1

2

WILLIAM E. JOHNS

BIGGLES A TEMNĚ MODRÉ MOŘE

3

WILLIAM EARL JOHNS

BIGGLES

A TEMNĚ MODRÉ MOŘE

4

© by W. E. Johns (Publications) Ltd

Jacket Illustration Petr Barč, Zdeněk Burian

© Petr Barč, 2004

© Zdeněk Burian – dědicové, 2004

Translation © Oldřich Vidlák, 2004

Remake © Mikuláš Moravec, 2004

ISBN 80 – 7264 – 067 – 4

5

KAPITOLA PRVNÍ

ROZHOVOR O OSTROVECH

Biggles seděl ve křesle, které mu nabídl jeho velitel,

generál Raymond ze zvláštního leteckého oddělení

Scotland Yardu, a čekal až jeho šéf promluví. Ten si

tentokrát dal skutečně na čas a snad celou minutu sledoval

svého operačního pilota s podivným výrazem ve tváři, než

promluvil:

„Vy se více než výtečně vyznáte v různých

ostrovech, viďte, Bigglesworthe,“ řekl konečně a zaznělo

to spíš jako konstatování než jako otázka.

6

„Nehodlám se vychloubat,“ odpověděl Biggles, „ale

prolezl jsem tolik ostrovů všeho druhu, že se mi o nich

občas zdá. Můžete mi ovšem věřit, že veškerá romantika,

kterou jsem míval o opuštěných ostrovech v mládí, mě

dávno opustila. S veškerou úctou k Robinsonu Crusoe i k

panu Danielu Defoe, není to zdaleka tak nádherné, jak by

se zdálo. Příroda je na většině z opuštěných ostrovů

báječná, ale člověk tam snadno najde hrob, který potom

nikdo ani neoznačí vašim jménem.“

„Nesporně záleží na tom, kde se ostrov nachází a

jaké tam vládne podnebí.“

„To je pravda, pane, ale pokud vím, nebezpečí hrozí

skoro na všech,“ podezíravě se zamračil Biggles.

„Neříkejte mi, že zase o nějakém tom kouzelném rajském

ostrově víte.“

„No, víceméně se to tak dá říct.“

Biggles smutně zavrtěl hlavou. „Toho jsem se právě

bál.“

„Některým lidem se ale na ostrovech líbí.“

„Nikdo jim to nebere. Já jen vím, že na světě není

ostrov, který by už někomu nepatřil. Bývaly časy, kdy po

celé zeměkouli byla roztroušená spousta neznámých

ostrovů, o které nikdo nestál, jenže tomu udělal konec

rozvoj letectví. Najednou se kdejaký stát začal tahat o

různé kusy skály trčící z moře, ať už tam bylo teplo nebo

zima, jen když je mohl užít jako základny pro skladiště

pohonných hmot a radarové či meteorologické stanice.

Sám znáte státy, které se kvůli takové skále málem

dostaly do války.“

„Ovšem. V případech, kdy jsme tam byli první,

získali jsme nárok a vztyčili svoji vlajku na znamení, že

patří nám,“ řekl Raymond s úsměvem. „Protože se však

7

Britská říše v tomhle století povážlivě zmenšila, musíme

si její zbytky hájit. Proto nám zbývá tu a tam v Sedmi

mořích pár ostrovů,“ dodal.

„Také myslím,“ odpověděl Biggles. „Doufám, že

někdo o tom vede záznamy.“

„Není pravděpodobné, že by nějaká země zapomněla

na kus půdy, kde vlaje její vlajka.“

„Cha! Tomu nevěřte,“ vyprskl uštěpačně Biggles.

„Co třeba ostrov Clipperton, který Mexičané nazývají Isla

de la Passion? Všichni na něj zapomněli a skončilo to

žalostně.“

„Nevzpomínám si,“ svraštil čelo Raymond. „Co se

stalo?“

„Podporuje to mé tvrzení, že lidé zapomínají na svůj

majetek. Ostrov Clipperton, nazvaný po pirátovi toho

jména, je kus skály v Pacifiku, asi 600 mil od pobřeží

Jižní Ameriky. Jeho obvod měří dvě míle a ostrov není

vyšší než šedesát stop. Když mělo dojít k jeho zabrání,

činily si na něj nárok Francie a Mexiko. Schylovalo se

dokonce k válce a celý případ přišel až před mezinárodní

soud v Haagu. Zajímalo by vás, jak to skončilo?“

„Velice,“ přikývl Raymond. „Povídejte.“

„Je to vzrušující příběh, i když tak docela nezapadá

do představ o rajském ostrově. Mexiko se rozhodlo

vztyčit na ostrově vlajku a vylodilo na Clippertonu oddíl

jedenácti mužů a dvou důstojníků. Někteří z nich, včetně

velícího důstojníka, pravděpodobně četli knihu Švýcarský

robinzon, takže si představovali, že na ostrově půjde o

zábavný výlet s piknikem. Vzali si tedy s sebou

manželky. Protože na ostrově nebylo téměř nic k jídlu,

dohodli se, že jednou měsíčně za nimi zajede loď a

přiveze zásoby potravin. Jenomže úřednická hlava, která

8

tu důmyslnou akci vymyslela, byla vybavena jen slepičím

mozkem. Úředník to zapomněl zaznamenat, takže došlo k

tomu, že se na výsadek vzápětí zapomnělo. Představte si

ty zoufale nekonečné hodiny, které vojáci i jejich ženy

strávili čekáním na zásobovací loď. Ta totiž nikdy

nepřijela!“

„Jak dlouho to trvalo?“

„Tři roky. Potom tam pouhou náhodou zastavilo

jakési americké plavidlo. Námořníci našli na ostrově tři

na kost vyhublé ženy a několik dětí, zubožených hladem a

kurdějemi. Žily jak divoká zvěř a živily se jen tím, co

vyvrhlo moře. Spása však přišla pozdě. Tu děsivou dietu

přežila pouze jediná z žen. Vyprávěla pak, že když

nepřijížděla žádná loď a muži byli hladem tak zesláblí, že

sotva stáli na nohou, velící důstojník se třemi muži se

vydal k pevnině vzdálené 600 mil ve zchátralé loďce

poháněné vesly. Nikdo již o nich nikdy neslyšel. Poslední

muž, který na ostrově zůstal naživu, pozbyl nakonec

rozumu, prohlásil se za krále a z žen udělal své otrokyně.

Choval se k nim tak strašlivě, že ho pak jedna z žen ve

spánku zabila sekerou. Tady máte opravdový příběh z

opuštěného ostrova. Když se to stalo na jednom ostrově,

nevidím důvod, proč by k tomu nemohlo dojít i na

jiném.“

„Vidím, že o ostrovech víte dost,“ poznamenal suše

Raymond.

„Vím toho tolik, že by mě nemrzelo, kdybych už

žádný neviděl.“

„Je mi líto, že se na to díváte takhle.“

„Aha, takže to mrzí vás. Povězte tedy, co vás trápí?“

„Mě netrápí nic. To jen úřad pro kolonie nás požádal,

abychom se podívali na jeden malý kousek britského

9

majetku. Nedá se říct, že by na něj zrovna zapomněli, ale

už nějakou dobu tam nikdo nebyl.“

„Mluvíte o ostrovu?“

„Jistě. Hovoříme přece už delší čas o ostrovech.“

„To vypadá na pěknou prácičku pro námořníky.“

„Jenomže je mnoho důvodů, které vedou k tomu,

poslat tam raději letadlo. Vysvětlím vám to hned.“

„Nechtěl bych dlouhým vyptáváním plýtvat vaším

časem, pane, pokud mě hodláte zasvětit do toho

koloniálního problému. Jak je to dlouho, co někdo

naposled vkročil na ten kousek země, který máme

prozkoumat?“

„Podle zpráv, které o tom máme, rozumí se z

oficiálního pohledu, tak asi dvacet let.“

„Dvacet let?“ Biggles vytřeštil oči. „Propánajána!

Vždyť ten ostrov tam už nemusí být. Každý ví, že spousta

ostrovů zmizela. Kdybych neměl dost lepší práce,

předložím vám celý seznam takových případů. Opravdu,

pane, nečekejte ode mě, že mě nadchne myšlenka hledat

něco, co už třeba zmizelo ze zemského povrchu.“

„Myslím, že toho se bát nemusíte.“

„Tomu moc nevěřím. Ale když tam dvacet let nebyl

nikdo, stejně to v podstatě postrádá smysl.“

„K něčemu to snad bude. To bychom právě rádi

věděli. Požádali nás, abychom to zjistili.“

„Ten ostrov musí být pěkně daleko.“

„To taky je. Leží hodně stranou od všech

pravidelných lodních spojů.“

„Kde to je přesně? Můžete mi udat jeho polohu?“

„Pojďte sem.“ Raymond vstal a přešel místností k

mapě světa, která pokrývala téměř celou jednu stěnu.

Místo ukazovátka sáhl po peru a ukázal na místo, ležící

10

skoro uprostřed Bengálského zálivu. Bylo to zhruba v

polovině cesty mezi východním indickým pobřežím a

jižní Barmou. „Tohle je ten rajský ostrov,“ řekl.

Biggles se podíval blíž. „Nic tam nevidím,“ zasípěl.

„Když se podíváte ještě líp, uvidíte tam maličkou

tečku, jako od mouchy. Je červeně podtržená, což

znamená, že jde o britské území. V běžném atlase ho

nenajdete, musel byste mít speciální mapu. Tuze lituji, ale

takovou mapu neseženete nikde v Londýně.“

„Doufám, že se ten ostrov aspoň nějak jmenuje!“

zavrčel Biggles.

„Ano. Je to ostrov Jean Bonney.“

„Nemyslíte Bonny Jean?“

„Ne! Myslím doslova Jean Bonney! Zkráceně

Bonney!“

„Kdo to byl?“

„Je to jméno lodi. Domnívám se, že loď pojmenovali

po nějaké dámě, nejspíš po manželce jejího majitele. Jak

patrně víte, za slavných objevitelských časů, kdy každou

chvíli objevili nějaký nový ostrov, nedostávalo se pro ně

jmen a tak se stalo zvykem, že námořníci pojmenovávali

své objevy po sobě, po své lodi nebo po členech posádky.

Jean Bonney bylo jméno plavidla Východoindické

společnosti, kterému velel nějaký Skot jménem Grant. Na

ostrov se dostal začátkem devatenáctého století, když ho

tam zahnal hurikán. Šel na břeh pro pitnou vodu. Ostrov

zabral a pokřtil ho jménem své lodě. Současně namalovali

na skálu datum návštěvy a myslím, že by tam ještě mohlo

být. V následujících sto letech tenhle náš ostrov naši lidé

navštívili jen jednou nebo dvakrát, protože je daleko od

pravidelných lodních tras.“

„Není na něm tedy nic, co by stálo za odvezení?“

11

„V současné době to s jistotou nevíme.“

„Jak tomu mám rozumět?“ podrážděně zavrčel

Biggles.

„Pojďte zpátky a posaďte se,“ řekl Raymond. „Povím

vám, jak to všechno začalo.“

Když se vrátili ke stolu, Raymond pokračoval:

„Nejprve bych vám rád řekl něco bližšího o ostrově. Má

několik zvláštností.“

„Jaké? Je to korálový atol?“

„Také, ale jen z části. Většinou jde o skálu

sopečného původu. Je jen málo přes míli dlouhý, asi tři

sta yardů široký, je plochý, na obou koncích se zužuje a

břehy leží nízko nad hladinou. Terén dosahuje výšky

nejvíce dvaceti stop. Z toho důvodu, jak psal už kapitán

Grant ve svém deníku, jej hlídka nezpozorovala, dokud

nebyli těsně u něj. Ve svém zápise uvádí domněnku, že

když se sem přižene hurikán, je ostrov na úrovni vodní

hladiny. Leží na cestě ze severovýchodu na jihozápad. Na

to nezapomeňte. To je důležité. Na návětrné straně je

mírně zakřivená pláž, ale Grant zjistil, že se u ní pro silný

příboj nedá přistát. Od té doby se přesvědčili, že tomu tak

je v devadesáti devíti dnech ze sta.“

„Tak jak se Grant dostal na břeh?“

„Okamžik, hned se k tomu dostanu. Na opačné straně

ostrova je korálový útes, který ohraničuje obvyklou

lagunu. V ní je voda samozřejmě klidná, ale má to háček.

Grant neobjevil v korálovém útesu žádnou mezeru.

Jinými slovy, do laguny není přístup. Pokud tam je, Grant

ho nenašel a zřejmě se nechtěl pokoušet proniknout

dovnitř a riskovat tím díru do trupu. Na vnější straně

útesu dno prudce klesá do hloubky asi jednoho sta sáhů.

Na tom nebylo nic zvláštního a jemu to umožnilo zakotvit

12

co nejblíže břehu. Přikázal pak posádce, aby přenesla

jeden záchranný člun přes korálový útes do laguny a tak

se dostal na břeh.“

„Proč to všechno podstupoval?“

„Potřeboval pitnou vodu. U menších lodí je to běžné

i dnes.“

„Našel nějakou?“

„Našel. Ve skalních dírách. Naplňují se podle všeho

za monzunu. Zajímalo vás, proč na současnou prohlídku

ostrova neposlali raději námořníky. Víte, pro loď to je

nebezpečné místo. Dalo by se to provést, ale každé

plavidlo, bez ohledu na velikost, by se muselo blížit k

ostrovu pomalu, měřit hloubku olovnicí a potom k

vylodění pátrací skupiny spustit člun. To všechno by

trvalo dlouho a každý na ostrově, kdo by si nepřál být

spatřen, by měl spoustu času se schovat a utajit svou

činnost.“

„Je nějaký důvod předpokládat, že tam někdo je?“

„Řekněme, že by tam mohl být.“

„A co tam dělá?“

„To bychom právě rádi zjistili. Ale já jsem ještě

neskončil. To, co vás z celé té historie bude zajímat

nejvíc, teprve přijde. Řekl jsem vám něco o ostrově proto,

abyste mě mohl nerušeně sledovat a nemusel se

vyptávat.“

„Dobrá, pane, poslouchám,“ Biggles si zapálil

cigaretu.

„O to zapadlé místo jsme se začali zajímat za války,

když někoho s trochou fantazie v hlavě napadlo, že

Bonney by se dal využít při leteckém přesunu důležitých

lidí na barmské bojiště, bez rizika, že budou cestou

sestřeleni, jak se nejednou stalo na trasách nad pevninou.

13

Válečné námořnictvo ostrov prozkoumalo a zjistilo, že po

určitých úpravách by se dala připravit přistávací dráha,

jakási mezistanice na půli cesty mezi Indií a jižní částí

Barmy, dosti daleko od případné nepřátelské činnosti.

Nepřítel by nás v tomhle prostoru zaručeně nehledal.

Chápete?“

„Rád slyším, že v armádě byli vynalézaví chlapci.“

„Prostě to provedli. Byl to dost riskantní podnik, ale

ve válce člověk musí podstupovat rizika, pro která by v

době míru nebylo omluvy. Na břeh vyložili nejnutnější

zásoby, postavili několik Nissenových baráků k jejich

uskladnění i jako příbytek pro malou skupinu k udržování

základny. Zavedli kyvadlovou leteckou službu. Tak se

nakonec našlo pro Bonney využití a několik význačných

osob cestovalo na Dálný východ přes tento zapomenutý

ostrůvek. Nepřítel ho nikdy neobjevil. Válka skončila,

jednotku stáhli domů a ostrov Jean Bonney zůstal opět

natrvalo opuštěný. Ale tím to definitivně neskončilo.

Nesetkal jste se při svém létání někdy s důstojníkem, s

majorem letectva Stonehousem?“

„Nevzpomínám si na to jméno.“

„Nevadí. Stačí, když budete vědět, že po odchodu do

civilu se usadil v Londýně a stal se úspěšným

finančníkem. Když tak vydělal peníze, které potřeboval,

sbalil kufry a začal si užívat. Miloval moře. Asi proto také

za první světové války sloužil u královského námořního

letectva! Teď měl slušné jmění a vrátil se na moře tou

nejschůdnější cestou. Koupil si nákladnou parní jachtu a s

pečlivě vybranou posádkou se vydal na poklidnou cestu

kolem světa.

„A asi se zastavil na ostrově Bonney,“ hádal Biggles.

14

„Omyl. Ani nevěděl, že takový ostrov existuje. Jeho

válečná letecká činnost ho nikdy nepřivedla blíž než na

tisíc mil od něho. Loni však, cestou ze Singapuru do

Kalkaty, uviděl něco podivného. Alespoň jako pilotovi

mu to z místa, na němž se nalézal, připadalo velice

podivné. Uviděl letadlo. Napřed ho slyšel a pak ho spatřil.

Pomyslel si, že to je malý stroj, ale byl příliš daleko, aby

mohl rozeznat typ. Zkušený letec si neuměl představit, co

tu dělá, nebo kam míří. Považoval to za tak podivné, že si

vypočítal jeho polohu a kurz a zapsal je do lodního

deníku. Letadlo směřovalo k východu a Stonehousemu se

zdálo, že nemá před sebou žádný cíl. Protože o ostrově

Bonney nevěděl, domníval se, že letadlo, než bude moci

přistát, má před sebou osm set mil volného moře. Došel

proto tehdy k názoru, že pilot se bud pominul, nebo se

rozhodl odejít ze světa dobrovolně.“

„Podnikl něco v té věci?“

„Co mohl dělat? Stroj měl v dohledu jen pár minut.

Pokoušel se s ním spojit rádiem, ale na volání nedostal

odpověď. Nenapadlo ho, co s tím dál dělat, ale když se

vrátil do Londýna, zeptal se při první příležitosti přítele z

aeroklubu, zda neví o letadle, které zahlédl na obloze nad

mořem. Přítel čirou náhodou za války létal na trase přes

ostrov Bonney a řekl, že soudě podle kurzu, letadlo mohlo

směřovat právě tam. Potom při hovoru s někým z

ministerstva letectví poznamenal, že slyšel že trasa přes

ostrov Bonney je opět otevřená. Chlapík, se kterým

hovořil, řekl, že pokud to je pravda, on sám o tom nic

neví a nevěděl nic ani o záhadném letadle. Také jim nikdo

nehlásil, že by v udané oblasti někoho pohřešovali. No,

abych to zkrátil, tohle hlášení se jakýmsi způsobem, o

kterém se nechci šířit, dostalo k uším jistého úředníka z

15

úřadu pro kolonie. Tím se spustila lavina. Muž z

koloniálního si totiž začal dělat starosti, jestli někdo

nenapadl náš nárok na ostrov Bonney.“

„A tak rozhodli, že přišel čas znovu se tam podívat,“

skočil mu Biggles do řeči.

„Přesně tak. Řekl jsem vám, proč považují za

rozumnější poslat tam letadlo a nikoli loď. Ostatně

válečné námořnictvo stejně nemá poblíž žádné plavidlo.

Letadlo bude levnější a rychlejší.“

„Ano, to chápu,“ přikývl Biggles.

„Ale nemáte z toho radost.“

„Upřímně řečeno, pane, ani tu nejmenší.“

„Ale pokud vím, váš Lissie dává přednost práci v

teplých vodách,“ zasmál se Raymond. „Proč mu ji

nechcete dopřát?“

„Mám také raději teplou vodu, když se v ní nehemží

žraloci, ale právě těchhle potvor je v Bengálském zálivu

spousta. Mohl byste mi povědět něco bližšího o tom

hnusném ostrůvku, který mě tak silně otravuje?“

„Pro účely přistání leží příhodně ve směru

severozápadního nebo jihovýchodního monzunu. To

umožnilo zřídit přistávací plochu.“

„Myslel jsem spíš na sehnání jídla. Dá se tam najít

něco, aby trosečník nějaký čas přežil?“

„Nějakou dobu přežije. Obávám se ale, že pak bude

mít kokosových ořechů a ryb, které si naloví, plné zuby.

Nic jiného tam nenajde, pokud něco neroste na políčkách,

která kdysi osévali chlapíci z posádky.“

„Je moře v laguně dostatečně hluboké pro přistání

hydroplánu, aby si neudělal díry do trupu?“

„Myslím, že tohle nikdo nezjišťoval.“

16

„Hmm. Taky mě napadá, že na přistávací dráze roste

křoví.“

„To nevylučuji. Obávám se, že pak musíte přistát na

laguně.“

„Vy se obáváte, pane? Určitě ne tolik co já.“

„Nemluvte nesmysly, Bigglesworthe. Víte stejně

dobře jako já, že když se pilot začne něčeho bát, znamená

to pro něj, že přišel čas, aby pověsil přilbu a brýle na

hřebík. Ale nechme toho. Řekněte mi, zda před cestou

očekáváte nějaké potíže? Obvykle vás něco takového

napadne.“

„Ano. Asi právě proto jsem se dokázal z každé cesty

vrátit. Před startem se vždycky rád dozvím, nač bych

mohl narazit po přistání. Myslím, že to je lepší, než

padnout nepřipravený do trní.“

„No dobrá. Nemusíte hned být tak jedovatý. Co vás

napadlo?“

„Dejme tomu, že ostrov bude na místě, já tam ve

zdraví přistanu a někoho tam najdu. Co potom?“

„Zjistíte, co je to za chlapa, jaké je národnosti a co

tam dělá. To je vše.“

„Smeknu klobouk, pozdravím a pak se odporoučím?

Co když se mnou nebude chtít mluvit?“

„Vrátíte se domů a podáte mi zprávu. Když zamíříte

přesně na udanou polohu, nebudete mít při hledání

ostrova Bonney nejmenší potíže. Piloti ten ostrov za války

vždycky našli. Předpokládám, že si zase vyberete typ

Gadfly1. Má docela slušný dolet a když jste s ním v Jižní

1 Gadfly. Celokovový hornokřídlý obojživelný jednoplošník, se

dvěma motory o 1000 HP ve křídle. Místo pro dva piloty a šest

cestujících. Dolet 2000 mil. K přistání na zemi má zatahovací

podvozek a hydraulické brzdy.

17

Americe hledal loď s pokladem2, nemohl jste si ho

vynachválit. Když bude třeba, gadfly přeletí celý

Bengálský záliv a možná ani nebude nutné, abyste na

ostrově Bonney přistával. Při hloubkovém letu dokážete

zjistit známky činnosti, pokud tam ovšem vůbec nějaké

budou. Vezměte s sebou fotografický aparát. Neřeknu

vám ale, co byste měl hledat. V tom to vězí. Pro váš klid

– dá se vyloučit, že byste tam narazil na baterie

protiletecké obrany. Kdy budete připraven k odletu?“

„Měl bych být na cestě tak do týdne,“ řekl

zádumčivě Biggles. „Potěšil jste mě, že nemusím počítat s

protiletadlovými děly. Ale potřebuji čas na kontrolu

letadla, na zkušební let a na sehnání a naložení zásob. I

kdybych neměl na ostrově nic najít, patrně přistanu na

laguně už proto, abych si odpočinul. Dlouhý let přes moře

přináší s sebou značné napětí. Za letu musíte vždycky

počítat s tím, co by se stalo, kdybyste musel nouzově

přistát. Naděje, že vás zachrání náhodná loď, je nepatrná.

Teď jen doufám, že ze dna laguny nevyrostl korál, nebo

že do ní rozbouřené vlny nesmetly kus skály z útesů.

Proto si pořád myslím, že by to byla práce spíš pro hochy

v námořnickém.“

„Souhlasil bych s vámi, ale už jsem vám řekl, proč se

rozhodli poslat nejdřív letadlo. Nemračte se tak. Je to

zbytečné. Může se stát, že na tom opuštěném ostrově

najdete něco zajímavého.“

„To je přesně to, co mi vadí nejvíc,“ zavrčel Biggles.

„Mohou tam být nějaké vzácnosti,“ usmál se

Raymond.

2 Viz Biggles nad Ohňovou zemí – Riopress 2001

18

„Pokud tam něco takového najdeme, buďte si jist, že

se bez toho klidně obejdu. Spíš doufám, že nenajdu nic.“

„Koho si vezmete s sebou? Je mi jedno, koho si

vyberete, pokud tu zůstane někdo, kdo se postará o běžné

záležitosti, když vy budete na výletě.“

„To je opravdu vtipné, pane,“ ušklíbl se Biggles a

pak, už bez ironie, dodal: „Ještě si to rozmyslím. Asi

nechám mládence, aby si o tom rozhodli sami. Nebo,

jestli budou chtít letět všichni, ať rozhodne los.“ Biggles

vstal. „Raději se začnu připravovat.“ Vyšel z místnosti a

vrátil se do své kanceláře, kde se setkal s tázavými

pohledy tří policejních pilotů.

„Tak co si na nás Raymond vymyslel tentokrát?“

zeptal se Ginger Hebblethwaite. „Bude to hodně

napínavé?“

„Kdož ví. Nejspíš to bude jen běžná rutina,“

odpověděl Biggles a posadil se na roh svého stolu. „Také

záleží na tom, čemu říkáš hodně napínavé. V kostce se

jedná o toto. V Indickém oceánu, nebo přesněji v

Bengálském zálivu, je údajně malý britský ostrov Jean

Bonney, který po dlouhá léta nikdo oficiálně nenavštívil.

Dostal jsem rozkaz, abych se na něj mrkl. To je všechno.“

„Jemináčku, kdepak se ve veliteli najednou vzalo

tolik lásky k drahé Jean?“ zeptal se Bertie.

„Omyl. Není v tom nic intimního,“ ušklíbl se

Biggles. „Začalo to jinak. Bývalý důstojník RAF, kterého

zřejmě milují bohové, protože se stal milionářem,

křižoval se svou jachtou v Bengálském zálivu a spatřil

blíže neurčené letadlo, jak uhání na východ po patnáctém

stupni zeměpisné šířky. To je kurz, který pilota zavede, ať

už to ví nebo ne, přímo nad ostrov Jean Bonney, nebo do

19

jeho blízkosti. Zkusil se s letadlem spojit rádiem, ale

nedostal odpověď a…“

„Takže se jedná o záchrannou akci?“ přerušil ho

Algy.

„Ne tak docela, neboť náš zbohatlý kolega se zatím

stačil vrátit domů, takže od jeho zjištění již uplynulo

hodně času. Nejspíš není koho zachraňovat. Usuzuji, že

hlavním záměrem je jenom obhlédnout situaci a zjistit,

zda někdo nehodlá štípnout jeden z posledních zbytků

britského impéria. Odstartuji, jakmile mi připraví gadfly.

Koho z vás zajímá dovolená v teple? Nekřičte všichni

najednou.“

Zvedly se tři ruce.

„To jsem si myslel,“ řekl Biggles, „jenže všichni jet

nemůžete. Vezmu jen jednoho!“

„Proč jenom jednoho?“ vyhrkl zrzek.

„Je dost důvodů. Za prvé by nemělo smysl tahat na

tak značnou vzdálenost živou přítěž. Raymond také trvá

na tom, aby zde zůstal schopný zástupce. To za druhé. Za

třetí se budu cítit mnohem lépe, když budu vědět, že tady

čeká připravený záložní letoun, který mě vyzvedne,

kdybych si na tom kusu skály musel zahrát na robinsona.

Jestli chcete letět všichni, dohodněte se mezi sebou.

Nebo, abyste se mezi sebou nepopřáli, budeme raději

losovat.“

Biggles vytrhl z poznámkového bloku tři lístky

papíru. Na jeden napsal „start“, zbylé dva nechal čisté a

všechny položil na stůl lícem dolů. „Poslužte si,“ vybídl

své přátele.

Ginger táhl jako první a otočil nepopsaný papír.

„Nemám štěstí,“ zamumlal otráveně.

20

Druhý lístek otočil Bertie a smutně svraštil čelo.

„Takže zase budu bez vlastnoručně trhaných banánů,“

povzdychl si.

„Banány bys tam stejně nenašel,“ prohlásil Biggles a

pohlédl na Algyho. „Zdá se, že zase jednou poletíme

spolu, parťáku,“ řekl. „Posaď se a já ti povím, co se ještě

musíš dovědět. Pak se dáme do díla.“

21

KAPITOLA DRUHÁ

PUSTÝ OSTROV BONNEY

Od obzoru k obzoru připomínala obloha modrou

neměnící se klenbu z nejčistšího lazuritu. Po ní se svou

prastarou dráhou pomaličku šinulo slunce a jeho vzdálená

pec vysílala k zemi žhavé paprsky. Také moře bylo modré

tou trvalou ultramarínovou modří bezedných hlubin. Mezi

modří moře a oblohy hučel lidmi vytvořený vetřelec

nazývaný letadlo a letěl určenou cestou jako stěhovavý

pták. V pilotní kabině byli dva muži – Biggles a jeho

dlouholetý přítel a druh, seržant letecké policie Algy

Lacey. Oba byli stejně oděni do prostých cvičebních

kombinéz barvy khaki. Oba měli na hlavách tropické

přilby na ochranu proti slunci, které v blízkosti rovníku

dokáže vytvořit nesnesitelné podmínky pro život, ať už

jste na zemi, na moři nebo v letadle.

Už nějakou dobu spolu nepromluvili. Trávili v

letadle celý týden a odpočívali jen v noci. Cesta k

poměrně maličkému kousku země ve vodním světě byla

dlouhá a únavná a nebylo o čem mluvit. Od chvíle kdy v

Indii opustili kalkatské letiště Dum Dum, nespatřili

pevninu ani ostrov. Při těch několika vzácných

příležitostech, kdy Biggles otevřel ústa, udělal to vždy jen

proto, aby se zeptal a otázka se neměnila: „Vidíš něco?“

„Vůbec nic,“ zněla stále stejná odpověd.

S očima upřenýma chvílemi na přístrojovou desku a

potom na ničím nerušený pás obzoru, Biggles položil

otázku znovu.

22

„Vůbec nic,“ zahučel Algy, vzápětí se však do jeho

hlasu vkradla špetka znepokojení. „Bonney by se už ale

měl objevit – pokud pořád leží na stejném místě.“

„Bude určitě ležet na stejném místě, jestli ovšem

vůbec někde leží,“ odpověděl Biggles. „Já k těm malým

zapadlým ostrovům nemám nejmenší důvěru. Slyšel jsem

už stokrát, že se občas, stejně jako se to stává lodím, beze

stopy ztrácejí. Nejeden kapitán se plavil v místech, kde

měl najít ostrov a na padesát mil kolem neviděl ani píd

země.“

„V takovém případě se v prvé řadě domnívám, že

údaje o poloze ostrova byly nesprávné,“ namítl Algy.

„Snad. Mohlo to být i jinak. Třeba následkem

vulkanické činnosti nebo pohybem dna oceánu. Například

jako ostrov Dougherty v jižním Pacifiku. Byl to docela

řádný kus země, osm mil dlouhý a osmdesát stop vysoký,

s velkým sídlištěm tuleňů a různých ptáků. Zakreslili ho

do map a několik lodí ho navštívilo, ale všechny další

pokusy o jeho vyhledání byly neúspěšné. Nakonec ho

vymazali ze všech map. Stejně to dopadlo i s jinými

ostrovy.“

„Doufejme, že tohle se ostrovu Jean Bonney

nestalo.“

„Mohlo by se mu to stát a ani by mě to moc

netrápilo. Možná by to bylo to nejlepší, co by nás mohlo

potkat. Ale na podobné úvahy je ještě brzy. Měj oči

otevřené. Nemůže být daleko. Není moc velký a leží jen

nízko nad hladinou.“

Hovor ustal, ale uplynulo jen několik minut a Algy

se napřímil a zahleděl se do dálky.

„Co je?“ zeptal se Biggles.

23

„Myslím, že vidím příboj. Buď je to příboj nebo

skupina velryb.“

„Kde?“

„Pětačtyřicet stupňů vlevo vpředu. Asi čtyřicet mil

před námi, ačkoli při této viditelnosti to může být i víc.“

Biggles stočil nos gadfly do naznačeného směru.

Chvíli mlčel.

„Myslím, že máš pravdu,“ řekl konečně. „Jestliže

jsme neobjevili zbrusu nový ostrov, což není moc

pravděpodobné, může to být jedině Bonney. Podle mapy

není v okruhu dvou set mil jiný ostrov. Zdá se tedy, že je

stále nad vodou. Až budeme blíž, dávej pozor na kouř.

Pokud tam někdo je, tak jakmile nás uslyší nebo zahlédne,

zažehne oheň, který by měl mít připravený. Myslím si, že

trosečníci to tak obvykle dělají.“

„Proč myslíš, že jestli tam někdo je, musí to být

trosečník?“

„Nedokážu si představit, že by na Bonney žil někdo

dobrovolně. Několik mužů už ten zapadlý kout

vyzkoušelo, ale velice brzy toho měli až po krk.“

„Žádný kdo má všech pět pohromadě by úmyslně

neodešel z dosahu lékaře či zubaře,“ řekl Algy. „Co by sis

počal, kdyby tě rozbolel zub?“

„Vzpomínám si, jak jeden chlapík, nějaký německý

lékař, zkusil vyrovnat se s takovou potíží tím, že si dal

vytrhat všechny zuby a nahradit je protézami z nerezu.“

„Musel pak vypadat kouzelně,“ ušklíbl se Algy.

„Jakpak to s ním dopadlo?“

„To nikdo neví. Nikdo z lidí, kteří ho navštívili, ho

nenašel doma. Možná že nešťastnou náhodou své zuby

spolkl a pak se osobně ukousal k smrti. Ještě nevidíš

kouř?“

24

„Nevidím.“

„Pak je nepravděpodobné, že bychom tam někoho

našli. Jestli tam někdo je, už musí slyšet zvuk motorů.“

Letadlo bylo nyní už tak blízko ostrova, že letci

mohli rozeznat podrobnosti. Vypadal přesně tak, jak jej

Raymond popsal a vysoké vlny bušily do návětrné strany

ostrova v pravidelném rytmu kyvadla starých hodin. Na

odvrácené straně se prostírala uzavřená laguna, klidná a

mírná jako příslovečný rybník. Její mělké dno

vyzrazovala různá barva vody uvnitř korálového útesu.

Pouze na jediném místě, vysunutém nejblíže k moři, se

voda mírně čeřila. Samotný ostrov byl z větší části pokryt

svěží zelení, ale dalo se na něm najít i dost skal a

písečných ploch. Na jednom cípu rostl hájek kokosových

palem, které patrně vyrostly z ořechů vyvržených vlnami

a kymácely ve vzduchu svými zelenými vějířovitými

listy.

„Tak tady ho máme,“ řekl Biggles. „Myslím, že by

se dal označit za školní příklad klasického opuštěného

ostrova, jestli ovšem něco takového ještě existuje.“

„Z výšky vypadá hezky,“ odpověděl Algy. „Skoro

jako divadelní dekorace. Vidím, že tam dosud stojí

několik Nissenových baráků. Co se děje?“ dodal, když

motory zvolnily svůj chod a stroj začal klesat.

„Tady je pravé místo pro člověka, který touží po

klidném životě, jenomže si myslím, že tu nikoho

takového nenajdeme,“ řekl Biggles. „Pro začátek se

proletíme nízko nad ostrovem, abychom kromě jiného

viděli, jak po mnoha letech vyhlíží stará přistávací dráha.

Potom, jestli po nás nikdo nezahájí palbu, a když vydrží

slušné počasí, můžeme přistát na laguně. Jen na chvíli.

Trochu si vydechneme a dáme si cigaretku. Po zajištění

25

letadla si můžeme i zaplavat a zůstat tu přes noc,

abychom poznali jak chutná život daleko od kraválu

pouličního provozu a zápachu benzinu. Můžeme…“

„Hej! Počkej!“ přerušil ho Algy. „Viděl jsi to?“

„Co jsem měl vidět?“

„Toho chlápka. Nakonec tam přece jen někoho

najdeme!“

„Víš to určitě?“ zamračil se Biggles.

„Určitě… no, skoro určitě. Viděl jsem nějakého

člověka, který vtrhl do jednoho z baráků. Krčil se, jako by

se schovával.“

„Pozoruhodné!“

„Jestli to nebyl člověk, strašně se mu podobal. Mohla

to být i veliká opice.“

„Těžko bychom tady našli opici, ať už velkou nebo

malou, ledaže by utekla z nějakého lodního zvěřince.

Sleduj ten barák.“

„Dobrá. Jsem si jistý, že jsem viděl nějaký pohyb.

Nemohl jsem se zmýlit.“

„Jestli je tam člověk, proč by utíkal před letadlem?

Čekal bych od něj, že vyběhne na prostranství a bude

skákat radostí.“

„Na to ti neodpovím. Řekl jsem ti jen, co jsem

viděl.“

„Jdeme na přistání. Potom uvidíme.“

Biggles sestoupil s gadfly na sto stop, potom obletěl

pobřeží a klouzal nad lagunu. „Vypadá to docela čisté,“

poznamenal trochu nerozhodně. „Člověk si nemůže být

docela jistý. Vsadil bych se, že ta voda je průzračná jako

ve studánce. Vidíš odtud až na dno, to ale neznamená, že

kousek pod hladinou nemůže být nějaký výstupek.

26

Nezbyde než zkusit štěstí. Ale než to uděláme, podíváme

se ještě na tu přistávací plochu.“

Nebylo těžké ji najít, protože jediný rovný,

dostatečné dlouhý pás se nalézal uprostřed ostrova a tvořil

jakousi jeho páteř.

„Vypadá to trochu zarostlé, ale rozhodně to ještě

nezmizelo ze světa,“ prohodil Biggles. „Vlastně to není

ani tak zarostlé jak jsem očekával, když tu tolik let žádné

letadlo nepřistálo. Nejsou tu ani známky po nějakém

zříceném letadle, takže to jedno, které letělo tímto

směrem, tu nakonec nepřistálo. Přece jen dám přednost

laguně. Přistaneme a protáhneme si nohy. Potom bychom

se mohli i vykoupat, abychom spláchli pot.“

Znovu pomalu přeletěl lagunu a díval se na

průzračnou vodu. Dno, představující mnohobarevný obraz

korálů, skal a písku, bylo vidět v překvapujících

jednotlivostech, ale pokud se dalo rozeznat, nic hladinu

nenarušovalo. Uklidněný Biggles udělal poslední manévr.

Ubral plyn a dovolil plovákům, aby se zlehka dotkly

hladiny, jež připomínala sklo, a pokračovaly dál, až ji

rozčísly a vytvořily na ní brázdu podobnou písmenu V.

Potom se zastavily. Vodní ptáci na korálových útesech

přihlíželi pozoruhodnému představení, ale vůbec to s nimi

nehnulo.

„Tak jsme přece jenom dole,“ řekl Biggles a

prohlížel si okolí, zvláště pak pobřežní čáru ostrova. Byla

to z větší části směsice skal, valounů a balvanů, ačkoli

tam nechyběly ani dvě malé pláže, pokryté bílým

korálovým pískem.

„Myslím, že zůstaneme na vodě,“ rozhodl se. „Bude

tak snadnější odstartovat pro případ, že by se změnilo

počasí a museli bychom odsud spěchat. Přivážeme letadlo

27

k tamhleté skále. Vypadá jako by ji někdo připravil k

uvazování lodí. Zajedu tam s letadlem a ty zatím dávej

pozor, jestli tu někdo nečíhá. Přiznám se, že to co jsi

viděl, mě trochu zneklidnilo. Stejně se mi ale nechce

věřit, že by tu někdo byl.

