W. E. Johns

BIGGLES A NEFRITOVÝ BŮH

RIOPRESS

PRAHA

2001

©W. E. Johns 1969, first published 1971 by

KnightBooks, London

Illustrations © Pavel Andrýsek, 2001

Translation © Jan Nemejovský, 2001

ISBN 80-86221-38-5

Všechny osoby v této knize jsou vymyšlené a

nevztahují se k žádné žijící osobě.

Obsah

Sice neztraceni, ale daleko od domova

Letecký komodor vypráví

Komodor rozhoduje

Biggles začíná pátrat

Nevděčná mise

Biggles na první návštěvě

Varování a následky

Barrendova verze

Nebezpečný let

Šokující zprávy

Havárie letadla

Znepokojivé události

Překvapivé odhalení

Biggles riskuje

Neznámý zasahuje

Nezapomenutelný start

Poslední trumf

PRVNÍ KAPITOLA

SICE NEZTRACENI, ALE DALEKO OD

DOMOVA

Pod nekonečnou a jasně modrou oblohou se

pohyboval jenom jeden jediný předmět. Z hlediska světa

se zdálo, že se po nebeské pláni vleče tak pomaloučku,

jako kdyby to byl jen nějaký mikroskopický hmyz, co si

právě dal ten nemožný úkol přelézt po jakési modré

střeše mezi zeměkoulí a vesmírem. Sám v kosmu, ze

kterého zmizel veškerý život, byl tak nenápadný jako

moucha na čerstvě nabíleném stropě.

Ve skutečnosti to ale bylo letadlo. Konkrétně

dvoumotorový Merlin Letecké policie Scotland Yardu z

Londýna, z Anglie. Prokousával se vytrvale svou

osamělou poutí na západ a jeho výškoměr přitom

ukazoval 24 tisíc stop.

Dole pod ním se v rozechvělém oparu žhavého

vzduchu rozprostírala až k východnímu horizontu úplně

plochá pláň, ponurá krajina nízkých keřů, skalisek a

písku, která tvoří většinu vnitrozemí Argentiny. Před

ním, přímo napříč kurzu letadla, se jako konečná hranice

zemského povrchu tyčil hřeben obrovitého, na vrcholcích

zasněženého pohoří, z kterého se skládají mohutné Andy.

Jejich ledem pokryté strany se leskly jako střepiny skla,

modré, zelené a krystalově bílé, zatímco jejich dolní

úbočí se utápěla ve fantastických odstínech fialové tu a

tam přerušované vertikálními pruhy tajícího sněhu, který

se právě řítil dolů ze světa mrazu a ledu tam nahoře.

6

V jednom okamžiku začala projevovat majestátně,

ale současně i jistým způsobem až nádherně, svou

přítomnost i jedna sopka. Každých dvacet sekund, s

pravidelností chronometru, vypálila jazyk žlutavého

sirného kouře až do stratosféry, kde se rozvolnil a začal

pomalu rozplývat kamsi k dosud nepoznaným hvězdám.

Tam za těmi horami, dosud mimo dohled dvou mužů

v kabině letadla, detektiva-inspektora Letecké policie

Bigglesworthe, zvaného Biggles, a pilota-seržanta

jménem Algy Lacy, ležel cíl letadla, úzký pruh republiky

Chile, skoro tři tisíce mil ze severu na jih, ale přitom

jenom něco přes sto mil šířky, s Tichým oceánem

rozkládajícím se široko daleko až ke kdesi ztraceným

obzorům dalekého pobřeží.

Někde tam pod letadlem, ačkoliv to piloti nemohli

vidět, ani doufat, že to třeba i jen zahlédnou, stál v zemi

zabodnutý kůl s červeně pomalovanou tabulí a dvěma

nápisy. Na jedné jeho straně stálo Argentina, na druhé

straně Chile. To bylo jediné oficiální značení hranice

mezi těmito dvěma státy.

Někde tam, pořád ještě kdesi v dálce před nimi,

daleko za horami, ležel také konečný cíl Merlina, letiště

Los Cerrilos, které slouží potřebám Santiaga, hlavního

města Chile. Sedí si tam jako hnízdo zavěšené sedmnáct

set stop nad mořem, sedm mil od středu města.

Z výšky, do které se Merlin musel vyšplhat, aby se

vyhnul těm obrovitým překážkám ležícím přímo v jeho

kurzu, nemohlo být vidět na zemi podrobněji prakticky

vůbec nic. Nikde nebylo vidět žádný orientační bod

kromě té vybuchující sopky, která normálně patřila mezi

spousty většinou dřímajících vulkánů a tudíž neměla ani

žádné vlastní jméno a nemohla být prakticky k žádné

7

orientaci využita, i když se asi na mapě Argentiny

fyzicky vyskytuje. Nikde nebylo ani známky po nějakých

důkazech lidského života. Stejně tak se oba piloti mohli

dívat dolů na povrch měsíční krajiny. Bylo skutečně

téměř nemožné si představit, že země tak evidentně

nehostinná dokáže uživit celý národ. Do jisté míry to

byla i pravda. Ale oba piloti dobře věděli, že i v této

nadmořské výšce žijí na vrcholcích hor potomci

původních obyvatel, nikdy skutečně nepokořených,

divokých, ale s vlastní důstojností, s výrazem ve tváři,

který nikdy neprozrazoval nic z jejich skutečných

myšlenek, po staletí ovládaných – a v počátku i

zneužívaných – bílými lidmi odkudsi z jiného světa, z

jakési Evropy, světa, o kterém nic netušili a o který se

vůbec nikdy nezajímali.

