rychlém sledu následovaly.

Situace se náhle vyvinula v drama. Naši

pozorovatelé mohli shora jenom nečinně přihlížet.

Raulstein náhle spatřil svého černého muže se

sklopenou hlavou. Něco vykřikl. Co řekl, slyšet nebylo.

Ale černoch udělal rychle pár kroků, takže zřejmě dostal

příkaz, aby šel blíž. Možná aby vysvětlil, proč opustil

stráž. Ať byl důvod jeho jednání jakýkoli, černoch se

nezastavil, i když se pohyboval stále váhavěji, až se

dostal k Raulsteinovi. Z jeho gestikulace se zdálo, že se

mu pokouší něco vysvětlit. Zřejmě proč odtamtud musel

utéci. Co opravdu řekl, se Biggles a jeho společníci nikdy

nedověděli. Raulsteina to ale přivedlo k zuřivosti. Jeho

hlas se změnil na příval nadávek. Zdálo se, že se úplně

přestal kontrolovat. A pak, zatímco se oba Američané

mohli jen dohadovat, co má vlastně v úmyslu, vytrhl z

kapsy revolver a bez míření vypálil černochovi kulku do

hrudi. Nešťastník zavrávoral, upadl a skutálel se dolů z

navršené hlíny, až narazil na velký kámen. Zůstal tam na

místě ležet. „Ty špinavá svině,“ zabručel Angus a

poklekl na koleno, zalícil ukořistěnou karabinu a chystal

se vystřelit.

„Nechte toho!“ vyštěkl Biggles. „Co chcete dělat?“

„Zastřelit toho zabijáckého ničemu!“

„Nedělejte to!“ nařídil Biggles. „Nejste přece státní

popravčí. Co nevidět – doufám – dohlédneme, aby dostal,

co zaslouží.“

V tomto případě se však zmýlil. Mezi třemi muži na

navršeném kopečku vypukla ostrá hádka. O co se

konkrétně přeli, nebylo slyšet. Ale z pohledu dalšího

vývoje se dá předpokládat, že Američané proti

zákeřnému zavraždění černocha protestovali. Nakonec,

byl to jejich zaměstnanec. Ovšem, mohlo to mít ještě jiný

důvod. Kořist jim ležela u nohou. Proč ji dělit na tři díly?

I to přece mohl být silný důvod.

Rozhodně, ať už šlo o cokoli, Raulstein držel svou

zbraň ještě stále v ruce a postavil se tváří v tvář

Američanovi se špičatou čepicí. Možná chtěl zbraň

použít, možná ne. Třeba chtěl jenom vyhrožovat. Ale

nedostal šanci. Jako blesk Američan vytrhl z kapsy svůj

revolver a střelil Raulsteina. Ten upustil vak, který dosud

pevně svíral v ruce. Padl na zem a kutálel se stejnou

cestou jako muž, kterého právě sám zastřelil a zůstal

ležet vedle něho.

„Úchvatné,“ zamumlal Bertie. „Pokud budou tímhle

tempem pokračovat, dokončí celou práci za nás.“

„Oni mají kdoví odkud nové zbraně,“ řekl Biggles.

„Musíme si dát bacha, jak na ně půjdeme. Mohli by

raději dát přednost boji, než se vzdát těch klenotů.“

„Dobrá, pro mě je všechno v pořádku, kamaráde,

jestli to tak chtějí…“

„Já teď myslím na tu jejich loď. Jestli se k ní

dostanou, ztratíme je a šperky taky. „Já je můžu sundat

tady odtud,“ nabídl se Angus a přičinlivě poklepal na

svou karabinu.

„Skoro mám pokušení vaši nabídku přijmout. Ale

jako policista – bohužel – nesmím brát právo do vlastních

rukou.“

Když věci dospěly až sem, stalo se to, co se stát

muselo. Jeden z Američanů je spatřil. Chytil druhého za

ruku a ukázal na ně. Kdyby se ti muži tolik nezabývali

svou vlastní věcí, všimli by si jich už dávno.

„Teď musíme zasáhnout,“ řekl Biggles a vyšel

vpřed.

Ozval se ostrý hlas. „To by stačilo. Zastavte se tam a

nic se vám nestane.“

Biggles šel dál, Angus vedle něj, Bertie a Tommy

blízko za nimi.

„Vy jste neslyšeli?“ ozval se znovu hlas. Jeho

mluvčí sebral plátěný pytel, který Raulstein upustil.

„Odhoďte zbraně!“ přikázal Biggles.