Jestli ano, určitě už pospíchá k laguně. Řekl bych

však, že se k nám tak rychle nedostane.“

Zatímco Algy pozoroval ostrov, Biggles se přiblížil s

letadlem těsně ke skále, o které mluvil a pevně je uvázal,

takže stroj se lehce vznášel na vodě, která byla jasná a

průhledná jako vzduch. Vypnul motory a vystoupil na

břeh.

„Vidíš něco?“ zeptal se Algyho, který se k němu

připojil.

„Ne. Nejde mi to na rozum. Přísahal bych, že jsem u

té chatrče někoho viděl.“

„Brzy to nade vší pochybnost zjistíme,“ prohlásil

Biggles. Slyšeli jenom nejasné dunění příboje z opačné

strany ostrova.

„Pěkné místo k tomu, aby si tu někdo postavil stan a

užil hezkou dovolenou,“ prohodil Algy.

Biggles mlčel. Upíral oči na jedno místo v dlouhém

nepravidelném pásu korálového útesu.

„Na co se to díváš?“ chtěl vědět Algy, který na něho

náhodou pohlédl.

„Na to vlnění u protější strany útesu. Podle mých

informací, či přesněji podle Raymondova vysvětlení, proč

námořní síly nemohly prozkoumat ostrov, bylo to proto,

že v korálovém útesu není průchod a loď by se nedostala

do laguny. Kromě toho silný příboj na druhé straně

ostrova je po většinu dní pro přistání nebezpečný.

Jenomže jestli teď nevidím v útesu průrvu, tak mám něco

28

s očima! Odkud by se jinak to vlnění vzalo? Nemůže to

být nic jiného než obvyklé mořské vlnobití, které vniká

do laguny nějakým průchodem.“

„Chápu,“ odpověděl Algy. Jen nevím, co ti na tom

záleží, když už jsme dávno uvnitř?“

„Netvrdím, že mi na tom nějak zvlášť záleží, ale

připadá mi to divné. Někdo tehdy udělal chybu, nebo se

útesová hráz prolomila před nedávném. Měli bychom si to

před odletem prověřit, protože pokud je do laguny přístup,

admiralita by to měla vědět, aby dala opravit plavební

směrnice. To by závažně změnilo údaje o ostrovu. Ale

nejlepší ze všeho bude, když si všechno projdeme.“

Po těch slovech se Biggles zvedl a společně s Al-

gym vykročil po mírném svahu do středu ostrova, k místu

kde v době války vybudovali přistávací plochu. Nalézt ji

nedalo žádnou práci. Po zdolání mírného stoupání se

zastavili. Před a pod nimi se táhl do značné dálky pruh

rovného a vyčištěného terénu.

„Je to v lepším stavu, než bych po dvaceti letech bez

provozu předpokládal,“ poznamenal Biggles. „V těchhle

zeměpisných šířkách roste vegetace rychle a brzy stačí

zakrýt všechna volná místa, kde je aspoň troška prsti.“

Podíval

se

na

Nissenovy

baráky

umístěné

na

nejvzdálenějším konci plochy. „Musel ses mýlit, když jsi

myslel, že někoho vidíš,“ hovořil dále. Jestli tady žije

nějaký robinson, musí být slepý a hluchý, jinak by nás

dávno viděl.“

Když popošli o kousek dál, znovu se zastavil a

zadíval se pod své nohy. „Hleďme, copak je tohle?“

ukázal na pahýl, který zřejmě zbyl z mladé palmy. Jestliže

tu od války nikdo nebyl, jak se to mohlo stát? Ten

stromek někdo usekl. Podívej se. Někdo ho nedávno

29

odsekl ostrou sekerou. Je to čistý řez a je poměrně

čerstvý. Tohle rozhodně nikdo neudělal před dvaceti lety.

A ještě ti řeknu něco. Pokud tady neřádila bouře, člověk,

který stromek usekl, musel ho odtáhnout pryč. Koukej,

tamhle leží, stranou od přistávací dráhy. Chápeš, kam tím

mířím?“

„Ano, rozumím co máš na mysli,“ odpověděl Algy

pomalu. „Někdo na zdejší dráze nedávno přistál.“

„To bych si nedovolil tvrdit, ale někdo tu určitě něco

dělal od doby, kdy se tohle místo naposledy používalo s

vědomím armády. Jen se podívej na přistávací dráhu. Je

čistá. Všechno co by překáželo, někdo uklidil. Mám pocit,

že se tu něco děje.“

„Nerozumím tomu,“ řekl Algy a vážně vypadal

zmateně. „Jestli sem někdo přijel ve člunu, kam ho

schoval? A proč sem přijel? Jestli sem přiletělo letadlo,

které viděli letět tímto směrem, kde si ho zaparkovali?

Není tady, jinak bychom ho viděli, ať už je celé nebo je z

něj vrak. Není možné schovat letadlo na tak přehledném

kusu země, jako je tady.“

Biggles chvilku přemýšlel. Pohlédl na Algyho s

pobaveným úsměvem. „Možná že se ti ještě omluvím.

Zdá se, že tu máme hezkou malou záhadu, a jestli se nám

bude chtít ztrácet čas s řešením, můžeme se o to pokusit.

Nemělo by být tak těžké vypátrat, kdo sem přišel. Asi

nebude spát venku, když může mít střechu nad hlavou.

Jestli pobýval v některém tom Nissenově baráku, musel

tam určitě zanechat stopy. Ty by nám pomohly v dalším

pátrání. Ne že by to bylo tolik důležité. Myslím, že tu

nikdo žádnou velkou škodu napáchat nemůže. Koukneme

se na ty baráky. Jdeme. Nebude to trvat dlouho.“

„Nač ten spěch?“

30

„Zatím nespěchám. Ale v těchto končinách dochází k

nepříjemnému jevu, kterému se říká hurikán, cyklón nebo

tajfun. Ale ať už si to pojmenuješ jak chceš, bych byl

nerad, kdyby nás to tady zastihlo. Zaručeně by nás

zaskočilo, jak by zatočily vlny s naším letadlem.“

„Vsadil bych se, že chlápek který udržuje přistávací

dráhu je dosud na ostrově,“ prohlásil Algy, když kráčeli k

barákům. „Já si nevymýšlím. Jak jsi to myslel s tou

omluvou?“

„Třeba tam opravdu někoho najdeme a k tomu mohu

říct jen jedno. Jestli máš pravdu, pak s tím člověkem není

něco v pořádku. Proč by se před námi schovával? Poctiví

lidé přece neutíkají před hosty a určitě už ne na takovém

místě, jako je tohle.“

„Musím říct, že na pravého trosečníka by to bylo

divné chování,“ připustil Algy.

„Neřekl jsem, že to je opravdový trosečník. Jestli tu

skutečně někdo žije, potom sem přišel o vlastní vůli a

věděl přitom, kam jde a proč.“

Oba se odmlčeli, pokračovali v chůzi a nespouštěli

oči z baráků, které stály ještě kousek před nimi. Zastavili

se na přistávací dráze, kudy byl nejsnadnější přístup k

půlkruhovým omšelým budovám z vlnitého plechu, a

všimli si, že na více místech plochy se z ní někdo snažil

odstranit překážky. Stále ještě se nikdo neukazoval.

Jediné co se pohybovalo, byl racek přelétající nad plání a

potom mírně se zachvívající vějířovité listy palem v

nedalekém háječku. Slyšeli jen nárazy vln příboje,

podobné nejasnému šumu při provozu na hlavní ulici

tichého městečka. Zde však všude kolem ležel pouze

oceán, zářivě modrý a lhostejný k vjemům lidských

vetřelců.

31

Došli k nejbližšímu baráku. Dveře byly otevřené

dokořán a tak nahlédli dovnitř. Až na záplavu smetí a

všemožného harampádí byl prázdný. Přešli k vedlejšímu

baráku. I tady byly dveře otevřené a založené kusem

korálu. Nahlédli dovnitř. Strnuli, protože nemohli uvěřit

vlastnímu zraku. Na skládací židličce tam seděl jakýsi

muž. Nepohnul se, jen zvedl oči od velké, docela pěkné

lastury, na níž cosi kutil.

„Mohu vám nějak pomoci?“ zeptal se tiše příchozích

tónem který naznačoval, že místem jeho výchovy mohla

být univerzita v Oxfordu.

Bigglesovi chvilku trvalo, než se vzpamatoval.

„Ne, děkuji,“ řekl pak stejně zdvořilým tónem.

„Mysleli jsme si spíš, že my bychom mohli pomoci vám.“

„Jsem vám velice zavázán, ale žádnou pomoc

nepotřebuji,“ zněla stručná odpověď a muž stočil zrak

zpátky k lastuře.

Biggles pohlédl na Algyho, jenž mu s vytřeštěnýma

očima pohled vrátil. Co se tu dalo ještě říci, když jim

ostrovan dal více než jasně najevo, že o rozhovor nestojí?

Biggles se dotkl Algyho ramene na znamení, že je

čas odejít.

32

KAPITOLA TŘETÍ

ROBINSON JMÉNEM

COLLINGWOOD

Než Algy odešel, zevrubně si muže z ostrova

prohlédl. Jeho věk odhadoval na něco mezi třiceti a

čtyřiceti lety. Měl hladce oholenou tvář s jemnými rysy,

která by mohla patřit umělci nebo intelektuálovi. Ten

dojem ještě zvyšovaly velké brýle s obroučkami z

rohoviny. Měl černé, značně dlouhé, dozadu sčesané

vlasy, přesto však mu jeden volný pramen splýval přes

vysoké čelo. Z jeho jemně modulovaného hlasu se

skutečně dalo soudit, že jde o vzdělaného a kultivovaného

muže, i když se o jeho výchovu nemusel starat právě

Oxford.

Pokud na něm bylo ještě něco překvapivého, pak to

byl jeho oděv, který se vůbec nehodil k jeho zjevu. Tím

spíše, když uvážíme, kde byl a kde by docela postačily

šortky nebo dokonce plavky. Chlapík měl na sobě

vlněnou košili, zastrčenou do nepopsatelně špinavých

montérek a na nohou měl těžké kožené boty. Takže

zatímco jeho tvář a ruce patřily kulturnímu, ba dokonce

kultivovanému člověku, jeho oděv spíše ukazoval na

nádeníka.

„Co s tím teď uděláme?“ zeptal se Algy s nádechem

triumfu ve hlase, když kousek poodešli. „Jak je to s tou

omluvou? Neměl jsem pravdu? Byl jsem si jistý, že tu

někdo je.“

33

„Dobrá, dobrá, měl jsi pravdu,“ odsekl Biggles.

„Vždyť jsem se ti už omluvil. Nemusíš to hned

rozkřikovat, aby to slyšeli všichni místní rackové.“

Zastavili se u něčeho, co vypadalo jako pokus o malý

zelinářský záhonek. Nebyl příliš úspěšný, soudě podle

úrovně salátů, rajčat a podobných výpěstků.

„Tak co si s ním počneme?“ opakoval Algy.

„Můj první dojem je, že jsme narazili bud na šílence

nebo na mazaného šarlatána. Tváří se přespříliš slušně a

uhlazeně, takže je téměř jisté, že jde jen o přetvářku. Ale

mě nenapálí. Snaha toho chlapíka vydávat se za někoho

jiného, páchne falší a než odsud odejdu, zjistím co v tom

vězí. Trvale tu žije, o tom se nedá pochybovat. V baráku,

kde seděl, je moderní kuchyňský sporák a vzadu, jak jsem

si všiml, stojí postel. Řekl bych, že tu není moc dlouho.

Dokazuje to zelenina, kterou se pokouší vypěstovat. Také

to je náznak, že tu hodlá zůstat. Pokud jde o něho, mohu

se mýlit, ale přinejmenším jednu věc vím určitě, nehledě

na to, že nás tady zřejmě nechce. Není trosečníkem.

Alespoň jsem nikdy neslyšel, že by ztroskotaný námořník

vylezl z moře na pláž a nesl si na zádech postel se

sporákem.“

„Všiml sis, v jakém hrozném stavu měl šaty?

Všechny ty špinavé šmouhy… Jako by v těch šatech

kopal díry do země! Proč vůbec na pustém ostrově nosí

takové šaty?“

„Řekl bych, že na ochranu.“

„Před čím?“

„To netuším.“

„Tak co dál? Vymázneme odsud a necháme ho jeho

osudu?“

„To mě ani nenapadne.“

34

„Asi si myslí, že když nás tak chladně přivítal,

urazíme se a odejdeme. Prostě nás tu nechce!“

„Jenže právě to ve mně vzbuzuje podezření, že se na

ostrově dá najít něco víc, než to co je vidět na první

pohled, neboli skály, písek, korálové útesy a palmy z

ořechů, co vyvrhlo moře.“

„Tak co budeme dělat? Ty jsi šéf.“

„To ti povím, až si to promyslím. Pokud si náš

zdvořilý přítel z baráku rád hraje na robinsona, je to v

pořádku a já proti tomu nic nemám. Ale ani jeho

zdvořilost ho neomlouvá, aby nepřijal hosty. To je přece

mezi slušnými lidmi běžné, i když návštěva přijde bez

pozvání. Protože to neudělal, je naprosto jasné, že nás

tady, jak říkáš, nechce. Proč ale?“

„To mi pověz.“

„Protože tady něco je a on by nejraději, abychom o

tom nevěděli. Jiný důvod nemůže mít.“

„Co když objevil v laguně nedotčenou ústřicovou

lavici a sbírá tam perlorodky?“

„Na potápění pro ústřice nepotřebuješ montérky. Ne,

tady nejde o perly! Kdyby hledal perly, viděli bychom tu

lastury rozhozené na slunci, aby vyhnily. Tak se to

obvykle dělá, když je jich hodně. Nedovedu si ho

představit, jak otvírá škeble nožem a kromě toho bychom

je tu cítili. Hnijící ústřice páchnou na sto honů. To není

správná odpověd. Ale já už přijdu na to, oč mu jde.“

„Jak to uděláš?“

„Položím mu několik přímých otázek. Nedám se

odbýt a hned se přestane tvářit, jako by mu patřil celý

ostrov.“

„Co když se s tebou odmítne bavit?“

35

„Tím jen dokáže, že něco skrývá. Poctivý člověk

nemá důvod něco tajit.“

„Teď tam dělá něco s lasturou.“

„To není lastura od ústřice, jestli na ně pořád myslíš.

Vraťme se tam a promluvíme si s ním znovu.“

„Ještě vydrž,“ řekl Algy. „Podívejme se napřed do

sousedního baráku. Jestli se nepletu, je to ten, ze kterého

jsem ho viděl vycházet, když jsme přilétali.“

Přešli několik yardů k vedlejšímu baráku. Dveře byly

přivřené, ale ne na zámek. Algy do nich strčil a rozevřel

je dokořán, aby dovnitř vniklo světlo.

Na první pohled se barák zdál být prázdný. Nebylo v

něm nic zajímavějšího než hromada suchých prutů z

palmových listů, které asi sloužily jako palivo. Algy již

chtěl vyjít ven, ale Biggles se sklonil k hromadě a začal ji

rozebírat. Netrvalo dlouho a objevil, co pod ní leží.

Nejprve vytáhl rýč, potom špičaté železné páčidlo.

Podíval se na Algyho a se zvláštním úsměvem řekl:

„Nikdy nevíš co najdeš, dokud se nepodíváš. Jestli

jsem po celý život nebyl úplný pitomec, tak takové

nástroje se nepovalují na opuštěných ostrovech bez

důvodů. Běžně je nenajdeš ani na palubě většiny lodí.

Chtělo by mnohem víc fantazie než mám, představit si

trosečníka, jak vystupuje na břeh s nákladem železářského

zboží pod paží. Pochybuji, že by tímhle nářadím otvíral

ústřice.“

„Když nás viděl přilétat, určitě spěchal tohle ukrýt,“

domýšlel se Algy. „To bylo ve chvíli, kdy jsem ho zahlédl

z letadla.“

„Myslím, že to je docela logická domněnka,“

souhlasil Biggles. „Pročpak je asi schovával?“

„Nechtěl, abychom je viděli.“

36

„Správně. A proč to nechtěl?“

Algy zavrtěl hlavou. „Na to si odpověz sám.“

„Tak dobrá. Mohly by být důvodem k nepříjemným

otázkám. Proto!“

Cestou ven se Biggles sehnul a sebral něco z

podlahy. „Podívejme se, copak je zas tohle?“

Vypadalo to jako tmavošedý kus uschlého bláta.

„Co je na tom zajímavého?“ zeptal se Algy. „Mně to

připadá jako obyčejný kus bláta.“

„Nebylo by to tak zajímavé, kdyby toho zde bylo víc

než jeden kousek. Podlahu tvoří výlučně písek a venku je

to stejné. Jak se sem potom dostalo bláto? Samo sem

nepřiletělo. Já ti povím, jak se to tu octlo. Někdo to sem

přinesl. Kdo to asi byl? Protože tu je jen jediný člověk,

není těžké hádat. Ale proč ho sem přinesl, to zatím nevím.

Snad na to přijdu, až si všechno v klidu srovnám v hlavě.

Zatím to může počkat. Je to jenom maličkost, která

nemusí mít žádný význam. Ale jak kdysi řekl jeden

člověk, moudřejší než já, v životě mají často váhu

maličkosti. Teď si půjdeme popovídat s obyvatelstvem

ostrova Jean Bonney, jež představuje jedna osoba.“

Vrátili se k prvnímu baráku. Jeho obyvatel dosud

seděl na židli a cosi dělal, nebo spíš předstíral, že něco

dělá, s lasturou. Když se návštěva znovu objevila ve

dveřích, sotva se obtěžoval zvednout hlavu, ale tentokrát

zněl jeho hlas docela jinak než poprvé. „Tak co?“ řekl

ostře. „Už jste s tím čmucháním skončili?“

„Zdaleka ještě ne,“ odpověděl Biggles přívětivě.

„My teprve začínáme. Copak to děláte s tou lasturou?“

„To není lastura. To je zkamenělina. Náhodou jsem

biolog.“

37

„Rozumím. Nebude vám vadit, když vám položím

několik otázek?“

„Bude!“ drsně zavrčel chlapík. „Důrazně protestuji

proti vašemu obtěžování a tím více proti neoprávněnému

výslechu. Zmizte. Přece vidíte, že mám práci.“

„Ani mi neprozradíte své jméno?“

„Nač to potřebujete vědět?“

„Třeba ze zvědavosti.“

„Táhněte k čertu.“

„Zdá se, že jste dost nevychovaný chlapík,“ pokáral

ho Biggles. „Máte pro zatajování svého jména nějaký

důvod? Za těchto okolností to je naprosto přirozená

otázka, to byste měl uznat.“

„Jestli se proto budete cítit šťastnější, tak vám to

prozradím. Jmenuji se Clarence Collingwood.“

„Děkuji. Hned je mi líp. Proč jste sem přišel?“

„Prostě se mi tu líbí. Není to dostatečný důvod?“

„Dejme tomu. Jak jste se sem dostal?“

Collingwood se zamračil. „Už jsem vám přece řekl,

že si nepřeji, abyste se mě vyptával. Nevím kdo jste, nebo

kam máte namířeno, tak prosím přidejte plyn a starejte se

o své věci.“

„Ale to právě dělám,“ usmál se Biggles. „Starám se o

své věci.“

To muže přimělo, že se na Bigglese zadíval ostřeji.

„A jaké to jsou věci?“

„Tenhle ostrov, pokud to nevíte, je britský. Do

Londýna došla zpráva, že se na něm usadila jakási

neoprávněná osoba. Poslali mě, abych to vyšetřil.“

„Ach! Tak takhle to je. Který všetečka to vyzvonil?“

„Tady se vůbec nejedná o nějaké drby. Pár svědků

vidělo letadlo, jak letí směrem k ostrovu a vznikly obavy,

38

že zde pilot zůstal. My přiletěli abychom ho našli, naložili

a zachránili.“

„Já si nepřeji, aby mě někdo odvezl.“

„To jsem si už domyslel. Podívejte se, pane

Collingwoode, já již vyložil karty na stůl. Proč neukážete

ty svoje?“

„Už vám neřeknu nic. Jestli jsem se rozhodl tu zůstat,

týká se to pouze mě a nikoho jiného. Když jsem sem

dorazil, byl ostrov neobydlený a zdálo se, že tak zůstane.

Jak dlouho se tu zdržíte?“

„Dokud nezjistím, co tu děláte.“

„Chápu,“ řekl Collingwood chladně.

„Věděl jste, když jste sem přišel, že ostrov je

neobydlený?“ naléhal dále Biggles.

Collingwood zaváhal. „Myslel jsem, že by mohl

být,“ řekl pak.

„Mám si to vyložit tak, jako byste doufal, že bude

pustý?“

„Můžete si to tak vyložit, když chcete.“

„Byl jste tu tedy již dříve?“

Otázka zůstala bez odpovědi.

„Mám pravdu, když řeknu, že jste pilotoval letadla?“

„Ano.“

„Bylo to za války?“

„Jak jste to uhodl?“

„Před chvilkou jste použil výraz, který běžný mezi

piloty z RAF. Řekl jste mi, abych přidal plyn.“

„Chytrý hošík, co?“ ušklíbl se Collingwood. „No

dobrá. Za války jsem tu létal. Ostrov se mi zalíbil, a když

jsem svlékl uniformu, rozhodl jsem se tu žít. Ale teď už

koukejte odklusat a otravujte se svými zatracenými

otázkami někoho jiného.“

39

„Jenom ještě jednu,“ řekl Biggles klidně. Sáhl do

kapsy a vytáhl kus bláta. „Co je tohle?“

„To je asi fosfát.“

„Je to k něčemu?“

„Myslím, že tvoří součást umělých hnojiv.“

„Kvůli tomu jste ho chtěl?“

„Chtěl jsem jen trochu vylepšit půdu ve své

zahrádce. Ta trocha zdejší půdy je značně vyčerpaná.

Náhodou jsem vegetarián. A to je všechno, co vám

povím. Teď už mi dejte pokoj, než s vámi ztratím

trpělivost.“

„Jak chcete,“ odpověděl Biggles chladně. „Ale

nepočítejte s tím, že se vidíme naposled.“

„Takže vy tu chcete zůstat?“

„Na nějaký čas určitě.“

„Na laguně.“

„Patrně ano.“

„Dobře. Tak vám přeji příjemný pobyt,“ řekl

Collingwood a slabě se pousmál.

Biggles strčil do Algyho. „Půjdeme.“ Otočil se a

odcházel.

Algy ho venku dohonil. „Co si s ním teď počneš?“

zeptal se dost rozpačitě.

„Skutečně nevím, co si mám o něm myslet,“ řekl

váhavě Biggles. „Může to být jeden z těch potřeštěnců,

jaké občas potkáváme, a pak se nedá vyloučit, že aspoň

zčásti mluví pravdu.“

„Myslíš, že nelže?“

„Nemusí ve všem lhát, možná jen v něčem.

Nezapadá to ale do sebe tak, jak by mělo.“

„Kam teď půjdeme?“

40

„Zpátky k laguně. Pro dnešek jsme už zjistili dost.

Potřebují čas, abych si to promyslel. Kromě toho mě

začíná kručet v břiše.“

„Takže tu zůstaneme?“

„Přes noc určitě. Možná den nebo dva. Uvidíme, jak

se to vyvine. Zítra si to tady znovu projdeme. Zajímá mě,

odkud pochází ten kus fosfátu.“

„Myslíš, že to je fosfát?“

„Může být. Nejsem odborník. Považoval bych to za

kus hrubého pískovce s malou příměsí křemene. Není to

ovšem materiál, který by se tu měl povalovat běžně, ale

může se to stát.“

„Kdyby to byl pískovec, nedal by se použít k

hnojení.“

„To rozhodně ne.“

„Tak potom Collingwood lhal.“

„Jeho vysvětlení, proč se o fosfát zajímá, mě moc

nepřesvědčilo. Byl na ostrově již dřív, takže musel vědět,

jak to tady vypadá. A přivezl si rýč a páčidlo. Musel si

přivézt i pár balíčků semen. To naznačuje, že sem přišel,

aby tu nějakou dobu hospodařil. Proč by si nepřivezl také

hnojiva? Nevozil by je, jen pokud by věděl, že tu nějaká

jsou.“

„Na kopání v zahradě nepotřebuješ páčidlo, ledaže

bys čistil záhony od balvanů,“ podotkl Algy.

„To mě taky napadlo. Proč vlastně to nářadí

schovával? Nechtěl, abychom ten rýč s páčidlem viděli,“

prohlásil Biggles a zavrtěl hlavou. „Ne, tady něco nehraje.

Když uvážíme, že Collingwood teď musel uvažovat

hodně rychle, protože to poslední co čekal, byla náhlá a

nečekaná návštěva, připravil si, než jsme k němu přišli,

41

vcelku přijatelnou historku, i když by mohla být

logičtější.“

Vyšli na konec malého stoupání, z něhož viděli dolů

na lagunu. Nahoře byla kamenná deska podobná

náhrobku. Biggles si jí všiml, a když na ní uviděl nápis,

zastavil se a začal ho zkoumat. Hrubými, již značně

vybledlými písmeny která však byla ještě čitelná, tam

stálo: Jean Bonney. John Grant. 21. října 1821.“

„Tak tady si náš ctihodný skotský námořník vyznačil

nárok na tento ostrov, než se odebral ke svým předkům,“

zamumlal pro sebe Biggles a pokračoval k laguně.

42

KAPITOLA ČTVRTÁ

NOČNÍ POPLACH

Letadlo se pohupovalo na hladině přesně tam, kde ho

opustili.

„Myslím, že by bylo rozumné najít pro gadfly

bezpečnější místo ke kotvení, když se tady nějakou tu

dobu zdržíme,“ řekl Biggles. „Odjedeme s ním na

některou tu malou písečnou pláž a přivážeme ho ke

kolíkům. Na vodě by ho mohl silnější vítr otočit a ohnout

mu konec křídla.“

„Jasně,“ souhlasil Algy. Jenomže, já musím pořád

myslet na tu poslední Collingwoodovu poznámku. Ty jsi

mu řekl, že zůstaneme na laguně a on nato, že nám přeje

příjemný pobyt.“

„No a co?“

„Nelíbil se mi tón, jakým to řekl. Proč by nám

vlastně měl přát příjemný pobyt?“

„Myslím, že prostě jenom chtěl být jízlivý,“ pokrčil

rameny Biggles. „Mohl bys uvařit hrnek čaje a zároveň

otevřít nějakou dobrou konzervu.“ Vyndal z kapsy kousek

údajného fosfátu, položil jej na jeden z balvanů a začal se

svlékat.

„Co chceš dělat?“

„Trochu se vykoupu. Pak se projdu po útesech a

rozhlédnu se, zda je v místě vlnobití opravdu v bariéře

nějaká průrva.“ Biggles pokračoval ve svlékání, až tam

stál pouze v krátkých spodkách a na nohou si nechal lehké

plátěné střevíce.

„Počkej okamžik,“ řekl Algy ostře. „Viděls to?“

43

„Co jsem měl vidět?“

„Tamhle se na hladině udělal velký vír. Ještě jsou

vidět vlny,“ ukázal Algy na vodu. „Mohl by tam být

žralok.“

„Jestli mezi korálovými útesy není průchod, žralok

by se dovnitř laguny nedostal. Kdyby tam nějaký byl,

viděli bychom jeho hřbetní ploutev. Žralok obvykle

upozorňuje na svou přítomnost. Spíše šlo o hejno malých

ryb těsně pod hladinou.“ Po těch slovech skočil po hlavě

do vlahé vody.

Algy chvíli pozoroval, jak plave, a potom šel na

palubu letadla připravit jídlo a čaj.

Biggles po několika tempech vylezl z vody a otřepal

se. Došel na místo, kde se pás korálů napojoval na

pevninu a vydal se po něm až tam, kde vytušil trhlinu.

Musel ujít zhruba sto yardů. Protože věděl, že povrch

korálu je hrubý a nerovný, nechal si na nohou střevíce.

Když živý korál prořízne kůži, může být jedovatý a rána

se hojí velice dlouho. Ušel kus cesty a přistoupil k

nejzazšímu okraji útesu. Naklonil se nad hladinu a s

pocitem závratě rychle ustoupil. Poznal, že námořník,

který ostrov objevil, o hloubce vody u břehů nelhal. Bylo

to jako dívat se přes okraj skály, kolmo spadající dolů.

Byl tu jediný rozdíl, tady nebylo vidět žádné dno. Bylo to

jako dívat se do vesmírného prostoru. Voda byla

křišťálově čistá stejně jako ovzduší, takže se zdálo, že tam

žádná není. Biggles nejprve viděl bleděmodré světlo. To

však bylo stále tmavší a tmavší, až přešlo do těch

nejtemnějších odstínů indigové modře. A pak již nebylo

vůbec nic…

Šel k místu, kde se voda vzdouvala a vtékala do

laguny a vzápětí viděl, že jeho domněnka byla správná. V

44

pásu korálového útesu byla přesně ohraničená, nepříliš

široká trhlina, ale natolik velká, aby jí projela menší loď.

Proč se stalo, že ji dobrý námořník, kapitán Grant,

neobjevil? Ušetřil by si námahu s přetahováním

záchranného člunu přes korálový útes. Biggles průrvu

bedlivě zkoumal a lezl po čtyřech, aby viděl dobře do

hloubky. Povšiml si zubatých rozrytých stěn a balvanů,

volně roztroušených na dně mělké laguny. Prohlídka ho

uspokojila a vrátil se na ostrov stejnou cestou kterou

přišel. Viděl, že Algy připravil na břehu mezi balvany

oběd.

„V korálovém útesu je trhlina,“ řekl, když se posadil.

„Sakra, opravdu je tam? Jak je široká?“

„Dost široká, aby jí projela do laguny docela velká

lod.“

„Je divné, že si jí nikdo nevšiml.“

„Vždycky tam nebyla. Není to přirozená trhlina.

Tahle vznikla výbuchem. Viděl jsem vyvrtané díry, do

kterých ukládali nálože. Na dně laguny leží roztroušené

kusy korálu.“

„To je opravdu velmi zvláštní,“ žasl Algy. „Kdo to

proboha mohl udělat?“

Biggles pokrčil rameny. „Nejspíš ten kdo chtěl

lagunu nějakým způsobem využít.“

„Neudělali to vojáci, když byli za války na ostrově?“

„Sotva. Zdá se mi, že vznikla mnohem později.“

„Co Collingwood?“

„Možná. Nemáme možnost se to dovědět. Ale

určitým způsobem to potvrzuje mou domněnku, že se

tady něco děje – nebo dělo.“

„Dá se s tím něco dělat?“

45

„Teď moc ne. Rozhodně dnes už je na to moc pozdě,

ale zítra si ostrov prohlédneme podrobněji. Rád bych

zjistil, co je na něm tak pozoruhodného, že se vyplatí

projet sem s člunem. Počasí je docela příznivé, takže

zatím necháme letadlo tam kde je. Já se vyspím na břehu.

Bude to pohodlnější než v kabině.“ Biggles se dal do

jídla, které měl před sebou.

„Collingwood určitě ví, k čemu tu došlo,“

poznamenal Algy.

„Ovšemže to ví. Musí to vědět. Řekl bych, že je

součástí všeho, co se tu děje. Tím se vysvětluje, proč s

námi jednal tak stroze. Nechce nás tady, ale přitom se o

nás zajímá víc, než dává najevo. Z korálového útesu jsem

ho viděl, jak stojí u dveří baráku a sleduje nás.“

„Takže si všiml, že jsi objevil díru v útesu?“

„Jistě. A pokud je tak chytrý, jak se domnívám,

uvědomí si, že vím i to, že průchod do laguny někdo

otevřel dynamitem. Stejně si ale nemyslím, že mu to bude

k něčemu dobré.“

„Musí ho znepokojovat myšlenka, že se vrátíme do

Londýna a tam ohlásíme, co jsme tu zjistili.“

„Jen ať si dělá starosti.“

„Třeba se nás pokusí zastavit.“

„Nedomnívám se, že by zašel tak daleko.“

Seděli a při jídle hovořili a pak popíjeli čaj. Slunce se

zatím nořilo do oceánu a nad osamělým ostrůvkem se

rozhostil uspávající klid. Vítr ustal a vějířovité listy

kokosových palem znehybněly. Rackové se vrátili do

svých hnízd. Jenom příbojové vlny oceánu nepřestávaly

svádět svůj nikdy nekončící souboj s pevnou zemí. Po

krátkých, stále více rudnoucích červáncích den končil a

noc stáhla oponu. To však netrvalo dlouho. Na oblohu se

46

vyhoupl obrovský bílý měsíc v úplňku, zářící jako

naleštěný kov, který pokrýval skvrnami tekutého stříbra

hladinu, zvedající se a klesající za korálovým útesem. Na

nebi se jako diamanty třpytily miliony hvězd.

Biggles a Algy chvíli tiše seděli, uchváceni

nezvyklou krásou toho pohledu. Potom Biggles řekl: „Při

téhle podívané berou básníci do ruky pero. Víš, Algy,

když se na tohle dívám, jsem v rozpacích, jestli se zde

Collingwood neusadil kvůli té kráse. Někteří lidé by dali

nevím co, kdyby tu teď mohli sedět. Polovina světa hledá

mír a klid, ale ten se dá najít stále s většími obtížemi.

Kdyby se k nám Collingwood nechoval tak drze a

nafoukaně, byl bych v pokušení letět rovnou domů a

ohlásit, že se tu neděje nic mimořádného.“

„Proč to neuděláš, když máš takový pocit?“

„Jednak jsme nesplnili úkol a potom, když se někdo

ke mně chová hrubě, probudí ve mně jakousi zlomyslnost,

která mě nutí provést mu něco, čeho by litoval.“ Biggles

se zvedl. „Přinesu si podložku ze sedadla, abych měl něco

pod hlavu a uložím se tady na písku.“

Jak řekl, tak učinil. Pohodlně se natáhl a jeho

poslední slova byla: „Kdyby ses probudil a povšiml si

nějaké změny počasí, hned mě vzbuď.“

„Jistě, starouši. Nebudeš chtít, abych byl vzhůru a

hlídal?“

„Myslím, že to není třeba,“ odpověděl Biggles a za

několik minut jeho pravidelné oddechování naznačovalo,

že usnul.

Algy ulehl, aby následoval jeho příkladu, ale zjistil,

stejně jako to objevilo mnoho lidí zvyklých mít střechu

nad hlavou, že baldachýn temné oblohy s měsícem v

úplňku a spoustou hvězd může někdy podivně rušit. A

47

třebaže se snažil přivolat spánek všemi způsoby, které

znal, spánek se mu vyhýbal. Hlavou mu bez přestání

probíhaly události toho dne, až si uvědomil, že dosáhl

stavu, kdy je stále bdělejší. Konečně pochopil, že může

udělat jedinou věc – nepokoušet se usnout. Posadil se.

Když tam tak seděl s bradou v dlaních, povšiml si

náhle něčeho, čemu nerozuměl. Nechtěl se tím zabývat,

ale očima se k tomu stále vracel. Byl to bod svítící do

temnoty na jednom nedalekém balvanu. Napřed ho

napadlo, že to je jakýsi světélkující hmyz, světluška nebo

něco takového. Bod se však vůbec nehýbal. Zvědavost

nakonec v Algym zvítězila a s přemáháním vstal, aby

zjistil co to je. Záře měsíčního světla jej dovedla přímo ke

světlu.

K velkému překvapení zjistil, že svítí kousek

ztvrdlého bláta, který tam Biggles odložil. Byla to hrouda,

o které Collingwood prohlásil, že jde o fosfát. Nesvítila

celá. Zářila pouze slabá žilka, která jí probíhala. Zvědavě

si ji prohlížel. Bylo to snad měsíční světlo, odrážející se

od určitých částí? Přemístil hroudu do stínu a žilka se

rozzářila ještě jasněji. Vrátil hroudu na původní místo a

řekl si v duchu, že ráno musí Bigglese na tohle záření

upozornit. Pak se Vrátil na své pískové lože.

Dříve než ulehl a znovu se pokusil usnout, rozhlédl

se naposled po laguně, aby ještě jednou docenil

nadpozemskou krásu rozhledu. Přitom si všiml další

podivné věci. Alespoň se mu zdála podivná, opravdu tak

zvláštní, že mu připadala neuvěřitelná. Jedna část, malý

kousek korálového útesu se pohyboval. Skutečně se

hýbal? Nespouštěl z toho místa oči. Nebyl to výplod jeho

fantazie? Přelud vyvolaný magickým měsíčním světlem?

Promnul si oči a pohlédl tam znovu. Tentokrát se nemohl

48

mýlit. Na útesu se něco pohybovalo. Byl to pomalý, ale

jednoznačný pohyb. Vstal. Pak konečně pochopil, že se

nehýbe korál, ale něco na něm. Tmavý objemný předmět,

který se přibližoval k ostrovu zvláštním valivým

pohybem. V tom pomalém a tichém přibližování bylo

něco hrozivého až zlověstného. Uvědomil si, že když

bude pohyb pokračovat, přijde ta věc až k němu a k

letadlu, které spočívalo na vodě jako spící kachna.

Díval se ještě chvilku, ale když se předmět nadále

přibližoval, uchopil Bigglese za rameno.

„Co se děje?“ sykl Biggles a vztyčil se na lokti.

„Je tu něco, na co by ses měl podívat,“ zašeptal Algy.

„Koukni, tamhle na útesu! Hýbe se to.“

Biggles se posadil.

49

„Co si o tom myslíš?“ vyhrkl tiše.

„Nemám zdání. Vím jenom, že se to přibližuje k

nám.“

V té chvíli jako by záplava měsíčního světla na

vteřinu zesílila a ozářila něco jako dvě dlouhá matná hadí

těla tápající nad pevným korálovým útesem.

„Hrome!“ vydechl Algy. „To jsou chapadla.

Chobotnice! Je pekelně veliká.“

„Chovej se tiše,“ zašeptal Biggles. „Nedělej rámus.“

„Vždyť se ta mrcha blíží k nám!“

50

„To vidím. Jestli přileze ještě blíž, budeme muset

něco udělat, abychom jí zastrašili. Kdyby dostala zálusk

na letadlo, nebylo by to nic příjemného.“

Pozorovali zvíře, které se přibližovalo. V jednom

okamžiku, když se měsíční světlo odrazilo od očí

chobotnice, Algy stěží potlačil výkřik. Byly bílé, ploché a

velké skoro jako talíře.

„Neřekl bych, že to je obyčejná chobotnice,“ zasyčel

Biggles. „Je to moc velké. Domnívám se, že to bude

desetinožec, druh, jemuž myslím říkají kalmar neboli

krakatice obrovská. Živou jsem neviděl nikdy, ale jeden

model mají v Mořském muzeu v Monaku. Je dlouhý jako

51

celá hala, ve které ho vystavují. Je obrovský. Má osm

ramen a dvě chapadla, která mohou měřit dobrých čtyřicet

stop. O těchhle nestvůrách se říká, že někdy za noci

vylézají na břeh. Ve starších kronikách by ses dočetl, že

některá z těch největších chytla kánoi i s domorodci a

stáhla ji pod vodu.“

„Roztomilé,“ zabručel Algy. „Není k čertu na čase,

abychom něco podnikli?“

„Na vytažení letadla na břeh je moc pozdě, jestli máš

na mysli zrovna tohle.“

„Vsadil bych se, že na tu potvoru narážel

Collingwood, když nám zde přál příjemný pobyt,“ řekl

Algy, jako by si nevšiml Bigglesovy poznámky.