Jak se letadlo víc a víc přibližovalo k obrovitému

pohoří, stávala se atmosféra stále nervóznější. Oba piloti

se často dlouze dívali dolů k zemi jako kdyby něco

hledali, což ostatně byla pravda. Dosud však nezahlédli

vůbec nic, co by je nějak zaujalo. Za daných okolností to

ale nebylo nic překvapivého. Letadlo, obzvláště po

ztroskotání, by v prostoru každé otevřené krajiny bylo

jenom nepatrnou tečkou, natož na tak obrovské rozloze

chaotické scenerie, jakou byla ta pod nimi. Ale Biggles,

očima neustále sledující kompas, věděl, že letí ve

správném kurzu a byl si jistý svou schopností letadlo

správně navigovat.

■

Po chvíli, když si všiml, jak se Algy vytrvale dívá

dolů s výrazem naprostého soustředění, se ho zeptal: „Na

co se to tam dole pořád tak koukáš?“

8

„Na nic konkrétního. Jen tak se dívám,“ zněla prostá

odpověď.

„A zahlédl jsi něco?“

„Je mi líto, ale ani to nejmenší, co by nám v našem

pátrání třeba i jen drobet pomohlo.“

Biggles pokračoval. „Mně se zdálo, že bychom třeba

mohli něco uvidět, když jsme letěli nad těmi planinami.

Než jsme začali stoupat kvůli horám. Teď si ale začínám

myslet, že během zbývající cesty moc šancí něco uvidět

už mít nebudeme. To co je pod námi, to není žádný

panenský prales, ale samé ostré skály a já teď musím jít

ještě trochu výš, abych se dostal dostatečně daleko od

těch dvou vysokých štítů přímo vepředu. Vsadím se, že

tam kolem těch jejich vrcholů budou pořádné turbulence,

takže to s námi zatraceně zalomcuje. Nemáš chuť dát si

trochu kyslíku? To by možná bylo docela příjemné

osvěžení.“

„Ne, díky. Mně je docela dobře. Ale každopádně je

od tebe hezké, že mi to nabízíš.“

Merlin se kolébal řídkou atmosférou kupředu k těm

ledovci věčně pokrytým vrcholkům čnícím v jeho trase

jako mlčenlivá stráž vstupu do polárních oblastí jakési

mrtvé planety.

Touto dobou už je jistě čtenář zvědavý, z jakého asi

důvodu letí právě letadlo Britské letecké policie nad

územím cizího svrchovaného státu a tak daleko od své

mateřské základny.

9

DRUHÁ KAPITOLA

LETECKÝ KOMODOR VYPRÁVÍ

„Vy, Bigglesi, jste dokázal, že jste nadmíru schopný

řešit různé tajemné záhady a já jsem zvědav, co si myslíte

o jedné takové záhadě, kterou mi právě předali.“ Letecký

komodor Raymond, velitel Zvláštního leteckého útvaru

Scotland Yardu, se opřel o opěradlo židle za svým

psacím stolem a s jiskrou humoru v očích si zkoumavě

měřil svého služebně nejstaršího šéfpilota. Pak s

šibalským úsměvem pokračoval: „Já mám totiž pocit, že

rád dostáváte takové ty čínské skládačky, které nikdo jiný

nedokáže dát dohromady.“

„To se tedy velice mýlíte, pane,“ odpověděl trochu

chladně Biggles. „To už je prostě můj osud, prokousávat

se životem tak, že jdu z jednoho problému do druhého.

Mám z toho bezesné noci a jediný důvod, proč s tím

mám něco společného je to, že mne za mého mládí

naučili poslouchat rozkazy. A tady mi dáváte rozkazy vy.

Jednou ale, až přijdu k rozumu, tak si koupím v

Cornwallu malou parcelu a budu se živit pěstováním

fialek.“

„Až ten den přijde, Bigglesi, jestli vůbec někdy

přijde, tak budu vědět, že jste zralý na to, aby vás zavřeli

do blázince,“ připojil se k němu jakoby smutně komodor.

„Doufám ale, že se to ještě nestane, protože mi byla

předložena jistá hádanka, a já jsem myslel, že by vás

docela bavilo mi s jejím řešením pomoci. No ale když se

na to necítíte, tak se prostě nedá nic dělat.“

10

„Vy

schválně

provokujete

moji

zvědavost,“

protestoval Biggles. „Na to už jsem vám naletěl mockrát.

Jenže teď si už jako každý starý a zkušený vrabec

pořádně rozvážím, jak daleko poletím, než se za něčím

pustím. Poslechnout si vás ovšem mohu.“

„Tak to už zní lépe,“ spokojeně zabručel letecký

komodor.

„Když jste se právě před chvílí zmínil o čínské

skládačce, tak jste to jistě nemyslel doslova?“

„Možná ano.“

„V takovém případě mi dovolte, pane, abych vám

rovnou řekl, že jestli se někdo domnívá, že poletím

letadlem až do Číny, tak abych se hnal na Dálný východ,

kvůli tomu se mi tedy zrovna srdce netrpělivostí

nerozbuší.“

„Nechtěl byste si ten případ poslechnout, Bigglesi?