Jeho příkaz proletěl bez účinku vzduchem. Biggles

ani neočekával, že by ho uposlechli. Oba muži, se

zbraněmi v rukou, s očima na Bigglesovi a jeho lidech,

začali slézat dolů ze stráně směrem k moři.

„Snaží se jít k lodi,“ usoudil Biggles. „Musíme je

zastavit. Jestli se dostanou až k moři, můžou nám

zmizet.“ Také se rozběhl dolů, aby jim odřízl cestu.

Jeden z mužů vystřelil. Ale vzdálenost na účinný

výstřel z revolveru byla příliš velká a kulka jen pleskla o

skálu.

„Radši mě nechte, abych je zastavil, něž někoho z

nás zraní,“ naléhal Angus.

Biggles zaváhal. Zdálo se, že by to bylo smysluplné.

Ale stále ještě se necítil oprávněn jít až do extrému.

„Pokud vím, tak oni zákon neporušili,“ poznamenal.

„Blbost. Jeden z nich zastřelil Raulsteina. Vražda snad

neporušuje zákon?“

„Mohl by se obhájit, že to bylo v sebeobraně. A

mohla to být i pravda. Nezapomínejte, že Raulstein

zastřelil jejich muže.“

Zvýšil hlas, aby opět zavolal na ty dva, kteří stále šli,

i když opatrně, směrem k okraji skal. „Zabalte to!

Nemůžete se odtud dostat!“

Odpověděly mu dva rychlé výstřely. Pak se ti muži

dali do běhu, očividně připraveni prostřílet si cestu k lodi.

„K čertu s tím,“ zaklel Angus. „Nejsem tu kvůli

tomu, abych po sobě nechal střílet. Já je zastavím.“

Biggles už chtěl souhlasit, ale poslední vývoj

událostí všechno změnil. Prchající se zastavili sami.

Důvod se objevil záhy. Spatřili tři muže, přicházející z

opačné strany. Spěchali sem, když uslyšeli střelbu. Jeden

z nich, nápadný svou uniformou, byl Jack Fraser od

kanadské jízdní. Držel pušku. S ním šel Ginger a ještě

jeden muž, cizinec, v tmavě modrých kalhotách a kazajce

z teletiny, jaké nosívají rybáři nejen při lovu. Ti tři také

zůstali stát.

Fraser zvolal: „Odhoďte zbraně! Ještě jednou

vystřelíte a zahájíme palbu my! A vůbec nežertuji!“

Zatímco si dva Američané vyměňovali pár slov,

Biggles řekl: „To je lepší. Snad dostanou víc rozumu, než

aby bojovali proti puškám a převaze tří na jednoho.“

Druzí dva muži si to zjevně mysleli také. Odhodili

zbraně a pytel s klenoty. Zvedli ruce nad hlavu na

znamení, že se vzdávají.

Fraser se k nim blížil. Bigglesova skupina učinila

totéž. Došli na místo společně.

Jeden z Američanů řekl: „Oč vám jde? Vždyť na nás

nic nemáte. Jsme občané Spojených států. Měli byste si

dát pozor.“ Fraser odpověděl: „Vezmu vás teď do

Rankinktonu. Tam byste možná mohli vysvětlit, proč jste

tomuto muži ukradli jeho loď.“ Bylo jasné, že nemá

sklon k žertování.

„My jsme si ji jenom na den vypůjčili. Zase bychom

ji vrátili,“ protestoval jeden z Američanů.

„Kromě toho, my jsme ji sami nevzali, to Raulstein,“

řekl ten druhý. A taky se zatvářil dotčeně.

„Vy jste byli s ním. Takže se na té krádeži podílíte.“

Fraser se rozhlédl kolem. „Kde je Raulstein?

Poslechneme si, co tomu řekne on.“

„To si nemyslím,“ vstoupil do hovoru Biggles. „On

je mrtvý.“

„Jak se to stalo?“ zeptal se kanadský důstojník.

Biggles ukázal na jednoho z Američanů. „Tenhle

muž ho zastřelil. Viděl jsem to na vlastní oči. A ještě zde

jsou dva další svědci.“

„Co jsem mohl dělat jiného?“ oponoval Američan.

„Jestli jste všechno viděl, musíte vědět, že on chtěl

zastřelit mě. A navíc – těsně před tím zastřelil mého

kuchaře.“

Fraser se podíval na Bigglese. „Je to pravda?“

„Více méně. Může to tak být. Neslyšel jsem, co si

navzájem říkali. Viděl jsem jenom to střílení. Ta dvě

mrtvá těla jsou támhle pod kopcem. Je čas, abychom se

po nich podívali. Třeba nemusí být ještě ani mrtví.“

„Uvidíme. Seberte jim zbraně, Gingere. Co je v tom

pytli?“

Biggles odpověděl: „Ty šperky.“

„Přineste je sem také.“

Když se vysvětlila přítomnost námořníka, celá

skupina se přesunula na místo střelby. Fraser poklekl na

koleno, aby ohledal mrtvoly. Netrvalo mu to dlouho.