„To se mi nechce věřit.“

„On nás tu nechce, na tom jsme se přece shodli.

Velice by se mu hodilo, kdyby se letadlo poškodilo a my

nemohli podat v Londýně hlášení.“

„Kdybych považoval za možné, že nás tu nechal

tábořit a přitom věděl, že tyhle příšery mají ve zvyku

vylézat na břeh, urazil bych mu palici,“ zamumlal Biggles

zuřivě. „Vzpomínám si, že jsem četl v knížce od jednoho

námořníka o boji jedné takové obludy s velrybou. Podle

toho si můžeš představit, jaké velikosti mohou dosáhnout.

Přines mi z přihrádky pistoli.“

Algy šel k letadlu a vrátil se se dvěma pistolemi,

které měli s sebou pro mimořádné případy a jednu podal

Bigglesovi. „Je nabitá,“ zavrčel.

Biggles si vzal zbraň a šel pomalu ke konci útesu, ke

kterému se obluda stále neslyšně blížila.

„Buď opatrný,“ varoval Algy Bigglese znepokojeně.

Biggles neodpověděl. Nezastavil se, dokud nebyl od

netvora asi padesát stop. Potom zvedl pistoli, pečlivě

52

zamířil a vystřelil. Zdálo se, že nezasáhl, protože

krakatice se plazila po útesu dál. Biggles vypálil znovu.

Opět bezvýsledně. Vypálil po třetí. Zvíře vymrštilo dvě

velká chapadla, zamávalo s nimi a vyrazilo tak truchlivé

zasténání, že Algymu to připadalo, jako by se ho dotekl

závan chladného větru. Potom spadlo z útesu, naštěstí na

stranu otevřeného moře. Vystříkla voda. Biggles chvíli

sledoval, jestli obluda znovu vyleze a když se nic nedělo,

vrátil se k Algymu.

„Zabil jsi ji?“ zeptal se Algy.

„Nevím, ale velkou radost jsem ji neudělal. Mířil

jsem mezi oči. Pokud má ta obluda mozek, možná jsem ji

dostal, jenže tyhle bestie z mořských hlubin se nedají

zabít tak snadno.“

„Tím se možná vysvětluje, co jsem předtím viděl v

laguně. Vír, o kterém ses domníval, že jde o hejno

rybiček,“ řekl Algy. „Malé rybky. K smíchu!“

„Můžeš se vsadit, že teď si dvakrát rozmyslím, než si

půjdu zase zaplavat,“ řekl Biggles. „Čistota mi může být

ukradená.“

Ještě chvíli sledovali břeh, ale krakatice se již

neukázala.

„Než půjdeme zítra spát, zajedeme s letadlem na

břeh,“ prohodil Biggles.

Algy se náhle ťukl do čela.

„Mám tu pro tebe ještě něco,“ řekl a zvedl z útesu

kus údajného fosfátu. „Podívej se na tohle,“ vyzval

Bigglese. „Světélkuje. Co si o tom myslíš?“

Biggles si hroudu zaujatě prohlížel a několikrát ji

obrátil ve dlani, než odpověděl. „Nevím. Mohly by v tom

být kousky sádrovce. Jenže mineralogie není moje láska.

Nevyznám se v tom.“

53

„Nejvíc to svítí ve tmě. Nemohl by to být smolinec,

ze kterého se těží radium?“

„Mě se neptej. V životě jsem ten nerost neviděl. Vím

jen tolik, že byl velmi těžký.“

„Ale Collingwood tu není bez důvodu. Nemohlo by

to být tohle?“

„Může. Pochopitelně. Ale jde jen o naše dohady. To

nemá smysl. Kdyby nebyl Londýn tak daleko, vzal bych

to tam a dal bych hroudu k vyjádření odborníkům. Ráno

se s Collingwoodem znovu setkáme. Třeba z něj něco

dostanu. Zatím se pohybujeme jen na úrovni dohadů a

podezření. To nestačí. Odhadl bych, že se obluda už

nevrátí, tak se raději pokusíme usnout. Přesto ale bude

nejmoudřejší, postavit hlídku.“

„Bohudíky spadla do hloubky a ne do laguny,“ řekl

Algy. „Všechno co se podobá chobotnici mi nahání husí

kůži.“

„Já jsem se trochu prospal, tak si vezmu první

hlídku,“ nabídl se Biggles.

„Myslíš, že to je nutné?“

„Nechci nic riskovat. Ta krakatice nebo co to bylo, tu

může mít kamaráda. Vzbudím tě asi za čtyři hodiny.“

Nakonec, po tom všem co zažili, se moc nevyspal

žádný z nich, a když se na východě zvedal z moře úsvit,

oba cítili, jak se jim klíží oči…

Zatímco Algy připravoval kávu, Biggles přešel na

druhou stranu útesu, aby tam prohlédl pobřeží. Když se

vrátil, prohlásil, že po zvířeti, které je připravilo o noční

odpočinek, nenašel nikde ani stopy. Horká káva je pak

postavila na nohy.

54

KAPITOLA PÁTÁ

ÚTOK NA LETADLO

Když se nasnídali a upravili, řekl Biggles: „Tak a teď

půjdeme a promluvíme si s Collingwoodem.“

„Z něj toho moc nevyrazíš,“ předvídal Algy.

„To bych netvrdil. Možná si to už rozmyslel.

Dostane ještě jednu příležitost. Za pokus nic nedáme.“

„A co bude s letadlem? Chceš ho nechat na vodě?

Říkal jsi, že ho vytáhneme na písek.“

Biggles se rychle rozhlédl po obloze. „Na to je čas,

až se sem vrátíme. Pořád jsem se ještě nerozhodl, zda se

nevrátíme domů pro další pokyny, takže pro ten případ ať

raději zůstane tam, kde je. Je tam připravené k rychlému

startu.“

„A nebojíš se nestvůry, co jsme viděli včera v noci?“

zeptal se Algy.

„Myslím, že za světla do laguny nepřijde. Podle toho

co vím o hlavonožcích, ve dne se obvykle zdržují v

hlubinách a nevylézají na břeh. To je napadá jen za tmy a

i pak pouze vzácně. S tím bych si nedělal starosti. Letadlo

by mělo být v pořádku.“

„A co Collingwood? Doufám, že ho nenapadne

nějaká sabotáž.“

„Nemyslím, že by byl schopen takové špinavosti.

Ostatně pokud budeme u něj na návštěvě, nic neprovede, i

kdyby to zamýšlel.“

Vydali se tedy k pozůstatkům z války, k barákům,

aby se setkali s člověkem, se kterým chtěli mluvit. Právě

snídal ovesné vločky a čaj s mlékem.

55

„Co tady zase chcete?“ zeptal se chladně, jakmile je

uviděl ve dveřích. „Nemůžete mě nechat na pokoji?“

„Nemůžeme,“ odpověděl Biggles bez obalu. „Přišel

jsem se vás na něco zeptat a očekávám přímou odpověď.

Věděl jste, že hlavonožci občas opouštějí hlubiny a

vylézají až na břeh?“

„Dejme tomu. A co má být?“

Bigglesovi ztuhla tvář. „Hrom aby do vás! To je ale

drzost! Tak vy jste to věděl!“

„Viděl jsem je, ale mně nijak nepřekážejí.“

„Mohli nás napadnout nebo vážně poškodit naše

letadlo.“

„A udělali to?“

„Jenom se pokusili.“

„V noci jsem si říkal, jestli nestřílíte právě kvůli nim.

Slyšel jsem tři výstřely.“

„Proč jste nás nevaroval?“

Collingwood se strojeným údivem rozevřel oči.

„Proč bych to měl dělat? Já jsem vás sem nezval. Čekal

jsem, že na to přijdete sami. Nejsem vaše chůva.“

Poslední slova pronesl s úšklebkem.

„Chůvu nepotřebujeme, jak se brzy přesvědčíte,“

odsekl Biggles zamračeně. „Čekal jste, že nám poškodí

letadlo! Je to tak?“

„Měl jsem předstírat, že se kvůli tomu rozpláču?“

„Ovšem. Teď jste se projevil a já tedy využiji

příležitosti, abych vám řekl, že jste ten nejmizernější lotr,

jakého jsem kdy potkal,“ řekl Biggles chladně.

Collingwood usrkával čaj a zřejmě se ho to vůbec

nedotklo. „Už jste skončil se svojí přednáškou?“ zeptal se.

„Ještě ne. Ještě zdaleka ne,“ odpověděl ostře Biggles.

„Teď mě poslouchejte, Collingwoode, a poslouchejte

56

dobře. Netuším, co zde provádíte, ale jestli jste chtěl být

sám, vzal jste to za špatný konec. Kdybyste se choval jako

slušný člověk, odjel bych patrně domů s prázdnou. Když

jste se ale začal s námi hádat, zůstanu na ostrově, dokud

nezjistím, jakou špinavostí se tu zabýváte.“

„Dejte si pozor, mohl bych vás žalovat pro utrhání na

cti.“

„Jen jděte a doběhněte si k soudu. Já bych to jen

uvítal. Jestli přijdu na to, že máte prsty v nějakém

darebáctví, vyčítejte si to jen sám sobě. Vyrukujte s

pravdou ven a já to ještě zvážím, jinak zde zůstanu.“

„To si jenom myslíte.“

„Mám to chápat jako vyhrůžku?“

„Přeberte si to, jak chcete. Jestli ale nepřestanete

strkat nos do mých záležitostí, budete litovat, že jste na

ostrov Jean Bonney vůbec přijel.“

„Ještě jednou se opovažte něco takového říct a

zatknu vás. Já nepotřebuji utíkat k soudu!“

„Opravdu?“ řekl Collingwood, jehož ta slova přiměla

zvednout hlavu od jídla. „A kdopak vůbec jste, že mluvíte

o zatýkání?“

„Jsme policejní důstojníci ze Scotland Yardu,“

přihlásil se Biggles ke své pravomoci. „Takže teď víte, s

čím můžete počítat.“

„S čím můžu počítat? Co mám vědět?“

„Proč jsme tady.“

„Scotland Yard je za padesáti horami a padesáti

moři,“ ušklíbl se Collingwood.

„Tak daleko zase ne, jak se přesvědčíte. To je

všechno.“ Biggles se obrátil k Algymu a prohlásil: „Jen

ztrácíme čas.“ Udělal čelem vzad a vyšel z baráku.

57

„Taky jeden z těch mazaných chlápků,“ zavrčel

Algy, který vyšel ven současně s Bigglesem.

„Možná není tak mazaný, jak si o sobě myslí.

Uvidíme. Všiml sis, že to v jeho baráku nějak divně

páchlo?“

„Ano, něco neurčitého jsem cítil.“

„Poznal jsi, co to je?“

„Ne.“

„Já taky ne. Ale něco mi to připomnělo. Brzy na to

přijdu.“

„Do čeho se teď dáme?“

„Prozkoumáme ostrov. To by nemělo trvat dlouho.“

Biggles zamířil k laguně. „Než to ale uděláme,

vytáhneme letadlo na břeh,“ dodal, když vylézal na

výšinu nad modrou vodou. Náhle se zastavil a vytřeštil

oči na lagunu. Vzápětí se rozeběhl.

Algy nemusel pátrat po důvodu jeho neočekávaného

úprku. Příčinou byl gadfly. Nebyl již uvázaný na kotvišti,

ale pohyboval se volně po hladině laguny a mírný vítr,

který teď čeřil vodu, jej unášel k okraji korálového útesu.

Algy se musel rychle rozhodnout, kudy poběží.

Nemělo by smysl pronásledovat Bigglese, který

nepotřeboval pomoc, pokud by doběhl k zatoulanému

letadlu dřív, než narazí na útes a téměř jistě se o něj

nárazem poškodí. Viděl, že Biggles uhání k jednomu

konci útesu a sám tedy vyrazil k druhému, aby zachytil

letadlo, kdyby další závan větru změnil jeho dráhu. Bylo

to místo, na němž se v noci zjevil noční host s chapadly.

Ani ho nenapadlo myslet na obludu a utíkal dál. Letadlo

museli zachránit za každou cenu. Přesto, když pak dorazil

k útesu, neubránil se rychlému pohledu na hlubinu a

teprve poté vyběhl na útes.

58

Hrbolatý povrch měl nepravidelné tvary a byl tvrdý

jako železo. Algy musel být opatrný, protože pád by mohl

mít chmurné následky, přitom se ovšem nemohl příliš

ohlížet na možnost, že si poláme kosti. Navíc postupoval

s obtížemi, protože sledoval, jak daleko je Biggles a

přitom musel dávat pozor, kam šlape.

Biggles zatím uběhl po útesu pěkný kus cesty,

neustále utíkal a při skákání hodně riskoval. Několikrát se

zdálo, že letadlo už už zachytí, než křídlem narazí do

útesu, ale vždycky v rozhodujícím okamžiku malý obrat

proměnlivého větru způsobil, že se letadlo otočilo jinam.

Biggles ho samozřejmě musel následovat, aby zůstal v

jeho blízkosti.

Algy spěchal, co mu síly stačily, až dosáhl toho, že s

Bigglesem oblehli kymácející se letoun. Každý přitom

obsadil jednu stranu průrvy, otevírající únik z laguny na

volné moře. Protože byl právě odliv, valila se tudy voda z

laguny jako mlýnským náhonem. Bylo by nebezpečné

spustit se v jeho blízkosti do laguny, neboť takového

plavce by odliv snesl do moře. V jednu chvíli se zdálo, že

proud vtáhne do štěrbiny i letadlo, a i kdyby nějakým

zázrakem proplulo do moře nepoškozené, mohli by se s

ním letci stejně rozloučit. Hry větru a příboje by ho

nejspíš vrhly na skaliska.

Naštěstí k tomu nedošlo a ani nebylo nutné riskovat

přeplavání průrvy. Vzápětí totiž vítr změnil směr a zanesl

letoun na Algyho stranu. Plaval sotva dvacet yardů od něj

a chvíli se zdálo, že se přiblíží ještě víc, ale potom se bez

zjevného důvodu začal zase vzdalovat. Algy pochopil, že

tuhle příležitost nesmí ztratit. Tak jak byl, i ve střevících,

skočil do laguny a mocnými tempy vyrazil za unikajícím

letadlem.

59

Dostihl ho a ne bez námahy se zachytil plováku.

Vytáhl se na něj a potom na trup letadla. Sedl si na něj

rozkročmo a v této poloze se dostal až do kabiny. Ostatní

již bylo snadné. Motory naskočily na první pokus a

vzápětí byl letoun pod jeho kontrolou. Pak s ním Algy

připlul těsně k útesu, aby si Biggles mohl naskočit a

potom doroloval k původnímu kotvišti.

„Dobrá práce, stará vojno,“ pochválil ho Biggles,

když konečně vystoupili na břeh. „Neumím si představit,

jak se to mohlo stát. Vždyť tohle je nové nylonové lano,

koupené pro tuhle výpravu. Sám jsem ho navlékal.

Nemohlo se přece přetrhnout…“

Zvedl vázací lano a prohlížel si jeho konec. Když se

pak obrátil k Algymu, mračil se jako satanáš. „Tak takhle

to je,“ zavrčel. „To lano nám někdo přeřízl. Koukni!“

Algy pohlédl na konec lana, který měl být přivázaný

k letadlu, ale teď na něm uzel chyběl. Nic nenasvědčovalo

tomu, že by se mohlo předřít. Řez byl čistý a tak

dokonalý, jako kdyby někdo lano přeřízl břitvou!

„To je zatraceně divné,“ zamumlal Algy. „Je

přeříznuté, a pokud vím, krakatice s sebou nenosí ani

nože ani břitvy!“

„Nevím, kdo to udělal, ale krakatice je nevinná,“ řekl

Biggles zlostně.

„Jedna věc je ovšem docela jistá,“ řekl Algy.

„Nemohl to udělat ani Collingwood, Byli jsme s ním od

chvíle, kdy jsme odsud odešli. Bez našeho vědomí se sem

nemohl dostat.“

„Máš pravdu,“ souhlasil Biggles po krátké úvaze.

„Collingwood to nebyl.“

„Co z toho tedy vyplývá?“

60

„Jestliže to nebyl Collingwood, pak to samozřejmě

musel udělat někdo jiný.“

„Jenže nikdo jiný tu není!“

„Musí tu být! To je jediné správné vysvětlení.

Nemáme nejmenší jistotu, že tu není nikdo jiný? Ještě

jsme ani neprošli ostrov!“

„Nějaký Collingwoodův přítel?“

„Nevím, zda je to zrovna přítel, ale zřejmě s ním

spolupracuje. Drželi se spolu do chvíle, kdy jsme přistáli.

Oni to provedli. Bud Collingwood vyzval svého

společníka, aby lano přeřízl, nebo se ten druhý chlap,

když viděl, že necháváme letadlo bez dozoru, rozhodl pro

malou sabotáž na vlastní pěst.“

Algy se zamračil. „Pořád to nechápu. Proč by nám

chtěli poškodit letadlo? Collingwood se vyjádřil, že nás tu

nechce a jeho chování tomu nasvědčuje. Kdyby nás

ovšem zbavil letadla, odsoudil by nás k dlouhému pobytu

na ostrově. To neladí. Nerozumím tomu.“

„Mám pro to jenom jedno vysvětlení,“ zamyslel se

Biggles. „Ted když ví, že ho podezříváme z něčeho

nepoctivého, pokud ne přímo ze zločinu, ztratil zájem na

našem návratu do Londýna. Pravděpodobně jsem udělal

chybu, když jsem mu řekl, že jsme ze Scotland Yardu.

Věděl o těch nestvůrách s chapadly. Proč nás nevaroval?

Doufal, že některá z nich udělá špinavou práci za něho.

Když ráno zjistil, že to nevyšlo, neztrácel čas a zkusil

něco jiného.“

„Stejně si nemůže myslet, že nás tu zadrží trvale.“

„Bez letadla bychom tu určitě uvízli docela dlouho.

Tak dlouho, aby to vyhovělo jeho záměrům. Můžeme

doufat a předpokládat, že tu sotva hodlá zůstat delší dobu.

61

Potom by prostě odplul a nás by tu nechal. Jakmile tedy

skončí se svojí činností, sbalí její výsledky a pláchne.“

„Řekl jsi, že by odplul?“

„Pravděpodobně by si pro odjezd zvolil nějaké

plavidlo. Průrvu v korálovém útesu neudělali pro

vylepšení krásy krajiny. Muselo mu to dát pořádnou

práci. I kdyby to neprovedl Collingwood sám, ale se svým

společníkem, zaručeně o tom ví. Přivezli je sem v letadle,

ale mám pocit, že odjíždět budou lodí.“

„Asi máš pravdu,“ přikývl Algy. „Letadlo zde teď

žádné nevidíme, takže jestliže jím přiletěli, muselo

odstartovat. To znamená, že zdejší akce se zúčastnili

nejméně tři lidé.“

„Začíná to tak vypadat. Ale vraťme se do

současnosti. Narazili jsme tady na neočekávanou

překážku. Nesmíme už nechat letadlo bez dozoru, protože

můžeme očekávat další pokus o jeho poškození. Když k

tomu došlo jednou, je moudré předpokládat, že se to stane

znovu. Kdyby někdo odletěl s letadlem za naší

nepřítomnosti na západ se všemi našimi zásobami,

nezbylo by nám, než polykat kokosové ořechy nebo si

vyprosit vegetariánské menu u Collingwooda.“

„To si spíš ukousnu jazyk, než bych ho o něco

prosil,“ zavrčel Algy.

„Já taky. No, taková je situace. Jeden z nás bude

muset vždycky zůstat na hlídce. Naruší nám to postup při

pátrání, avšak jinou možnost nevidím. Od nynějška

budeme raději nosit u sebe pistole a zásobníky s náboji.

Jestli se opravdu začnou chovat neurvale, budeme

připraveni.“

62

„Nemyslíš, že by bylo dobré odletět domů, dokud

můžeme? Byla by jistota, že podáme zprávu o stavu

ostrova.“

„Copak bys chtěl ohlásit?“ řekl Biggles.

„To co jsme zjistili, že se tu děje.“

„Ale vždyť nevíme, co se tu děje. V tom je ta potíž.

Co bychom mohli říct? Našli jsme nějakého člověka.

Raymond řekne: ,A co tam dělá?’ My řekneme, že

nevíme. Šéf se zeptá: ,Jak to že to nevíte? Vraťte se a

zjistěte to!’ A my se vrátíme a začneme zase tam, kde

jsme přestali, to znamená tam, kde jsme zrovna teď. Nebo

možná ne tak docela. Vypadali bychom jako pitomci,

kdybychom se sem vrátili a shledali, že ptáčkové uletěli.

Jestli jsme sem přišli s jasným úkolem, měli bychom ho

splnit. Nevím, co tu ti ptáčkové provádějí, ale než

nasadím kurz domů, chci vědět, co to je. Půjdu až na

kořen věci.“

„Dobrá, dobrá, starouši. Co je dobré pro tebe, je

dobré i pro mě. Jaký bude náš první krok? Zajedeme s

letadlem na pláž, jak jsi říkal?“

„Ted se mi to už nezdá tak rozumné,“ řekl Biggles po

krátkém zaváhání. „Bude lepší, když alespoň trochu

prozkoumám okolí. Když tě nechám na pláži, budeš v

případě útoku moc zranitelný. Myslím, že bude lepší,

když po mém odchodu zajedeš s letadlem do středu

laguny a tam spustíš kotvu. Pak se k tobě nikdo nepřiblíží,

aniž bys ho zpozoroval. Kromě toho, kdyby k něčemu

došlo, mohl bys mu uletět. Počkáš proto na laguně. Až se

vrátím, tak zavolám a ty s letadlem přijedeš a vezmeš mě

na palubu.“

„A co když se změní počasí?“

63

„Myslíš, že bych si změny počasí nevšiml? To se

nemáš čeho bát. Vrátil bych se poklusem.“

„Dobrá,“ kývl Algy. „Tak se do toho dáme.“

„Než odejdu a dokud je kolem klid, trochu bych se

najedl,“ řekl Biggles. „Snad nám nic neuteče.“

„Ve tvém plánu je jedna maličkost, která mě zrovna

nenaplňuje nadšením,“ poznamenal Algy. „Nezapomněl

jsi náhodou, že jen kousek odsud sídlí ty obrovské

nestvůry?

Mnohem

raději

se

budu

potýkat

s

Collingwoodem, než bych se zapletl do zápasu s nějakou

slizkou desetiramennou krakaticí.“

„Myslím, že si s ní nemusíš dělat starosti,“

odpověděl Biggles přesvědčivě. „Se třemi kulkami mezi

očima jí není nijak do skoku, pokud už není po ní.

Zůstane v hloubce. Nemyslím si, že by měla chuť vnikat

do laguny.“

„Pokud je vstup do laguny dost široký pro loď, musí

stačit všemu co žije v moři,“ přel se Algy. „Až snad na

dospělou velrybu.“

„Vstoupit sem ta obluda může, ale laguna je moc

mělká.“

„Upřímně doufám, že se nemýlíš, starouši,“

odpověděl Algy. „A co ten vír, který jsem viděl? Ten

muselo něco způsobit.“

Biggles se ušklíbl. „Když uvidíš, jak vystrkuje

periskop, uháněj na břeh,“ navrhl s úsměvem.

„Není to zas taková legrace. Nečekej, že prasknu

smíchy,“ bouřil se Algy. „Mně nemusíš vykládat, co mám

dělat. Stačí, když uvidím jedno rameno, o dalších devíti

ani nemluvě, a budu na pláži tak rychle, že by mě

nedohonila ani obluda o dvaceti ramenech. Jestli, jak jsi

říkal, jedna taková potvora stáhla pod hladinu člun plný

64

domorodců, nehodlám se domýšlet, co by udělala s

letadlem. Je to ostatně tvoje letadlo…“

Víc už o tom nemluvili. Rychle něco snědli a Algy

potom vyvezl gadfly na klidnou vodu uprostřed laguny.

Jeho přítel se díval, dokud kotva nezmizela pod hladinou.

Potom zamával na rozloučenou a vykročil, aby splnil

úkol, který si uložil.

65

KAPITOLA ŠESTÁ

KONOPÍ A JEŠTĚ JEDNA ZÁHADA

Biggles nejprve vyšel na malý pahorek, skrčil se a

přejel očima přistávací dráhu směrem k Nissenovým

barákům. Nebylo to proto, že by se obával Collingwooda

či dokonce útoku z jeho strany. Po všem co se už mezi

nimi stalo, měl větší právo být na ostrově, než muž, na

něhož se nyní díval s hlubokou nedůvěrou. Skrýval se

prostě proto, že nechtěl, aby si Collingwood všiml jeho

odchodu a toho, že nechal Algyho samotného u letadla.

Když totiž Algy nastartoval motory, aby přemístil letadlo

na nové stanoviště v laguně, rachot motorů skoro určitě

vylákal Collingwooda, aby se podíval, co se na laguně

děje. Nebylo však po něm nikde ani stopy a tak po

krátkém pohledu na stále jasnou oblohu, jímž se ujistil, že

nehrozí změna počasí, se vydal na průzkum. Šel při

pobřeží pod zvýšeným terénem, kde ho Collingwood

nemohl zpozorovat.

Kdyby se chtěl dostat na konec ostrova co nejdřív,

šlo by se mu pohodlněji a rychleji po přistávací dráze,

táhnoucí se po rovině. Její povrch byl však dokonale

přehledný a kdyby Collingwood vyšel z baráku,

nepochybně by tam letce zahlédl. Biggles si proto vybral

obtížnější cestu podél mořského břehu. Cesta byla místy

pohodlná, jenomže mnohdy tam musel zdolávat kamenitá

přílivová pásma plná suti a odpadu, který vyvrhlo

rozbouřené moře. Místy si musel pracně hledat průchod.

Utěšovalo ho však, že vzdálenost, kterou měl před sebou,

byla pevně dána délkou ostrůvku. Přestože byla chůze

66

dost namáhavá, počítal, že mu cesta bude trvat nejvýš

hodinu, a pokud všechno půjde plynule, vrátí se k

Algymu mnohem dříve, než nastane večer. Měl v plánu

dojít po pobřeží až ke skupině kokosových palem na

nejzazším konci ostrova a potom se vrátit středem, to jest

po přistávací dráze. Pak již bude lhostejné, jestli si ho

Collingwood všimne. Kdyby ho viděl přicházet, bylo by

to jiné.

Uříznuté lano naznačovalo, kam až je schopen zajít,

aby se jich zbavil.

Biggles neměl samozřejmě nejmenší představu o

tom, co na ostrově hledat. Ani netušil, co by mohl najít,

byl ale přesvědčen, že něco zde určitě bude a sice něco

takového, co hodlá Collingwood utajit. Biggles nemohl

uvěřit, že by se člověk jeho úrovně a vzdělání sám

dobrovolně odloučil od civilizovaného světa, ať již měl

jakýkoli důvod. A pokud byl důvod jeho pobytu poctivý,

proč se tolik snažil dávat jim najevo, že tu nejsou

vítanými hosty?

Byl si jist, že tenhle první průzkum je zcela

nezbytný. Nemohl se obejít bez obhlídky co největší části

ostrova, neboť jen tak mohl najít klíč k tomu, co se to

tady děje. Jakmile tedy prošel na konec staré přistávací

dráhy a tím také mimo dohled muže z baráku, vyšplhal

občas na nějakou vyvýšeninu, aby obhlédl okolí, které se

před ním co chvíli otvíralo.

Byl již blízko konce výzvědné cesty a nespatřil

dosud nic, co by vzbudilo jeho zvědavost. Nic na ostrově

nestálo za bližší průzkum. Kokosové palmy, které mu po

celé putování sloužily jako zásadní orientační bod, se již

tyčily nedaleko od něj. Vzápětí pochopil, proč vyrůstají

právě na tomhle konci ostrova. Dosud totiž narážel jen na

67

skalnatý a kamenitý terén, všude leželo jen kamení a

písek. Tady se mu ale pod nohama objevila vrstva

poměrně úrodné půdy, jež se udržela v mírných

proláklinách,

odkud

ji

mořské

vlny

nedokázaly

spláchnout.

Jednu z hlubších proláklin si dlouho prohlížel.

Vypadala jako malé údolí, chráněné ze všech stran mírně

se svažujícími, pískově zbarvenými skalnatými stěnami.

Bigglesovu pozornost upoutaly bujné a bohatě kvetoucí a

vonící rostliny na dně. Divoká džungle keřů a popínavých

rostlin zakrývala celou jednu stěnu jako zelená opona.

Nebylo těžké usoudit, že dno údolí pokrývá úrodná půda,

ale nijak mu to nepomohlo vyřešit otázku, kterou si lámal

hlavu. V údolíčku nespatřil živou duši a šel tedy dál.

Dorazil až k palmám. Předsevzal si, že u nich skončí

jeho dnešní průzkum, ostatně dál už cesta stejně nevedla,

protože nedaleko za palmami příboj z otevřeného moře

útočil na kamenitou pláž. Když se přiblížil ještě víc,

překvapením zvolnil krok, neboť v sousedství palem

spatřil obdělávané pole, na němž právě nikdo nepracoval.

S úžasem zjistil, že na ploše o něco větší než dvacet akrů

vyrůstá jediný druh plodiny. Zprvu se domníval, že to je

kukuřice, na níž ještě nedorostly palice. Ujistil se, že v

blízkosti nikdo není a zamyšleně přišel blíž. Dospěl k

názoru, že se vlastně nemá čemu divit, když tady našel

pole s obilninou, přestože ho to na první pohled

překvapilo. Jak si všiml, půda tu byla mimořádně úrodná

a Collingwood, jestli se rozhodl pěstovat kukuřici,

přirozeně by si nevybral neúrodné místo. Na ostrově bylo

jen málo míst, která se hodila k setí. Napadlo ho, že

Collingwood tady udělal slušný kus práce. Všiml si

pahýlů po pokácených palmách, jež musely ustoupit

68

obdělávané půdě. Pod stromy, které tu zbývaly, leželo

plno větrem shozených kokosových ořechů, které se

Collingwood vůbec nenamáhal sbírat.

Došel až k poli. Když se před ním zastavil, jeho

výraz se náhle změnil. Nejprve vyjadřoval úžas, potom

pochopení.

„Tak tady máme jedno tajemství!“ sykl. Dotkl se

pistole v kapse a rychle se rozhlédl, zda ho někdo

nepozoruje. Nikdo však poblíž nebyl. Ani k tomu nemají

žádný důvod, pomyslel si. Tyhle rostliny se o sebe

postarají samy až do sklizně.

Na místě se nijak nezdržoval. Nebylo proč. Konečně

měl odpověď na svou otázku, co hledá Collingwood na

ostrově. Už to věděl, nebo se domníval, že ví, vše co

potřebuje. Teď se musel co nejrychleji vrátit k laguně a

proto si vybral nejkratší cestou. Vyrazil tam a stále se

rozhlížel, připraven na nebezpečí, protože nezapomněl, že

Collingwood má na ostrově společníka, jak jim dokázalo

přeříznuté vázací lano. Zamířil přímo k přistávací dráze.

Dorazil na její konec, ale hned zalezl do úkrytu,

protože uviděl Collingwooda, který spěchal z druhé strany

proti němu. Nejprve si myslel, že ho Collingwood musel

vidět, ale něco v jeho chování ho přimělo, aby změnil

názor. Collingwood zřejmě neviděl, neslyšel… Proč tak

spěchal? Co měl v úmyslu? Na sobě měl stále své

ušpiněné montérky. Ještě více však v tom okamžiku

Bigglese upoutala malá příruční lopatka, kterou držel v

jedné ruce a lehký, asi prázdný batoh, visící mu přes

rameno. K čemu nesl ty věci? K práci na svém poli je

určitě nepotřeboval, uvažoval Biggles.

Collingwood, který si ho vůbec nevšímal, stále rázně

kráčel dál jako člověk, který přesně ví kam jde, a co

69

zamýšlí dělat. Biggles byl z toho pořádně zmatený a krčil

se ve své skrýši v křovinách a připravoval se, že bude

Collingwooda pozorovat a ukojí svou stále rostoucí

zvědavost. Chlapík přešel přímo kolem něho a Biggles

pro jistotu asi minutu počkal a potom vstal, aby viděl kam

jde, ačkoli v duchu o cíli jeho cesty nepochyboval. Kam

jinam by mířil než na své pole?

Jenže Collingwood se z rozjezdové dráhy náhle

ztratil. Biggles tomu nemohl uvěřit, ale i když se rozhlížel

do všech stran, nikde ho neviděl. Kam mohl za tu

minutku zmizet? Přešel o kus dál a opět se rozhlédl. Stále

ho neviděl. Pomalu se vracel a pátral očima až k místu,

odkud

získal

dobrý

výhled

na

obdělané

pole.

Collingwood tam nebyl. Biggles byl přesvědčen, že měl

namířeno právě tam. Jiná možnost ho nenapadla.

Rozhlížel se dál a naslouchal. Nechtělo se mu pokračovat

dál, aby si ho Collingwood nevšiml, či aby se s ním

nestřetl tváří v tvář. Jeho zmizení bylo záhadné a

nepochopitelné, a zmátlo ho, vždyť chlapík se mohl

objevit stejně nenadále, jako zmizel. Biggles, který

nechtěl stát na odkrytém místě, se raději posadil. Hodlal si

to promyslet. Pro tuhle novou záhadu tu muselo být

nějaké vysvětlení. Co teď ten chlapík asi dělá? Jak se

mohl tak úžasně rychle a beze stop ztratit? Proč sem

vůbec přišel, když neobdělává pole? Představa, že by si

vyšel jen tak na procházku, byla nesmyslná. V celém jeho

chování byl znatelný naléhavý spěch, takže se Biggles

rozhodl, že nemůže udělat nic jiného, než na něj počkat.

Určitě se brzy ukáže.

Skrčil

se,

aby

na

ten

okamžik

počkal.

Nepochyboval, že zmizelého Collingwooda uvidí, až se

70

bude vracet na přistávací dráhu. Terén tu byl většinou

otevřený a chlapíka určitě nenapadlo, že ho někdo sleduje.

Biggles tedy čekal. Čas plynul. Uběhla půlhodina,

hodina, a on se stále krčil na místě. Začínal si už dělat

starosti. Slunce již viselo nízko a rychle klesalo k hranici

moře. Až zmizí, ve zlomku vteřiny bude tma, jak to na

tropické obloze bývá.

Když se stíny dál prodlužovaly, usoudil, že se mu

jeho chlapík ztratil. Collingwood nyní jistě bude na

zpáteční cestě k barákům, pokud už dokonce nesedí uvnitř

a nevečeří. Bylo těžké pochopit, jak by se to mohlo stát. A

Bigglesovi bylo stejně záhadné, čím se tak zdržel, že

zmizel na tak dlouho? Jediný slyšitelný zvuk, bylo

nepřetržité hučení příboje na návětrné straně, které jako

každý pravidelný a stálý hluk, téměř přestal vnímat.

Biggles se konečně rozhodl, že s čekáním skončí.

Stejně již byl venku mnohem déle, než původně zamýšlel.

Chudák Algy si už jistě dělá starosti, co se mu stalo. Bude

se bát, že Biggles má nějaké potíže, nebo že ho dokonce

potkala nehoda. Při své povaze ho Algy možná vyrazí

hledat. Biggles si nepřál, aby k tomu došlo, když už pro

nic jiného, tak kvůli tomu, aby letadlo nezůstalo bez

dozoru. Také se již krčil dlouho v nepřirozené poloze a

když teď vstával, cítil se celý polámaný.

Než však měl čas udělat první krok, hned se sehnul k

zemi, neboť zaslechl něco zcela neočekávaného, ačkoli si

vzápětí uvědomil, že ho to nemělo tak překvapit. Měl

přece tuze dobrý důvod k domněnce, že Collingwood není

na ostrově sám. Tím rušivým zvukem byly hlasy. Lidské

hlasy, zabrané do běžného rozhovoru. Tak takhle to bylo.

Collingwood se setkal se svým společníkem, přítelem a

pomocníkem, nebo kdo to vlastně byl. Hlasy se ozvaly

71

nedaleko, ale ne zase tak blízko, aby porozuměl, o čem

mluví.

Vykukoval mezi křovinami, až uviděl, jak se oba

hovořící muži blíží. Podle očekávání byl jedním z nich

Collingwood. Na tom by nebylo nic pozoruhodného.

Mnohem víc Bigglese překvapilo, že druhý muž není

Angličan. Biggles ho považoval za Inda, ani ne tak pro

odstín jeho pleti jako spíš proto, že Indie byla odsud

nejblíž. Muž byl starší než Collingwood, měl domorodý

oděv a vypadal tak, že by si ho Biggles za společníka

nevybral. Na opasku měl pochvu s těžkou dýkou. Oba

muži prošli tak blízko Bigglese, že si mohl všimnout na

mužově tváři nepěkného poďobání od neštovic.

Tak tenhle člověk, pomyslel si Biggles, nám přeřízl

vázací lano. Zřejmě si ho najal Collingwood, pro kterého

to ovšem byl více než podivný společník.

Biggles je oba sledoval pozorně a s velikým zájmem.

Všiml si, že Collingwoodův batoh se zdá být plný. Muž v

ruce stále svíral malou lopatku. Dvojice přešla kolem

zjevně v té nejlepší shodě a mířila k začátku staré

přistávací dráhy. Sledoval je, dokud mu nezmizeli z očí a

potom začal rychle jednat. Nemohl váhat, aby stačil

udělat to, co zamýšlel, protože denního světla ubývalo.

Cítil, že nemůže odtud odejít, dokud nezjistí něco o účelu

Collingwoodovy návštěvy, nebo neobjeví, kde se setkal se

svým společníkem. Před Bigglesem tak vyvstávaly další

otázky. Odkud se tu muž z Indie vzal? Jak to že ho

Biggles vůbec neviděl? A navíc otázka nejsložitější, proč

Ind cestou nezpozoroval jeho? Zřejmě se to nestalo a bylo

v tom něco velmi podivného.

Biggles se prodíral podrostem, až dorazil na místo,

kudy prošli oba muži. Přestože tam nebyla výrazná

72

stezka, nedalo mu práci to místo najít. Tráva tam byla

ušlapaná, takže usoudil, že tudy již prošli vícekrát.

Vyrazil a sledoval jejich stopy opačným směrem, až ho

zavedly k proláklině, k onomu malému údolí, jehož si

povšiml již dříve a pak na něj zapomněl. Tak tady se sešel

Collingwood se svým společníkem! Nebylo o tom sporu.

Stopy vedly dolů do úžlabiny a tak šel podle nich.

Na dně mu náhle zmizely. Nebylo zde ani stopy po

činnosti lidí, ani chatrč ani stan, ve kterém někdo mohl

najít příbytek. Také to připadalo Bigglesovi velice

zvláštní. Na jedné straně úžlabiny nic nerostlo, byla

prakticky holá. Hledat tam, by nemělo smysl. Druhou

stranu údolí však pokrývala hustá spleť křovin, z níž

vyrůstaly dvě zakrslé datlové palmy, jako kdyby tam

kdysi někdo jedl datle a odhozené pecky vyklíčily…

Uvažoval, zda v úžlabině něco je, ale říkal si, že něco

tam musí být, jinak by se zde ti dva nesetkali. Mohlo to

být samozřejmě jen za zelenou hradbou křovisek. Vnikl

do ní, rukama divoce rozhrnoval větve, až poznal, že se

nemýlil. Ve stráni zela černá díra. Tunel nebo jeskyně,

jenže to bylo právě tak veliké, aby si to zasloužilo název

jeskyně, a to tím spíš, že temný konec mizel uvnitř skály.