Je velice zajímavý, ne-li přímo originální.“

„Jestliže vy máte dost času mi o něm povědět, pane,

tak já bych měl být schopen si ho poslechnout.“

„Dobrá. Ale je to značně dlouhý příběh a musím

začít od začátku.“

Biggles přikývl. „To je vždycky ten správný start.“

„Nepochybuji o tom, že jste jistě slyšel tu velice

populární báseň, pravidelně recitovanou na všech

možných večírcích, která se jmenuje Zelené oko malého

žlutého bůžka?“

„To ano a také jsem slyšel o tom bláznivém oslu

známém jako Šílený Carew, který se tu sošku snažil

štípnout. Ovšem, to znám. Až příliš dobře. Jeden chlápek

z mé letky se na jisté zdvořilostní návštěvě po pár

drincích vyšplhal na piano a mezi záchvaty skytání nám

to celé recitoval. Byl ještě trochu větší blázen než Šílený

11

Carew, takže vám ani nemusím říkat, co se s ním

nakonec stalo. Takže mi nepovídejte, že se o toho žlutého

bůžka pokoušel ještě někdo jiný!“

„Bigglesi, jste na správné vlně, jenom s tím

rozdílem, že tentokrát šlo náhodou o zeleného bůžka s

jenom jedním, ale zato velkým a červeným okem.“

Biggles pokrčil rameny. „Na barvě nezáleží. Lidi, co

si zahrávají s bohy ostatních lidí, ať jsou jakékoli barvy,

obvykle dostanou, co si zaslouží. Jaký konkrétní bůžek to

je tentokrát?“

„Vypadá to, že si tím nikdo není tak úplně jistý. Ale

musel být bezpochyby velice důležitý.“

„Pro lidi, co je vytvořili, jsou všichni bůžkové

obvykle důležití. Co je tak zvláštního na tomhle?“

„Jeho jediné oko, umístěné uprostřed čela, tvoří

rubín výjimečných rozměrů.“

Biggles si povzdechl. „Zase ta stará historie. Kdypak

se asi lidi poučí, že když chtějí, aby jejich bohy nechali

ostatní na pokoji, měli by je dělat z mosazi a se

skleněnýma očima? Pak by nikdo neměl nutkání je

sundávat z jejich trůnu. Z čeho je tenhle? Předpokládám,

že ze zlata?“

„Ne. Z nefritu. Je to jedinečný kousek řezbářské

práce z jednoho kusu nefritu. Váží asi dvě libry.“

„Kde spatřil světlo světa?“

„Na tom se naši specialisté nedokáží shodnout.“

„Už mi to dochází. Bůžek se ztratil a na vás se

obrátili, abyste ho zase našel.“

„Jako obvykle jste trefil hřebík přesně na hlavičku.“

„Copak nikdo neví, kam se asi poděl?“

„Zase správně. Touhle dobou už může být kdekoli

na světě.“

12

Biggles se smutně pousmál. „To je nádhera! Už

začínám chápat, čemu říkáte čínská hádanka. Znamená to

poslat někoho, aby se honil po celém světě za jehlou z

kupky sena. To je vyhlídka! A ještě k tomu mi tady

říkáte, že ani nevíte, odkud vlastně pochází!“

„To je pravda. Ale existuje tady jistá teorie. Já vám

budu vyprávět celý ten příběh a vy si o tom uděláte svůj

vlastní názor. Co se nás týče, tak ten příběh začíná v

Londýně. Konkrétně v East Endu. Napadne vás asi, že je

to podivné místo pro začátek kariéry nějakého božského

idolu. Víte, stalo se to totiž takhle. Slyšel jste někdy o

uličce Petticoat Lane?“

„No samozřejmě. Je to kousek od čtvrti Algate East.

Každou neděli je tam takový bleší trh, kde vám třeba na

jednom konci štípnou hodinky a na druhém vám je zase

prodají zpátky.“

„Ehm, dnes už to není až tak zlé jako kdysi. No ale

jednou v neděli ráno, už před nějakou dobou, se tou ulicí

procházel jakýsi Sam Bates, takový úplně obyčejný

chlápek z řad londýnských cockneyů a hledal nějaký

vhodný dárek pro manželku k narozeninám, když tu

najednou jeho pohled padl na zvláštní předmět, jakýsi

ornament, který ležel na jednom stánku spolu se spoustou

všelijakých dalších věciček. Napadlo ho, že je docela

pěkný a že by se dobře vyjímal u nich doma na římse nad

krbem. Abych to celé zkrátil, koupil to za dvanáct

šilinků, odnesl domů a posadil na římsu. Tam to stálo

kdovíjak dlouho. Celá léta. Neměl ani nejmenší tušení, co

to skutečně bylo. Pro něho to byl jen kus vyleštěného

kamene otesaný do podoby jakéhosi ošklivého mužíka

sedícího se zkříženýma nohama a rukama na kolenou. Do

čela měl vložený kousek nějakého červeného skla. Vzadu

13

bylo duté, takže skrz něj prosvítalo světlo a to mu dávalo

zvláštní výraz čehosi nebezpečného. Batesova rodina si s

tím ale hlavu nedělala. Pro ně to byl jen takový starý Joe,

se kterým si někdy směly hrát děti, jen aby daly pokoj.

Někdy ho také stavěly o vánocích na tradiční dort.“

„O něčem podobném jsem už slyšel,“ podotkl

Biggles. „Vzpomínám si, že nedávno jeden chlápek

koupil manželce takové obyčejné černé korále. Zaplatil

za ně třicet šilinků a od té doby se u nich doma

povalovaly třicet let. Až pak někdo přišel na to, že ty

obyčejné korále jsou vlastně pravé černé perly. A

představte si, protože celá šňůra černých perel je něco

prakticky naprosto unikátního, ten chlápek za ně dostal u

jednoho klenotníka ve West Endu celých třicet tisíc

liber!“

„Tak to ty perly asi pocházely ze stejného místa jako

ten zelený bůžek,“ konstatoval letecký komodor s

úsměvem. „Říkal jsem vám přece, že ta historka není nic

originálního. Ale dovolte, abych pokračoval. Tady totiž

zasáhl najednou osud. Jednou pozval domů Sam Bates

svého kamaráda na skleničku. Ten si všiml starého Joa,

jak si tak sedí na polici, vzal ho do ruky a jen tak jako

žertem utrousil, že by byla legrace, kdyby se z toho

červeného oka vyklubal pravý rubín. To bylo všechno.