„Jsou oba ex,“ oznámil a vstal. „O ně se tedy postaráme

později. Ze všeho nejdřív se musíme dostat zpátky do

Rankinktonu. Podíval se na Američany. „Jste zatčeni.

Máte právo mlčet. Až se dostaneme na pevninu, můžete

učinit výpověď, pokud budete chtít. Nepokoušejte se o

útěk. Nemáte sebemenší šanci. Tady na ostrově byste

dočista umřeli hlady.“

„Jak je chcete převézt?“ zeptal se Biggles.

„Na té lodi. Pojedu s nimi a s jejím majitelem. Vy

můžete jet taky s námi, pokud chcete. Ledaže byste se

rozhodl vzít můj stroj domů. Umíte pilotovat

helikoptéru?“

Biggles se usmál. „Myslím, že ano. Už jsem to

párkrát před tím dělal.“

„Oukej. Takže jsme dohodnuti. Uvidíme se na

letišti. Můžete vzít Anguse s sebou. Ginger mi o něm

řekl. Také můžete naložit ty klenoty. Všichni ostatní

pojedou se mnou.“

„Dost dobré řešení,“ souhlasil Biggles.

„Nás se bát nemusíte,“ řekl Američan, který nosil

jachtařskou čepici. „My vám potíže dělat nebudeme.

Všechno můžeme důvěryhodně vysvětlit. Ale já bych se

rád také na něco zeptal: Proč někdo zapálil moji loď?

Stála mě pět tisíc babek.“

„O tom se budeme bavit později,“ oznámil Fraser

stručně. „Až se dostaneme na pevninu, všechno

vyřešíme.“

Nikdo už nic víc neřekl. Biggles zvedl pytel s

klenoty a skupina se rozdělila. Biggles a Angus šli k

helikoptéře, ostatní se vydali k lodi.

Když míjeli srub, Biggles se Anguse zeptal: „Chcete

si odtud něco vzít?“

„Ne. Teď se mi zdá, že tohle místo už nikdy nechci

ani vidět. Rozhodnu se později, co udělám se svými

liškami.“

To bylo vše. Došli k helikoptéře a za čtvrt hodiny již

Biggles zaparkoval na vyhrazeném místě přistávací

plochy. A to, zhruba řečeno, byl konec téhle ošklivé

aféry. Mohla se zatáhnout opona…

*

Později, v hospodě Modrý delfín, když už byli vězni

pod zámkem a čekali na převezení do Newfoundlandu,

všichni si uspořádali své poznámky a doplnili si

nevyjasněné detaily.

Co se vlastně stalo poté, co Bertie zapálil na lodi

oheň? Malá rekapitulace neuškodí. Jak správně

předpokládal, kouř a plameny zpozorovala posádka

rybářské lodi, která se vracela z lovu do přístavu v

Rankinktonu. Ta s sebou vzala Raulsteina a jeho

kumpány. Jak se ukázalo, spřáhli se kdysi, když gangster

ještě operoval v Americe. Rybáři, který je zachránil,

vysvětlili, že požár na lodi vznikl nešťastnou náhodou.

(Těžko mohli říci pravdu, aniž by museli nešikovně

zodpovídat případné zvědavé otázky.) Přistáli v

Rankinktonu, kde si objednali pokoje na jednu noc v

Modrém delfínovi. Možná je ani nechtěli použít – pokud

by mezitím změnili své plány. Ale jistota je jistota.

Nakonec se navečeřeli a vydali se za místním

obchodníkem se zbraněmi. Tam si koupili tři zánovní

revolvery z druhé ruky a jednu stařičkou jezdeckou

karabinu. To byl důkaz, že měli v úmyslu vrátit se na

ostrov Marten. Neměli dost peněz na to, aby si koupili

loď, ale měli dost drzosti ukrást loď, která je zachránila.

Není pochyb, že s ní chtěli i odplout, až by dokončili

svou akci na ostrově.

Měli smůlu, že krádež zpozoroval malý chlapec,

který ještě pozdě v noci chytal z přístavní hráze ryby.