Nepochybně byla dost veliká, aby do ní mohli vstoupit

dva lidé. Úpravy stěn naznačovaly, že nešlo o náhodnou

hříčku přírody, ale že se na nich podílela lidská ruka.

Biggles vešel dovnitř a prohlížel si stěny. Nahlédl do

hloubky, ale byla tam přirozeně tma jako v pytli a nic

neviděl. Tma uvnitř ho nijak neudivila, za to samotná díra

ho přivedla k neskonalému úžasu. Biggles tomu

nerozuměl. Obdělané pole pod palmami pochopil snadno,

ale tohle mu vysloveně vyrazilo dech. Proč tu kopali díru?

Museli pro to mít nějaký důvod! Bylo zcela jasné, že tady

73

kopali a dalo se to usoudit i podle nářadí, které leželo na

zemi. Vypadalo jako vojenský nástroj na hloubení

zákopů, na jednom konci špičatý, na druhém širší. Že by

hledali zlato? Zdejší horniny nesvědčily o tom, že by se tu

dal očekávat nález zlata. Nějaký poklad? Piráti by sice

mohli ukrýt něco na ostrově, ale proč by kvůli tomu

kopali tak velkou díru? Ne! To nedávalo smysl!

Naklonil se nad vykopaným materiálem, který mu

ležel u nohou. Byl stejný jako kousek, který sebral ze

země v jednom z baráků. Collingwood tehdy tvrdil, že to

je fosfát. Biggles tomu nevěřil. Ta látka ve větším

množství může mít nějakou hodnotu, ale nepatří do

skupiny vzácných hornin, to by o tom musel slyšet.

Bigglesovi se zdálo, že vyřešil jeden úkol, jen aby narazil

na další.

Nechtěl se jen tak snadno vzdát a udělal poslední

pokus. Cvaknul zapalovačem a zašel kousek dovnitř. Ale

malý třepotavý plamínek mu neukázal nic nového. Poznal

jenom, že díra pokračuje ještě dál, příliš daleko, aby

dohlédl na konec, a tak se z opatrnosti vrátil. Později, s

pomocí svítilny kterou má v letadle, mohou tohle místo

prozkoumat důkladněji. Měl obavy, aby ho ti dva

nepřistihli ve tmě tak daleko od laguny, a už vůbec

nechtěl potkat muže s nožem, jak se vrací do údolíčka.

Dal se na ústup ještě za denního světla, jež rychle sláblo,

a pochodoval co nejrychleji k laguně.

Když přišel na dohled, ztrnule se zastavil. Gadfly

nebyl na svém původním místě. Za chvíli jej objevil. Stál

na břehu na jedné malé pláži, pokryté bílým korálovým

pískem. Algyho nikde neviděl. Lekl se, že se tam něco

stalo, a dal se do běhu.

74

KAPITOLA

SEDMÁ ALGY MÁ ŠPATNÝ DEN

Algy se díval za Bigglesem, dokud mu nezmizel z

očí. Potom z nehybně zakotveného gadfly podrobil celé

okolí pečlivé prohlídce. Nejprve korálový útes. Neviděl

na něm nic nového ani zajímavého. Jedině skupiny

mořských ptáků, většinou terejů, byly plné života.

Prohlížel si hladinu laguny a snad ještě neviděl klidnější

vodní hladinu. Kromě mírného vlnění v průrvě útesu se

dala považovat za modravý led, bledě tyrkysový na

mělčinách a sytě modrý až nachový v hlubších místech.

Obrátil svou pozornost k hlavní části ostrova. Doufal, že

možná uvidí Collingwooda, ale nikde ho nezahlédl. Mírné

stoupání ke středu ostrova bránilo pohledu na opuštěnou

přistávací plochu a na baráky, na jejímž konci stály.

Všude panovalo ticho, bylo slyšet jen neustálé hučení

příboje na vzdálené pláži. Mohl si představovat, že jako

robinson je na ostrově vládcem všeho, na čem jeho zrak

spočine.

Prohlídka ho uspokojila a tak se uvelebil v pilotní

kabině, ze které měl výhled na všechny strany, aby čekal

na Bigglesův návrat. Počasí bylo příjemné a vzduch byl

teplý. Na nebi ani mráčku. Tohle všechno ho svádělo ke

spánku, ale rozhodl se zůstat vzhůru a být na stráži.

Nepředpokládal, že dokud zůstane v letadle, pokusí se

Collingwood o nějaké darebáctví, ale přece jen nechtěl

riskovat a opustit letoun.

Teplo a dlouhá nečinnost však na Algyho nakonec

zapůsobila, až nevyhnutelně propadl do polosnění. V noci

75

málo spal a nyní bylo vše kolem tak příjemné. Kdysi,

když byl hochem, se dostal pod vliv romantických,

většinou smyšlených příběhů o pustých a neobydlených

ostrovech a korálových atolech. Tehdy si nepřál nic

jiného, než se na podobném ostrově ocitnout. Nyní si s

jistou lítostí uvědomoval, že už o nich ví mnohem víc. Už

věděl, že život v takovém vybájeném malém pozemském

ráji vypadá ve skutečnosti docela jinak. Slyšel o tom od

lidí, kteří na rozdíl od románů prošli tou těžkou zkouškou,

a dokonce se jim podařilo přežít. Prolétlo mu hlavou,

kolik tisíců nešťastných námořníků, kteří ztroskotali,

bídně zahynulo. Byly jich zaručeně tisíce, přesné počty se

nikdo nikdy nedověděl, daly se jenom odhadovat podle

zpráv námořníků, kteří měli to štěstí a zachránili si život.

Jedním z nich byl Richard Falconer. Ocitl se na

„pohádkovém ostrově“ následkem své neopatrnosti.

Hověl si ve člunu taženém lodí, k jejíž posádce patřil,

když se přetrhlo lano. Několik dní plul po moři, až ho

naštěstí vlny vyvrhly na opuštěný ostrov. Ostrov

neopustili jen vodní ptáci a krysy, bez kterých by

nepřežil. Pít mohl jen dešťovou vodu, jež se zachytila do

štěrbin ve skalách. Bylo jí málo a páchla, takže ho mučila

žízeň. Nakonec ho vysvobodila loď, která náhodou

projížděla kolem.

Také jiný námořník, Philip Ashton, byl přešťastný,

když ho pak z ostrovního ráje odvezli. Opustil své

plavidlo na ostrově Ruatan u pobřeží Jižní Ameriky. Než

se zachránil, uplynulo devět měsíců. Život o samotě byl

tak strašný, že často uvažoval o sebevraždě.

Co se stalo s těmi, přemýšlel Algy, kdož ztroskotali

na ostrově Crozet v jižním Indickém oceánu? Svět se o

jejich zoufalé situaci dozvěděl, až když na břehu západní

76

Austrálie našli mrtvého racka, který měl kolem krku

pocínovanou pásku s pracně hřebíkem vyrytým nápisem:

„ Třináct trosečníků na ostrově CROZET. Pomozte

pro lásku boží!“

Záchranná výprava vyrazila, ale na Crozetu nikoho

nenašla. O tragickém osudu třinácti trosečníků se již

nikdo nedověděl. Racek se zprávou na krku mohl

samozřejmě žít a poletovat nad vlnami po několik let…

Alexandr Selkirk, což je pravé jméno Robinsona

Crusoe, byl jak víme vysazen na břeh po hádce s

kapitánem na svou vlastní žádost. To však byla docela

jiná věc, protože si svůj ostrov sám vybral. A vybíral

pečlivě. Byl to ostrov Juan Fernandez v Pacifiku, kde asi

příliš nestrádal, trpěl tam jen osamělostí. Měl výhodu, že

si mohl vzít s sebou na břeh užitečné věci. Přesto byl

velmi šťasten, když ho po čtyřech letech a čtyřech

měsících z ostrova odvezli.

To probíhalo Algymu hlavou, když si beze stopy

nadšení prohlížel svůj opuštěný ostrůvek. Viděl z něj již

dost, aby ho to odradilo od myšlenky usadit se na něm.

Co se jeho týkalo, klidně by dopřál Collingwoodovi, aby

měl celý ostrov pro sebe. Algy se těšil, že co nevidět,

obrátí se k němu zády a odletí.

Z těchhle vzpomínek a úvah Algyho náhle něco

vyrušilo a vrhlo do světa tvrdé skutečnosti. Dostal

doslova ránu odspodu zleva, která sice nebyla příliš tvrdá,

ale vyplašila ho. Nejdřív ho napadlo, že se uvolnila kotva

a letoun ji odvlekl za sebou do míst v laguně, kde je

menší hloubka, než se dalo předpokládat. Nebo mohl

narazit na nějaký korálový výčnělek těsně pod hladinou.

Před přistáním si nedali práci se zkoumáním celé laguny,

neměli k tomu důvod.

77

Pohlédl proto na levou stranu. Zdálo se mu, že

hloubka je tam dost značná, ačkoli voda byla tak

průzračná, že hloubku odhadoval dost obtížně. Pod

letadlem viděl celé houfy ryb a to ho uklidnilo. Bylo tam

vody dost. Přemístil se a zahleděl se na pravou stranu.

Ani tam nebyly žádné korály. Viděl jen dlouhý tmavý stín

letadla. To si však myslel jen do chvíle, než si uvědomil,

že podle polohy slunce tam žádný stín být nemůže.

Zadíval se upřeně dolů a jak se tak díval, stín se trochu

pohnul. Nechápal to, protože letadlo se nehýbalo! Potom

podle tvaru pochopil, že nepozoruje žádný stín. To nač se

díval, byl žralok! Nepatřil sice k těm obrovským bestiím,

jaké se vyskytují v hlubinách, ale byl zpropadeně velký,

asi deset až dvanáct stop, aby Algyho zneklidnil. Zatím si

nemyslel, že by žralok zaútočil na letadlo úmyslně.

Žraloci přece na lodě neútočí, a jestli k tomu někdy došlo,

Algy o tom neslyšel. Přesto by však dal přednost tomu,

aby ta potvora odplula, a nehledala parkoviště tak blízko u

jeho letadla. Rázem mu to vyhnalo z hlavy představu, že

by se mohl osvěžit krátkou koupelí v laguně…

Bylo teď jasné, že žralok z důvodu, známého jen

jemu, připlul k letadlu tak blízko, až narazil hřbetem do

jeho trupu. Co ho k tomu asi dovedlo? Chtěl si snad

seškrábnout ze hřbetu obtížné parazity? Ať již to bylo

cokoli, Algy doufal, že zvíře nebude podobné pokusy

opakovat. Další nárazy by letadlu zaručeně neprospěly.

Natáhl si nohy a chystal se na událost zapomenout.

Brzy však zjistil, že jeho optimismus byl

nepřiměřený. Uplynulo pár minut a přišel další náraz,

který ho tentokrát zastihl přece jen připravenějšího.

Rychle se vyklonil vpravo a uviděl, jak stín pomalu klesá

ke dnu. Tohle už bylo na pováženou. Pokud to žralok

78

hodlá opakovat, musí se s tím něco udělat. Byl by čím dál

drzejší a mohl by skutečně způsobit vážnou škodu. Mohl

by prorazit trhlinu ve trupu, nebo poškodit podvozek

stroje. Hydroplán je pro běžný provoz dostatečně pevný,

ale mnoho úderů nesnese. Bylo jasné, že s tím Algy musí

něco udělat.

„Co ten neřád vůbec v laguně dělá?“ zavrčel Algy

zlostně. „Copak nemá dost místa v moři?“

To objevil průrvu v korálovém útesu a připlul

prozkoumat zdejší loviště? uvažoval dál. Hlad ho sem

určitě nezahnal, protože kolem něj se to hemžilo rybami,

které před ním ani nedávaly najevo větší respekt. Snad již

nehodlá pokračovat v tom u žraloků neobvyklém

skotačení. Dá mu ještě jednu šanci.

Algymu se chvíli zdálo, že se mu naděje splní. Vše

se uklidnilo. Několikrát tedy vyhlédl ven v domnění, že

žralok je pryč. Ale bylo to jinak, plaval tam dál a líně

pohyboval ocasem, aby se udržel na místě. Průzračnou

vodou viděl jeho zlovolné malé oko, které k němu

vzhlíželo nahoru. Právě když došel k názoru, že zvíře už

má svých hrátek dost, letadlo se rozechvělo takovým

nárazem, až to Algyho nadzvedlo ze sedadla. teď se

opravdu polekal. Takhle to už opravdu nešlo dál. Střílet

po zvířeti do hloubky by nemělo smysl. Nedalo se počítat

s tím, že by kulka k němu vůbec doletěla. A pokud by ho

přece jen poranila, žralok by patrně začal sebou házet a

ohrožoval by letadlo ještě víc.

Když si Algy všechno trochu rozmyslel, rozhodl se,

že udělá jen jednu rozumnou věc. Přemístí letadlo někam

jinam a bude doufat, že žralok nevyrazí za ním. Opatrně

se zvedl, připraven na další úder, protože nechtěl

přepadnout přes palubu. Potom zatáhl za kotevní lano, ale

79

kotva se ani nepohnula. Když se voda uklidnila, poznal co

se stalo. Jeden list kotvy se zaklínil do srůstu korálů.

Zatáhl stroj přímo nad ni a zkusil vytáhnout lano kolmo

vzhůru. Kotva se ani teď nehnula ani o píď. Algy tiše

zaklel. Všechno se to popsulo jak náleží. Bylo mu jasné,

že jestli chce s letadlem odjet, kotva musí aspoň prozatím

zůstat tam, kde právě je. Nakonec by se musela ovšem

vytáhnout, protože bez ní by mohli mít s letadlem spoustu

potíží. Nebýt toho hnusného žraloka, bylo by

nejjednodušší prostě skočit do vody a kotvu uvolnit,

jenomže za těchto okolností to nepřicházelo v úvahu,

třebaže nebyly žádné známky toho, že žralok je lidožravý.

Bylo pravděpodobné, že není, ale Algy se nehodlal stát

pokusným morčetem.

Jediná další možnost byla vyvléknout se z kotvy a

označit její polohu, aby se dala později vyzvednout. To

znamenalo upevnit konec lanka na nějaký plovoucí

předmět. To bylo snadné, k tomu poslouží záchranný pás.

Přinesl jeden z kabiny, rozvázal kotevní lanko a připevnil

je k záchrannému pásu, který pak hodil do vody. Vyděsil

se, když žralok vyplul nahoru a důkladně si pás prohlédl.

V jednom napnutém okamžiku již myslel, že jej chce

sežrat. O žralocích je známo, že dokáží pozřít

neuvěřitelné věci. Tenhle žralok však opět klesl ke dnu a

záchranného kruhu se ani nedotkl.

Algy začal uskutečňovat svůj úmysl. Nastartoval

motory, popojel o něco dál a znovu se podíval do vody.

Rozmrzele zjistil, že se žraloka nezbavil. Nepochybně

následoval letadlo nebo jeho stín na dně. Zdálo se, že je

ještě živější.

To rozhodlo. Bez ohledu na Collingwooda bude

nejmoudřejší zajet s letadlem na pláž, jak původně chtěli.

80

Provedl to docela hladce a docela přitom spěchal, neboť

slunce již zapadalo. Když zastavil letadlo bezpečně na

korálovém písku, vypnul motory a připravil se začít

znovu hlídku. Teď když se vypořádal se žralokem, trápila

ho jiná starost. Šlo o Bigglese, který se zdržel na ostrově

déle, než očekával. Algy doufal, že se mu nepřihodilo nic

zlého. Rychle si v kabině lokl pomerančového džusu z

plechovky a potom vyšel na vršek vyvýšeniny, aby zjistil,

zda Collingwooda nepřilákal hluk motorů. Nikde ho však

neviděl.

Biggles přicházel přesně ve chvíli, kdy Algy stál na

vyvýšenině a odvrátil oči od baráků. Když se začal vracet

k letadlu a otočil se k laguně, spatřil Bigglese přicházet.

Viděl ho, jak se najednou rozběhl a snadno uhodl, co ho k

tomu přimělo. Zřejmě se polekal při pohledu na gadfly

stojící na břehu a chtěl se rychle dozvědět, proč s ním

Algy vyjel z vody.

Když zadýchaný Biggles doběhl, jeho první slova to

potvrdila.

„Co se stalo?“ vyhrkl. „Proč jsi zajel na břeh?“

„Jinak to nešlo. Do laguny se vloudil rozdováděný

větší žralok a vybral si za hračku naše letadlo. Vrážel do

něj hřbetem.“

„Žralok?“ Biggles nedůvěřivě našpulil rty. „Žraloci

přece takové věci nedělají.“

„Zrovna tenhle to dělal. Pořád strkal zespodu do

letadla. Neptej se mě proč. Nedokážu myslet jako žralok.

Možná si jen chtěl setřít ze hřbetu žraločí cizopasníky.

Nakonec se nic vážného nestalo, ale obával jsem se, že by

mohl stroj poškodit. Nehodlal toho nechat a tak jsem se

prostě rozhodl změnit parkoviště. Když jsem ale chtěl

odjet, zjistil jsem, že se mi kotva zachytila pod nějakým

81

korálem. Nedokázal jsem s ní hnout, zůstala tam. Musel

jsem vyvléknout lano a přivázat ho na záchranný kruh.

Zdálo se mi rozumnější vyjet na břeh, dokud je letadlo v

celku. To je všechno. Jestli máš v úmyslu si zaplavat,

abys spláchl ze sebe pot, nezapomeň, že nebudeš ve vodě

sám.“

„Panebože!“ vykřikl Biggles. „Co nás tu ještě čeká?

Nepřekvapuje mě, že máme v laguně žraloka, když je teď

v korálovém útesu díra, ale nedokážu si představit, proč

by si měl s našim letadlem hrát žralok.“

„Možná ho považoval za nějakou přerostlou

kachnu.“

„To není nic k smíchu. Alespoň si myslím, že to

nebude pro tebe taková legrace, až se budeme muset

potopit se žralokem v zádech, abychom uvolnili kotvu.

Buď kamarád a dej mi něčeho napít. Mám za sebou těžký

den a jsem vyprahlý jak topinka.“

Algy přinesl plechovku pomerančového džusu.

„O mečounech námořníci tvrdí, že vrážejí meče do

kýlů plujících lodí, jenže o žralocích jsem nikdy nic

podobného neslyšel,“ řekl Biggles a vyprázdnil plechovku

na jedno přiložení k ústům. „Uf,“ vyhrkl pak. „Už je mi

mnohem líp.“

„A jaké zvíře dovádělo s tebou?“ ušklíbl se Algy.

„Přišel jsi na něco?“

„Bylo toho hodně. Až příliš. Tolik, že jsem z toho

úplně groggy. Doufal jsem se, že první věc, kterou jsem

objevil, dává na všechno odpověd. teď ovšem nevím, co

si mám myslet. Posaď se a já ti to povím. Očekávám, že

to s tebou zacvičí.“

„Nedáme gadfly zpátky na vodu?“

82

„Dnes večer ne. Když už je na břehu, ať tam zůstane.

Prostě to jen znamená, že se budeme muset zase střídat v

hlídání.“

Seděli na písku obrácení k vyvýšenině, takže by se

nikdo nemohl nepozorovaně přiblížit k letadlu.

„Nic mi nevykládej o opuštěných ostrovech,“

zabručel Biggles. „Co se týče chobotnic, krakatic, žraloků

a myslím i darebáků, tak tu nic z toho nechybí. teď

poslouchej. Budu vyprávět.“ Zhluboka si vydechl.

83

KAPITOLA OSMÁ

VAROVÁNÍ ARABA ALIHO

„Vzpomínáš si, jak když nám přeřízli uvazovací lano,

bylo nám jasné, že na ostrově musí ještě někdo být?“

začal Biggles. „Měli jsme pochopitelně pravdu. Viděl

jsem ho. Je to domorodec, myslím že Ind. Ale k tomu se

za chvilku vrátím. Začnu od začátku a vezmu to po

pořádku. Takže první překvapení, na které jsem na

samotném konci ostrova u kokosových palem narazil,

byla hezoučky upravená plantáž indického konopí.“

„A hrome,“ řekl Algy. „To je přece droga! Surovina,

ze které se získává hašiš.“

„Tak tomu říkají v Egyptě a na Středním východě,

kde ho kouří. Je to narkotikum a má v různých zemích

rozličné názvy podle toho, jak se upravuje a užívá. V

Indii, kde má víceméně podobnou úlohu jako v Anglii

tabák, se nekouří, ale polyká. Může to být bhang nebo

ganglia, což jsou prostě usušené listy konopí nebo

zpracovaný výrobek zvaný charas. Nevím, jak to vypadá

s konopím dnes, ale za mých mladých let se mohlo volně

prodávat na trhu, ačkoli jenom v malých dávkách. Po

větší totiž úplně zpitomíš.“

„Tak proč to v Indii vůbec povolují?“

„Mohu se jen domnívat, že každý pokus o omezení

prodeje by vyvolal prodej konopí na černém trhu. Tak

jako to dopadá se všemi ostatními drogami. Narkomani za

ně zaplatí jakoukoli částku. Musí to mít za každou cenu.

Pro pašeráky jde o obrovský obchod. Jednou jsem viděl,

jak policie takový kontraband zabavila. Byly to cihly

84

tmavohnědé voskovité látky zhruba deset palců dlouhé,

pět palců široké a jeden a půl silné, vonící trochu po

pryskyřici. Vznikají tak, že rozemelou listy na prášek,

který pak lisují do cihel.“

„Tak Collingwood je narkoman,“ řekl tiše Algy. „To

se podívejme.

Asi si myslel, že tady bude v bezpečí a vypěstuje si

tolik hašiše, kolik jen bude chtít.“

„Nemyslím si, že je narkoman,“ zavrtěl Biggles

hlavou. „Je ovšem pravda, že to byl můj první dojem.

Když jsem si potom Collingwooda prohlédl blíž, došel

jsem k závěru, že na narkomana nevypadá. Na těch lidech

se to obvykle pozná a čím déle podléhají droze, tím je to

zřetelnější. Když jsem si připomněl ten divný pach v

baráku a později si uvědomil, že to je vůně hašiše,

domníval jsem se, že mám odpověď na otázku, co

Collingwood na ostrově dělá. teď si tím ale nejsem jistý,

ledaže by jel ve dvou lumpárnách najednou a to se mi zas

nezdá moc pravděpodobné. Mám dojem, že jedna

rošťárna na místě jako je tohle úplně stačí. Na druhé

straně u chlápka jako je Collingwood nikdy nevíš s čím

přijde, když ho to popadne.“

„Snad mi nechceš tvrdit, že jsi přišel ještě na něco

dalšího,“ řekl Algy překvapeně.

„To právě chci. Jen si to vyslechni, možná tě něco

napadne. Mně se to nepodařilo. Na konci ostrova, kde

rostou kokosové palmy, je proláklina. Ačkoli bych to

nepředpokládal, je tam prostě něco jako malé údolíčko s

dosti strmými stěnami, zvláště na straně blíže ke břehu.

Přišel jsem na to, protože se mi tam Collingwood ztratil.

Najednou mi zmizel z očí a mohl odejít jedině tam, ačkoli

jsem si to v první chvíli neuvědomil. Jedině v tom

85

údolíčku se totiž mohl setkat se svým indickým

kumpánem, se kterým později vylezli ven a vrátili se do

baráků. Když odešli, šel jsem se tam podívat cestou,

kterou přišli, a zjistil jsem, že ve svahu údolí je výkop,

jakási jeskyně. To vysvětluje zablácené montérky, které

nosí Collingwood. U výkopu nebyl samozřejmě poprvé.“

„Ale co tam pro všechno na světě hledali?“

„Ještě jsem na to nepřišel, ale hornina, ve které se

vrtají, je stejná jako kousek, který jsem sebral v baráku.

Řekl nám tehdy, že to je fosfát.“

„Ty mu věříš?“

„Upřímně řečeno, zatím nevím. Myslím, že na místě

tak vzdáleném od civilizace, by se nikdo nešťoural v zemi

kvůli ničemu jinému kromě drahých kovů. Jeden z našich

dvou ostrovanů, či spíš oba dva vykopali ve stráni

vodorovnou štolu. Je skrytá ve křoví, takže bys ji tam

nikdy nehledal. Ta díra, která opravdu není ničím jiným

než obyčejným tunelem, velkým právě tak, aby do něj

mohl vlézt člověk, skutečně připomíná důl. Beze světla

jsem toho moc neviděl, ale rád bych se tam vrátil se

svítilnou.“

„Víš určitě, že to není přírodní jeskyně?“

„To se mi nezdálo. Navíc tam bylo nářadí, které

určitě používali na kopání. Proč by ho tam nosili?“

„Nemůže být Collingwood na stopě nějakému

pokladu? Víš, něčemu drahocennému, co na ostrově

zakopali piráti?“

„To je jen málo pravděpodobné. Proč by nějaký

pirát, pokud nebyl docela praštěný, kopal do svahu

vodorovný tunel, když bylo mnohem snazší vykopat v

zemi jámu, hodit tam kořist a zaházet ji hlínou? Ne, tohle

podle mě nevypadá na hon za pokladem.“

86

„Tak zlatonosná ruda?“

„V té hornině není ani stopa zlata či stříbra. To vím

určitě.“

„A co diamanty?“

„Vyloučit to nemohu, ale nedokážu si představit, že

by se na takovémhle ostrově našly diamanty. Jak jsem ti

říkal, úplně mi to vyrazilo dech. Jedna věc je jistá.

Collingwood nekope tu díru jen tak pro legraci, nebo aby

si nějak krátil dlouhou chvíli. Hledá tam něco, o čem ví,

nebo má dobrý důvod věřit, že tam je. On není žádný

hlupák, rozumíš?“

„Mohl by to být smolinec, minerál, ze kterého se

získává radium? Myslím, že ve tmě světélkuje.“

„Světélkují i jiné látky. Já jsem smolinec nikdy

neviděl, takže nevím. Nikdy jsem ale neslyšel, že by se

smolinec nacházel v této části světa. To ovšem nevylučuje

možnost, že se vyskytuje i tady, nebo v tomto koutu Asie.

Třeba čeká na objevení, jako se to už stalo jinde.

Domnívám se, že smolinec je kysličník uranu, mohu

se ovšem mýlit. Kdyby to tak bylo, pak oba víme, že uran

má mimořádný význam pro ty šílené výrobce atomových

a vodíkových bomb, kteří se rozhodli rozbít svět na padrť.

Ale to nedává smysl. Žádná z těch šíleností nedává smysl.

Jestli tu nakonec je v zemi něco cenného, proč by se sakra

Collingwood babral s takovým svinstvem, jako je hašiš?“

„Chceš vědět, co si myslím?“ řekl Algy.

„Jen mluv. Rád si poslechnu každý nápad, který by

mohl rozplést tenhle záhadný rébus.“

„Tak dobře. Za války byl Collingwood pilot v RAF.

Přidělili ho ke službě na ostrově Bonney. Patrně tu byl i

ubytovaný. V každém případě to tady musel dobře znát.

Jinak si nedovedu představit, odkud by se dověděl, že

87

ostrov Bonney vůbec existuje. My jsme v této části světa

nějaký čas pobyli a neměli jsme o něm ani tušení. Byl

bystrý chlapík, možná právě těsně před tím dokončil

univerzitu a za pobytu na ostrově si mohl všimnout

něčeho, co upoutalo jeho pozornost. Tenkrát s tím nemohl

nic dělat, ale nezapomněl na to a po válce se sem vrátil,

aby využil objevu.“

„Jenže čeho? To bych chtěl vědět! To jsi mi ještě

neřekl. Jinak ta tvoje teorie není možná tak daleko od

pravdy. Ale proč by potom nepožádal vládu o povolení a

neudělal svou práci jak se patří? Ten ostrov přece

nenáleží nějaké cizí zemi. Věděl, že je britský. Bylo by to

docela jednoduché. A kde se tu pak vzalo to konopí? Proč

si zahrává s drogami?“

„Řekl bych, že si na drogu zvykl a nesnesl

pomyšlení, že by tu zůstal bez ní. Když si konopí sám

vypěstoval, měl jistotu, že bude mít stálou zásobu. Kdo si

navykne na cigarety jako ty, udělal by totéž s tabákem.“

„To co říkáš, zní rozumně, ale já s tím nesouhlasím,“

zavrtěl hlavou Biggles. „Skutečnost je taková, že nám do

skládačky stále chybí jeden dílek a dokud ho nenajdeme,

nebude obraz úplný. Jak do toho třeba zapadá ten Ind,

nebo kdo to vůbec je?“

„Na to ti neodpovím.“

„A kde máme hledat ten chybějící dílek?“

„Mě se neptej. Zůstaneme přes noc na břehu?“

„Klidně můžeme. Nemá celkem smysl zajíždět dnes

večer s letadlem na vodu, zvláště když jsme ztratili kotvu.

První co ráno uděláme bude, že ji vyzvedneme.“

Biggles se rozhlédl. Byla skoro úplná tma, měsíc se

teprve nořil nad obzorem. „Nehýbej se,“ sykl náhle.

88

„Někdo nás pozoruje,“ šeptl a jeho ruka pomalu sklouzla

do kapsy, kde měl pistoli.

Algy tiše seděl a díval se, ale byl připravený rychle

reagovat.

Biggles náhle vyskočil jako vymrštěný perem a

několika rychlými kroky doběhl k houští zakrslých palem.

„Tak dost! Vylezte! Já vás vidím,“ nařídil ostře. Pak to

opakoval v řeči, jež Algy považoval za hindštinu.

Ze stínu křoví se oddělila tmavá postava a se

zdviženýma rukama zůstala stát. „Nestřílet, pane,“ ozvalo

se anglicky, a hlas určitě nepatřil Collingwoodovi. Byl

velmi silně zkreslen hrdelním, cizím přízvukem.

Algy došel k Bigglesovi, který zatím s přísným

výrazem ve tváři zahájil výslech: „Kdo jste?“

„Moje jméno je Ali, pane,“ zněla odpověd.

„Poslal vás sem Collingwood, abyste nás špehoval?“

„Ne, pane.“

„Tak proč jste přišel?“

„Říct vám, aby jít domů.“

„Proč?“

„Pro vaše zdraví. Když zůstat, bude zle. Já rád

anglické lidi.“

„Tomu se tak dá věřit,“ ušklíbl se Biggles.

„Říkat pravdu. Přísahat na korán.“

„Ze které části Indie pocházíte?“

„Ne z Indie. Já narozený v Adenu. Jednou byl

arabský voják.“

„Tak vy jste Arab?“

„Ano, pane.“

Biggles mrkl na Algyho. „Zdá se, že jsem se zmýlil,“

řekl suše. „Mám pocit, že tenhle chlapík nelže.“ Pak se

89

obrátil k Arabovi: „Jak vás sem pan Collingwood

přivezl?“

„On nepřivézt. Já už být tady, když on přijít.“

Biggles se zamračil. „Říkáte, že tu žijete?“

„Ano, pane.“

„Jak jste se sem dostal?“

„Loď mě přivézt.“

„Ale pracujete pro pana Collingwooda?“

„Někdy.“

„Platí vás?“

„Ano, pane.“

„Zaplatil vám, abyste přeřízl naše uvazovací lano?“

Muž nejistě přešlápl.

„Tak do toho. Ven s tím!“ poručil netrpělivě Biggles.

Než mohl Arab odpovědět, ozval se ze tmy hlas: „Co

se tu děje?“ Tentokrát to byl Collingwood, zdvořilý jako

obvykle.

„Využil jsem příležitosti a hovořím s člověkem,

kterého jste sem poslal,“ odpověděl Biggles chladně.

„A copak vám pověděl?“

„Radil nám, abychom odjeli. Prý pro naše zdraví.“

„To je dobrá rada. Měli byste se podle ní řídit.“

„Poslal jste ho sem?“

„Ne.“

„Necháme toho. Proč jste ho poslal?“

„Musím se opakovat? Neposlal jsem ho.“

„Chcete říct, že sem přišel sám od sebe?“

„Zřejmě ano.“

„Očekáváte, že tomu uvěřím?“

„Věřte si čemu chcete. Upřímně řečeno, mně je úplně

jedno čemu věříte,“ řekl Collingwood a obrátil se k

Arabovi: „Jdi domů.“

90

„Dělám co můžu,“ řekl Arab a odešel.

Biggles pohlédl na Collingwooda: „Tak co nám ještě

povíte?“

„Vůbec nic,“ odpověděl Collingwood lhostejně.

„Možná jen tolik, že uděláte dobře, když se zařídíte podle

Aliho rady. Dobře ví o čem mluví.“

Obrátil se a zmizel ve tmě.

„Co si o tom všem myslíš?“ zeptal se Algy, když byl

Collingwood pryč.

„Dnes večer se mě už na nic neptej,“ prosil ho

Biggles. „Unavuje mě pohybovat se pořád v kruhu. Jedna

myšlenka mě ale napadá. Jako Arab bude Ali vědět

všechno o hašiši. To pole s konopím samozřejmě zná. Co

když má něco společného i s tím ostatním?“

„Docela upřímně nás varoval a doporučil nám,

abychom vypadli,“ poznamenal Algy.

„Pouze opakoval to, co nám už řekl Collingwood. To

všechno jenom znamená stále totéž. Nechtějí nás tady.

Pro důvody nemusíme chodit daleko. Někdo se bojí, že

bychom přišli na to, co se tu odehrává. Například to

konopí. Jeho pěstování je zakázané, jenomže kdo by ho

hledal na takovém zastrčeném místě? Zkoušely se už

všechny možné triky, jak vypěstovat alespoň menší

množství konopí. V Egyptě je zkoušeli zasít doprostřed

pole obyčejného obilí jako třeba pšenice nebo kukuřice,

takže nebylo vidět. Pokusům udělalo konec letecké

fotografování.“

„Proč se rovnou nezeptat Collingwooda, jestli má na

setí konopí povolení?“

„Třeba by lhal a řekl by nám, že má.“

„Požádej ho, ať je ukáže.“

91

„Kdyby řekl, že je nemůže najít, byli bychom

vyřízení. Nevěděli bychom jak dál. Mám lepší nápad.“

„Jaký?“

„Všechno to zatracené svinstvo posekat.“

„To by bylo dost odvážné. Něco jako vzít zákon do

svých rukou.“

„Já to tak nevidím. Ostrov je pod správou Britské

koruny a platí na něm stejné zákony jako všude. Výroba

hašiše je tu nezákonná, jako všude jinde. My jsme

policejní důstojníci. Kdybychom dopadli někoho s

hašišem, tak bychom mu ho zabavili. Nemůžeme tu

zabavit celou úrodu, ale můžeme udělat jinou užitečnou

věc, zničit ji. Ve výbavě gadfly pro nouzové přistání je

velký nůž, podobný mačetě. Nic lepšího si na sekání

konopí neumím představit.“

„Dobrá, jak myslíš,“ pokrčil rameny Algy. „Připrav

se ale na to, že až Collingwood uvidí, jaký jsi sekáč, ztratí

nervy!“

„Žně začnou zítra ráno, hned jak vytáhneme kotvu z

laguny. Dnes v noci budeme raději držet stráž. Varovali

nás, že můžeme očekávat nepříjemnosti. Mě jenom

překvapuje, že mají tak velké starosti. To bychom teď

vypadali jako dvojnásobní tupci, kdybychom se za úsvitu

probudili a zjistili, že letadlo je na kousky, nebo hoří.“

„Mohli by zajít mnohem dál,“ prohodil Algy vážně.

„Je

nejspíš

dobře,

když

jsem

pověděl

Collingwoodovi, kdo jsme,“ pokračoval Biggles. „Jistě si

uvědomí, že nás sem poslali služebně a kdybychom se

nevrátili, pověřili by někoho, aby zjistil, proč se

nevracíme. To by se mu jistě nehodilo do krámu. To ho

snad zatím odrazuje od toho, aby nevyvedl něco drsného.

Raději však nebudeme riskovat. Musíme počítat i s tím,

92

že změní kurz. Dokud jsme ještě nevyřešili hádanku,

nesmíme udělat chybu. Ani on se nechce zmýlit. Vsadil

bych se, že teď velmi vážně přemýšlí – stejně jako my.

Pro případ že by nám přichystal nějaké nemilé

překvapení, budeme se po čtyřech hodinách střídat v

hlídání. Vyber si, kdy chceš začít. Mně je to jedno.“

93

KAPITOLA DEVÁTÁ

PŘED BOUŘÍ

Noc proběhla klidně a obavy obou letců se ukázaly

zbytečné. Nad Indickým oceánem svítalo a zdálo se, že

začíná další pěkný den. Obloha však měla zvláštní,

karmínově načervenalý odstín, který Bigglesovi připadal

podezřelý.

„Přijde změna počasí, cítím to v kostech,“ řekl

Algymu, když si připravovali rychlou snídani. „Příboj na

druhé straně ostrova zní dneska jinak. Vlny dnes duní jak

kanonáda. To může znamenat změnu. A když ne tady, tak

někde poblíž. Nemusí nás to zasáhnout, ale pro jistotu

sebou raději hodíme a vytáhneme kotvu z vody. Nechci

ani pomyslet, k čemu dojde na ostrově, když se přižene

tajfun. Ostrov se zvedá jen málo nad moře a nechrání ho

žádná přirozená bariéra. Kapitán Grant, starý mořský vlk,

který zakreslil Bonney do mapy, to věděl a zapsal to do

svého lodního deníku.“

„Pořád chceš provést, k čemu ses rozhodl včera večer

– posekat konopí?“ zeptal se Algy.

„Ano. Navíc tím uspíšíme průběh věcí. Nemůžeme

tady donekonečna dřepět a čekat, než nám Collingwood

ukáže karty.“

„Ten se pořádně naštve, až uvidí co jsi vyvedl.“

„Proto to dělám. Když vyletí a ztratí nervy, bude to

stejné, jako by řekl, že to tam sám zasel. A zároveň to

bude přiznání, že je zapletený do pašování drog.“

Nakonec se ukázalo, že vyzvednutí kotvy bude

celkem jednoduché. Biggles se s tím rozhodně nijak

94

nepáral. Nastartoval motory a letadlo bylo brzy zpátky na

laguně. Záchranný pás, sloužící jako bóje, byl jediný

nápadný předmět na klidné hladině, a tak Biggles popojel

přímo k němu.

„Dávej pozor na všechno, co by se podobalo

žralokovi,“ řekl Algymu. „Jestli tu ta potvora je, ukáže

nám hřbetní ploutev.“

„A co Collingwood?“

„Ten ploutev nemá,“ ušklíbl se Biggles.

„Jistěže ne. Ale uslyší motory a přijde se podívat, co

děláme.“

„No a co? S tím si nebudeme dělat starosti. Stejně si

už musel uvědomit, že mu na ty jeho povídačky o

robinsonovi neskočíme. Zato ten zatracený žralok nám

může zkomplikovat situaci víc než celý Collingwood.“

Když dojeli k bóji, nebylo tam po žralokovi ani

stopy. Kdyby byl někde blízko, jistě by se již ukázal.

„Asi uznal, že na volném moři má větší prostor,“ řekl

Biggles, když se natahoval pro záchranný pás a napnul

lano. Táhl za ně, až bylo letadlo přímo nad kotvou, ale ta

se ani nepohnula. Zkoušel zatáhnout z jiných stran, avšak

bezúspěšně.