Už o tom dál nemluvili, ale když jeho přítel odešel,

Bates začal přemýšlet o tom, co jestli něco takového

třeba není skutečně možné. Jakmile už mu to kamarád

jednou nasadil do hlavy, začalo mu to tam pořád vrtat a

ne a ne se toho zbavit. Byl to sice chudák, ale nebyl to

žádný blázen. Poprvé se pořádně podíval, jak je soška

kvalitně vytesaná a napadlo ho, že možná opravdu stojí

za víc, než za těch pár šilinků, které za ni dal. Byl bez

14

práce a trochu peněz by se mu bylo docela hodilo. Takže

chytil starého Joa, strčil do igelitky, skočil na autobus do

Regent Street a zašel k jednomu ze známých klenotníků.“

„A zeptal se, jakou má starý Joe cenu?“ přerušil ho

nedočkavě Biggles, který sledoval komodorův příběh se

stále větším zájmem.

„Nepředbíhejte,“ napomenul ho letecký komodor.

„Byl to přece cockney a je známo, že cockneyové jsou

pěkně mazaní. Ne, ne. Ukázal toho svého jednookého

bůžka asistentovi klenotníka a zeptal se, kolik by stálo ho

vyčistit. Když asistent popadl dech řekl mu, že se musí

poradit s vedoucím a odnesl ho do kanceláře. Po chvíli se

konečně objevil sám vedoucí s podivným výrazem ve

tváři a ptal se Batese, jak k tomu bůžkovi přišel. Možná

to byl právě ten výraz v očích vedoucího, co způsobilo,

že se náš cockneyský přítel dovtípil pravdu. Odpověděl

tedy jenom: „To je moje věc.“

„Chtěl byste to prodat?“ zeptal se vedoucí.

„Bates odpověděl, že možná, pokud bude cena

výhodná. Vedoucí na to, že si to musí promyslet a navrhl,

aby Bates přišel zítra a on mu udělá nabídku. U toho také

zůstalo. Bates šel domů, ale hned nazítří ráno se vrátil.

Vedoucí obchodu navrhl, že mu za starého Joa, i když ho

tak doslova nenazval, může zaplatit deset tisíc liber. Jak

jsem ale již řekl, Bates nebyl žádný naivka. Odpověděl

vedoucímu, že bůžek má větší cenu a on ho za ty peníze

neprodá. Vedoucí tedy zvýšil nabídku na dvanáct tisíc a

nakonec se obchod uskutečnil za dvanáct tisíc pět set

liber. Bates se cestou domů doslova vznášel, jak se tak

říká, protože ho v kapse hřál šek na dohodnutou sumu.

Celá ta historka se potom dostala do novin, které později

přinesly také zprávu, že byl zelený bůžek prodán

15

jakémusi soukromému sběrateli za sice nezveřejněnou

sumu peněz, ale bezpochyby za takovou, která pro

klenotníka znamenala pěknou marži.“

16

17

„Takže byl nakonec každý spokojený,“ zabručel

Biggles.

„Prozatím,“ přikývl letecký komodor. „Ale tady ten

příběh ještě nekončí, víte, Bigglesi? Ještě zdaleka ne.

Přirozeně se vzhledem k celé té reklamě naskytla otázka,

jak si takový klenot našel cestu zrovna až na ten náš

známý bleší trh v Petticoat Lane a nikam jinam. Dnes už

o tom ale existuje jedna víceméně všeobecně přijímaná

teorie. Vlastně je velice obtížné představit si vůbec

nějakou jinou.“

„Jaká tedy je ta teorie?“

„To se musíme nejdříve vrátit hodně daleko zpátky

do historie,“ zeširoka začal komodor. „Možná víte,

možná ne, že v osmnáctém století vtrhli ze severu do

Barmy Číňané a nějakou dobu ji okupovali. Když se

zmocnili celé země, vyhlásili válku Indii. To zcela

logicky vedlo k problémům s námi. A aniž bych chtěl

zacházet příliš do podrobností, byla z toho válka, která

trvala celá dlouhá léta. Člověk zodpovědný za veškeré to

nepřátelství se jmenoval Theebaw, král Barmy. Nakonec

však

všechno

skončilo,

když

britská

vojska

napochodovala do Mandalye, hlavního města Barmy a

došlo k podepsání mírové smlouvy. No a v té době se

tradovala taková pověst, že v královském paláci v

Mandalyi je ukrytý obrovský poklad.