Ihned vyběhl varovat majitele. Ten řekl Fraserovi, co se

stalo. Teď tedy se policista dověděl, že se Raulstein vrátil

a vyjel opět na ostrov. Nemohl ovšem vědět, co se stalo

tam. Vyšetřování odhalilo, že Raulstein a jeho druzi se

vybavili zbraněmi. Fraser mohl ovšem tušit, nač je

potřebovali. Tu loď si vzali na zpáteční cestu na ostrov v

naději, že klenoty najdou. To všechno Fraser, celý den

vězněný mlhou na pevnině, potřeboval vědět. Jakmile to

pak viditelnost umožnila, naškrábal varovný vzkaz pro

Bigglese, vzlétl s helikoptérou a vzal s sebou majitele

lodi, který měl na místě identifikovat svůj majetek. Před

přistáním vyhodil vzkaz z kabiny, ale tohle už náš čtenář

ví. Fraser nemohl napsat více, protože to sám netušil. Šlo

mu jednoduše o to, aby Biggles věděl, že jim hrozí

nebezpečí, když teď jsou lupiči na ostrově a navíc jsou

ozbrojeni, což Biggles samozřejmě věděl. Jediné, co pro

něj zůstávalo záhadou, kde si lotři nové zbraně opatřili.

To, co následovalo, potřebuje ještě malé vysvětlení:

Fraser na ostrově přistál. Ginger ho potkal a když

spěchali spolu do srubu, seznámil ho s událostmi, které se

seběhly až do té chvíle. Když potom zaslechli výstřely,

pustili se směrem, odkud přicházely. Výsledek již známe.

Trvalo ještě několik dní, než mohl Biggles se svými

druhy odletět domů. Musel totiž na policejní velitelství

do Newfoundlandu a tam učinit místopřísežné prohlášení

o všem, co se odehrálo na ostrově Marten a co dosvědčili

ostatní. Protože úřady již věděly o účelu jeho návštěvy

ostrova, případný problém se nekonal.

Nakonec tedy mohl odletět. Klenoty, stále v tom

plátěném pytli, vezl pochopitelně s sebou. Zpáteční cesta

přes Atlantský oceán proběhla bez dalších rušivých

příhod. Když konečně stanuli na domácí půdě, hluboce si

oddychli…

Co se stalo s Tommym? Musel samozřejmě

předstoupit před soud pro účast na loupeži klenotů. Ale

pod vlivem jeho dalšího chování s ním soudce skrytě

sympatizoval. Nakonec ho odsoudil jen k menšímu

podmíněnému trestu. A protože policie na ten případ

nijak zvlášť netlačila, i žalobci se to zdálo přiměřené a

neodvolal se.

Klenoty se vrátily do obchodu, odkud byly

ukradeny. Biggles – jako policejní důstojník – nemohl

požadovat odměnu, která byla vypsána na jejich vrácení a

Tommy ovšem také ne. Biggles se spokojil s

blahopřáním svého šéfa a Tommy byl rád, že mohl jít

rovnou domů ke své šťastné rodině.

Co se stalo s oběma Američany, které si ponechali

ve vazbě v Newfoundlandu, se Biggles nikdy nedověděl.

Nikdy se ani nesnažil na to přijít. Jenom poznamenal

svým známým, když jim ten příběh vyprávěl, že

Labrador, doufá, viděl poprvé a naposled. Toho, co tam

zažil, bylo až kam a bude lépe na to zapomenout.

Bertie souhlasil a poznamenal, že doufá, že zloději

šperků v budoucnu schovají svou kořist v příjemnějším

klimatickém pásmu. „Ať si vyhledají ostrov, kde se

podává masitá svačinka a kde se dají jako dezert

okusovat ananasy, nebo si brousit zuby na pěkně zralém

kokosu. To by bylo něco. Tak bych si příští misi

představoval já, jestli chcete znát můj názor.“

Biggles zamrkal a přikývl. „Vidím, co si

představuješ. Do nejmenšího detailu. Pokusím se to

zařídit.“

S Jackem Fraserem a Angusem Campbellem si oba

každé vánoce posílají upřímná blahopřání.

William Earl Johns

BIGGLES A KAJÍCNÝ ZLODĚJ

Z anglického originálu Biggles and the Penitent Thief

přeložili Zdeněk a Petr Kettnerovi

První vydání

Obálku s využitím motivu Zdeňka Buriana

zpracoval Josef Pinkava

Ilustroval Pavel Andrýsek

Vydalo nakladatelství Riopress Praha v roce 2002

jako svou 184. publikaci

Odpovědný redaktor Jaroslav Kalát

Doporučená prodejní cena 139,- Kč

ISBN 80-86221-48-2