„Co chceš dělat?“ vyhrkl Algy trochu poplašeně,

když se Biggles začal svlékat.

„Potopím se a uvolním ji,“ odpověděl Biggles. „Jinak

se tu kolem kotvy budeme motat celý den. Přidržuj pevně

lano, aby se letadlo nehýbalo. Naposled se rozhlédl kolem

po vodě, nadechl se, přehoupl se přes okraj kabiny a

plaval dolů. Za minutu už šplhal zpátky do letadla.

„Je to v pořádku,“ řekl, když si setřásal vodu z vlasů.

„Takhle to bylo nejjednodušší. Jeden z kotevních listů se

95

zasekl pod kus korálu. To bychom mohli tahat, až

bychom zmodrali a nebylo by to nic platné.“

„Snad to bylo nejjednodušší, ale stejně to bylo dost

riskantní,“ řekl Algy vážně.

„Vsadím deset ku jedné, že žralok, kterého jsi viděl,

nepatří k lidožroutům,“ odpověděl Biggles lhostejně,

když si hledal místo na slunci, kde by oschl. Algy zatím

vytahoval kotvu a ukládal ji na místo. „Když jsme teď

splnili tenhle malý úkol, měl bys zajet s letadlem zase na

pláž,“ dodal.

Algy přikývl a vzápětí stál stroj na bílém korálovém

písku, kde už parkoval přes noc. Biggles se oblékl a zašel

do kabiny, odkud přinesl těžký ostrý nůž, který měli mezi

nářadím stále s sebou pro případ, že by nouzově přistáli

mimo letiště a museli si prosekávat cestu ven džunglí.

„Mám nechat stroj tady?“ zeptal se Algy, když se

Biggles s nožem v ruce chystal k odchodu.

„Samozřejmě,“ řekl Biggles. „Tady to bude mnohem

pohodlnější než na vodě. Můžeš si natáhnout nohy.

Pochybuji, že by ti Collingwood chtěl nějak překážet.“

Potom ho ještě něco napadlo a s úšklebkem dodal:

„Kdyby přišel až dolů, pověz mu, co dělám. Patrně uvidíš,

jak ztrácí nervy.“

„Jak dlouho počítáš, že budeš pryč?“

Biggles chvilku přemýšlel. „Nejdéle tři hodiny, ale

spíše méně. Kdyby to začalo fičet, tak raději letadlo

přikolíkuj. Nářadí je uvnitř. Kdybych si všiml, že se blíží

bouře, vrátím se co nejdřív. Bylo by od tebe hezké,

kdybys připravil nějaké dobré teplé jídlo,“ dodal s

úsměvem. „Těch studených konzerv už mám plné zuby.“

Algy se také usmál. „Co by sis přál?“

96

„Pečenou rybu a hranolky. V laguně je spousta

menších ryb. Háčky i šňůru máš.“

„Vyjdu si na ně. Jen nevím, kde vzít brambory?“

„Collingwood by mohl nějaké mít v té svojí

zahrádce. Navštiv ho, třeba ti jich pár přenechá.“ Biggles

mávl na pozdrav a odešel.

Šel stejnou cestou podél pobřeží jako minulý den.

Nečekal sice velké potíže, ale raději by se vyhnul Alimu,

který by asi nemlčel, kdyby viděl Bigglese, jak pustoší

vzrostlé konopí. Nepředpokládal však, že by mu v tom

Ali bránil. Kdyby k tomu mělo dojít, věřil si, že si s

Arabem poradí. Víc ho ovšem zajímalo počasí. Stále

častěji zvedal zrak k obloze, zatažené kalným našedlým

závojem, kterým slunce prosvítalo jen matně. Slyšel, jak

na návětrné straně ostrova burácí příboj. Bylo mu jasné,

že počasí se mění k horšímu a považoval jen za otázku

času, kdy se přižene bouře.

K údolíčku, kde objevil vykopanou jámu, dorazil

překvapivě brzy. Zastavil se, aby pozorně prozkoumal

okolí. Araba nikde neviděl, ani neslyšel, že by někde

pracoval. Již se nezdržoval a spěchal k plantáži konopí.

Ali tam byl v plné práci. Biggles se zastavil opodál a

pokoušel se zjistit, co vlastně dělá, ale ať si lámal hlavu

jak chtěl, účel jeho práce nepochopil. Nejdřív se mu

zdálo, že ho Ali předešel a ujal se ničení plantáže sám.

Procházel totiž mezi řádky, vytahoval některé rostliny i s

kořeny a odhazoval je stranou, jako zbytečný odpad. Ale

proč jen některé? Proč ne všechny? Biggles nechápal, co

tím Arab sleduje. Byla to záhadná práce. Jestliže se snažil

zbavit zakázaných rostlin, proč se trápil jejich vybíráním?

Nešlo třeba o to, že konopí rostlo příliš hustě a on je

probírá, jako se jednotí řepa? Nebo snad byly některé

97

rostliny postiženy nějakou chorobou a Ali odstraňuje ty

nemocné?

Biggles se posadil za křoviny, aby ho sledoval a

odhalil důvod jeho prazvláštního zákroku na poli. Jako

většina lidí věděl, snad i o něco lépe, k čemu indické

konopí slouží a jaká droga se z něj vyrábí. Neznal ovšem

podrobnosti, jak z něj získat hašiš, jinak by hned

pochopil, co Arab dělá. Takhle se pouze divil.

Nepochyboval však o tom, že Ali je odborník na konopí i

na hašiš, kterému je zcela jasné, co dělá a proč. Plel ho

nyní z vlastní iniciativy, nebo na Collingwoodův rozkaz?

Zůstal proto v úkrytu. Viděl, jak Ali dokončil práci a

zastavil se, aby si obhlédl výsledek. Pak si spokojeně

zamnul ruce a vydal se směrem k přistávací dráze, aby,

jak se Biggles domýšlel, podal Collingwoodovi zprávu o

své úspěšné práci. Pomalu se mu ztrácel z dohledu, až

zmizel za obzorem.

Biggles se znovu podíval na oblohu a začal hbitě

jednat. Po tom zdržení pracoval rychle, protože kokosové

palmy teď kymácely svými vějířovitými listy a za kmeny

viděl tříšť obrovitých vln, které se na návětrné straně

vrhaly na pláž. Mačetou těsně nad zemí usekával rostliny,

které Arab nechal na poli. Nedalo to moc práce. Konopí

bylo svěží a křehké a vždycky postačilo jediné máchnutí.

Celé to netrvalo déle než dvacet minut, a když skončil,

nestála na poli jediná rostlina. Plantáž vypadala jako na

podzim po sklizni…

Na místě se nijak nezdržel. Počasí se prudce

zhoršovalo. Biggles nemohl váhat a spěšně se vydal na

zpáteční cestu k laguně. Začínal si vyčítat, že nechal

Algyho u letadla samotného a proto se pustil k laguně

nejkratší cestou po přistávací dráze. teď už bylo jedno,

98

jestli ho Collingwood uvidí. Jeho konopná plantáž byla

zničená, a i kdyby se postavil na hlavu, nic na tom

nezmění.

Když procházel kolem údolíčka, vyšel z něj nečekaně

Arab. Nemohl si Bigglese nevšimnout. Vypadal

překvapeně, ale pozdravil arabsky a s očima upřenýma na

mačetu, kterou měl Biggles dosud v ruce, se zeptal, co na

tomto konci ostrova dělá. Nepřišel si pro kokosové

ořechy? Biggles se nechtěl nijak vykrucovat a několika

větami mu stručně pověděl pravdu a doplnil ji svým

názorem na konopí a na hašiš.

To co následovalo, ho dost vyděsilo. Ali na něj

chvilku v němém překvapení zíral s otevřenými ústy. Jeho

oči nabyly nepřítomného skelného výrazu, který se někdy

u domorodců objeví jako následek otřesu nebo naprostého

nechápání. Když potom Arab pochopil, co se stalo, jeho

výraz se změnil podruhé, tentokrát v grimasu zuřivce a

vraha. Ruka mu sjela k dýce visící u pasu tak výmluvně,

že Biggles rázem ustoupil o krok a vztáhl ruce k obraně.

Ali však nezaútočil, vykřikl jako poraněné zvíře, rozhodil

ruce do výšky a vyrazil zpět k plantáži a volal Alláha o

odpuštění.

Biggles pokrčil rameny. Celý užaslý pokračoval v

cestě, a když došel na výšinu a ucítil plnou sílu větru, dal

se do běhu. Obloha měla nyní šerednou barvu olova a v

místě, kde se ve tmě ukrývalo slunce, byla nevýrazně

narudlá. Moře ohlušivě bouřilo a po hladině se řítily

obrovské vlny, které nejenom narážely na korálový útes,

jako by ho chtěly smést do hlubin, ale v oblacích letící

tříště zaplavovaly i lagunu. Nedalo se již pochybovat, že

se žene divoká bouře, patrně

99

hurikán a zdálo se, že ostrov mu leží přímo v cestě,

takže pocítí jeho plnou sílu. Daleko na moři v mlze a

poletující vodní tříšti zahlédl loď. Byla to dhou, arabská

plachetnice, na které právě stahovali velkou latinskou

plachtu. Loď prchala před bouří a zoufale si

probojovávala cestu mezi vzdutými vlnami, které byly

mnohem větší než ona.

Když Biggles doběhl na dohled ke stroji,

nepřekvapilo ho, že tam vidí Algyho, jak pracuje v

horečném spěchu. Zatloukal kolíky, ke kterým se vážou

šňůry přidržující letadlo u země. Užasl však, když vedle

Algyho spatřil Collingwooda, jenž mu zřejmě pomáhal.

Biggles by tuze rád věděl, co přivodilo takovou změnu v

jeho chování?

Když doběhl na místo, střed se s Collingwoodem,

který stál s rozkročenýma nohama, aby odolal divoké síle

větru.

100

„Kde jste sakra vězel?“ křičel Collingwood. „Copak

jste neviděl, co se děje?“

„Tys mu to neřekl?“ pohlédl Biggles na Algyho.

„Ne, nebyl na to čas.“

„Měl jsem ještě důležitější práci,“ řekl Biggles a

stočil zrak ke Collingwoodovi. „Šel jsem posekat to pole

konopí.“

„A posekal jste ho?“ vyhrkl Collingwood a zbledl.

„Posekal.“

„Vy blázne, vy idiote! Vy prokletý hlupáku,“ běsnil

Collingwood. „Jste šílenec, který do všeho strká nos. To

je konec. Teď vás ale opravdu zabijí. Bylo by mi to jedno,

ale oni asi zároveň proříznou hrdlo i mně.“

101

„O kom to mluvíte?“ zeptal se Biggles, kterého

výbuch zarazil. „Kdo tady bude řezat krky?“

„Tamhle ti!“

Collingwood ukázal na arabskou dhou, která se v

dálce zmítala ve vichřici na divokých vlnách.

„Co ti s tím mají společného?“ zeptal se Biggles a na

jeho hlase bylo znát, že tomu rozumí čím dál méně.

„To konopí patří jim.“

„Jim?“ strnul Biggles. „Vy žertujete?“

„Až se tady ti Arabové vylodí, poznáte, že nežertuji,“

prohlásil Collingwood ponuře.

„Jak jsem to mohl vědět? Myslel jsem, že jde o vaše

pole.“

„Moje? Co já bych dělal s hašišem? Myslíte, že jsem

blázen?“

„No, nedivte se, že pochybuji o vašem duševním

zdraví, když jste si vybral k pobytu tenhle ostrov. Po

nálezu konopné plantáže jsem se domníval, že tím se to

vysvětluje. Hašiš se dobře prodává.“

„Přestaňte se dohadovat!“ přerušil je Algyho výkřik.

„Teď na tom nic nezměníte. Pojďte mi raději pomoct!“

Oba přiskočili a začali plnit pískem pytle, které pak

věšeli na křídla. Collingwood přitom nepřestával hovořit.

„Chápete, že jsme se ocitli v tajfunu? Jestli o tom něco

vím, tak tenhle stojí za to.“

„Nejsem slepý,“ zabručel Biggles.

„Máte štěstí.“

„Proč myslíte?“

„Ta dhou pluje sem. Nebýt té vichřice, už by kotvila

v laguně. Kapitán ale není takový blázen, aby se v těchhle

vlnách a vichru pokoušel projet úzkým průplavem. Ale

nenamlouvejte si, že odjedou.

102

Po bouři se vrátí, a až uvidí, co jste vyvedl, tak si to

slíznete. Jsou to nebezpeční vrahouni. Proč jste, sakra,

neodjeli, když jsem vás varoval? teď budete mít obrovské

štěstí, když z toho vyváznete živí. Doufám, že se

nepokusíte v tomhle odstartovat!“

Biggles se podíval na rozbouřenou lagunu, do které

se přelévaly mohutné vlny a voda se v ní vařila jako v

obřím kotli.

„Takový blázen nejsem,“ řekl.

„Tak se raději začněte modlit. Pokud ostrov zasáhne

jádro téhle bouře, pak z vašeho letadla zbyde hromádka

trosek.“

Pracovali zoufale dál. Bigglesovi bylo jasné, že

Collingwood si nevymýšlí a říká mu nepokrytou pravdu.

Věděl, co se může stát. Jednou viděl, co zbylo z letounu

typu Moth, jehož pilota přinutila k nouzovému přistání

monzunová bouře. Tlak vichřice, vody a ledu proměnil

letadlo k nepoznání a posádka přežila jen zázrakem. Když

teď použili všechno co měli k dipozici, řekl: „Víc

nemůžeme dělat. teď ta naše mašinka musí zkusit své

štěstí.“

„Co chcete dělat?“ zeptal se Collingwood.

„Myslím, že zůstaneme tady.“

„Jak si přejete, ale tady nedokážete vůbec nic.

Postarám se vám o křesťanský pohřeb. Tahle bouře běží

teprve na půl plynu.“

„Doufejme, že nezačnou padat kroupy.“

„Jestli ano, budou to kusy ledu velké jako slepičí

vejce. Požene je vítr o rychlosti sto padesáti mil za

hodinu, takže vaším tělem proletí jako kulky. Když

dokážou prorazit plechovou střechu našich baráků, a to se

už stalo, představte si, jak zřídí tohle letadlo. Kajuta by

103

vás neochránila. A i kdyby bouřka nespláchla letadlo do

moře, což se může stát, pomuchlá křídla i trup, jako

kdyby byly potaženy jen balícím papírem.“

„Co jiného můžeme dělat?“

„Lépe to přečkáte v mém baráku.“

Biggles pohlédl na Algyho, který se držel chvějícího

se stroje a poslouchal jejich rozhovor. „Co tomu říkáš?“

„Jsem pro ten barák,“ křikl Algy. „Jestli

nezachráníme letadlo, můžeme se zachránit aspoň sami.

Tady už nejsme nic platní.“

„Tak se pokusíme k němu dojít,“ hulákal

Collingwood, protože svištění větru a hromobití vln na

korálovém útesu znemožňovalo normální hovor. Obloha

byla nyní temně modrá, ale zatím nepřišel déšť ani

krupobití.

Vydali se k baráku.

104

KAPITOLA DESÁTÁ

COLLINGWOOD ZAČÍNÁ

VYPRÁVĚT

Když došli na vrchol vyvýšeniny, vítr jim skoro

podrazil nohy a teprve tehdy si uvědomili jeho zběsilou

sílu. Drali se proti němu a bojovali o každý krok, než se

jim podařilo dorazit k baráku, kde Collingwood bydlel.

Vyčerpaní a bez dechu se vpotáceli dovnitř. Collingwood

zavřel a zajistil dveře. Ukázal na několik prázdných beden

a vyzval je: „Posaďte se.“

Hluk bouře byl uvnitř baráku mírnější, ale mluvit se

dalo stejně jen s obtížemi. Museli zvyšovat hlas, aby se

slyšeli. Biggles se otočil na Collingwooda: „Říkáte, že vy

hašiš neužíváte?“

„To jsem skutečně řekl.“

„Tak jak je možné, že jsem ho cítil, když jsem tu

posledně byl? Až při pohledu na řádky konopí jsem si

vzpomněl, co jsem to v tom vašem baráku vlastně

vyčenichal.“

„Měl jste dobrý nos,“ neradostně se usmál

Collingwood. „A já zas měl k požití konopí dobrý

důvod…“

„Mohu vědět jaký?“

„Už vás někdy rozbolely zuby?“

„Jistě.“

„Pak víte, jaké to je. Brzy potom co jsem sem přišel,

mi jeden zub začal předvádět, co umí. Měl jsem sice s

sebou nějaké prášky proti bolesti, ale ty mně moc

nepomohly. Nemohl jsem vůbec spát a viděl jsem, jak tu

105

roste konopí. Zkusil jsem je kouřit. Nakonec jsem ho ze

zoufalství trochu žvýkal. Jedl jste někdy hašiš?“

„Nikdy.“

„Tak to nezkoušejte. Ali mi kousek dal.“

„Je to narkoman?“

„Nevím, zda je narkoman, ale hodně Arabů tu

pekelnou věc užívá, jak jen se k ní dostane.“

106

„Bylo to vážně tak zlé?“

„Bylo to peklo. Vzal jsem si jen kousek veliký jako

hrášek, ale následky nedokážu k ničemu přirovnat. Stal se

ze mě jakýsi duch, který se dívá na své mrtvé tělo, ležící

na posteli. Myslel jsem, že umírám.

V tom stavu mě našel Ali a nalil do mě pořádnou

dávku

černé

kávy.

Potom mně bylo špatně jako po týdenním flámu.“

„Zbavilo vás to bolesti zubů?“ zeptal se Algy.

„Do určité míry, protože ty druhé pocity byly

mnohem mučivější. Po požití hašiše, jako by mi v hlavě

bušilo tisíce kladiv. Bylo to prostě vyhánění čerta

belzebubem. Trvalo mi několik dní, než jsem se z toho

probral. Nedokážu pochopit, jak někdo může polknout to

svinstvo podruhé. Můžu si jen myslet, že to překoná

podobně, jako když je někomu špatně po tabáku. Ale to

není nic pro mě. Ten pach zůstává a já se ho už nikdy

nedokážu úplně zbavit.“

„Proto ho taky celníci najdou, když se ho nějaký

pašerák pokouší provézt,“ řekl Biggles. „To mi něco

připomíná. Když jsem přišel k tomu konopí, tak tam byl

váš arabský parťák a pokud jsem se dobře díval, vytrhával

rostliny i s kořeny.“

„Jenže on neničil úrodu! Naopak – zajišťoval ji.“

„Nerozumím. Trhání a zahazování rostlin je dost

podivný způsob, jak získat hašiš.“

„Vy asi nevíte, jak se vyrábí.“

„Ne. Znám jen konečný výrobek.“

„To, co jste viděl Aliho dělat, byla vlastně práce,

kvůli které ho zanechali na ostrově. Vytrhával všechny

samčí rostliny, neboť jen tak získáte drogu. Když jsem

přišel na ostrov, nevěděl jsem o hašiši skoro nic. Co jsem

107

se od té doby naučil, znám od Aliho. Postup je

následující. Droga vzniká pouze v samičích rostlinách, a

to jen v případě, že v blízkosti nejsou rostliny samčí.

Když tuhle podmínku splníte, pokryje se vrchní plocha

listů samičích rostlin zvláštním filmem.“ Collingwood se

usmál. „Dá se říct, že se svým způsobem zapotí.

V každém případě vznikne skutečný opiát. Bez něj

by pěstování nemělo smysl. Teď víte, co Ali dělal, když

jste se na něho díval. Mezi vzrostlými rostlinami konopí

vybíral a vytrhával samčí rostliny.“

„To je pro mě vážně novinka,“ řekl Biggles. „No,

pokud žijeme, stále se učíme,“ připojil otřepanou

moudrost.

„Těší mě, že jsem vás mohl něčemu přiučit,“ řekl

Collingwood s lehkým úšklebkem. „Teď snad chápete, že

až se dhou vrátí a posádka uvidí zničenou úrodu, nebude

k vám chovat velkou náklonnost…“

„Možná se sem ani nevrátí,“ řekl Biggles.

„Proč by se neměla vrátit?“

„Může se stát, že se v bouři potopí.“

„Jestli v to doufáte, tak na to klidně zapomeňte.

Tyhle arabské dhou jsou nejschopnější lodě, jaké kdy

brázdily oceán. Jejich tvar se během tisíce let vůbec

nezměnil. A jejich posádky s nimi umějí zacházet přímo

mistrovsky. Jsou to skvělí námořníci. S počasím si moc

nelámou hlavu. Už od biblických časů vyplouvají za

obchodem ze svých domácích přístavů na pobřeží jižní

Arabie do celé Indie, na Ceylon a ještě mnohem dál až do

Rangúnu a Singapuru. A k udržování kurzu na cestě

nepotřebují žádné přístroje. Dokud vidí hvězdy, tak

doplují k cíli. Ach ano, ti se vrátí pro svůj hašiš, o tom

vůbec nepochybujte. Ten je pro ně mnohem cennější než

108

ryby, kůže nebo kokosová vlákna, jak obvykle ohlašují

svůj náklad úřadům.“

„Co teď dělá Ali?“ zeptal se Biggles. „Jak přežije

bouři?“

„Žádný strach, tomu se nic nestane.“

„Pravděpodobně se schová v jeskyni.“

Collingwood zvedl obočí. „Tak na to jste už taky

přišel? Vy jste ale opravdu čilý polda.“

„Trochu jsem se porozhlédl,“ připustil skromně

Biggles. „Proto mě sem poslali. Proč tam kopete? Můžete

mi to klidně říct, protože my na to dřív nebo později

stejně přijdeme. Už jste nám toho řekl tolik, že nám

můžete povědět i zbytek. Oběma nám to ušetří spoustu

starostí a bude mnohem lepší, když budeme mít možnost

pohlédnout si zpříma do očí.“

„Snad máte pravdu. Jestli se sem ti arabští hoši

dostanou, a na palubě té dhou je jich dvacet až třicet, tak

nám asi všem podřežou krky,“ připustil Collingwood.

„Bude proto lépe, když potáhneme za jeden provaz.“

„Nechápu, proč by vás měli zabíjet kvůli něčemu, co

jsme udělali my,“ prohodil Algy.

„Ti se nebudou zdržovat nějakým dohadováním.

Budou tak zuřit, že pravděpodobně zavraždí i Aliho, že

konopí neochránil. No dobrá. Udělám trochu kávy a pak

vám povím celou tu historii,“ souhlasil Collingwood.

„Dokud se ta bouře nevyřádí, stejně se nedá nic dělat.

Chci jenom doufat, že si nás neodnese s sebou. Tyhle

baráky musely za ta léta vydržet řadu úderů a jsou proto

dost chatrné.“

Zapálil lihový vařič, postavil na něj plechovou

konvici a vyndal tři šálky s talířky.

109

„Je pěkné vidět zase talířky,“ poznamenal Algy. „Při

dálkových letech se musíme bez takového zbytečného

přepychu obejít.“

„Snažím se stále žít civilizovaně,“ odpověděl

Collingwood, když připravil kávu a podával ji hostům.

Posadil se opět na své místo a pokračoval: „Chtěl jsem

vám říct, jak to všechno začalo. Vezmu to od samého

počátku. Narodil jsem se v Austrálii. Byl tam někdo z

vás?“

„Ano.“

„Ve které části?“

„Hlavně na západě.“

„Potom jste asi neslyšel o místě, kterému se říká

Cooper Pedy. V australské angličtině to znamená průlez,

taková šachta.“

„To neznám.“

„Je to v jižní Austrálii. Ale na tom nezáleží, to není

důležité. Když jsem byl ještě hoch, otec mě vzal

náklaďákem na dlouhý výlet přes poušť, na návštěvu k

jednomu příbuznému, který na severu pěstoval dobytek.

Vzal mě s sebou, aby mi ukázal tamější krajinu. Cestou

jsme se zastavili v Cooper Pedy. Vlastně jsme tam zůstali

přes noc. Tehdy jsem to netušil, ale změnil se tím celý

můj život. Musím vám říct, že Cooper Pedy není město,

nebo tehdy nebylo. Byl to jen takový pískovcový kopec,

na míle vzdálený od civilizace, ve kterém muži, jimž se

říká hraboši, kopou díry do země a hledají v nich opály.

Někteří dokonce v dírách, které vykopali, přímo žili. Víte

něco o opálech?“

„Velmi málo, jenom že to je zvláštní druh

drahokamů.“

110

„Tak to vám musím o nich něco povědět, abyste

pochopil zbytek toho příběhu, který končí tím, že žiju na

tomhle ostrově. Opál je vzácný kámen, ale nepříliš

oblíbený, protože se o něm říká, že nosí neštěstí. Nevím

proč, ani jak k tomu došlo, že taková pověst vůbec

vznikla.“

„Možná že brzy zjistíte, jak je pravdivá,“ podotkl

Biggles se slabým úsměvem.

„Uvidíme. Teď něco o opálech. Pro mě a pro spoustu

dalších lidí jsou opály nejkrásnější věcí na světě. Vy

můžete mít své diamanty, rubíny a smaragdy. Není jen

nejúchvatnější, ale i nejvzrušivější. Není v tom nic

logického a neřídí se to žádnými přírodními zákony. Při

hledání se nedají sledovat žádné žíly nebo nacházet rudná

lože jako u většiny minerálů. Opál bud někde je nebo

není. Jak říkají hraboši, ,Prostě je tam, kde je’. Pak stačí

kopnout a věřit ve své štěstí. Někdo v místě, kde se

vyskytují opály, kope celý rok a nic nenajde. Jiný člověk,

pár yardů od něho, může během deseti minut objevit

kámen v ceně tisíce liber nebo během týdne kameny za

pět tisíc.“

„Čím je opál tak cenný?“ zeptal se Algy.

„Především tím, čím se stává vzácné všechno. Svou

výjimečností. Kdysi se nacházel jenom na dvou nebo

třech místech na světě. Opály jež přicházely na trh,

pocházely hlavně z Mexika a z Maďarska. Pak se další

opály našly v Austrálii a ty byly nejlepší. Svým zjevem se

mohou velmi lišit, od černé barvy po bílou, ale vždycky

jsou průsvitné nebo, správněji řečeno, opalizující. Každý

však vyzařuje ze svého nitra stejný jasný oheň.“

„Jaké je vlastně složení opálů?“ otázal se Biggles.

111

„Mnoho věcí se může změnit v opál. Jeden druh se

nazývá dřevěný opál. To je dřevo zkamenělé na křemen, v

němž jsou stále znatelná vlákna. Pradávné zkamenělé

kosti a lastury se také mohou změnit v opál. Snad si

vzpomenete, že při vaší první návštěvě, jsem si zde hrál s

jednou ulitou. Čistil jsem z ní špínu. Musí se pracovat

moc opatrně, protože opál se snadno láme. Proto málokdy

vidíte větší kus bez trhliny. Ukážu vám to.“

Collingwood přinesl cosi, co vypadalo jako špinavý

kus štěrku a podal ho Bigglesovi, aby si jej prohlédli.

Byla na něm vyleštěná malá ploška, kterou jiskřivě

prozařoval karmínově zbarvený oheň.

Algy obdivně sešpulil ústa.

„Už chápu, co myslíte,“ řekl Biggles. „Kolik by asi

stál tenhle kousek?“

„To budu vědět, až ho celý očistím a vyleštím. Ale

nedejte se unést myšlenkou, že to je záležitost peněz.

Hraboši pracují z lásky k tomu kameni. Jsou uchváceni

jeho krásou. Začínají třeba s představou velkého výdělku,

ale mnoho jich potom končí tím, že si ponechávají

všechno co našli. Nesnesou prostě pomyšlení, že by se

měli se svými kameny rozloučit. Přirostly jim k srdci.

Mohl byste klidně říct, že z dobývání opálů se stává

choroba. Jakmile jednou spatříte v temnu ten záblesk

ohně, stanete se na celý život jeho otrokem.“

„To se přihodilo i vám?“ zvedl hlavu Biggles.

„Dá se to tak říct. Když jsem byl v Cooper Pedy,

nějaký hraboš mi dal pro štěstí jeden malý kousek a od

toho okamžiku, bylo mojí jedinou životní touhou stát se

hrabošem. Byl jsem tehdy ještě hoch a touha se mi

nesplnila. Můj otec měl se mnou jiné plány. Poslal mě do

školy do Anglie a to byl konec mých přání. Já však na

112

opály nezapomněl. Minulo jen pramálo dnů, kdy bych

nevytáhl svůj malý opál a tiše se na něm nepásl očima.“

„Asi začínám vašemu okouzlení rozumět,“ řekl

Biggles.

„Pak přišla válka,“ pokračoval Collingwood.

„Pochopitelně jsem se přihlásil do armády a vybral si

službu v RAF. Přidělili mě k těžkým bombardérům. Při

návratu z jednoho náletu jsem utrpěl vážné zranění a

musel jsem nouzově přistát. Skončil jsem v nemocnici a

od té doby mám potíže se srdcem. Jako rekonvalescent

jsem dostal lehkou práci. Tehdy mě přidělili právě sem.“

„Muselo vás napadnout, že na té pověsti o opálech

přinášejících neštěstí něco je,“ podotkl Biggles.

„Nedělejte

předčasné

závěry,“

odpověděl

Collingwood. „Počkejte, až skončím. Poslali mě na ostrov

Bonney jako důstojníka pověřeného velením údržbářské

četě, která se skládala ze skladníka, kuchaře, dvou radistů

a čtyř leteckých mechaniků. Dopravili nás sem letecky s

obrovskými

zásobami

na

starých

hydroplánech

southampton, které přistály na laguně. Další hydroplán

sem dovezl asi tucet arabských dělníků, posbíraných

bůhví kde, pravděpodobně v Egyptě či v Adenu, aby

vyčistili kus země pro přistávací dráhu. Když to bylo

hotovo, zase je odvezli a já tu se svým hloučkem maníků

zůstal sám.“

„Řekl bych, že to mělo své výhody, byli jste daleko

od války,“ prohodil Biggles s úsměvem.

Úsměv mu zmizel ze tváře, když něco jako kulka

hlučně udeřilo do plechové krytiny baráku. Následoval

další úder a pak ještě dva nebo tři.

„Už je to tady,“ vyhrkl Collingwood. „Měli jste

odjet, jak jsem vám řekl. teď už nemůžete dělat nic. Až se

113

ty kusy ledu vypořádají s vaším letadlem, bude vypadat

jako cedník.“

„Kdybych odstartoval, jak jste mě naváděl, vlétl bych

přímo do bouře, která by mě srazila do moře. To by bylo

horší,“ připomněl mu Biggles.

„Místo toho jste zůstal vězet tady, kde vám podřežou

krk, takže to nakonec vyjde nastejno,“ ušklíbl se

Collingwood.

V tom okamžiku začal na střeše nepřetržitý rachot,

jako kdyby se dostala pod palbu několika kulometů.

Hřmot je ohlušil natolik, že se vůbec nedalo mluvit.

Collingwood máchl paží, aby bylo ostatním jasné, že

nemá smysl pokračovat v řeči. Algy se ušklíbl a přitiskl si

dlaně na uši.

114

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

KONEC PŘÍBĚHU

Trvalo skoro půl hodiny, než mohli v hovoru

pokračovat. Pak hluk přestal jako když utne. Po dlouhém

a nepřetržitém hluku zapůsobilo náhlé ticho téměř děsivě.

„Teď jsme uprostřed bouřky,“ oznámil Collingwood.

„Takový klid najdete jen ve středu cyklonu. Tím ale ještě

vichřice neskončila, ani zdaleka ne. Zanedlouho se nás

zmocní druhá polovina vichřice, tak budeme mluvit

dokud to jde. Když jsme byli přerušeni, vyprávěl jsem

vám, jak jsem poprvé přišel na ostrov Bonney.

Představujete si asi, že to všechno byla jen taková zábava.

Do určité míry ano, ale byla to také pěkná otrava. Nebylo

tu skoro co dělat. Letadla nepřilétala každý den. Někdy

trvalo i několik týdnů, než nás někdo navštívil, zvláště v

monzunovém období. Když někdo přiletěl v době dešťů,

zdržel se zřídka déle než půl hodiny. Jen se zastavil, aby

si cestující protáhli nohy. Pro své lidi jsem těžko hledal

nějakou práci, a tak mezi návštěvami většinou hráli karty.

Já sám jsem si krátil čas podrobnou prohlídkou ostrova,

studoval místní přírodní podmínky, i když tenhle výzkum

byl velmi omezený. Na pláži jsem sbíral lastury a

podobné věci s myšlenkou, že jednou napíšu knihu o

životě na opuštěném ostrově.“

„Nezapomněl jste ovšem na svoji lásku k opálům,“

popíchl ho žertem Biggles.

„Ve skutečnosti to byla poslední věc, na kterou bych

pomyslel. Můžete mi věřit, že mě vůbec nenapadlo, že

115

bych tu nějaké našel. Určitě jsem nechodil po ostrově

proto, abych hledal opály.“

„Myslím ale, že jste nějaké objevil.“

„Ano. Jsou tady. Neodvažuji se vyslovit jakoukoli

domněnku, proč tu jsou. Ponechávám vědeckým

kouzelníkům, aby to vyzkoumali. Mohu jen předpokládat,

že ostrov je sopečného původu a opály tam, kde se teď

nalézají, byly odedávna. Veškerou tu hmotu vyvrhl

sopečný výbuch z mořského dna při nějakém větším

zemětřesení nebo při podobné události. Korálový útes

vznikl samozřejmě později. Nejspíš víte, že ostrovy

vznikaly tímto způsobem.“

„Vznikají tak i dnes,“ přikývl Biggles.

Collingwood se opět ujal slova. „K těm opálům,“

řekl. Jednoho dne jsem prohledával úžlabinu na konci

ostrova a sebral ze země kousek něčeho, co mi

připomínalo opálovou hlínu, jakou jsem viděl v Cooper

Pedy. Jistě pochopíte, že jsem nevěřil očím. Všimněte si

také této věci. V celém královském letectvu jsem byl asi

jediný, kdo o opálech něco věděl. Tím se nezabývá

zrovna každý na potkání. A náhle jsem tu byl já a měl

jsem možnost nějaké najít. Nebylo to zvláštní? Ale život

je už takový. Pravděpodobnost milion ku jedné, která

někdy vyjde, by ohromila všechny matematiky. Před

chvilkou jste se zmínil o tom, že můj opál přináší neštěstí.

Spíše se zdá, že mi přinesl štěstí, nemyslíte?“

Ještě jste tu neskončil,“ připomněl Biggles.

„Uvidíme.“

„Rozhodně se vám splnila touha, hledat opály,“ řekl

Algy.

„To se můžete vsadit, že jsem je hledal a byl jsem z

toho celý bez sebe štěstím. Donesl jsem si nářadí a začal

116

ve strmé stráni hloubit šachtu. Asi za hodinu jsem narazil

na první kousek, který jsem zvedl z místa, kde ležel po

celé miliony let. Byl to kouzelný tmavorudý zářivý opál.

Považoval jsem ho za kus zkamenělé kosti z nějakého

dávno vyhynulého ještěra. Teď jsem měl skutečně

nějakou práci. Musel jsem však být opatrný, aby moji

chlapci nepoznali, co se děje. Bál jsem se, aby také

nepodlehli opálové horečce. To by mi v operační

místnosti nezůstal nikdo u rádiové stanice. Takhle to

vypadalo na konci války. V té době jsem našel několik

pěkných kousků, ale většinou vadných. A pak bylo

najednou po válce a já už nemohl nic dělat.“

„Ti vaši mládenci neměli podezření, co pořád

kutíte?“

„Ovšemže ne. Proč by ho také měli mít? Nemyslím,

že by některý z nich viděl někdy v životě surový opál, a

že by poznal, co to je, i kdyby ho držel v ruce. Asi by se

domníval, že prostě našel hezký kamínek. Musím si ale

pospíšit, než nás zasáhne druhá polovina cyklonu.

Přiletělo nákladní letadlo, aby zrušilo stanici, naložilo

celé zařízení a vzalo nás domů. Já bych tady nejraději

zůstal, ale kdybych něco takového navrhl, nějaký chytrý

psychiatr by usoudil, že mi haraší v mozkovně a určitě by

mě poslal na pozorování, jak tomu říkají. Raději jsem

letěl domů. Po roce mě demobilizovali a já neměl větší

naději dostat se zpátky ke svému opálovému dolu než

přistát na Měsíci. Neměl jsem žádný příjem a musel jsem

v Anglii nastoupit do práce, abych se uživil.“

„Proč jste neohlásil na příslušném ministerstvu, co

jste našel a nepožádal o povolení k práci ve svém dole?

Možná by vám finančně pomohli.“

117

„Vy asi žertujete,“ ušklíbl se Collingwood. „Víte, či

byste měl vědět, jak to na takových ministerstvech chodí.

Několik měsíců by se nedělo nic. Potom, kdybych je

hodně otravoval a byl jim už na obtíž, sdělili by mi, že

poslali skupinu odborníků k prozkoumání naleziště nebo

nějakou podobnou zprávu. Můžete se vsadit, že bych se

nikdy nedozvěděl, co se vlastně děje.“

„Stejně by vám za poskytnutou zprávu něco zaplatili.

V té věci nebývají vždycky skoupí.“

„Lidé obvykle myslí jen na peníze,“ řekl posměšně

Collingwood. „Ještě jste si pořád neuvědomil podstatu

věci. Mně nešlo o peníze. Dokážete to pochopit? Chtěl

jsem si hlavně splnit svůj celoživotní sen. Stát se

hledačem opálů, vykopat si svůj nejkrásnější opál. To

některým lidem – a já mezi ně patřím – poskytuje pocit,

jaký se nedá koupit. Mnoho prospektorů je stejného

ražení. Život jim stojí za to, jen když dělají to, po čem

touží. Nosil jsem v sobě tuhle touhu po celá léta.“

„Omlouvám se,“ řekl Biggles kajícně.

„Asi před rokem jsem měl ukrutné štěstí, byla to

opravdu úžasná klika,“ hovořil dále Collingwood. „V

aeroklubu jsem narazil na jednoho chlapíka, bývalého

velitele letky Murdo Mackaye, který byl za války pilotem

létajícím na ostrov Bonney. Pracoval potom jako pilot u

Indian Airways se sídlem v Kalkatě. Řekl mi, že má pro

svou potřebu vlastní letadlo. Pamatoval si mě z doby, kdy

jsem velel partě na ostrově Bonney. Pověděl jsem mu, že

když jsem tam byl, objevil jsem něco cenného a teď bych

se tam rád vrátil.“

„Řekl jste mu, co to je?“

„Ani náhodou. Tím bych prozradil své tajemství.

Jediná zmínka by stačila, aby se na ostrov začali hrnout

118

lidé. Požádal jsem ho, aby se mnou zaletěl na Bonney.

Nezdálo se mu to a ani jsem nečekal, že po tom skočí.

Nejspíš si myslel, že jsem se zbláznil. Hodně mi to

rozmlouval, ale nakonec, když jsem mu slíbil polovinu z

toho co tu najdu, dal si říct. Slíbil mi, že pokud se sám

dostanu do Kalkaty, přeletí se mnou na ostrov o své příští

dovolené. Tehdy jsem všeho nechal a sehnal peníze na

cestu do Indie. Mackay dodržel slovo a zaletěl sem se

mnou a s velkým nákladem zásob, co jen jeho letadlo

uneslo.“

„Kde jste přistáli?“

„Na staré přistávací dráze. Nikde jinde to nešlo.“

„Bylo to riskantní.“

„Uvědomovali jsme si to, ale na jednom místě byl

volný prostor a nám se povedlo přistát a nic přitom

nepolámat. Stará přistávací dráha byla v mnohem lepším

stavu, než jsem očekával. No a bylo to. Odletěl domů a já

tu zůstal sám. Dalo by se říct, jako dobrovolný robinson.