Biggles zasténal. „Ne, jenom ne zase nějaký

poklad!“

Letecký komodor se k němu rychle naklonil. „Ne,

ne, nebojte se, nebudu na vás tentokrát chtít, abyste ho

letěl hledat. Žádný poklad neexistoval. Totiž to tvrdila

armáda. Když vstoupili vojáci do paláce, tak prý vůbec

18

nic nenašli. Jestli tam někdy nějaký poklad byl, tak úplně

zmizel. Tak to alespoň tvrdí oficiální hlášení. Všichni

tomu ale nevěřili. Vyskytly se jisté odporné pomluvy, že

byl poklad ukraden a samozřejmě, že za to mohou britští

vojáci. Ty pomluvy naše velení rozhodně odmítlo, ale vy

už teď jistě vidíte, kam tím vyprávěním mířím?“

„Našel se někdy ten poklad?“

„To sice nikdy ne, ale přiznejme si objektivně, že na

těch pověstech něco být mohlo. Vždyť je přece o

vojácích známo, že si občas na nějaký ten suvenýr

přijdou. Kdysi to bývala dost běžná praxe. Dneska už

ovšem tolik ne. Mluvím tedy o dávné historii. A je tedy

docela možné, že se tehdy ten bůžek mohl octnout v

kapse nějakého vojáka. Ale připomínám, že to všechno je

jenom moje teorie. Neexistuje žádný důkaz, že k něčemu

takovému někdy skutečně došlo. Na druhé straně si

musíme přiznat, že jistá pravděpodobnost tady přece

jenom je. A takhle si, jak někteří věří, vzhledem k tomu,

že Barma byla vždycky známá svými skvělými rubíny a

Číňané zase slavní svým řezbářským uměním, našel

konkrétně tenhle bůžek s tím obrovitým rubínem, cestu

do Anglie. Ten malinký zelený mužík je možná opravdu

velmi, velmi starý.“

Biggles souhlasil, že ta teorie zní docela rozumně.

Letecký komodor pokračoval: „Pokud je to ta

správná teorie, tak můžeme předpokládat, že ten voják,

co si sošku přivezl domů, neměl ani potuchy, jaká je její

skutečná cena a pokud náhodou měl, tak by o tom

rozhodně nikde nemluvil, protože drancování je zločin,

za který by ho bývali zastřelili. Co se s bůžkem dělo celá

ta léta, to nevíme a asi nikdy vědět nebudeme. Jediné, co

víme jistě, je, že si nakonec našel cestu do Petticoat Lane

19

a tam ho vystavovali na prodej spolu s hromadou další

veteše, aniž by si kdokoli uvědomil, jakou má vlastně

cenu. Mimochodem, Bates, který na to přišel, se moc

dlouho netěšil ze svého nenadálého štěstí. Za týden ho

přejelo auto a on zemřel. Zrovna se byl povyrazit s

kamarády a utrácel trochu z toho svého čerstvě nabytého

bohatství, takže by se dalo dokonce říci, že ten bůžek byl

nepřímo odpovědný za jeho smrt. Nezdá se vám podivné,

jak za sebou všechny tyhle fantastické šperky a

drahokamy zanechávají stopy smrti a katastrof? Vezměte

si například ten slavný diamant zvaný Naděje.“

„Máte na mysli ten drahokam, který dostala Marie

Antoinetta od krále Ludvíka šestnáctého?“

„Ano, přesně ten. Měl 44 karátů a zvláštní odstín

modré barvy. Král ho daroval královně a oba skončili na

gilotině. V roce 1911 ho koupil v Paříží jakýsi Mclean za

šedesát tisíc liber. Krátce nato mu někdo zabil syna.“

„Pokud je na těchhle událostech skutečně něco

divného, tak jedině to, že bych měl věřit, že jsou dílem

něčeho, co je konec konců jenom jistý druh kamene,“

namítl Biggles zamračeně. „Jelikož svět vytváří zločince

a ti jsou zcela logicky motivováni současným ideálem

získat bohatství za každou cenu, cokoli, co má nějakou

větší hodnotu, způsobí vždycky jen potíže. Třeba je to

náhoda, ale pro mne je to zcela přirozený důsledek

současného běhu věcí. Zjistili už definitivně, že ten

bůžek pochází z nějaké orientální umělecké dílny? Chci

tím říci, jestli je to například skutečně nějaký symbol?

Třeba Budhy?“

„Ne, to je právě ta jediná věc proti té teorii o Barmě.

Ta soška, říkejte si jí třeba bůžek, když chcete, protože to

evidentně něco takového je, se nevztahuje k žádnému

20

dnes známému náboženskému směru. Rozhodně to není

žádný Budha, Brahma, Višnu nebo jiný čínský nebo

indický –“

„Takže se stále ještě neví, co ta věcička vlastně je

zač a kde spatřila po prvé světlo světa?“

„Správně.“

Biggles se lehce pousmál. „A teď nikdo neví, kam se

poděla?“

Letecký komodor se zachmuřil. „Přesně, jak říkáte,

Bigglesi.“

„Jak se to stalo?“

„To je zase další historka. Chcete si ji poslechnout?“

„Když už jsme v tom, tak proč si neposlechnout

rovnou všechno.“

„Já jsem z toho všeho dostal žízeň. Dáte si se mnou

šálek kávy?“

„Díky.“

Komodor zazvonil na obsluhu a objednal konvici

kávy se dvěma šálky.

21

TŘETÍ KAPITOLA

KOMODOR ROZHODUJE

Když přinesli kávu, komodor pokračoval.

„Tenhle speciální kousek uměleckého díla, o kterém

právě mluvíme, protože to je skutečně umělecké dílo,

nemluvě o tom nádherném drahokamu, který mu zdobí

čelo, byl od té doby, co spatřil světlo světa v londýnském

East Endu, zakoupen a prodán dokonce několikrát. A

vždycky šla zaplacená cena o něco výše, což je podle

mého názoru zcela přirozené, protože to je skutečně

unikátní kousek. A vždycky byla kupcem soukromá

osoba. Kdyby ho koupilo nějaké muzeum, byl by tam

bezpochyby i zůstal, v bezpečí a klidu. Ale cena zjevně

dosahovala částky, která je větší, než si obvykle podobné

instituce mohou dovolit. Naposledy byla soška prodána

ve veřejné aukci v jedné z předních aukčních síní v

Londýně, kde cena dosáhla sedmdesáti pěti tisíc liber,

což je pěkně vysoká položka i na to, čemu se obvykle

říká „sběratelská cena“.

Biggles ohrnul rty. „Vyhnat cenu tak vysoko, na to

muselo být víc nabídek.“

„No, na konci už zbyly vlastně jenom dvě.“

„Někdo po tom bůžkovi musel zoufale toužit. Kdo

ho nakonec získal?“

„Jeden jihoamerický multimilionář jménem Don

Carlos Ricardo Pallimo, který mimochodem pochází ze

Santiaga v Chile, kde mu patří spousta půdy, ačkoliv

jeho podnikání probíhá většinou v zahraničí.“

22

„K čemu právě on pohřeboval právě takovou

sošku?“

„Bůh sám ví. Ovšem pro milionáře je zcela běžné, že

se z nich najednou stanou sběratelé vzácných

uměleckých předmětů, protože co si zamanou, to také

mohou klidně mít. Třeba nevědí, co si se svými penězi

jinak počít.“

„Jsou marniví,“ pohrdavě ohrnul rty Biggles. „O to

tady v jádru věci jde a o nic jiného. Prostě zbožňují pocit,

že se mohou chlubit něčím, co si nikdo jiný nemůže

dovolit. Třeba je vzrušuje, když vidí, že se o nich píše v

novinách jako o největších znalcích krásného umění. No

ale se mnou to vlastně nemá nic společného. Jestli je to

tolik těší, tak pro mne za mne, to je jejich věc. Takže, co

ten seňor Pallimo s tím svým novým miláčkem udělal?

Nebo spíš jak to, že o něj přišel? Kdybych já utratil

takové obrovské peníze za něco, co si pak strčím na

polici v hale, tak bych se zatraceně postaral, aby mi to

zase někdo neštípnul!“

„Dělal, co mohl,“ namítl komodor. „A to je právě ta

záhada. Předpokládám, že ho ani nenapadlo, že by to

mohl někdo ukrást. Konec konců, k čemu by mu to bylo?

Stejně tak jako v případě známého obrazu by to ten

zloděj ani nemohl prodat, protože kdyby to jenom i

zkusil, okamžitě by v tom všichni poznali tu ukradenou

věc.“

„V takovém případě by ten zloděj mohl udělat to, co

obvykle profesionální zloději s takovým lupem dělají.

Vylomí drahokam a rozřežou na menší kousky.“

„To by ale jeho hodnotu podstatně snížilo. Kromě

toho se velký rubín nedá rozřezat. Rozprskl by se na

kousíčky. Ale dovolte, abych pokračoval ve vyprávění a

23

řekl vám, co udělal Don Pallimo. Myslím, že budete

souhlasit, že provedl dostatečně rozumná opatření, aby

svůj nový poklad ochránil. Nejdříve okamžitě zařídil, aby

mu ho letecky doručili domů.“

„Jak to provedl?“

„Najal si celé jedno letadlo.“

Biggles jen zíral. „Páni! To ho ale muselo stát pěkný

balík!“

„Jen zlomek toho, jakou hodnotu měl vlastní

náklad.“

„Je to prima, být milionářem,“ povzdechl si s

trochou sarkasmu Biggles.

„Nemá

přece

smysl

vlastnit

nevyčerpatelné

bohatství, pokud neužíváte výhody, které vám nabízí.“

„Asi ano.“

„Když jsem říkal „najal si letadlo“, tak jsem asi

použil špatný výraz,“ opravoval se komodor Raymond.

„Čirou náhodou zrovna jedno osmisedadlové letadlo typu

Caravana patřící jedné chilské letecké společnosti, čekalo

na londýnském letišti. Přivezlo jednoho člena chilského

velvyslanectví s rodinou a mělo se vrátit prázdné zpátky.

Donu Pallimovi se zjevně podařilo dohodnout se s tou

společností, aby mu domů dopravila jeho malý balíček.

To ostatně nemuselo být nijak obtížné. Sám Pallimo

nemohl letět s ním, protože měl v Evropě rozdělaná

nějaká obchodní jednání. Zdá se, že té společnosti příliš

nedůvěřoval, protože si najal jednoho chlápka, jakéhosi

Chilana nebo Peruánce, který se chtěl vrátit do Jižní

Ameriky, aby mu ten balíček osobně převezl.“

„Tím balíčkem byl samozřejmě náš bůžek?“

„Ovšem.“

„Byl pojištěn?“

24

„Přirozeně. U jedné makléřské pojišťovací firmy v

Londýně.“

„Na kolik?“

„Na jedno sto tisíc liber.“

„To musel složit pěkné pojistné.“

„Bezpochyby. Ale myslím, že to by asi panu Pallimo

příliš nevadilo. Nic by nedokázalo nahradit předmět,

který je de facto nenahraditelný. A kdyby letadlo spadlo

třeba do moře, tak by se stejně bůžek ztratil na věky.“

„Jaký je to člověk, ten Pallimo?“

„Nikdy jsem se s ním nesetkal, ale podle toho, co se

o něm říká, je to v každém smyslu slova skutečný

gentleman.“

„Předpokládám, že Španěl?“

„Samozřejmě. Nebo má rozhodně španělské předky.

Tvrdí, že muž jménem Pallimo byl původně jeden z

dobyvatelů, kteří v roce 1531 zabrali Jižní Ameriku.

Takže možná říká pravdu, i když předpokládám, že se za

ta staletí španělská krev trochu pomíchala s krví tamních

domorodců. Ale dovolte, abych to dopověděl. Teď se

totiž dostáváme k té části celého příběhu, která se týká

nás.“ Komodor přisunul před Bigglese dózu s cigaretami.