Slíbil mi, že se vrátí o své příští dovolené, která bude asi

za šest měsíců, aby mě vyzvedl – pokud budu ještě

naživu.“

„Měl nějaký důvod si myslet, že byste nemusel být

živ?“

„Mohl si myslet, že se zblázním a spáchám

sebevraždu. Očekávám ho teď každý týden. Mohu to jen

odhadovat, protože dny jsem nikdy nepočítal. Uklidil

jsem však všechny překážky z přistávací dráhy, aby byla

připravená na jeho přílet.“

„To jste dělal všechno sám?“

„Ne tak docela. Měl jsem pomocníka. To mě přivádí

k další části příběhu, která vám bude připadat jak zcela

smyšlené dobrodružství. Byl jsem tu sotva měsíc a měl

119

jsem návštěvu. Připlula arabská dhou a u korálového

útesu vysadila na břeh hlouček lidí. Šel jsem je přivítat,

ale viděl jsem jim na tvářích, že ze mě žádnou radost

nemají. Nikdy jsem neviděl odporněji vyhlížející tlupu

darebáků. Později jsem se dověděl, že se radili, jak se mě

zbavit. Většinou mě chtěli oddělat hned na místě, ale

jeden z nich mě zachránil. Patřil k četě dělníků, kteří za

války čistili přistávací dráhu. Pocházel z Adenu a mluvil

docela slušně anglicky, takže mi mohl posloužit jako

tlumočník.“

„Byl to Ali?“

„Ano, byl to on. Prohovořili jsme celou situaci. Řekl

jsem mu, že co se týče mě, mohou si tu dělat co chtějí. Mě

to nezajímalo a nebudu jim nijak překážet. Ali tvrdil, že

nechtějí nic jiného, než tu pěstovat na menším políčku

obilí, aby mohli ostrov využít jako základnu pro rybaření

na širém moři. Když tady čistil přistávací dráhu, všiml si

jednoho dobrého kousku půdy. Mne pochopitelně ani

nenapadlo, jaký druh obilí mají na mysli, ale i kdyby ano,

choval bych se k nim stejně. Konopí i hašiš mohl vzít das,

mě zajímaly jen opály.“

„Ani vám neřekl, že tu chtějí vyrábět hašiš?“

„Ne, a dokážu to pochopit. Celá skupina patřila k

velké drogové organizaci působící v Egyptě. Tehdy jsem

opravdu o indickém konopí nevěděl zhola nic, a kdybych

ho viděl, nepoznal bych ho. Poučení o téhle plodině se mi

dostalo až mnohem později od Aliho. Abych to zkrátil,

nakonec jsme si porozuměli. Slíbil jsem, že jim nebudu v

ničem bránit, pokud mě nechají na pokoji. To bylo docela

poctivé. Potom vyhodili do povětří kus korálového útesu,

aby se dostali do laguny a z toho bylo jasné, že zamýšlejí

jezdit na ostrov častěji. Napadlo mě, že ta hrstka obilí

120

nestojí za takovou námahu. Sklizeň nemohla být velká,

protože tam nebyl dostatek vhodné půdy. Stále jsem ještě

neměl žádné podezření. Proč taky? Zkrátka a dobře, když

oseli své pole, zvedli kotvy, odpluli a nechali tady

jednoho muže, aby se o staral o úrodu.“

„Aliho?“

„Ovšem. Myslím, že ho vybrali, protože mluvil

anglicky.“

„Kdy jste poznal, o jakou jde rostlinu?“

„Když jsem jednou pozoroval pole, kde to začínalo

růst, zeptal jsem se Aliho, co to je. Arab pochopitelně

věděl, že jsem sám a nemohu nic dělat, a tak mi otevřeně

řekl, že to je konopí, z něhož se dělá hašiš. Tehdy jsem

Aliho znal už docela dobře. Pověděl jsem mu, aby se o ně

dál staral, že mě to vůbec nezajímá. Může se na mě

spolehnout, že o tom nehodlám nikde vyprávět, i kdybych

k tomu měl příležitost. Potom se z nás stali docela dobří

parťáci a já jsem mu navrhl, že jestli nemá toho tolik na

práci, může mi pomáhat. Za to dostával odměnu.

Souhlasil, že mi pomůže s přistávací dráhou, když mu za

to občas dám nějakou konzervu, polévku nebo hovězí. Pro

něj to byly přepychové lahůdky. Takový byl stav věcí,

když jste se přihrnuli a udělali nám čáru přes rozpočet.

Snad nyní pochopíte, proč jsem vás nevítal zrovna s

radostnými výkřiky.“

Biggles přikývl. „Je mi to líto. Kdybyste mi to

pověděl dřív, ušetřili bychom si oba spoustu starostí.

Protože se nezajímám o hašiš ani o opály, rozhodně tedy

ne na tomto ostrově, vážil bych si vaší důvěry a nechal

bych vás na pokoji. Zatím jsem si nevšiml, že byste tu

způsobil nějakou škodu.“

121

„Jenomže tím, že jste zničil to konopí, jste šlápl

nešetrně do porcelánu,“ řekl Collingwood. „Uzavřu s

vámi takovou dohodu. Když zjistíte, že bouře porouchala

vaše letadlo a bude neschopné letu, a jestli se nám podaří

odehnat ty Araby, pokud se vrátí, požádám kamaráda

Mackaye, až pro mě přiletí, aby vás vzal s sebou do

Indie.“

„A co bude s vámi?“

„Já zůstanu tady. Mně je tu dobře a ještě jsem zde

neskončil.“

Biggles chvilku přemýšlel. „Budu o vaší nabídce

uvažovat. Možná nám vaše pomoc přijde vhod. Nebyl

jsem tak hloupý, abych odletěl na tak šílené místo, jako

je tento ostrov, a nezajistil si spojení se světem. Také jsem

udělal opatření, aby mě odsud někdo vyzvedl, kdyby

došlo k nehodě.“

„Rozumím. Zařidte se podle svého.“

„Ještě mi povězte,“ požádal ho Biggles, „zda jste

našel nějaké pěkné opály.“

Collingwood místo odpovědi odtáhl několik beden se

zásobami a vylovil za nimi malou plochou dřevěnou

krabičku, o rozměru asi dvanáct na šest palců a dva palce

hlubokou. Když ji otevřel, bylo vidět, že je vyložená

černým sametem. To nebylo ovšem všechno. Na sametu

ležela pečlivě uspořádaná hromádka předmětů, žhnoucí

duhově zbarveným ohněm, který v denním světle měnil

barvy.

Algy vydechl úžasem.

„Nádherné,“ zašeptal Biggles. „Co s tím budete

dělat?“

„Dám Mackayovi jeho podíl a zbytek si samozřejmě

nechám.“

122

V tom okamžiku prudký poryv větru zasáhl barák

takovou silou, že se divoce zatřásl. V další vteřině se

rozezněl rachot padajících kusů ledu, dalšího krupobití.

„A je to tu zas,“ křičel Collingwood, když zavíral

svou krabičku s pokladem. „Poslední jednání.“

„Jak dlouho to bude trvat?“ řval Biggles.

„Pár hodin, ale možná i dva, tři dny,“ odpověděl

Collingwood.

123

KAPITOLA DVANÁCTÁ

OPÁL SMETANOVÉ BARVY

Jak se ukázalo, tak bouře, tajfun, tornádo, cyklon či

hurikán, vyberte si jméno dle libosti, je to víceméně totéž,

trval jenom několik hodin. Tři muži v baráku si ovšem

užili nečasu dosyta. Krupobití přestalo, jako když utne,

ale pršelo dál. Vítr pomalu slábl. Nějakou dobu se

vichřice ještě hnala plnou silou, avšak postupně

polevovala. Prudké poryvy větru byly čím dál řidší. Mezi

nimi se dalo zase normálně hovořit.

Po chvíli Collingwood otevřel dveře, aby zjistil, jak

to venku vypadá a hlavy vystrčili i Biggles a Algy. Moře

poskytovalo děsivý pohled. Valily se po něm vlny velké

jako hory a jejich hřebeny se ztrácely ve vodní tříšti,

kterou unášel vítr. Vlny se hnaly i přes vršek korálového

pásu a znova a znova zaplavovaly lagunu, jež byla

rozbouřená téměř stejně jako otevřené moře. Kdyby

gadfly kotvil na vodě, sotva by takové údery přestál bez

úhony. Algy, jenž celý ten výjev zděšeně pozoroval, si jen

stěží dokázal představit, jak to vypadá na návětrné straně

ostrova. Po dhou nebylo ani památky, ale viditelnost byla

pro déšť omezená.

„Tohle je noční můra starého mořského vlka,“

poznamenal Biggles, který zíral na tu spoušť. „Dokud

lijavec trochu nepoleví, nemůžeme dělat nic. Pak půjdeme

k letadlu a podíváme se, do jaké míry je poškozeno.

Zároveň se rozhodneme, co budeme dělat a říkat, kdyby

přišli ti kramáři s hašišem. I kdyby jejich dhou bouři

přestála, nemyslím, že by se pokusili vjet do laguny nebo

124

přistát jinde u břehu, dokud se moře neuklidní. To mi

něco připomíná. Kde je Ali? Rád bych věděl, jak to

všechno přečkal? Jakmile bude možné vyjít ven, půjdeme

to raději zjistit. Třeba dostane nějaký nápad.“

„Jaký nápad?“

„O tom konopí. On ví, že jsem ho posekal. Řekl jsem

mu to.“

„To byla chyba. Mohli jsme tu škodu svést na bouři.

Nebo jsme mu mohli namluvit, že jste ho viděl vytahovat

rostliny a chtěl jste mu pomoct,“ řekl Collingwood. „Ali

bude v pořádku. Očekávám, že si zalezl před větrem do

úžlabiny nebo možná do šachty, aby se vyhnul krupobití,“

dodal.

Biggles vzhlédl k obloze. Byla dosud tmavá, s nízko

se ženoucími mraky, ale již se začínala vyjasňovat.

„Půjdu k laguně a podívám se na letadlo,“ rozhodl se. „To

je teď nejdůležitější.“

„Jdu s vámi,“ řekl Collingwood.

Nedbali na déšť a přešli na malou pláž, kde byl

gadfly připoután ke kolíkům, které letoun přece jen

zajistily. Přišli přesně včas, aby zabránili blížící se zkáze,

protože voda z laguny se přelévala přes kolíky a některé

již uvolnila. Letoun se tím naklonil a konec jednoho

křídla se již téměř dotýkal písku. „Tohle musíme opravit

hned,“ řekl Biggles. Vstoupil do kabiny a vrátil se ven s

palicí, kterou k tomu účelu měli s sebou. Začal zatloukat

kolíky hlouběji do písku.

„Nedá se čekat, že kolíky budou ve vlhkém písku

pevně držet, ale vítr už polevuje, tak snad ještě chvíli jeho

náporu odolají,“ řekl Biggles. „Celkové poškození není

tak hrozné, jak jsem se obával,“ usoudil, když odstoupil

dozadu, aby lépe přehlédl spoušť.

125

Trup letadla byl jen mírně poškrábaný a na třech

místech lehce promáčknutý, zato nosné plochy, křídla i

kormidla, byla na tom podstatně hůř. Zdálo se, že je

zasáhly letící střepiny z granátu, což se svým způsobem

stalo. V plátně byly proraženy otvory různé velikosti a

některé z nich měly šeredně roztřepené okraje. Jinde, jako

by se letící kus ledu nesetkal s překážkou, prolétl křídlem

naprosto hladce.

,Já bych s ním v tomhle stavu neletěl,“ řekl

Collingwood. „Řada těch děr je dost velká, aby vpustily

vzduch dovnitř. Křídlo by se mohlo nafouknout a celý

potah by se roztrhal na cáry.“

„Jistě,“ souhlasil Biggles. „Na štěstí máme materiál

na záplaty. Při výletech, jako je tenhle, vezeme vždycky

nějaké s sebou. Bude ovšem chvíli trvat, než tohle

nadělení dáme do pořádku. Rozhodně nemá smysl se o to

pokoušet v tomto větru nebo za deště. Dokážeme to ale

opravit alespoň natolik, abychom se dostali do Indie, kde

se opravy dodělají pořádně. Uvidíme. V tomhle počasí se

s ním nedá vyletět. Zdá se, že nyní všechno záleží na tom,

za jak dlouho se vrátí arabská dhou – jestli se ovšem

vůbec vrátí. Třeba s ní jeli do domovského přístavu k

opravě, po tom co prodělala.“

„S tím bych nepočítal,“ odpověděl Collingwood

suše. „To byste se divil, co dokáží tihle arabští námořníci

na otevřeném moři.“

„Stejně je nikde nevidím,“ rozhlížel se Biggles po

obzoru.

„To ano. Vítr je určitě zahnal pěkně daleko.“

Algy je přerušil a ukázal prstem ke břehu. „Co to je

tamhle?“ vyhrkl. Na druhém konci pláže, kde se korálový

126

útes napojoval na břeh ostrova ležela jakási tmavá halda,

kterou tam zřejmě vyvrhlo zdivočelé moře.

Vydali se tam, a teprve když byli dostatečně blízko,

poznali co je přilákalo. Šlo o pozůstatky obrovské

krakatice. Veliké nafouklé tělo a změť chapadel.

„Hrůza,“ zamumlal Algy.

„To je asi váš noční přítelíček s deseti chapadly,“

řekl Biggles Collingwoodovi jízlivě. „Je zřejmě mrtvý.

Dobře že ulehl takhle stranou. Máme dost potíží i bez něj.

Buď jsem ho zabil, nebo vážně zranil. Když se přihnala

bouře, nevydržel ve svém doupěti, nebo kde to žil.“

„Rackové si s jeho zbytky brzy poradí,“ poznamenal

Collingwood. „Nebudu litovat, když odsud zmizí.“

„Vy jste věděl, že je tady,“ obvinil ho Biggles.

„Občas jsem ho vídal, jak cestuje po korálovém

útesu,“ připustil Collingwood. „Klidil jsem se mu z cesty.

Určitě nijak nepřispíval k přitažlivosti laguny, když se

člověk chtěl vykoupat.“

„To nebylo od vás zrovna přátelské, že jste nás

nevaroval,“ řekl Biggles chladně.

„Svůj

názor

jsem

vám

už

řekl,“

zavrčel

Collingwood. „Proč bych se o to měl starat? Neměl jsem s

vámi nic společného. Byli jste tu jen na obtíž,“ nevrle

dodal a z dobrého důvodu změnil téma. Zvedl oči k

obloze a prohlásil: „Zdá se, že nejhorší máme za sebou.

Brzy se začne stmívat, půjdu se podívat, jak přečkal

bouřku Ali. Docela mě zajímá jeho názor na vaše

vandalství. Vsadil bych se, že velice zuří. Za zničení

plantáže konopí ho oddělají a nemine to ani nás tři. Divím

se, že se tu ještě neukázal.“

127

„Pokud vám to nevadí, půjdu s vámi,“ prohlásil

Biggles. „Jestli mě čeká nepříjemnost, nebudu se jí

vyhýbat, tak ať to mám raději z krku.“

Všichni vyrazili nahoru k přistávací dráze, protože to

byla nejpohodlnější cesta na druhý konec ostrova. Cyklón

zanechal své stopy i zde. Plochu pokrývaly různé trosky,

smetí a větve ulomené z palem a křovisek.

„Zdá se, že na mě čeká další část úklidu, jinak tu můj

zachránce

nepřistane,“

poznamenal

Collingwood

truchlivě.

„My vám pomůžeme,“ nabídl se Biggles. „Budeme

dráhu potřebovat stejně jako on.“

Po nějaké době došli k úžlabině. Aliho nikde

neviděli, viděli však a slyšeli mohutné vlny, narážející na

128

konec ostrova, který byl nejvíc vystaven vichřici. Řada

kokosových palem zcela zmizela. Zřejmě je srazil a

odnesl orkán.

„Asi někde prolévá slzy nad sklizní konopí,“ řekl

Biggles, když kráčeli k místu, kde rostlo ještě včera. „Ta

bouře poli rozhodně neprospěla. Určitě položila konopí na

zem, pokud ho vůbec nesmetla do moře.“

Ali tam nebyl a neviděli tam ani konopí, posekané

ani stojící. Vichřice je určitě roznesla do všech stran. Pár

potrhaných listů se zachytilo v sousedním křoví.

„Musel se ukrýt v šachtě,“ uvažoval Collingwood.

Šli stejnou cestou zpátky a sestoupili do úžlabiny.

Aliho nikde neviděli a tak Collingwood zavolal. Nikdo se

však neozval. Prodral se křovím ke vchodu do šachty a

vzápětí zděšeně vykřikl. Přivolal tím Bigglese a Algyho.

Žádný otvor tam nebyl. Šachta zmizela a bylo jasné, že

liják způsobil sesuv půdy, která zasypala vstup.

„Jestli byl uvnitř, když se to stalo, tak to chudák

schytal,“ řekl Collingwood.

„To není tak jisté,“ namítl Biggles. „V šachtě zůstalo

vzduchu dost. Ten chlapík tam může nějaký čas přežít,

pokud se neprovalily stěny a nezasypaly ho.“

„To udělal déšť,“ usoudil Collingwood. „Když půda

namokla, sjelo to celé jako fůra bláta.“

„Díky vaší šťastné hvězdě, vy jste uvnitř nebyl,“ řekl

Biggles. „Ale nebudeme tu přece jen stát a řečnit, musíme

něco podniknout. Zkusíme odhrabat bahno, pokud ho

nebude příliš mnoho. Modleme se, aby ten ubožák byl

ještě naživu. Budeme ho potřebovat.“

„Proč myslíte?“

129

„Jestliže je z té bandy jediný, kdo mluví anglicky,

bude našim tlumočníkem při vyjednávání, až se vrátí

dhou.“

Shýbl se a zvedl lopatu, která tam zůstala. Byla zpola

zasypaná, ale naštěstí kus rukojeti vyčníval ven. Vedle

leželo ještě něco. Biggles to zvedl zároveň s lopatou a

držel to na natažené dlani. Byl to oválný, smetanově

zbarvený, téměř bílý předmět, který hrál všemi duhovými

odstíny, jež se přes něj přelévaly jako vlny.

„Opál!“ vykřikl Collingwood. „Vy máte ale štěstí.

Hrabal jsem moc nízko. To se muselo sesunout shora. Já

vám ho vyleštím.“

„Proč mně? Je to váš důl. Já nehledám nic na cizích

pozemcích.“

„Můžete si ho nechat na památku.“

„Děkuji. Zatím jsem tady nenašel nic tak zvláštního,

nač bych se chtěl pamatovat. Ale teď není čas na povídání

o suvenýrech,“ řekl Biggles stroze a hodil opál

Collingwoodovi. „Tam uvnitř je člověk, kterého musíme

dostat ven.“

Dali se do práce, Biggles s lopatou, a ostatní

odhrnovali písek a hlínu do stran rukama.

„S tím přestaňte,“ vyzval Biggles Collingwooda,

když si všiml, že prosévá hlínu mezi prsty a patrně doufá,

že najde další opál. „Na to budete mít dost času později.“

Po deseti minutách horečné práce se v sesuvu ukázal

černý otvor o velikosti králičí nory. Biggles jej lopatou

rozšířil a pak do něj křikl: „Hej, Ali! Jste tam?“

Z díry se ozvalo rozechvělé zajektání.

Závěr záchranné práce byl již poměrně snadný.

Odhrabali hlínu po stranách a rozšířili otvor. Ali protáhl

dírou ruce. Chytili ho za ně a vytáhli ho ven.

130

„Alláh je milosrdný,“ hekal ztěžka Arab, když se

zvedal ze země a stíral si bláto ze svého gumbazu, který

byl celý mokrý a lepil se mu na tělo. „Přišli jste,“

skřehotal. „Byla to vůle boží.“

„Vůle boží byla, že tě to pohřbilo,“ řekl Collingwood

posměšně. „My jsme tě z toho dostali!“

Ali hleděl nasupeně. „Jen Alláh je všemohoucí,“

prohlásil.

„Nemá smysl se o tom hádat,“ přerušil je Biggles

rozhodně. „Jak se to stalo?“

„Když padá led, moc to bolí,“ řekl Ali. „Já mít velká

trápení a vlézt do jeskyně. Vlny třesou země. Potom země

padá a já uvnitř.“ Arab pohlédl na Bigglese, a jeho výraz

se rázem změnil, jako by si náhle uvědomil, co tenhle

muž provedl s konopím. Místo žalujících a vystrašených

očí hleděl teď na Bigglese zrak plný nepřátelství a

nenávisti. „Ted moji přátelé přijít a zabít vás,“ zavrčel.

„Tebe asi zabijou taky,“ řekl mu Collingwood klidně.

„Ještě si o tom promluvíme. Půjdeš s námi do baráku?“

„Ne,“ rozhodl se Arab. „Já zůstat tady.“

„Má tady někde chatrč z palmového listí,“ oznámil

Collingwood Bigglesovi. „Nechte ho, ať si dělá co chce.

Patrně si myslí, že kdyby jeho kumpáni přišli a našli ho s

námi, mohli by se domnívat, že souhlasil se zničením

konopí. Promluvíme si s ním zítra. Nevím jak vy dva, ale

já si pospíším domů, než se setmí.“

„Jestliže proti tomu nic nemáte, půjdeme s vámi,“

řekl Biggles. „Musíme si prohovořit několik věcí. Začít s

opravou letadla dnes už nestihneme.“

„Beze všeho, jen pojďte.“

131

„Dobře. Zastavím se u letadla a vezmu něco k jídlu.

Po té námaze se musíme pořádně najíst a nevím, proč

bychom vás měli vyjídat.“

„Jak chcete,“ odpověděl Collingwood. „Odpovíte mi,

když se vás na něco otevřeně zeptám?“

„Zkuste to.“

„Když se nějakou šťastnou náhodou vrátíte do

Anglie, ohlásíte, co tady dělám?“

„Na to se dívám docela nezaujatě,“ odpověděl

Biggles. „Přesněji řečeno, měl bych to ohlásit, ale občas

se vyskytne případ, kdy – s ohledem na své citlivé

svědomí – hlásím pouze to, co považuji za nezbytné.

Budu muset samozřejmě oznámit, že jsem na ostrově

našel jednoho muže, ale nic mě nenutí, abych bez vyzvání

někde vykládal, co tu dělal. A nedokážu si představit, že

by někoho napadlo, že tu doluje opály. Ale o tom si

pohovoříme později.“

Byli už na odchodu, když Ali ještě zavolal na

Collingwooda, aby se vrátil. Zdržel ho po několik minut a

když se konečně vrátil, Biggles se lhostejně zeptal:

„Copak vám chtěl?“

„Ali mi něco navrhl.“

„Něco zajímavého?“

„Vás dva by to určitě zaujalo.“

„Jaký měl nápad?“

„Docela prostičký. Navrhl mi, abychom vám oběma,

až dnes usnete, podřízli hrdla. Prý bychom se tím vyhnuli

všem hádkám, až se vrátí Arabové.“

„Roztomilý nápad,“ zamumlal Algy.

„Vyvrátil jste mu jeho romantické představy?“ zeptal

se Biggles chladně.

132

„Řekl jsem mu, že má docela dobré nápady, ale že k

nim mám pár malých připomínek, o kterých by měl

vědět,“ odpověděl Collingwood nenucené. „Slíbil jsem,

že mu zítra všechno vysvětlím.“

„Mohl byste to vysvětlit také mně,“ prohlásil

Biggles. „A kdypak má přiletět váš přítel Mackay?“

„To nemohu s určitostí říct. Nemohli jsme stanovit

přesné datum, protože to závisí na jeho dovolené nebo na

tom, jak bude mít podle rozpisu určenou službu. Zůstalo

to víceméně otevřené. Prostě sem přiletí, až to půjde. Jak

to vypadá s vaším záložním letadlem?“

„Domluvili jsme se s kolegou, že se na nás přiletí

podívat, když se nevrátíme do týdne, nebo pokud se mu

do té doby neozveme sami. Zatím jsme pryč celkem pět

dní, takže letadlo nevyletí dříve než za další dva dny.

Nejdřív ho tu můžeme očekávat od této chvíle za pět dní.“

„To by mohlo být příliš pozdě.“

„Možná. Ale s tím nemohu nic dělat.“

Šli dál a obloha se pomalu vyjasňovala, třebaže moře

bylo stále stejně rozbouřené a dalo se očekávat, že se vlny

neutiší ještě pár dnů po tom, kdy je vichřice rozhoupala.

Než se dostali k barákům, Collingwood je upozornil na

osamocené světlo, které se objevilo daleko na moři.

„Podívejte,“ řekl. „Dhou se vrací.“

„Při tak rozbouřeném moři pochybuji, že by se

odvážili přiblížit ke břehu,“ prohlásil Biggles.

„Doufejme tedy, že zůstane rozbouřené,“ odpověděl

Collingwood. „Je to v zájmu nás všech. Vyspíte se dnes v

noci v mém baráku?“

„Ne, děkuji. Zůstanu raději u letadla pro případ, že

by se něco semlelo. V kabině máme dost pohodlí. Skočím

133

dolů pro pár konzerv a přijdu pak za vámi,“ řekl Biggles a

odbočil.

134

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

OHAVNÁ VRAŽDA

Biggles a Algy strávili v kabině gadfly celkem vzato

klidnou noc, i když se ve spánku vystřídali. Biggles

považoval za rozumné držet hlídky.

Předchozí večer v Collingwoodově baráku toho sice

namluvili až až, ale nenapadlo je ani jedno řešení, jak

odvrátit neutěšený stav věcí. Bylo těžké dospět k

nějakému rozhodnutí, když se Ali netajil se svým

úmyslem, co udělá, až připlují jeho společníci v obchodu

s hašišem. Bigglese trochu překvapilo, že Arab zůstal

raději na svém konci ostrova, místo aby šel s nimi do

baráku, a přemýšlel, zda se za tím neskrývá nějaká

záludnost. Poznamenal k tomu jen tolik, že myšlenky

takového Araba se ubírají podivnými stezkami, a jen málo

Evropanů se dokáže vcítit do jeho myšlení. Collingwood

zastával názor, že se k nim připojí ráno, až si přes noc

všechno promyslí a zjistí, kde se nalézá dhou. Taková

byla situace, když Biggles a Algy popřáli Collingwoodovi

dobrou noc a odešli k letadlu.

Ráno bylo jasno a hezky a na oblohu se vrátila zářivá

modř. Moře však bylo dosud rozbouřené. I laguna se

neustále vlnila a dalo se očekávat, že to potrvá ještě

nějaký čas. Na jinak půvabném obraze utkvívala jedna

kaňka – dhou. Byla ještě daleko, ale její třírohá latinská

plachta byla napjatá a příd lodi mířila k ostrovu. Dalo se

jen odhadovat, jak dlouho potrvá, než k němu dopluje.

Biggles předpokládal, že bude klid nejméně několik

hodin.

135

Rackové objevili mrtvou krakatici, a jak bývá u

mořských ptáků zvykem, nadělali mnoho povyku, když se

při hodokvasu hašteřili a rvali o lepší sousta.

Biggles a Algy se rychle nasnídali, neboť jak

prohlásil Biggles, podmínky pro práci která je čekala,

byly ideální. Záplaty, které budou lepit, slunce a vítr

rychle usuší. Připravili si plátno, lak na letadla a nůžky a

hned se dali do práce. Algy stříhal materiál a Biggles jej

pokládal na poškozená místa. Nemarnili čas zbytečným

mluvením. Oba si uvědomovali, že i když nemají naději

připravit letadlo k odletu dříve, než připluje dhou, snažili

se ho k tomu stavu aspoň co nejvíc přiblížit. Nic jiného se

nedalo dělat.

Biggles jednu chvíli poznamenal, že ještě nějaký čas

potrvá, než se dhou za tak rozbouřeného moře pokusí o

přistání. Rozhodně jenom stěží bude riskovat průjezd do

laguny úzkým průchodem, kterým se dosud valily vlny a

nebezpečně se vzdouvaly. Zatím se těžkopádně

vyhlížející plavidlo stále blížilo.

„Jistě přemýšlejí, co si s námi počnou,“ řekl Biggles.

„Zaručeně nás už museli vidět.“

Později se při práci ozval Algy: „Divím se, co ten

Collingwood dělá. teď už by měl být tady, aby se podíval,

jak si vedeme. Musel vidět dhou připlouvat.“

„Patrně si hraje se svými opály,“ odpověděl Biggles

lhostejně. „Má těch kamenů plnou hlavu. Když se člověk

dostane pro něco do takového stavu, mění se to v

náruživost. Je možné, že zrovna leští kousek, který jsem

včera našel. Slíbil to. Za chvíli tady bude a ukáže nám,

jakou roztomilou věcičku z toho udělal. Nebo také třeba

šel za Alim a dohaduje se s ním, co udělá, až se arabským

chlapcům podaří invaze na břeh.“

136

Biggles hovořil nezúčastněně, protože zatím nic

nenaznačovalo, že by mělo dojít k dramatu. Neustával v

práci, jen občas vzhlédl na moře, jak se blíží dhou,

„Collingwood nešel za Alim,“ ozval se Algy. „Vidím

Aliho tamhle na konci útesu. Pozoruje, co dělají jeho

kamarádi.“

Biggles nechal práce a zvedl hlavu. Pak přejel

pohledem na dhou, která již byla blízko ostrova a měla

napolo skasanou plachtu. „Je otázka, co teď udělají,“ řekl

a ustaraně se zamračil.

„Vypadá to, že spouštějí člun,“ poznamenal neklidně

Algy.

„Na to bych nevsadil,“ řekl Biggles. „Určitě se

nebudou pokoušet projet malým člunem průrvou v útesu!

Voda tam proudí jako v horské bystřině.“

„Jestli umějí zacházet se čluny tak dobře, jak si

Collingwood myslí, tak se buď pokusí vyzvednout Aliho,

nebo vysadí pár lidí na břeh,“ odpověděl Biggles.

Oba nechali práce a sledovali co přijde, neboť to co

se odehraje v nadcházejících minutách, bylo pro ně

závažné a patrně i životně důležité. Dhou byla nyní

zhruba sto yardů od korálového prstence, projela příbojem

a skutečně spustila na vodu člun. Nastoupilo do něj pět

nebo šest mužů. Jeden stál na zádi s dlouhým veslem,

které sloužilo jako kormidlo a udržovalo stabilitu. Razili

si tak cestu k útesu. Ali se vydal po korálovém útesu k

místu, kde mohl člun nejspíš přistát. Tak to vyhlíželo, než

došlo k té děsivé věci. Ta proběhla rychle jako blesk a v

pár minutách bylo po všem…

Začalo to tím, že vedle člunu se z vody vynořilo a

rozvinulo něco dlouhého, co se podobalo obrovskému

hadu. Jediným švihnutím se to stočilo kolem muže

137

stojícího na zádi, který vzápětí zmizel pod hladinou. To

byl teprve začátek. Ostatní námořníci ve člunu si zřejmě

ihned uvědomili, co se stalo a začali zoufale veslovat, aby

odpluli co nejdřív pryč. Vteřinu se zdálo, že se jim to

zdaří, ale nevyšlo to. Opět se vynořilo to obrovské

chapadlo – nebo to snad bylo jiné – a padlo přes celý

člun. Muži do něj bili vesly, avšak marně. Člun, zatížený

děsivým závažím, klesal po přídi pod vodu, a námořníci z

něj padali. Záď se zatím zvedla nad hladinu, po pár vteřin

se člun plnil zpěněnou vodou, a pak zmizel pod vodou

celý. Mužům na břehu i na dhou, kteří napjatě sledovali

drastický výjev, částečně bránilo ve výhledu hejno

křičících racků, kteří okamžitě vzlétli. Když se člun znovu

objevil, byl dnem vzhůru. Ali pádil k ostrovu, co mu nohy

stačily. Z posádky člunu se podařilo dostat na útes jen

jedinému muži. Patrně by se k němu sám nedostal, ale

měl štěstí, neboť mu pomohla náhodná velká vlna.

Donesla ho tak blízko ke břehu, že se mohl zachytit

korálů a vytáhnout se na pevnou zem. Ali mezitím doběhl

na ostrov, ale když uviděl zachráněného muže, vrátil se,

aby mu pomohl.

Námořníci na dhou se nesnažili nikoho zachraňovat.

Jistě věděli, že by to byla marná snaha. Muže, kteří zůstali

na palubě, vyděsila navíc mořská stvůra natolik, že bez

ohledu na ztrátu člunu napnuli plachtu a vzdalovali se od

místa hrůzy.

Z obou zděšených diváků na pláži, kteří se stali

svědky tragédie a oněměli nad jejím průběhem, se jako

první vzpamatoval Biggles. Navlhčil si rty a obrátil

pobledlou tvář k Algymu: „Tak ta bestie, kterou jsem

zabil, nebyla sama. Vzpomínám si, jak jsem někde četl, že

138

tihle obrovití hlavonožci žijí nebo putují v hejnech

podobně jako velryby.“

„Hrůza hrůz,“ vydechl Algy. „Dokud se z toho

proklatého ostrova nevypaříme, bude se mi o tom zdát.

Ten člověk, který ho pojmenoval Bonney3, byl veliký

šprýmař. Nic rozmilého na něm není. Dokázal bych pro

něj najít mnohem výstižnější jméno.“

„Možná že se sem ty bestie přistěhovaly teprve

nedávno,“ napadlo Bigglese. „Kam zmizel Ali?“

Rozhlíželi se, ale nikde ho neviděli. Nezahlédli ani

námořníka, který se zachránil a vystoupil na břeh. Patrně

odešel s Alim.

„Budeme pokračovat v práci,“ řekl Biggles.

„Nikomu nepomůžeme. Souhlasím s tebou. Čím dřív

odsud vypadnu, tím lépe se mi bude v noci spát. Co je s

tím Collingwoodem? Jistě viděl dhou přijíždět. Musel

taky vidět, co se stalo. Myslel bych, že po takové

podívané se sem přižene jako na koni.“

Collingwood se však nepřihnal, vůbec se neobjevil.

Pracovali ještě asi hodinu, když Biggles oznámil, že

si udělají přestávku na jídlo. „Nedokážu si představit, co

Collingwood může dělat. Je to divné. Ali sem přišel,

takže je jasné, že nemohli být spolu.“

„Věděl Ali, že Collingwood hledá opály?“ zeptal se

Algy.

„To nevím,“ řekl Biggles a prudce zvedl hlavu.

„Copak tím chceš naznačit?“

„Víme přece, že Ali je členem tlupy, která pašuje

hašiš. Jestli věděl, co Collingwood dělá, tak ho jako

darebáka mohlo napadnout, že za opály dostane víc peněz

než za drogu, a když viděl přijíždět své kumpány, třeba se

3 Bonny, Bonney (skotská angličtina) – rozmilý, milý, švarný…

139

pokusil urvat pro sebe opálový důl. Mohl sám najít opál v

jámě, když se v ní ukryl před bouřkou. V sesuvu třeba

objevil podobný kus jako ty. Jestli se něco takového stalo,

mohlo to v něm probudit všelijaké myšlenky…“

„Uvažuješ docela přesně a já s tím souhlasím,“

odpověděl Biggles pomalu. „Myslím, že bude dobré,

kdybys zašel do baráku a zjistil, zda je Collingwood v

pořádku. Já tu zatím připravím něco k jídlu. Třeba je

nemocný, nebo se nějak poranil, jinak nechápu, proč se

ještě neobjevil. Nemělo by ti to trvat déle než několik

minut.“

„Dobrá,“ kývl Algy a zamířil k barákům. Biggles

zašel do kabiny, aby tam vybral pár konzerv. Právě otvíral

první, když si všiml, že se Algy vrací. Zprvu jen pozvedl

hlavu, ale pak ho něco v Algyho výrazu přimělo, aby

odložil konzervu a podíval se znovu.

„Stalo se něco?“ zeptal se, když se Algy zastavil.

„Collingwood je mrtev,“ oznámil mu Algy stručně.

Biggles vypadal, jako kdyby nerozuměl. „Řekni to

ještě jednou!“ vyzval přítele.

„Collingwood je mrtev.“

„Mrtev?“

„Ano, slyšel jsi dobře.“

„To má být vtip?“

„Ale měj rozum, starouši,“ ohradil se Algy značně

nedůtklivě. „Copak bych o něčem takovém žertoval?“

„Ale…“ Biggles nevěřícně zvýšil hlas. „Jak by mohl

být mrtvý? Včera večer byl jako rybička!“

„Včera možná, ale dnes je mrtvý,“ trval na svém

Algy.

„Panebože! Co se stalo? Ranila ho mrtvice nebo něco

takového?“

140

„To co ho ranilo, byl těžký úder do hlavy a potom

dýka vražená do srdce.“

„Chceš mi namluvit, že ho někdo zavraždil?“

„Namluvit, nenamluvit, je to tak. Zdá se, že dneska

ráno pomalu chápeš.“

„Nemohu tomu prostě uvěřit…“

„Věř si tomu nebo ne, je to pravda. Když to tak

otřáslo s tebou, představ si, jak bylo mně, když jsem

vkročil do jeho baráku a tam to vypadalo jako na

jatkách.“

„Cos udělal?“

„Nic. Co jsem asi mohl dělat? Řekl jsem si, že bude

nejlíp, když poběžím zpátky a povím ti o tom.“

„Ano. Ovšem,“ vydechl Biggles a sesul se na písek,

jako kdyby se mu podlomila kolena. „Strašně mě to

překvapilo. Nic takového by mě nenapadlo ani ve snech.

Ale vím, co si o tom mám myslet. Nevidím žádnou

záhadu v tom, kdo to udělal. Mohl to udělat jedině Arab z

dhou, který se dostal na břeh!“

„Mýlíš se,“ zavrtěl hlavou Algy. „Ten to nebyl.“

„Jak to, že se mýlím? Ali to nemohl udělat. Viděli

jsme ho přece na útesu.“

„Ale kde byl v noci?“

„Myslíš, že to byl Ali? V noci? Jak jsi na to přišel?“

„Protože Collingwood je mrtev už několik hodin.

Krev je zaschlá. Myslím, že se to muselo stát už včera

večer, nebo v noci. Kdo jiný by vraždil než Ali? Kromě

nás a jeho nikdo na ostrově nebyl!“

„Ta prokletá vražedná svině,“ zavrčel Biggles.

„Pořád tomu ne a ne uvěřit. Proč to udělal? Proč? Jaký

měl k tomu důvod?“

141

„Na to musíš přijít sám. Mě se neptej. Odpověz mi

ale na tohle. Co s tím uděláme ted? Jestliže Aliho zatkneš

pro vraždu, co si s ním pak počneme? Svážeme ho a

strčíme do letadla? Poletíme s ním do Indie? Nebo až do

Adenu?“

„Nech mě, abych si to promyslel,“ požádal Algyho

Biggles. „Něco si zatím sněz, jestli se ti chce. Já jíst

nebudu. Přešla mě chuť. To mě úplně odrovnalo…

Přiznám se ti, že se pode mnou po delším čase podlomily

nohy.“

Biggles se pak uklidňoval opravdu dlouho.