„Letadlo, které vezlo našeho bůžka, odletělo z letiště

Heathrow asi tak před šesti týdny. V pořádku dorazilo na

své první mezipřistání do Buenos Aires v Argentině, kde

mu na letišti Ezeiza doplnili palivo a udělali běžnou

kontrolní údržbu. Až potud bylo všechno naprosto v

pořádku.

Letadlo se poté vydalo na poslední část své dlouhé

pouti do Santiaga. To samozřejmě znamenalo letět přes

ty obrovské Andy. Počasí bylo ale výborné a pilot už

podobný let absolvoval, takže se zdá, že neexistoval

25

žádný rozumný důvod, proč by se letadlo mělo ocitnout v

jakýchkoli nesnázích. Ostatně evropské i americké

letecké společnosti tuto trasu létají zcela pravidelně a bez

problémů.“

„Chcete tím říci, že to letadlo nikam nedoletělo?“

„Nikdo už to letadlo nikdy neviděl. Rozhodně

nedoletělo do Santiaga, kam původně mířilo.“

„Jestli někde spadlo, tak se hned tak nenajde.

Předpokládám, že už se po něm pátralo?“

„Samozřejmě. Ale bezvýsledně. A neexistuje žádný

náznak, co se asi mohlo stát. Jistou dobu po startu pilot

udržoval radiové spojení s věží na letišti a evidentně bylo

všechno v pořádku. Pak se ale najednou vysílačka

odmlčela. Společnost, které letadlo patřilo, provedla

společně s chilským vojenským letectvem rozsáhlý

průzkum celé oblasti, ale všichni hlásili, že nenašli ani

jedinou stopu. Teď už pátrání odvolali.“

„A to je poslední stav věcí?“

„Ano. A Don Pallimo je přirozeně velice nešťastný.“

„To jsou určitě také všichni pozůstalí té letecké

posádky, kteří nemají absolutně žádný zájem o kus

nějakého

otesaného

drahokamu,“

trochu

nevrle

poznamenal Biggles. „Z kolika lidí se vlastně ta posádka

skládala?“

„Ze čtyř. Dva piloti, jeden navigátor, který také

obsluhoval vysílačku, a letuška. Kromě toho ještě ten

člověk, co nesl ten drahocenný balíček.“

Biggles zadusil v popelníku zbytek cigarety. „A teď

přijde otázka za milion. Co to všechno má společného s

námi?“

„Požádali nás, abychom s tím něco udělali.“

26

Biggles pokýval hlavou. „Měl jsem pocit, že tak

bude znít vaše odpověď. Proč zrovna nás? Kdyby to bylo

jedno z našich čtyřech letadel, to by bylo něco úplně

jiného. Pořád nevidím, že by to s námi mělo mít cokoli

společného?“

„Na něco jste zapomněl. Jistá londýnská firma bude

muset vyklopit maličkost – pojistné to tisíc liber. A když

se v současné době státní pokladně nedostává hotovost,

můžete si být jistý, že ta představa, předat nějakému

cizinci tolik hotové měny, nevyvolává zrovna u britské

vlády sympatie. Kromě toho Pallimo není typ člověka,

který by se tak snadno vzdal. Možná proto je milionářem.

Vzal si totiž do hlavy, že v tom vězí nějaký podvod.“

„Dovedu si představit, že na nic jiného nemyslí než

na toho svého drahocenného bůžka. Ale jestliže věří, že

někde došlo k nějakému podrazu, tak pro to přece musí

mít nějaký důvod?“

„Pokud ano, tak se o něm nezmínil.“

„Ale chilská vláda nebude zrovna nadšená, že jim do

jejich záležitostí strkají nos nějací přivandrovalci.“

„S tím si nemusíte dělat žádné starosti. Pokud by k

něčemu takovému došlo, tak to Pallimo dokáže vyžehlit.

Ve své vlasti je to velmi vlivný muž.“

Biggles překvapeně svraštil čelo. Jeho pohled

vyjadřoval otázku, kterou se mu teprve po delší době

podařilo přece jenom důstojně zformulovat. „Komodore,

vy mi tady vážně naznačujete, že mám letět až do Jižní

Ameriky a hledat nějaké letadlo, co se mohlo ztratit kdesi

mezi Atlantikem a Tichým oceánem?!“

„Tak zlé to zase není. Třeba ani do tak vzdálených

končin nebudete muset letět. Jen jsem si myslel, že byste

27

třeba mohl vést vyšetřování někde blíž domova.

Rozhodně alespoň pro začátek.“

„Blíž domova? A to jako kde?“

„To záleží na vás. Oni nás vlastně ani tak moc

nežádali hledat to letadlo. A proto s vámi musím

souhlasit, že se nás to tím pádem nijak osobně netýká.“

„Takže to každého tolik očaroval ten malinký bůžek,

je to tak?“

„Upřímně řečeno, ano. Nebo spíš ta finanční suma,

kterou stát ušetří, pokud se bůžek najde. Vzhledem k

vyšetřování ještě pojistka nebyla vyplacena. Mohu vám

jen ještě říci, že pojišťovací společnost nabízí nálezci za

vrácení nepoškozené sošky obvyklých deset procent, to

jest deset tisíc liber.“

Biggles na svých rtech vykouzlil cynický úsměv.

„Dostanu ty peníze, když starého Joa najdu?“

„Víte naprosto přesně, že jako policejní důstojník

nesmíte za své služby přijmout jakoukoli odměnu.“

„To nezní zrovna jako dobrá motivace k tomu,

abych nasazoval svůj krk a letěl někam tři tisíce mil nad

slanou vodou a dalších pár tisíc nad tropickou džunglí,

navíc s těmi největšími pohořími na celém světě pod

zadkem!“

„Už mne zase provokujete, Bigglesi,“ nasadil lehce

vyčítavý tón komodor.