„Než postoupíme dál, musíme něco udělat s

Collingwoodem,“ řekl konečně. „Nemůžeme ho nechat

ležet na podlaze na pospas mouchám.“

„Přenesl jsem ho na postel. Byl v pyžamu. Ali ho

napadl a zabil, právě když šel spát.“

„Půjdu do toho baráku,“ řekl Biggles a vstal. „Když

na to nemáš nervy, klidně zůstaň tady.“

„Ne, jdu s tebou,“ řekl Algy. „Najím se později,

pokud budu mít vůbec nějaké myšlenky na jídlo.“

Cestou k baráku se Biggles zmohl na jedinou větu,

kterou navíc několikrát opakoval: „Pořád tomu nemůžu

uvěřit,“

mumlal

kolem

dokola.

Nakonec

dodal:

„Netvrdím, že by Ali nebyl schopen vraždit. Když

obchoduje s hašišem, nemůže k tomu mít daleko. Ale

proč? To mi nejde na rozum. Proč by zabíjel člověka, ke

kterému musel mít po celé měsíce dobrý vztah? Byl to

jeho jediný parťák na ostrově! Pokud ho někdy chtěl

zabít, musel k tomu mít spoustu příležitostí už dřív.“

„Řekl bych, že to nějak souvisí s příjezdem dhou,“

vstoupil do jeho úvah Algy. „Možná čekal právě na to.“

142

Biggles neodpověděl. Došli k baráku a vstoupili

dovnitř. Člověk, jehož neznali dlouho, ale proti očekávání

se s ním nakonec docela sblížili, ležel na lůžku mrtvý.

Biggles na něj pohlédl.

„Nebudu předstírat, že bych ho měl nějak obzvlášť

rád, ale tohle bych mu nikdy nepřál,“ řekl smutně.

„Zatracená smůla. Právě když dosáhl toho, po čem toužil

celý život. Už se to nikdy nedozví, ale nejspíš měl

pochopit, že opály opravdu přinášejí neštěstí. Podívej se,

jaké štěstí přinesly jemu. Netvrdím, že opály zavinily jeho

smrt, ale Algy, kamaráde, již v Indii, když jsem byl malý

chlapec, říkali, že ,když přijde náš čas, není proti tomu

obrana.’“ Ukázal na ostrý nožík, který ležel na

Collingwoodově stole vedle hromádky oškrabků. „Říkal,

že mi vyleští opál, který jsem našel. Možná se tím

zabýval, právě když ho vrah srazil k zemi. Ten kámen tu

nikde nevidím.“ Potom se náhle podíval na Algyho a

zatvářil se, jako by ho právě něco napadlo.

„Teď jsem si to uvědomil…“ řekl tiše. „Ty ses dnes

ráno zmínil o tom, že opály by mohly mít s vraždou něco

společného. Je možné, že jsi trefil do černého. Ano, hned

uvidíme.“

Došel rychle k místu, odkud vyzvedl Collingwood

krabici s opály, když jim je chtěl ukázat, a kam ji zase

vrátil. Krabice zmizela. Nebyla tam…

Biggles znovu pohlédl na Algyho. „Tak takhle to

bylo,“ vydechl. „Teď máme motiv k vraždě. Ten darebák

Ali ho zabil, protože věděl, že ukrývá poklad.“

Algy se zatvářil vážně a stejně vážně promluvil. „Co

s tím ale teď uděláš, Bigglesi?“

„Poraď mi.“

143

„Myslím, že musíme dokončit opravu letadla, odletět

domů a podat hlášení. Potom sem přijde někdo jiný. Teď

když je v útesu volný průchod, mohou to být námořníci a

dají tu ohavnou věc do pořádku.“

Biggles chvíli mlčel.

„Tak co?“ zeptal se Algy.

„Uznávám, že by to byl nejsnadnější způsob, za

předpokladu, že se dostaneme domů, což není tak docela

jisté. Ale je v tom háček. Kdybychom to provedli tak, jak

navrhuješ, na ministerstvu by měli spoustu poznámek o

tom, co kdo měl udělat a kdy to měl udělat. To všechno

by zabralo čas a až by sem konečně někdo přišel, co by tu

našel? Vůbec nic. Ani chlup. Ali by zmizel s kořistí a bez

trestu. Ne, to by se mi nelíbilo.“

„Co jiného můžeme dělat? Na Aliho nemáme

zatykač, a i kdybychom ho zatkli, k čemu by nám byl?

Mám chuť toho vzteklého psa rovnou zastřelit, ale jako

policisté to nemůžeme udělat.“

„Nejprve ze všeho ho najdu,“ oznámil Biggles. „Ať

se už stane cokoli, nenechám ho s opály upláchnout. Já

sám ty kameny nechci a nemusím je už nikdy vidět.

Postarám se však o to, aby nezůstaly Alimu.“

„Nezapomeň, že teď má společníka, takže budou na

tebe dva.“

„Na nic nezapomínám,“ řekl Biggles zamračeně.

„Chceš, abych šel s tebou?“

„Ne. Nemůžeme si dovolit nechat letadlo bez dozoru.

Pokračuj v práci. Později přijdu a pomůžu ti. Měj se na

pozoru a pistoli měj připravenou. Jestli se Ali o něco

pokusí, a poskytne ti záminku ji použít, neváhej.

Podíváme se, co dělá dhou.“

144

Šli ke dveřím a vyhlédli na moře. Dhou kotvila asi

dvě míle od pobřeží a plachtu měla napůl svinutou.

„Na co čekají?“ zeptal se Algy.

„Hádám, že čekají, až se moře uklidní natolik, aby

mohli veplout do laguny,“ řekl Biggles. „Nebudou už

riskovat další přistání na útesu. I kdyby měli na lodi další

člun, o čemž pochybuji, nenajde kapitán dost

dobrovolníků, aby ho obsadili. Po tom co se stalo, to

dokážu pochopit.“

Vrátili se do baráku a zabalili tělo nešťastného

Australana do pokrývky. „Musíme ho pohřbít tady,“ řekl

Biggles. „V tomhle horku nemůžeme letět s mrtvým

člověkem domů, i kdyby stroj byl schopný letu.

Rozhodně bychom měli cestou spoustu potíží. V tom

vedlejším baráku jsme viděli rýč. Bude to ale muset

počkat do zítřka. teď nás čekají důležitější věci. Ty se

hned vrať k letadlu a pokračuj v práci. Já najdu toho

arabského vrahouna a vyřídím to s ním. Brzy se uvidíme.“

Biggles mávl Algymu na pozdrav a odešel po

přistávací dráze.

Algy se zadumaně vrátil na bílou pláž, kde stál

gadfly s nedávno nalepenými záplatami, které rychle

usychaly na slunci…

145

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

DALŠÍ ÚDER SMRTI

Biggles nevěděl, kam odešel Ali s mužem, který se z

dhou dostal na břeh, ale protože ho neviděl u baráků,

mohl být jedině na konci ostrova u pole, kde posekal

konopí, nebo v údolí, kde Collingwood nacházel opály.

Posledním možným místem byl přístřešek z palmových

listů, který si Ali postavil nedaleko kokosových palem.

Neveliká rozloha ostrova usnadňovala pátrání a Biggles

nepochyboval, že oba Araby dříve či později najde.

Předpokládal, že se nerozejdou. Za daných okolností to

bylo přirozené.

Mohl se jen domýšlet, jak bude Ali, až ho najde,

reagovat na obvinění z vraždy. Ale Biggles byl v náladě,

kdy mu to bylo úplně jedno. Vřel v něm vztek nad tím,

jak zákeřně Ali bělocha zavraždil a nehodlal mu trpět

žádné drzosti či dokonce hrozby. Byl připraven čelit i

oběma Arabům, kteří, jak se domníval, byli spolu a asi už

měli vymyšleno, co podniknou dál.

Vlastně doufal, že se ho Ali pokusí zavraždit a dá mu

záminku, aby ho mohl v sebeobraně na místě zastřelit.

Chladnokrevné vraždy se vždycky hrozil a to, že někdo

připravil jiného o život, aby se zmocnil jeho majetku, ho

naplňovalo odporem. Vždyť Collingwood se choval k

Alimu velmi přátelsky. Ano, nejraději by nyní vzal zákon

do vlastních rukou.

Nedokázal odhadnout, jak Ali vysvětlí svému

kumpánovi, že pole s konopím je posečené. Nesporně si

nějakou výmluvu připravil a jistě bude taková, aby ho

146

zbavila viny. Bylo pravděpodobné, že využije příležitosti,

aby svedl vraždu na jiné obyvatele ostrova, a to byl jen

Biggles s Algym. Jestli byl druhý Arab členem původní

posádky dhou, což bylo pravděpodobné, určitě o

Collingwoodovi věděl, neboť Arabové se o něm mezi

sebou dohadovali. Bylo by jen přirozené, že se na něj

zeptá a bude třeba chtít vědět, zda dodržel svůj slib, že si

nebude všímat obchodu s hašišem.

Bigglesovi vlastně nezáleželo na tom, co Ali komu

nalže. Kráčel dál a nikterak se nenamáhal tajit svůj

příchod, přestože Ali musel vědět, že Biggles již vraždu

objevil. Vrah patrně doufal, přemítal Biggles, že se co

nejdřív vrátí na palubu dhou. Nejspíš počítal s tím, že se

může spolehnout na podporu celé posádky, až se vylodí

na břeh, k čemuž by dávno došlo, kdyby to nepřekazil

útok mořské nestvůry. Ať tak či onak, Ali se spoléhal na

to, že ujde trestu za odporný zločin, který spáchal. Čekal

na příjezd dhou a potom se dopustil zbabělé vraždy, od

níž si sliboval, že z něj udělá boháče do konce života.

Žádná jiná pohnutka pro vraždu nevinného člověka se

nenabízela. Nevinného v tom smyslu, že Collingwood

bral dohodu sjednanou s Araby zcela vážně.

Tak uvažoval Biggles, když přišel ke svému prvnímu

cíli. Bylo mu jasné jen to, že ať za této situace dojde k

čemukoli, nejspíš se to obrátí proti němu. Když došel k

úžlabině, nikoho tam nenašel. Hlasitě zavolal, ale

odpovědělo mu ticho. Do šachty nevnikl, neboť po tom, k

čemu došlo včera, si neuměl představit, že by Ali znovu

riskoval zasypání hlínou. Přešel k poli, kde pěstoval

konopí, ale ani tam nikdo nebyl.

Blíž k opačnému konci ostrova se Biggles ještě nikdy

nedostal. Kde asi stála chatrč, kterou si podle

147

Collingwooda Ali postavil? Dosud ji neviděl, tak mohl

jen usuzovat, že bude blíž k moři někde pod kokosovými

palmami. Až dosud se palmám vyhýbal z obavy, aby mu

nějaký ořech nespadl na hlavu. Nyní ovšem věděl, že

zralé ořechy setřásla vichřice, a to ho těch trochu

dětinských obav zbavilo.

Nemusel už chodit daleko. Stačilo zdolat písečnou

dunu a uviděl přímo pod palmami přístřešek podobný

včelímu úlu, který byl téměř v dosahu vodní tříště,

unášené větrem od příbojových vln, bušících na návětrné

straně do pobřežních skal. Opatrně se blížil k chyši,

přestože hukot příboje by přehlušil jeho kroky. Chtěl

zastihnout

Aliho

pokud

možno

nepřipraveného.

Pozoroval vchod do primitivního přístřeší, který měl

přímo proti sobě. Vchod byl zakrytý, či spíše zpola

zakrytý zástěnou ze spleteného palmového listí,

zastupující dveře. Popošel k němu blíž a zastavil se. S

automatickou pistolí v ruce byl připraven na všechny

možnosti, protože nezapomněl, že oba Arabové budou

pravděpodobně spolu. Promluvil dostatečně nahlas, aby to

slyšel každý, kdo byl uvnitř:

„Ali, vylez ven! Chci s tebou mluvit.“

Nikdo neodpovídal. Nebylo ani slyšet, že by se tam

něco pohnulo.

„Ali, vylez ven!“ opakoval Biggles. Jistě mě slyšíš.“

Stále bylo ticho.

Pokročil kupředu s napřaženou levou rukou, protože

v pravé držel pistoli. Natáhl se a trhnutím odtáhl zástěnu.

Zprvu neviděl jasně, protože ve srovnání se třpytivým

slunečním jasem venku bylo uvnitř chatrče šero.

Předklonil se a upřel zrak do přítmí. Jediné co tam

rozeznal bylo, že na zemi cosi leží. Vypadalo to jako

148

halda hadrů, ale přibližně to mělo tvar lidského těla.

Nehýbalo se to.

„Nemá to smysl, Ali,“ řekl Biggles ostře. „Já tě

vidím, vstaň!“ Stál s pokrčenýma nohama, připraven

uskočit, kdyby byl napaden.

Ranec na zemi se ani nepohnul a nic se neozvalo. V

tom zvláštním tichu bylo něco nepřirozeného. Biggles se

obával úskoku a rychlým pohybem strhl zástěnu. Nestalo

se nic. Odtáhl hrst palmových listů a vpustil dovnitř více

světla. teď když viděl jasněji, poznal, že na písčité

podlaze ležel na zádech Ali s jednou nohou skrčenou pod

tělem. Jeho otevřené oči nehnutě zíraly vzhůru ke střeše.

Bigglese zamrazilo. S pistolí stále připravenou vešel

velmi pomalu dovnitř. Dotkl se Aliho nohy, ale muž se

nepohnul. Pohlédl do jeho tváře a potom zalapal po

dechu. Konečně pochopil, co se stalo. Byl to Ali a byl

mrtvý.

Jeho

oděvem,

podobnému

volné

košili,

prosakovala krev a v písku vedle nehybného těla

zasychala rudá louže.

Biggles oněmělý leknutím ustoupil na slunce. V

hlavě mu hučelo.

Již podruhé v několika hodinách se nedokázal

soustředit. Přesto se rychle rozhlédl po vrahovi, který měl

na svědomí muže zhrouceného uvnitř chatrče. Po druhém

Arabovi. Po tom, jemuž právě Ali pomohl na břeh! Věc

byla jasná. Nikdo jiný to nemohl udělat. Nikdo. Jenže

druhého Araba nikde neviděl!

Biggles si navlhčil rty, které mu náhle oschly a ze

všech

sil

se

snažil

vzpamatovat.

Leknutí

z

Collingwoodovy smrti jím povážlivě otřáslo, protože

přišla tak náhle a nečekaně. Tahle událost, která

následovala bezprostředně potom, než se stačil úplně

149

vzpamatovat, ochromila na pár vteřin jeho schopnost

jasného myšlení. Přestože už mnohokrát viděl nenadálou

smrt, se znepokojením si všiml, jak se mu chvějí prsty.

Tak se projevuje duševní otřes. To co zde našel, bylo

doslova šokující. Když začal hledat Aliho, klidně by

tvrdil, že ho nic nemůže překvapit. Tenhle nález ho ale

ohromil. To byla ta poslední, ta nejposlednější věc, jakou

by čekal.

Když se trochu uklidnil, pokusil se s tou skutečností

vyrovnat a logicky si ji zdůvodnit. Chtěl vyřešit záhadu,

která se na první pohled zdála být nevysvětlitelná. Přesto

fakta byla zcela prostá. Ali byl zavražděn. Zabil ho Arab,

který přišel ze dhou na břeh, člověk, který Aliho téměř

určitě znal. Možná to byl jeho kamarád. Proč ale vraždil?

Biggles na tu otázku neznal odpověď. Proč?

Kdyby to bylo naopak, pomyslil si, pochopil by to

snáze. Ali přece mohl zabít nového návštěvníka ostrova v

sebeobraně, kdyby se ten muž neovládl při pohledu na

zničenou úrodu konopí, a sáhl by po zbrani.

Biggles o té možnosti chvíli uvažoval. Ne, rozhodl se

potom. To nebyla správná odpověď. Kdyby došlo k

nějaké potyčce kvůli ztrátě hašiše, odehrálo by se to

přímo u pole, v okamžiku když by druhý Arab zjistil

zkázu. K tomu ovšem nedošlo, protože oba muži napřed

prošli kolem zpustošeného pole a teprve potom dorazili k

chatrči. Cestou by měli dost času, aby se uklidnili. Hašiš

neměl s vraždou nic společného. Muselo to být něco

jiného. Co jiného se mohlo stát příčinou sporu? Ovšem,

svitlo Bigglesovi v hlavě jako mžik světla v hluboké tmě.

Opály! Drahé kameny kvůli kterým už Ali zavraždil

Collingwooda!

150

Nic jiného to nemohlo být. Tohle muselo být správné

řešení! Arab, který se zachránil na břehu, byl darebák.

Všichni na dhou byli darebáci, jinak by se nezapojili do

obchodu s drogami. Jak Biggles věděl, lidé v takovém

nebezpečném podnikání myslí pouze na svůj prospěch. Za

jistých okolností, když to považují za nutné, stane se z

každého z nich vrah. Ali klidně zavraždil Collingwooda,

aby se zmocnil vzácných opálů. Žádný jiný motiv

nepřicházel v úvahu a to, že opály zmizely z

Collingwoodova baráku, byl jednoznačný důkaz. Nikdo

jiný, kdo by je vzal, tehdy na ostrově nebyl!

Biggles uvažoval dál. Co když se Ali, ať už z radosti

nebo z ješitnosti, chtěl pochlubit, a byl tak hloupý, že

ukázal svoje bohatství muži, kterému při jeho zločinném

řemesle na nějaké té vraždě nezáleželo? Jestli to udělal,

osud mu připravil náležitou odplatu. Kam asi Ali odnesl

ukradené kameny z Collingwoodova baráku? Určitě do

své chýše! Opály by tu tedy někde měly být!

Biggles potlačil nechuť a odpor a stále ve střehu pro

případ, že by ho vrah odněkud sledoval, vstoupil do

chatrče a důkladně se tam rozhlédl po krabici s kameny.

Šel dokonce tak daleko, že prohrabal značný kus písčité

podlahy. Netrvalo mu to dlouho, protože uvnitř nebylo

jiné místo, kam by se krabice dala schovat. Brzy byl

hotov. Pochopil, že tam krabice není. Nenašel ani jediný

zatoulaný opál. Tak takhle se to stalo! Biggles se

zhluboka nadechl. teď už nabyl jistoty. Ponuře se usmál.

Zdálo se, že opály se přihlásily ke své zlověstné pověsti.

Chystal se opustit chatrč, když ho něco napadlo.

Vzpomněl si, že mnozí domorodci si schovávali věci do

svých hustých nestříhaných vlasů. Když už byl s Alim v

chatrči, proč by se nepřesvědčil? Sáhl na Aliho kafieh

151

(turban) a sejmul mu ho z hlavy. Prsty jej kolem dokola

prohmatal a skutečně tam bylo něco tvrdého. Vylovil tu

věc a držel v ruce opál, který nebyl uložený v krabici. Byl

to právě ten smetanově zbarvený opál, který sám našel v

závalu. Ten kámen, o němž Collingwood řekl, že jej pro

něho vyleští. Polovina už byla vyleštěná a blýskala se mu

před očima jako oheň. Collingwood na něm asi pracoval

ve chvíli, kdy Ali přišel a srazil ho k zemi. Ali spěchal,

aby se dostal pryč a zastrčil jej do svého turbanu…

V náhlém záchvatu hnusu Biggles vyšel před chýši a

mrštil opálem co nejdále do zpěněného příboje. Nezbavil

se ho proto, že by se sám obával kletby, protože mu to

připadalo příliš hloupé, než aby se tím zabýval. Udělal to

proto, že náhle pocítil nechuť k věci, jež tím, že byla příliš

cenná, připravila dva muže o život. Nebral vážně pověsti

o opálech přinášejících neštěstí a smrt, musel však

připustit nezvratnou skutečností, že nebýt opálů, včetně

kamene, který sám našel, mohli dosud žít dva lidé…

Vysoká vzdutá vlna udeřila do místa, kam smetanový

opál dopadl, a tak se navždy ztratil lidem z očí.

Biggles sice záhadu rozřešil, ale s výsledkem své

dedukce nebyl zrovna nadšený. Snažil se nyní postoupit o

další krok po žebříku nešťastných událostí. Kde se toulá

vrah? Kam odešel? Co udělá teď? Nejpravděpodobnější

mu připadalo, že nebude ztrácet čas a pokusí se odejít co

nejdál od místa vraždy. Měl tedy jediné útočiště a tím

byla dhou. Pokud šel k místu, kde kotvila, cestou při

břehu, vysvětlovalo by to, že se s Bigglesem nesetkal,

protože letec šel k Aliho chýši po pohodlné přistávací

dráze. Jak Biggles uvažoval, co může mít vrah v plánu,

náhle pocítil silnou starost o Algyho a vyrazil nejkratší

cestou zpátky k letadlu u laguny, aby se k němu připojil.

152

Jeho znepokojení vzrostlo, když uviděl břeh na

chráněné straně ostrova. Moře značně ustoupilo, rychleji

než očekával. Vlny se již nepřelévaly přes korálový útes,

ale stále se hnaly průrvou dovnitř a vířily vodu v laguně,

takže hladina nebyla klidná a nezčeřená jako obvykle.

Bylo však patrné, že až se příliv, jež teď dosahoval téměř

nejvyšší úrovně, změní na odliv, bude všechno vypadat

docela jinak. Znamenalo to, že by letadlo, pokud již bude

opraveno, mohlo startovat. Na druhé straně však vzniklo

nebezpečí, že námořníkům na dhou nic nezabrání

proplout průrvou do laguny a zakotvit tam. Z laguny již

bylo snadné vyslat několik mužů na ostrov. Zdálo se, že

kapitán dhou má něco takového v úmyslu, neboť loď už

stála mnohem blíže útesu, než když ji Biggles viděl

naposledy.

Na okamžik se zastavil, aby přehlédl kus pobřeží,

který měl před sebou. Viděl, že Algy stále pracuje na

letadle, avšak po Arabovi, který zavraždil Aliho, nebylo

ani stopy. To ještě neznamenalo, že nepospíchá ke své

lodi, neboť písečné duny se místy táhly souběžně s

pobřežím a bránily pohledu na břeh. Považoval za

pravděpodobné, že Arab je nyní někde na břehu, kam

nevidí. Přesto se Bigglesovi ulevilo, když zjistil, že se

Algymu za jeho nepřítomnosti nestalo nic zlého.

Bál se, že kdyby Arab uviděl Algyho samotného,

mohl by jemu nebo letadlu uškodit. Dal se do klusu, aby

se k Algymu dostal co možno před ním. Ještě mu zbývalo

urazit kus cesty.

153

KAPITOLA PATNÁCTÁ

JEŠTĚ JEDEN MRTVÝ

V úsilí, dostat se k Algymu dříve než Arab, Biggles

uspěl, ale následkem značné námahy doběhl skoro bez

dechu.

„Nač ten spěch?“ řekl Algy lhostejně a pokračoval v

lakování záplaty před chvílí nalepené na trup letadla.

„Až uslyšíš další novinu, kterou ti nesu, snadno to

pochopíš,“ supěl Biggles. „Tady asi brzy bude horko.“

„Vidím, že dhou se přibližuje, jako by se chtěla

pokusit o další přistání, jestli máš tohle na mysli. Našel jsi

Aliho?“

„Našel.“

„Co ti ten skunk řekl?“

„Vůbec nic.“

„Nechtěl mluvit?“

„Spíš nemohl.“

„Proč ne?“ zvedl hlavu Algy a přestal lakovat.

„Mrtví nemluví.“

„Mrtví?“ Algymu skoro vypadl štětec z ruky. „Aha,

chápu. Choval se nebezpečně a tys ho musel zastřelit.“

„Nemusel jsem se ho ani dotknout. Když jsem ho

našel, byl mrtev. Ležel na zádech ve své chýši. Někdo ho

propíchl nožem. Povím ti, že mi to vyrazilo dech. Na

druhé straně mi došlo, že tenhle ostrov je pro detektiva

ideální místo. Nemusí se namáhat přemýšlením, kdo je

vrah. Kromě nás byl totiž na ostrově jediný další člověk.

Aliho kumpán. Ten, jehož jsme viděli vylézat z vody a

kterému právě Ali pomáhal na břeh.“

154

„To je šílené!“ vykulil oči Algy. „Proč by

proboha…“

„Na to ti taky dokážu odpovědět,“ řekl Biggles

pochmurně.

„Kvůli tomu, co jsi vyvedl s konopím?“

„Myslím, že konopí s tím nemá co dělat.“

„Tak co tedy?“

„Collingwoodova sbírka opálů zase zmizela. My

víme, že ji ukradl Ali, ale v chatrči, kterou si Ali postavil,

opály nebyly. Vyplývá z toho, že je má ten nový Arab.“

Biggles pokračoval líčením, co zjistil po svém

příchodu do Aliho přístřešku a co udělal. „Snad tedy

chápeš, proč jsem tak pospíchal za tebou. teď můžeme

čekat další vraždu a na řadě jsme už jenom my dva,“

zakončil své líčení.

„Kam zmizel ten lotras, který zapíchl Aliho?“

„To bych taky rád věděl. Neviděl jsi tu někoho?“

„Vůbec ne. Tudy jít nemohl.“

„Myslel jsem, že to zkusí, aby byl co nejblíž dhou, až

vjede do laguny. Bál jsem se, že tě napadne, až si všimne,

že tu jsi sám. Proto jsem se vracel klusem.“

„Brr, to je ale odporné místo. Co nás tu ještě čeká?“

„Myslím si, že všechno závisí na tom, co udělá ten

hrdlořez, až se připojí ke svým kumpánům na dhou a co

potom udělají oni. Asi se to vyvine podle toho, co

všechno jim namluví. Má uloupené opály. Ukáže je

ostatním, nebo si je schová pod košili? Jestliže jim nic

neřekne, tak se asi přijdou podívat na svoje konopí.

Možná jim napovídá, že jsme ho zničili my, což je sice

pravda, ale on je tím na nás poštve. Když ukáže ostatním

na lodi co má, budou žádat svůj podíl a snad se i vylodí,

aby hledali další opály. To nejsou žádní hlupáci, určitě

155

vědí, že za ty věcičky dostanou spoustu peněz. Je ovšem

možné, že si řeknou, že mají bohatý úlovek a odtáhnou.“

„Jestliže vystoupí na ostrov, aby hledali opály,

nebudou chtít, abychom se jim tady pletli a viděli, co tu

dělají,“ prohodil Algy významně.

„Toho se právě obávám,“ ujal se opět slova Biggles.

„Mám dojem, že naše budoucnost závisí na tom

zatraceném Arabovi, který pobíhá po ostrově. Potíž je v

tom, že nevíme, co všechno mu Ali pověděl, než dostal

kudlu do žeber. Pokud se krabice s opály neobjevila na

světle náhodou, musel mu o ní Ali povědět. Jak by jinak

ten lotras věděl, že existuje? Řekl mu Ali, kde k ní přišel?

Pověděl mu, že kvůli opálům zabil Collingwooda? Nebo

mu napovídal, že Collingwood posekal konopí a že ho

proto zabil? To netušíme. Vlastně toho co nevíme, je

mnoho a dohady nám nepomůžou. Jenom podle chování

mužů na dhou poznáme, jak se věci mají a to už může být

pro nás pozdě. A to mě přivádí k zásadní otázce. Jak jsme

na tom s letadlem?“

„Není to tak zlé. V nejhorším případě bych s ním

letěl. Bylo by ale jistější počkat ještě jeden den, aby

záplaty pořádně zaschly. Jinak bych řekl, abychom

odstartovali hned a obrátili se k téhle hnusné díře zády.

Nemáme nejmenší důvod se tu ještě zdržovat.“

„Nezapomněl jsi na něco?“

„Na co?“

„Na Collingwooda. Nemůžeme ho nechat v tom

baráku jen tak ležet. To neudělám. Musíme ho pohřbít.“

Biggles se podivně usmál. „Přece nám se svou obvyklou

jízlivostí sliboval, že jestli se nám tu něco stane, vystrojí

nám křesťanský pohřeb. To nejmenší, co teď můžeme

156

udělat pro něj, je oplatit mu nabídku a pohřbít ho. Když se

nad tím trochu zamyslíš, musíš se tomu pousmát.“

„Co kdybychom ho pohřbili hned ted?“

„To do setmění nestihneme. Kromě toho, jak to teď

vypadá, nerad bych nechal stroj nehlídaný. Rozhodně

nepoletím přes korálový útes potmě. Cítil bych se lépe,

kdybychom před tisíc mil dlouhou cestou nad širým

mořem provedli zkušební let. Zatím můžeme vytahat tady

ty kolíky a připravit se na odlet. Já teď letadlo prohlédnu,

zda ti něco neušlo. S těmi všemi záplatami vypadá, jako

kdyby prolétlo hustou protileteckou palebnou přehradou.“

Biggles si právě prohlížel nahoře trup letadla, když

Algy řekl: „Tak kde se toulá ten mizera, který zabil

Aliho? Musí být pořád někde na ostrově. Nemohl se

dostat zpátky na dhou, aniž bych ho viděl.“

„Třeba někde leží a čeká, až se jeho loď dostatečně

přiblíží, aby se dostal na palubu,“ odpověděl Biggles.

„Pokusíme se ho přitom zastavit?“

„To bych docela rád. My bychom s ním ovšem tak

jako tak nemohli nic dělat. Nezáleží mi na něm stejně

jako nestojím o sbírku opálů. Co nedokážu spolknout, je

myšlenka, že by s nimi upláchl.“

„Chceš je mít?“

„Už jsem řekl, že je nechci. Ale nesnesu pomyšlení,

že někdo uteče s kořistí po vraždě. Když jsem se vracel za

tebou, myslel jsem, že možná půjde podél pobřeží a to by

mu trvalo déle než cesta po přistávací dráze, kudy jsem

šel já. Třeba to tak udělal. Raději bych věděl kde vězí, než

aby se mi plížil někde za zády a čekal na příležitost vrazit

do někoho z nás nůž. Když se postavím na letadlo, měl

bych vidět na vrchol korálového útesu a pobřeží. Podívám

se. Podej mi dalekohled.“

157

Algy přinesl z kabiny dalekohled a podal jej

Bigglesovi, který vystoupil na trup letadla. Biggles si

vyzkoušel, jak se mu tam bude nejlépe stát, zaostřil si

dalekohled a pak prohlásil: „Zdá se mi, že již nebude

dlouho trvat a dhou zamíří k průrvě, aby vplula do laguny.

Sune se pořád blíž a blíž. Vidím jednoho námořníka asi v

polovině stožáru, jak se dívá sem k nám. Určitě nás vidí

docela dobře.“

„Taky ho vidím,“ řekl Algy. „Zdá se mi, že dává

někomu znamení. Zřejmě tomu lotrovi, který se dostal na

ostrov, To jen těžko patří nám.“

„Ale ten chlap nešel po břehu,“ řekl Biggles a

sestoupil.

„Ne! Podívej se! Tamhle je!“ ukázal Algy.

Biggles sledoval zrakem jeho prst. Arab se objevil na

kopci ze strany, kde stály baráky. Při sestupu si letadla

vůbec nevšímal a kráčel ke druhému konci korálového

útesu, kde došlo k příhodě s obrovskou krakaticí.

„Byl v Collingwoodově baráku,“ řekl Biggles stroze.

„Kvůli čemu? Hledal tam další opály, aby je ukradl?

Nebo se chtěl přesvědčit, zda je Collingwood mrtvý? Jak

se tam ale k sakru mohl dostat, aniž bych ho viděl? Jde

nejkratší cestou k místu, kudy by dhou vplula dovnitř.

Mohl by skočit na palubu, až popluje průrvou v útesu.

Nebo doufá, že ho tu vyzvednou. Proto mu asi dávali

znamení. Copak to má pod paží?“ Biggles zvedl

dalekohled. „Hrome! To mě ale mohlo napadnout. Je to

Collingwoodova krabice s opály. S tou neuteče, o to se

postarám.“

„Nemůžeme ho zastavit,“ vyhrkl Algy.

„Zkusíme to. Utíkej na kopec. Až ho přejdeš a budeš

z dohledu, běž rychle podél hřebene, až se dostaneš na

158

druhou stranu od něho. Potom seběhni dolů a odřízni mu

cestu. Kdyby se chtěl vrátit tudy, já ho zastavím. Vezmi

mu krabici a s chlapem se nezdržuj. My ho tu nechceme.

Máš pistoli?“

„Mám ji v kapse.“

„Budeš ji možná potřebovat. Pohni sebou. Ještě ho

dostaneme.“

Algy vyběhl na písečnou dunu, jež opravdu tvořila

jakýsi hřeben, a zmizel na opačné straně. Biggles čekal a

pozoroval, co se bude dít. Arab si musel být naprosto

jistý, protože se za chůze vůbec nerozhlédl. Šel po okraji

laguny a nijak zvlášť nespěchal. Jednou zamával na muže

na stožáru a ten mu stejným způsobem odpověděl. To

nasvědčovalo tomu, že ho z lodi sledují. Když ale Algy

seběhl před ním z kopce, zatvářil se překvapeně a zarazil

se. Potom když se k němu Algy blížil se zřejmým

úmyslem zkřížit mu cestu, otočil se a zrychlil krok. Pak

ovšem uviděl přicházejícího Bigglese. Znovu se zastavil.

Když se Biggles začal k němu blížit z jedné strany a Algy

z druhé, musel si uvědomit, že je v pasti.

Několik vteřin váhal. Potom zamířil jediným

směrem, který byl volný. Biggles to neočekával, ačkoli ho

to mohlo napadnout, neboť to bylo celkem samozřejmé.

Arabovi nezbylo, než vběhnout do vody. Biggles vyrazil

kupředu a volal na něho, aby zůstal stát. Arab si ho

nevšímal. Možná ho neslyšel, možná mu nerozuměl,

rozhodně však pokračoval v útěku do laguny. Biggles se

rozběhl. Stejně tak Algy. Potom Arab k jejich zklamání,

když ztratil pevnou půdu pod nohama, začal klidně plavat

k útesu. Plaval na zádech, protože mu zřejmě vadila

krabice, kterou držel pod paží.

159

Když se Biggles s Algym setkali, zavrčel Biggles

zlostně: „Zatraceně! Je chytřejší než my.“ Hned nato

zamířil k vodě, aby pronásledoval plavce v jeho živlu.

„Stůj!“ vykřikl Algy, popadl ho za rameno a táhl

zpátky. „Co to blázníš? Podívej se!“ ukázal rukou.

Biggles se podíval a strnul na místě. „Díky,“ řekl s

uznáním. „Toho jsem si nevšiml.“

Na ještě mírně rozčeřené hladině laguny se objevila

velká černá trojhranná ploutev. Neklamné znamení o

přítomnosti žraloka. Plul pomalu, ale vytrvale, směrem k

Arabovi, který si nebyl nebezpečí vědom a dál pomalu

plaval k vnější části korálového útesu. Biggles bezděčně

vyrazil varovný výkřik, ale Arab nereagoval.

Oběma letcům nezbylo, než stát a dívat se. „Tak ten

krasavec je pořád tady,“ zamumlal Biggles.

Žralok neplul přímo ke své nastávající oběti, ale

musel ji vidět nebo slyšet, protože zlověstná ploutev

udělala pomalu kolem plavce oblouk. Potom Arab

samozřejmě nebezpečí uviděl. Začal zuřivě cákat a žralok

se od něj maličko stáhl, což naznačovalo, že nakonec asi

není lidožravý. Potom se však vrátil a udělal ještě jeden

okruh, který se tentokrát zužoval. Ubožák ve vodě teď

vyrazil kupředu co nejrychleji a mocnými tempy jedné

paže zamířil přímo k útesu.

„Proč ten blázen nezahodí krabici a neplave oběma

rukama?“ ozval se Biggles. „Kdyby to udělal, měl by

možná naději. Má přece dýku.“ Křikl hlasitě: „Zahoď tu

krabici!“

Několik okamžiků se zdálo, že Arab unikne

strašnému osudu, který mu hrozil. Biggles a Algy byli

bezmocní, mohli jen stát a sledovat dění ve vodě. Žádný z

nich nepromluvil. Potom ploutev zmizela.

160

„A je to,“ zamumlal Biggles. „To je Arabův konec.

Žralok útočí zespodu.“

Měl pravdu. Plavec se zaječením rozhodil rukama a

voda zavířila. Pak zmizel pod hladinou i on.

„Strašné,“ vydechl Algy a navlhčil si rty. „Chudák

lotr. Jak jsi říkal, Bigglesi, tohle není koupaliště pro děti.“

„Ani pro nikoho jiného,“ řekl Biggles. Potom začal

pomalu hovořit: „Víš, hochu, když se dějí takové věci,

budu si asi muset opravit názor, že pověsti o opálech

přinášejících neštěstí jsou jen hloupé povídačky. Napřed

zahynul Collingwood, pak Ali a teď tenhle darebák. Ty

úžasné opály jim nepřinesly nic než nenadálou smrt.

Podivné, nezdá se ti?“

161

„Je to takhle,“ řekl Algy. „Prokletí snad konečně

skončilo. Ty kousky, pro něž se nešťastný Collingwood

změnil v robinsona, leží teď na dně moře. A co se mě

týče, mohou tam klidně zůstat.“

„Může to být i jinak,“ ušklíbl se Biggles.

„Kde jinde ta krabice může být?“

„V břiše žraloka. Ve žraločím žaludku se našly

roztodivné věci.“

„Neříkej. Žralok by přece nespolkl dřevěnou

krabici!“

„Říká se, že žralok spolkne cokoli. Staří námořníci

říkají, že žralok spolkne i své vlastní vnitřnosti, když ho

předtím vykuchali a hodili je za ním zpátky do moře.“

„Brrr…“ otřásl se Algy. „Šílená představa.“

„Jestli tenhle praštěný žralok spolkl celou krabici

opálů a na tom prokletí je něco pravdy, brzy ho děsně

rozbolí břicho. Mrtvé tělo žraloka pak vydá pěkný malý

úlovek. Bude velikým překvapením pro štastlivce, který ji

najde vyvrženou někde na břehu.“

„Říkáš pro štastlivce? Myslím, že to bude

nejnešťastnější den v životě toho člověka. Já bych se toho

nedotkl za nic na světě.“

„Nebudeme se o to hádat,“ řekl Biggles. „Nás teď

čekají další starosti. Jestli se dhou dostane do laguny a

vysadí posádku, dříve než stačíme odletět, budeme mít

potíže.“

„Přinejmenším budou vědět, že nejsme za Arabovu

smrt odpovědní. Ten muž na stožáru to musel všechno

vidět. teď slezl dolů. Určitě o tom ostatním všechno

poví.“

„Vraťme se k letadlu,“ řekl Biggles krátce. „To, co

jsme právě viděli, nebylo vůbec povzbudivé.“

162

Slunce se rychle sklánělo k obzoru a oba se vraceli

po pláži ke svému stroji.

„Co bude dál?“ zeptal se Algy.

„Ted se pořádně najím a nebudu přitom spěchat,“

řekl Biggles. „Potom doufám, že si oddechnu. Už jsem

unavený.“

„A co když dhou vpluje do laguny?“

„Tomu nemůžeme zabránit. Uvidíme, jak se

předvedou. Myslím si, že dnes večer se nebudou pokoušet

projet. Ten útes je nebezpečný jako většina korálových

útesů. Vstup do laguny není příliš široký. Předpokládám,

že jejich kapitán si počká do rána, až bude slunce vysoko

nad obzorem a budou lépe vidět na to, co dělají. Moře se

také do té doby uklidní. Uvědom si, že osud toho Araba

postavil jejich vylodění do úplně jiného světla.

Připusťme, že měl smůlu. On ani žádný jiný by nečekal,

že v laguně bude tak velký lidožravý žralok.“

„Určitě se sem dostal tou průrvou v korálovém

útesu.“

„Samozřejmě. Chtěl jsem ale říct, že nevědí nic o

událostech, o nichž by jim vyprávěl mrtvý Arab. Lidé na

dhou nevědí nic o tom, co se přihodilo na ostrově.

Nevědí, že Collingwood je mrtev, ani jak zemřel. Netuší,

že je mrtvý i Ali a kdo ho zabil. O opálech nemají ani

potuchy. Nevědí, že jejich konopí je srovnáno se zemí.

Prostě očekávají, že najdou všechno tak, jak to tady

nechali. Až vyjdou na břeh, zažijí několik nepříjemných

překvapení.“

„Obávám se, že my taky.“

„Nevím proč. Je docela možné, že až námořníci z

dhou objeví, co se tu stalo, přijdou za námi pro informace.

163

Doufám jen, že některý z nich mluví anglicky, protože ve

škole, kde se učí arabsky, jsem vždycky chyběl.“

„Budou si třeba myslet, že zabijáci jsme my.“

„To odmítnu a řeknu jim všechno dle pravdy.

Vynechám samozřejmě každou zmínku o opálech, které

se staly příčinou těch mordů. Naši výpověď potvrdí

skutečnost, že viděli Aliho při jejich příjezdu na břehu

živého. Museli ho vidět na útesu, když jejich člun stáhla

pod vodu ta chobotnatá příšera. Ze dhou viděli i to, jak se

jeden z posádky člunu dostal na břeh a odešel s Alim.

Proč by si tedy měli myslet, že máme se smrtí Aliho něco

společného? A proč bychom ho vůbec měli zabíjet? Mají

tolik rozumu, aby pochopili, že lidé jako my neběhají po

světě, aby ubodávali své bližní. Ani nenosíme dýky. Když

se dostaneme do těžké situace, používáme pistole. Až se

vylodí a Ali je nepřijde přivítat, půjdou se podívat na své

pole. Tam najdou Aliho mrtvolu. Já se dotkl jen jeho

turbanu. Uvidí, že ho vrah zabil ranami nožem. Potom

přijdou za námi a budou se ptát, jestli nevíme co se stalo.“

„Co jim řekneš?“

„O tom si povíme, až bude čas. Nech to na mně.

Ráno, bez ohledu na to, jestli dhou bude v laguně nebo ne,

pohřbíme Collingwoodovo tělo. Musíme to udělat. Potom

přezkoušíme letadlo a jestli se bude chovat jak se patří,

můžeme uvažovat o cestě domů. Když budeme mít štěstí,

dostaneme se do Kalkaty ještě včas, než nás Bertie začne

hledat. Pověděl jsem mu, aby nám poskytl týden, než

něco podnikne. Řekl jsem mu: ,Až se vrátíme do Kalkaty,

pošlu ti rádiem zprávu. Pokud zprávu nedostaneš, přiletíš

na ostrov.’ To bylo dostatečně jasné. Pojď, zauvažujeme

nad tím, jestli nám před odletem zbývá ještě něco udělat.“

164

„Copak jsem udělal málo práce?“ ošil se Algy. „To si

musíš pořád něco vymýšlet? Co to ještě bude?“

„Myslím, že bychom měli alespoň z větší části

uklidit ty větve a smetí, které bouře zanesla na přistávací

dráhu. To nám nezabere moc času. Dlužíme to kolegovi

pilotovi, Collingwoodovu kamarádovi Mackayovi. Ten

neví nic o tom, co se tu stalo. Jak slíbil, dříve či později

sem přiletí, aby se podíval, co Collingwood dělá, nebo

aby ho vzal zpátky. Byla by tragédie, kdyby se tu pokusil

přistát, porouchal si podvozek a zůstal trčet na ostrově.

Možná ho uvidíme v Kalkatě a pak mu výlet ušetříme. Na

to se ale nemůžeme spoléhat. Mohli bychom se s ním

minout. Bude slušné, uklidit mu dráhu pro případ, kdyby

už byl náhodou na cestě.“

Algy něco nejasného zavrčel, ale souhlasil.

„Ted se ale podíváme po něčem k snědku,“ prohodil

Biggles, když se vrátili ze břehu k letadlu.

„Musíme se taky dobře vyspat. Nebudeme držet

stráž?“ starostlivě se zeptal Algy.

„To nebude nutné. Kromě nás na ostrově nikdo

není.“

„Co když dhou vjede dovnitř?“

„Jak jsem říkal, nemyslím si, že to zkusí před

svítáním. Odliv dosud neskončil a žene si to průrvou

pěkně rychle. Navíc i když sem vplují, nevím proč by

nám měli překážet. Nemají důvod k úvaze, že jsme

udělali něco, čím bychom je poškodili. Já jim přece

nebudu vyprávět, že jsem posekal jejich konopí.

Koneckonců tihle chlapíci nejsou žádní divoši. Jsou to

civilizovaní darebáci z Adenu nebo z jiného přístavu na

pobřeží, kde poznali mnoho lidí jako jsme my. Nebudu si

teď kvůli nim dělat starosti, když tu nejsou a ještě nás

165

žádný z nich z ničeho neobvinil. Pojďme se raději najíst.

Umírám hlady.“

166

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

ZA HRANICÍ PŘEDSTAV…

Biggles se zmýlil přinejmenším v jednom ohledu.

Když se dalšího dne vzbudil, nebo spíše, když ho probudil

Algy do dalšího pěkného rána, uviděl dhou se svinutou

plachtou, kotvící uprostřed laguny. Překvapilo ho to,

protože širé moře se ještě neuklidnilo. Dosud se občas

vzedmula dlouhá a vysoká vlna, dozvuk bouře.

Neuklidnily se ani poryvy větru ženoucí vlny proti útesu.

Ty pak proudily průrvou jako malý příliv a mírně

vzdouvaly hladinu laguny a vratný příboj se hnal zpátky

se stejnou silou. Biggles usoudil, že to skotačení vln

nastalo teprve nedávno, nejspíš právě před východem

slunce, jinak by Arabové neriskovali narušení dřevěného

trupu dhou o ostré korálové hrany útesu. Ať už ale

arabská posádka dostala svou loď do laguny kdykoli,

dhou kotvící v laguně se zdála být v naprostém pořádku.

Jeho druhý předpoklad, že posádka si jich nebude

všímat, byl ale naopak přesný. Na palubě dhou bylo sice

velice živo, ale všichni se tam věnovali jen svým vlastním

věcem.

„Nasnídáme se a pospíšíme si s tím, co ještě zbývá

udělat,“ řekl Biggles příteli, který viděl loď plnou Arabů

téměř na dosah a byl z toho značně poplašený. „Nejlépe

uděláme, když si budeme hledět svého a o ně se

nebudeme starat. Upřímně řečeno, nemám pocit, že

bychom se měli něčeho obávat a jsem přesvědčen, že

jejich lod tady nezůstane dlouho.“

167

Zatímco pili kávu a jedli ovesné vločky s

kondenzovaným mlékem, které při nedostatku čerstvých

potravin byly již delší dobu jejich hlavním jídlem,

ukázalo se, že Biggles se mýlil i v tom, když si myslel, že

dhou sotva bude mít druhý záchranný člun. Měla ho. Byl

celý otřískaný, ale teď viděli, jak ho posádka spouští na

vodu se zřejmým úmyslem vysadit pár mužů na břeh.

„Zdá se, že jich zbylo víc než dost,“ poznamenal

Algy s obavou ve hlase. „Proti tak velké tlupě bychom

mnoho nepořídili, kdyby začala být dotěrná. Kolik

námořníků mívají takovéhle dhou obvykle na palubě?“

„Nikdy jsem je nepočítal, ale v těch co jsem viděl,

jich bývalo kolem dvaceti.“

„Panebože! Tolik? Kde všichni spí?“

„Všude. Nemohou si dovolit plýtvat místem na

kajuty. Zdřímnou si tam, kde je volné místo. Myslím si

ale, že vždy zachovávají určitá pravidla. Každý námořník

si najde svoje místečko, kde jí, spí a připravuje si jídlo,

pokud ovšem nějaké má. Pokud vím, tak jejich jídelníček

sestává hlavně z ryb, rajčat, datlí nebo sušených fíků.

Neboj se, ti nás otravovat nebudou.“

Záchranný člun, pokud se tak plavidlo dalo nazvat,

byl až děsivě přetížený. Nacpalo se do něj pět mužů.

Jeden z nich stál na zádi s dlouhým veslem sloužícím jako

kormidlo a vedl člun k pláži. Byla to dost divoce

vyhlížející banda a navzdory tomu co Biggles říkal,

okamžik když na pláži vyskákali ze člunu a táhli jej na

písek, byl velmi napjatý. Napětí však netrvalo dlouho.

Muži si totiž letadla vůbec nevšímali, jako kdyby tam

nebylo. Jen se chvilku rozhlíželi, jako by vyhlíželi Aliho.

Potom celá parta nechala letadlo za zády a vyrazila na

168

ostrov, buď aby našli Aliho, nebo zjistili, jak se daří úrodě

konopí. Možná je zajímalo obojí.

„Budou pěkně žasnout, až zjistí, že konopí zmizelo a

Ali vypadá jak zapíchnuté prase,“ bručel si pro sebe

Biggles. „Na nás dva ale čeká práce. Dáme se do toho.“

Pomalu došli na přistávací dráhu a začali z ní

odklízet všechny větší překážky, které by mohly ohrozit

přistání letadla. Byly to však nejčastěji pouze palmové

větve, takže práce netrvala dlouho a plocha byla čistá.

Když skončili s úklidem, zamířili k Nissenovým barákům,

aby se zhostili mnohem nepříjemnějšího úkolu. Algy vzal

z vedlejšího baráku rýč, který tam zahlédli už dříve,

přinesl ho a začal hloubit hrob. Půda tu byla naštěstí lehká

a písčitá, takže neměli těžkou práci a Biggles navíc řekl,

že nebudou kopat příliš hluboko. Právě dokončili vše, co

považovali za nutné, když uviděli hlouček Arabů, kteří k

nim spěchali od konce ostrova.

„Už jsou tu a s nimi velké nepříjemnosti,“ vzdychl

Algy.

„Neměl bys být takový pesimista,“ klidnil ho

Biggles. „Přece jim dokážeme něco napovídat.“

Čekali, co přijde. Arabové se zastavili. Každý z nich

měl u pasu dlouhou dýkou v pochvě. Jeden, patrně jejich

vůdce, předstoupil. Byl to vysoký, na pohled pěkný muž,

s blýskavýma tmavýma očima a s nosem podobným

zobáku orla, který mu propůjčoval divoké vzezření.

Vypadal jako náčelník pouštního kmene a asi jím také

byl. Nezdržel se úvodem a šel přímo k věci. Tak začal

jeden z nejpodivnějších rozhovorů, jaké kdy Algy v

životě slyšel.

„Vy anglický lidi?“ vyrazil chraptivě.

„Ano, jsme Angličani,“ řekl Biggles klidně.

169

„Proč vy zabít Ali?“

„My nezabít Ali.“

„Kdo zabít?“

„Váš muž, co jít na břeh.“

Zdálo se, že náčelník tomu nevěří. „Proč by on zabít

Ali?“

„Protože Ali zabít Collingwooda. Vy přece znát

člověka, co tady žil?“

„Ano.“ Náčelník přikývl, ale tvářil se, že tomu věří

ještě méně. „Proč by Ali zabít Collswood?“

„Collingwood bohatý. Mít v krabici peníze. Ali ho

proto zabít a vzít mu krabici. Váš muž, co jít na břeh, vidí

peníze a zabít Ali. Pak plave v laguně s krabicí…“

Biggles mluvil v krátkých, co nejjednodušších

větách, aby Arab rozuměl.

„Plave takhle…“ Biggles napodobil pohyby muže

jenž plave jenom jednou rukou a druhou si tiskne k boku.

„Vy to vidět!“

„Ano,“ přikývl Arab.

„On mít peníze v krabici pod paží,“ vysvětloval

Biggles.

Tento zcela zvláštní rozhovor neprobíhal zdaleka tak

snadno, jak by se mohlo zdát. Provázely ho gesta a

tlumočení do arabštiny, aby mu porozuměli i ti, kteří

anglicky neuměli. Muži se shlukli kolem nich s

napjatými, někdy nechápavými pohledy. Náčelník

nespouštěl oči z Bigglesovy tváře.

„Proč vy přijít sem?“ zeptal se podezřívavě.

„Hledáme ztracené letadlo. Myslet možná tu na

ostrově. Rozumíte? Letadlo. Ztratit.“

„Co vy teď udělat?“

„Pohřbít Collingwooda. Potom jít domů.“

170

Algy si náhle uvědomil, že zatím nepadla jediná

zmínka o konopí ani o hašiši. Arab nejspíš považoval za

rozumné o tom nemluvit a Biggles neměl nejmenší důvod

mu to připomínat.

„Kde Collswood?“ zeptal se náčelník, jako by hledal

potvrzení toho, co Biggles řekl, ale nedal najevo, co si o

tom myslí.

Biggles ukázal k baráku.

Náčelník vešel dovnitř a jeho lidé se tlačili za ním.

Biggles využil příležitosti a řekl Algymu: „Myslím,

že to bude v pořádku. Ale je to pro ně nestravitelné

sousto.“

„To chápu,“ odpověděl Algy. „Pro mě taky.“

Arabové se vyhrnuli z baráku. Náčelník se pronikavě

zadíval na Bigglese. „Vy teď jít domů?“

„Ano.“

„Nebýt tu dlouho?“

„Ne,“ řekl Biggles. „To místo ne dobré.“

Náčelník se beze slova otočil a kráčel pryč. Jeho lidé

vzrušeně breptající arabsky, ho následovali.

Algy si ulehčené oddechl.

„Teď vyřídíme tu pochmurnou záležitost, ať to máme

za sebou,“ řekl Biggles úsečně.

Vynesli Collingwoodovo tělo zabalené v pokrývce a

uložili ho do hrobu. Biggles pronesl několik vět z

pohřebního obřadu, které si pamatoval. Pak hrob zaházeli

a v zádumčivém tichu se vrátili k letadlu. Když k němu

docházeli, Arabové se již šplhali na palubu své dhou.

„Co myslíš, že teď udělají?“ řekl Algy.

Biggles pokrčil rameny. „Doufám, že vymáznou.

Pravděpodobnější ale bude, že počkají, až odletíme a pak

vysadí nové konopí.“

171

„Museli poznat, že pole před bouří někdo posekal.

Proč se o tom nezmínili?“ řekl Algy.

„Mohu jen hádat, že se rozhodli raději držet zobák,

pro případ, že bychom nevěděli, co tam vlastně

prováděli,“ řekl Biggles. „Oni vědí, že pěstování konopí a

prodej hašiše jsou nezákonné, zvláště na území Britské

koruny. Třeba se domnívali, že konopí posekal sám

Collingwood a Ali ho za to propíchl. To byla vražda a to

oni také vědí, proto od toho dali ruce pryč.“

„Dobrá. Proto navrhuji, abychom odstartovali co

nejdřív, než si to ti hoši rozmyslí.“

„Bohužel to teď zrovna nejde,“ ušklíbl se Biggles.

„Proč ne?“

„Podívej se na dhou. Vězí uprostřed laguny, kde je

právě jediná přímá, dostatečně dlouhá dráha k tomu, aby

se letadlo odlepilo od hladiny.“

„Nemohli bychom je požádat, aby se s tou svou

otlučenou kocábkou hnuli stranou?“

„To bychom snad mohli, ale myslím si, že bude lépe,

když necháme věci, jak jsou. Do večera tady nezůstanou a

my zas tak nespěcháme. V klidu počkáme a zatím se

napijeme. Dnešní ráno bylo příliš pracovní. Potřebuju

nějakou vzpruhu.“

„Mám pocit, že náčelník nebral tvůj příběh o

Collingwoodových penězích tak doslova. Proč by

Collingwood měl mít u sebe peníze, které se tu nedají

utratit?“

„Musel jsem něco říct. Předložit nějaký motiv k

vraždě. Nemyslím

172

si, že by bylo chytré, komplikovat všechno řečmi o

opálech. Mohly by s tím nastat potíže. Mohli bychom jim

dát důvod, aby nás zabili a začali hledat na ostrově

naleziště opálů. Peníze přece znamenají prakticky totéž,

ale pro nás to bylo bezpečnější. Další peníze by přece na

ostrově nehledali.“

173

„Co to tam sakra teď dělají?“ Algy se zadíval na

dhou, kde nyní probíhala jakási horečná činnost. Do člunu

znovu usedali tři muži. Odrazili od dhou, a táhli s sebou

nějakou šňůru.

„Jak mám vědět, co je napadlo?“ odpověděl Biggles.

„Vím jen to, že když budou s tou šňůrou veslovat kolem

dokola laguny, nemůžeme odstartovat.“

Zaujatě sledovali, jak jeden muž ve člunu pomalu

vesluje a druzí dva se po obou stranách dívají do hloubky.

„Už to mám!“ vyjekl náhle Algy. „Hledají tam

žraloka, který jim sežral kamaráda.“

„Proč by to dělali?“ zeptal se nechápavě Biggles.

„Třeba ho chtějí zabít, aby nenapadl někoho dalšího,

kdyby spadl do vody.“

Biggles mlčel.

„Přísahal bych, že chytají ryby,“ řekl vzápětí Algy.

„Neumím si představit, co jiného by to mohlo znamenat.“

„A jaké ryby?“

„Žraloka.“

„Poslyš Algy,“ zlobil se Biggles. „Pro ty chlapíky

jsou žraloci stejně vzácní jako slepice na dvorku pro

anglického farmáře. Proč by se měli unavovat zrovna s

tímhle zdejším žralokem?“

„Mysli si co chceš, ale mě se zdá, že ho už zasekli,“

řekl Algy vzrušeně, když se na dhou ozval pokřik a lidé

běhali po palubě sem a tam. Šňůra se napjala jak struna a

malý člun plul co nejrychleji k lodi. Vzápětí všichni tři

muži vyšplhali na palubu. Uprostřed laguny se rozvířila

voda a prudce stříkala do všech stran. Hladinu rozřezávala

černá hřbetní ploutev.

Biggles a Algy s úžasem sledovali zápas, který se

rozpoutal před jejich očima. Žralok bojoval ze všech sil,

174

ale malá armáda na dhou táhla za šňůru jako sehraný tým

při přetahování lanem. Pomalu ale jistě přitáhli velkého

dravce k lodi. Za vzrušených výkřiků na něj navlékli

smyčku a rumpálem ho vytáhli na dhou. Jak žralok dopadl

na palubu, lodníci ho začali dobíjet sekerami. Když byl

konečně mrtvý, nastala chvíle ticha a všichni se nahrnuli

kolem něj. Náhle se ozval hlasitý vítězný výkřik.

„Hrome! Myslím, že ji mají!“ zvolal Biggles.

„Co mají?“

„Krabici s opály. Ovšem! Jedině po ní šli. Algy,

hochu, tys měl od začátku pravdu. Nikdy jsem něco

podobného neviděl. Ani bych si to nedokázal představit.“

„Takže opály dál přinášejí neštěstí,“ prohlásil Algy.

„Teď měl smůlu žralok.“

„Hloupost,“ řekl posměšně Biggles. „Ten by s tou

krabicí v břiše asi stejně uhynul. Otázkou zůstává, co

udělají hoši na dhou, když našli opály?“

„Snad vědí, co se jim dostalo do rukou?“

„Určitě. Když nikde jinde, mohli vidět opály už v

rodném Adenu. I tam mají klenotníci výklady s

drahokamy.“

„Jestli mají dost rozumu, vyhodí ten pekelný krám

přes palubu,“ zabručel Algy.

Místo krabice však putovalo přes palubu tělo žraloka

a za ním jeho vnitřnosti.

Po chvíli Biggles řekl: „Myslím, že žralok nám

pomohl z bryndy. Zdá se, že se spokojí s tím, co mají, a

brzy vypadnou!“

Činnost na dhou tomu bezesporu naznačovala. Muži

vytáhli na loď kotvu, za kterou jim sloužil těžký balvan, a

pak velkou latinskou plachtu nadul vítr.

„Výborně,“ řekl Biggles. „To se nám hodí.“

175

„Než doplují do domovského přístavu, budou možná

litovat, že si zahrávali s opály,“ prohodil Algy. „Mají jich

na palubě tolik, že by to poslalo ke dnu bitevní lod.“

Sledovali, jak se dhou blíží k mezeře v korálovém

útesu. Přijela k ní a téměř jí proplula. Ale právě když se

dostala přídí na volné moře, střetla se s mohutnou

vzdutou vlnou, jaká se ještě občas přivalila. Ta vrhla dhou

zpátky a Biggles i Algy slyšeli i z místa kde stáli, praskot

tříštícího se dřeva, jak loď narazila bokem na jednu stranu

průrvy. Vracející se proud vrhl dhou zpět. Na palubě muži

usilovně pracovali. Seřídili plachtu, a když se již zdálo, že

dhou z toho vyvázne, přivalila se další obrovitá vlna a

mrštila ji bokem na vnější stranu útesu. Zazněl tak ostrý

skřípot, až sebou Biggles trhl. Vysoký stěžeň lodi se

zhroutil přes palubu a plachta s ním.

„Co tomu říkáš?“ vykřikl Algy. „To je naučí zahrávat

si s opály! Jak to vypadá, zmocní se jich krakatice…“

„Potápí se,“ poznamenal Biggles s neotřesitelným

klidem, když se dhou prudce naklonila ke straně a muži z

posádky začali skákat na útes, nebo k němu plavali. „Tak

opály skončí na dně,“ dodal, když se dhou převrhla a

začala klouzat do hlubiny.

„Neznám pro ně lepší místo,“ zavrčel Algy.

„Myslím, že nastal čas připravit se k odletu,“ řekl

Biggles a zvedl se. „Půjdeme. Ti Arabové se už o sebe

postarají. Pošlou pro ně nějakou lod a ty, kteří přežili,

odvezou z ostrova. Jen nerad bych se o ně staral sám.“

V pěti minutách byl gadfly na vodě. Za dalších pět

minut byl ve vzduchu a oblétal ostrov, jemuž by slušelo

jméno Ostrov neštěstí. Biggles se ubezpečil, že je všechno

v pořádku, obrátil letadlo a zamířil s ním do Kalkaty.

176

Po pěti hodinách bylo letadlo na letišti a rolovalo k

parkovací ploše.

177

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

POSLEDNÍ SLOVO MÁ BONNEY

Když se přihlásili na letišti, Biggles se v prvé řadě

spojil s kanceláří v Londýně, aby je informoval, že

všechno dopadlo dobře a že brzy vyrazí domů. Museli

ještě najít hotel, kde by přenocovali, ale neměli s tím

potíže. Po výborné večeři ocenili po mnoha dnech

příjemný noční odpočinek.

Druhý den časně ráno Biggles vyhledal místní

pobočku Indian Airways a ptal se na Collingwoodova

přítele, letce Mackaye. Měl štěstí, že ho zastihl, právě

když nastupoval do služby. Co možná nejrychleji a

nejstručněji mu vysvětlil, co se na ostrově Bonney

přihodilo, co tam Collingwood dělal a jak zahynul.

Mackay, stejně jako Biggles, byl toho názoru, že tím

skončila jeho odpovědnost k příteli. „Díky, pánové,“ řekl

závěrem. „Tak to na ostrov nemusím. Šťastnou cestu a

pozdravujete Hyde Park.“

Vzhledem k tomu co se stalo později, musel Mackay,

když měl čas o tom všem přemýšlet, pozměnit mínění.

Biggles se o tom dověděl čirou náhodou. To už byli s

Algym doma skoro dva měsíce a zašli do Královského

leteckého klubu na oběd. Později si Biggles v kavárně

povšiml jednoho pilota s odznakem Indian Airways.

Neznal ho, ale v tom okamžiku ho napadlo využít

příležitosti a poslat Mackayovi pozdrav.

Představil sebe i Algyho a prohlásil: „Neznáte

náhodou jednoho z vašich chlapců, nějakého Mackaye?“

178

Indický pilot se letmo usmál a řekl: „Ano, znal jsem

ho dobře.“

„Proč užíváte minulý čas?“ zeptal se Biggles. „Váš

přítel snad už odešel na odpočinek?“

„Dalo by se to tak říct.“

„Stalo se něco?“

„Patrně ano. Neslyšel jste náhodou o ostrově

jménem Bonney?“

„Ano, o tom jsem něco slyšel,“ odpověděl Biggles

opatrně. „Leží v Indickém oceánu.“

„Správně, vidím že jste znalec. Já vím jenom to, že

Mackay před pár týdny požádal o volno, aby si odtamtud

něco odvezl, samozřejmě svým letadlem. Když se dlouho

nevracel, zaletěl tam jeden z našich velkých strojů, aby

zjistil, co se s ním stalo. Na ostrově nenašel živou duši a

nebylo tam ani stopy po nějakém letadle. Nevíme, co se

přihodilo, ale klidně bych vsadil na to, že se Mackay zřítil

do moře.“

„A hrome,“ řekl Algy.

Ind pokrčil rameny a pohlédl na hodinky. „Osud. Ale

promiňte, už musím jít, nebo přijdu pozdě,“ usmál se

omluvně a odešel.

Algy se podíval na Bigglese. „Takže Mackay měl

určitě poruchu na motoru a skončil v moři.“

„Asi ano,“ řekl Biggles a zvedl odmítavě ruku. „Vím,

nač myslíš, starouši, ale nic už neříkej. Mackay

pravděpodobně odjel hledat opály, ale nic mě

nepřesvědčí, že havárii jeho letadla zavinily ty kameny.

Arab, kterého napadl žralok, by zemřel stejně, i kdyby

měl u sebe pytlík buráků. Všechno je jen náhoda. Pojď,

vrátíme se do kanceláře a na opály už nebudeme myslet.“

179

OBSAH

1.

Rozhovor o ostrovech

2.

Pustý ostrov Bonney

3.

Robinson jménem Collingwood

4.

Noční poplach

5.

Útok na letadlo

6.

Konopí a ještě jedna záhada

7.

Algy má špatný den

8.

Varování Araba Aliho

9.

Před bouří

10. Collingwood začíná vyprávět

11. Konec příběhu

12. Opál smetanové barvy

13. Ohavná vražda

14. Další úder smrti

15. Ještě jeden mrtvý

16. Za hranicí představ…

17. Poslední slovo má Bonney

180

Chronologický seznam příběhů Bigglese, jak na sebe

dějově navazují, s poznámkou prvního vydání v originále.

Pokud kniha vyšla v řadě „Hrdinové vzdušných bitev“,

následuje český název s označením nakladatele a rokem

vydání.

Knihy číslo 4 a 5: Povídky z 1. světové války se v obou

knihách částečně překrývají. Všechny tyto

povídky vyšly česky zařazené do jednoho

svazku pod názvem Biggles od 266. letky.

Kniha č. 10: Pod tímto názvem vyšel výbor několika

povídek z 1. světové války, vybraných z Biggles

od velbloudích stíhaček, Biggles od 266. letky a

Bigglesův křest ohněm.

Kniha č. 11: Povídky z této knihy jsou téměř totožné s

druhou polovinou knihy Biggles – Návrat

velbloudích stíhaček a je doplněn o dvě povídky

z knihy Biggles od velbloudích stíhaček.

Kniha č. 52: Kompilát povídek – 6 je z knihy Biggles –

Návrat velbloudích stíhaček a dalších 6 z knihy

Bigglesúv křest ohněm.

Kniha č. 99: Soubor povídek a jiných krátkých textů,

původně otištěných v časopisech The Modern

Boy z Popular Flying.

181

1. The Boy Biggles, 1968 – Biggles v zemi Mauglího

(T&M, 2002)

2. Biggles Goes to School, 1951 – Biggles – Před

prvním vzletem (T&M, 2003)

3. Biggles Learns to Fly, 1935 – Bigglesův křest ohněm

(Rio, 1995)

4. Biggles in France, 1935 –Biggles od 266. letky

(T&M, 1997)

5. Biggles of 266, 1956

6. Biggles ofthe Camel Squadron, 1934 – Biggles –

Návrat velbloudích stíhaček (T&M + Rio, 1992)

7. Biggles Flies East, 1935 – Biggles jde do války

(T&M, 1994)

8. The Rescue Flight, 1939 – Biggles – Průzkumný let

(T&M, 1995)

9. The Camels are Corning, 1932 – Biggles od

velbloudích stíhaček (T&M + Rio, 1993)

10. Biggles’ Air Ace (Limited edition), 1999

11. Biggles Pioneer Air Fighter, 1954

12. The Cruise of the Condor, 1933 – Biggles – Černý

kondor (Rio, 1993)

13. Biggles Flies Again, 1934 – Biggles letí kolem světa

(Rio, 1994)

14. The Black Peril, 1935 – Biggles a modré nebezpečí

(T&M, 1994)

15. Biggles Hits the Trail, 1935 – Biggles a Himálaja

(Rio, 1993)

16. Biggles a Co., 1936 – Bigglesova letecká společnost

(T&M, 1993)

17. Biggles in Africa, 1936 – Biggles v Africe (T&M +

Rio, 1992)

182

18. Biggles Air Commodore, 193 7 – Biggles – Vzdušný

komodor (T&M + Rio, 1993)

19. Biggles Flies West, 1937 – Biggles a zlaté dublony

(T&M, 1994)

20. Biggles Flies South, 1938 – Biggles na stopě (T&M,

1993)

21. Biggles Goes to War, 1938 – Biggles letí na jih

(T&M, 1994)

22. Biggles in the South Seas, 1940 – Biggles v jižních

mořích (Rio, 1994)

23. Biggles in the Jungle, 1942 – Biggles v džungli

(T&M, 1997)

24. Biggles in Spain, 1939 – Biggles ve Španělsku

(T&M, 1993)

25. Biggles Flies North, 1938 – Biggles letí na sever

(T&M, 1993)

26. Biggles Secret Agent, 1940 – Biggles pátrá v

minulosti (Rio, 1996)

27. Biggles in the Baltic, 1940 – Biggles a podivná válka

(T&M, 1997)

28. Biggles Sees It through, 1941 – Bigglesova finská

válka (T&M, 1996)

29. Biggles Defies the Swastika, 1941 – Biggles vzdoruje

hákovému kříži (Rio, 1993)

30. Spitfire Parade, 1941 – Biggles a bitva o Anglii (Rio,

1994)

31. Biggles Fails to Return, 1943 – Biggles padl do pasti

(T&M, 1994)

32. Biggles Sweeps the Desert, 1942 – Biggles brání

poušť (T&M, 1995)

33. Biggles in Borneo, 1943 – Biggles na Borneu (Rio,

1993)

183

34. Biggles in the Orient, 1945 – Biggles v Orientě (Rio,

1995)

35. Biggles Delivers the Goods, 1946 – Bigglesův

malajský případ (T&M, 1995)

36. Biggles Charter Pilot, 1943 –Biggles mezi bojovými

starty (Rio, 2003)

37. Comrades in Arms, 1947 – Biggles – Bouře nad

Německem (T&M, 1999)

38. Sergeant Bigglesworth C.I.D., 1947 –Biggles –

Létající detektiv (Rio, 1996)

39. Biggles’ Second Case, 1948 – Biggles a ponorka U-

517 (T&M, 1996)

40. Biggles Hunts Big Game, 1948 – Bigglesův velký lov

(T&M, 1995)

41. Biggles Takes a Holiday, 1949 – Biggles má

prázdniny (T&M, 1996)

42. Biggles Breaks the Silence, 1949 – Biggles v

Antarktidě (T&M, 2000)

43. Biggles Gets his Men, 1950 – Biggles a rudá hvězda

(T&M, 1997)

44. Another Job for Biggles, 1951 – Biggles proti

drogové mafii (Rio, 1996)

45. Biggles Works It Out, 1951 – Biggles a záhada

uloupeného zlata (Rio, 1997)

46. Biggles Takes the Case, 1952 – Biggles a výbuch u

Marapangu (Rio, 2000)

47. Biggles Follows On 1952 – Biggles za železnou

oponou (Rio, 1993)

48. Biggles Air Detective, 1952 – Biggles mužem zákona

(T&M, 2003)

49. Biggles and the Black Raider, 1953 –Biggles a černý

slon (Rio, 1995)

184

50. Biggles in the Blue, 1953 – Biggles – Bermudský

trojúhelník (T&M, 1999)

51. Biggles in the Gobi, 1953 – Biggles a jeskyně tisíce

Buddhů (Rio, 1997)

52. Biggles of the Special Air Police, 1953

53. Biggles Cuts It Fine, 1954 – Biggles a tajná základna

(Rio, 1995)

54. Biggles and the Pirate Treasure, 1954 – Biggles a

poklad Madagaskaru (Rio, 1999)

55. Biggles Foreign Legionnaire, 1954 –Biggles a

teroristé (T&M, 1997)

56. Biggles in Australia, 1955 – Biggles v Austrálii (Rio,

1997)

57. Biggles’ Chinese Puzzle, 1955 – Biggles a čínská

puzzle (Rio, 1999)

58. No Rest for Biggles, 1956 – Biggles ztrácí klid

(T&M, 1998)

59. Biggles Takes Charge, 1956 – Biggles přebírá velení

(Rio, 1998)

60. Biggles Makes Ends Meet, 1957 – Biggles na ostrově

pašeráků (Rio, 1998)

61. Biggles ofthe Interpol, 1957 – Biggles – Policejní

hlídka (T&M, 1998)

62. Biggles on the Home Front, 1957 – Biggles na

domácí frontě (Rio, 1998)

63. Biggles Presses On, 1958 – Biggles se vyznamenává

(Rio, 1999)

64. Biggles on Mystery Island, 1958 – Biggles v jícnu

sopky (Rio, 2000)

65. Biggles Buries a Hatchet, 1958 – Bigglesúv úhlavní

nepřítel (T&M, 1998)

185

66. Biggles in Mexico, 1959 – Biggles v Mexiku (T&M,

2001)

67. Biggles’ Combined Operation, 1959 – Biggles v boji

s bílou smrtí (Rio, 2001)

68. Biggles at Worlďs End, 1959 – Biggles nad Ohňovou

zemí (Rio, 2001)

69. Biggles and the Leopards of Zinn, 1960 – Biggles a

leopardí muži (T&M, 2000)

70. Biggles Goes Home, 1960 – Biggles v Indii (T&M,

1998)

71. Biggles and the Poor Rich Boy, 1961 – Biggles a

unesený chlapec (T&M, 2000)

72. Biggles Forms a Syndicate, 1961 – Biggles a poklad

Ophiru (Rio, 2001)

73. Biggles and the Missing Millionaire, 1961 – Biggles

a muž, který zmizel (T&M, 2002)

74. Biggles Goes Alone, 1962 – Biggles na vlastní pěst

(Rio, 1996)

75. Orchids for Biggles, 1962 –Orchideje pro Bigglese

(Rio, 2003)

76. Biggles Sets a Trap, 1962 – Biggles chystá past

(T&M, 2001)

77. Biggles Takes it Rough, 1963 – Biggles tápe ve tmě

(Rio, 2003)

78. Biggles Takes a hand, 1963 –Biggles a berlínská

mise (Rio, 2000)

79. Biggles’ Special Case, 1963 – Biggles a arabská nafta

(Rio, 1997)

80. Biggles and the Plane That Disappeared, 1963 –

Biggles a zmizelé letadlo (Rio, 2000)

81. Biggles Flies to Work, 1963 – Inspektor Biggles

zasahuje (Rio, 1994)

186

82. Biggles and the Lost Sovereigns, 1964 – Biggles a

potopená loď (T&M, 2002)

83. Biggles and the Black Mask, 1964 – Biggles – Černá

maska (T&M, 1999)

84. Biggles Investigates, 1964 – Biggles vyšetřuje (T&M,

2001)

85. Biggles and the Plot that Failed, 1964 – Biggles a

hrob krále pouště (T&M, 1999)

86. Biggles Looks Back, 1965 – Bigglesovo drama v

Čechách (Rio, 1999)

87. Biggles and the Blue Moon, 1965 – Biggles a modrý

měsíc, (Rio, 2002)

88. Biggles Scores a Bull, 1965 – Biggles hledá

šampiona (Rio, 2002)

89. Biggles In the Terai, 1966 – Biggles letí do Nepálu

(T&M, 2002)

90. Biggles and the Gun Runners, 1966 – Biggles letí se

smrtí (Rio, 1999)

91. Biggles Sorts it Out, 1967 – Biggles a ztracené rubíny

(T&M, 2001)

92. Biggles and the Dark Intruder, 1967 – Biggles a

tajemný vetřelec (T&M, 2000)

93. Biggles and the Penitent Thief, 1967 – Biggles a

kajícný zloděj (Rio, 2002)

94. Biggles and the Deep Blue Sea, 1968 – Biggles a

temně modré moře (T&M, 2004)

95. Biggles in the Underworld, 1968 – Biggles v podsvětí

(Rio, 2002)

96. Biggles and the Little Green God, 1969 – Biggles a

nefritový bůh (Rio, 2001)

97. Biggles and the Noble Lord, 1969 – Biggles ve

službách Scotland Yardu (Rio, 1993)

187

98. Biggles Sees Too Much, 1970 – Biggles vidí příliš

mnoho (Rio, 1996)

99. Biggles – The Modern Boy, Popular Flying – Biggles

– Zapomenuté příběhy (T&M, 2003)

188

Přehled všech knih W. E. Johnse, kterých hrdinkou je

důstojnice letectva Joan Worralson, WAAF. Český název

značí zařazené tituly do edice T&M „Hrdinové vzdušných

bitev“.

1. Worrals of the WAAF

2. Worrals flies Again

3. Worrals carries on –Worrals – Záchranná akce, 2000

4. Worrals on the Warpath – Worrals na válečné stezce,

2001

5. Worrals goes East – Worrals v Orientě, 2000

6. Worrals of the Islands

7. Worrals in the Wilds – Worrals v divočině, 2002

8. Worrals down under

9. Worrals goes Afoot

10. Worrals in the Wastelands

11. Worrals investigates

189

WILLIAM EARL JOHNS

BIGGLES A TEMNĚ MODRÉ MOŘE

z anglického originálu BIGGLES AND THE DEEP

BLUE SEA

Edice Hrdinové vzdušných bitev 70

Obálka Petr Barč s použitím motivu Zdeňka Buriana

Ilustrace v textu Petr Barč

Překlad Oldřich Vidlák

Jazyková úprava překladu Mikuláš Moravec

® Toužimský & Moravec

Pod lázní 12, 140 00 Praha 4

V roce 2004 vyšlo jako

762. (192.) publikace nakladatelství

Vytiskly Těšínské papírny, spol. s r. o., Český Těšín,

Bezručova 212/17, 737 01

ISBN 80-7264-067-4

190

BIGGLES A WORRALS NA INTERNETU

Informace o Bigglesovi i jeho ženskému protějšku –

Worrals, o autorovi a českých vydavatelích najdete již na

třech internetových stránkách, a to na adresách:

www. biggles.mysteria.cz

www. biggles.unas.cz

www. biggles.wz.cz

191