„Ne tak úplně bez důvodu. Vy si myslíte, že když se

do tohohle případu zakousnu, tak ho už nepustím, dokud

nebudu mít ten kus jednookého kdovíčeho pěkně v

kapse! Dovolte, abych vám řekl, že už jsem z těchhle

podniků typu ,akce nebo smrt‘, ze kterých nakonec

nemám vůbec nic, drobet otrávený!“

28

„Ale no tak, mluvte přece vážně, Bigglesworthi,“

napomínal ho komodor. „Nemohl byste se nad tím

problémem alespoň trochu zamyslet?“

„To už jsem přece udělal.“

„A pokud to tedy není tajemství, co si o tom

myslíte?“

„Celá ta věc pěkně smrdí.“

„Jak to?“

„Tohle není žádná normální loupež – pokud to

vůbec loupež je. To je z toho vidět na míle daleko.“

„Já jsem ale neříkal, že je to loupež.“

„To si přece myslí ten Pallimo.“

„Tak pokračujte, prosím.“

29

30

„Proč by měl někdo krást něco, o čem až moc dobře

ví, že to nemůže nikde nabídnout, aniž by vzbudil

okamžitě podezření? Co si s tím počne? Bude to

schovávat pod postelí v krabici, jen aby se s tím občas

tajně pomazlil? Nedovedu si představit žádného

normálního člověka, který by si dal takovou práci a

utratil takovou spoustu peněz, jen kvůli tomu.“

„Přejděte k věci.“

„Představuji si, že za tím vším vězí daleko víc, než

kdokoli tuší. Kromě Pallima, možná. Někdo prostě chtěl

toho bůžka. A chtěl ho strašně moc. Proč asi? Tím

dotyčným, který se dosud neobjevil na scéně, by mohl

být ten kupec, co vyhnal na aukci cenu až na tak

obrovskou sumu, kterou zaplatil nakonec Pallimo.

Předpokládám, že chtěl bůžka koupit sám a když se to

nepovedlo, asi proto, že neměl tolik peněz jako Pallimo,

nezbylo mu než se uchýlit k zoufalejší metodě.“

„Chcete mi naznačit, že zmizení toho letadla, které

ho přepravovalo, nebyla normální nehoda? Je to tak?“

„Podle důkazů, které zatím máme, to tak vypadá.“

„Z čeho tak soudíte?“

„Tak nesoudím jenom já. Evidentně tak soudí i sám

Pallimo, jinak by přece nikoho nepodezíral z nějakého

podvodu? Já mám takový pocit, že on toho ví mnohem

víc, než nám zatím prozradil.“

„Jemu strašně záleží na tom, aby tu svou hračku zase

dostal zpátky. Proč by tedy měl zatajovat informace,

které by mohly vést k jejímu nalezení?“

„To je otázka, na kterou neznám odpověď. A taky si

myslím, že tahle věc žádná obyčejná hračka není. Jestli

se nemýlím, tak tady zřejmě jde o něco velmi

31

nebezpečného. To ovšem neznamená, že jsem najednou

pověrčivý. Může tu existovat třeba i nějaká politická

souvislost. Takže než se podívám na zuby téhle legrácce,

tak bych si s tímhle Donem Carlosem Pallimem rád

srdečně popovídal. Rozhodně se na něho musím

mrknout, abych si udělal představu, co je to opravdu za

typ člověka. Kde vlastně je teď?“

„To netuším. Jsem přesvědčen, že je někde na

kontinentě. To budou vědět na chilském velvyslanectví.

Jestli jsem to dobře pochopil, tak tam vždycky nechává

adresu svého momentálního pobytu, nebo adresu, na

kterou mu mohou posílat jeho poštu. Ti o něm budou

vědět ihned, jakmile se vrátí do Londýna.“

„V tom případě, než vlezu za řízení a potáhnu se

někam na druhý konec světa, zaskočím na chilské

velvyslanectví, abych si správně nastavil startovní čáru.

Chtěl byste, abych tam zašel?“

„To bych byl velice rád. Počínejte si v té věci

naprosto podle svého. Bylo by moc nepříjemné, kdyby si

vrchní komisař Yardu začal myslet, že s tím problémem

nic neděláme.“

Biggles vstal. „Dobrá, pane. Udělám to tedy tak, jak

jsme se dohodli. Pokud se mi podaří přijít na nějaké

záhady kolem toho zeleného mužíka s červeným okem,

dám vám vědět.“

„Vážně si myslíte, že by mohlo jít o něco kriminální

povahy?“

„Vůbec by mne to nepřekvapilo. Po tom, co jsem už

všechno zažil, vím tohle: kdokoli, kdo si začne zahrávat s

pohanskými bůžky, si jenom říká o problémy typu pár

kapek jedu do sklenice nebo rána pěkně dlouhým nožem

do zad. Šílený Crew to zkusil a už všichni víme, jak

32

dopadl.

Tak

tedy

nashledanou,

pane.“

Biggles

komodorovi lehce pokynul hlavou a se smíšenými pocity

opustil jeho kancelář.

33

ČTVRTÁ KAPITOLA

BIGGLES ZAČÍNÁ PÁTRAT

Ještě než opustil budovu, aby začal vlastní

vyšetřování, stavil se Biggles u sebe v kanceláři, aby si

vyzvedl čepici a vysvětlil svému dozorčímu pilotovi

Algy Laceymu, co se chystá.

„Dřív než cokoli podniknu, pokusím se trochu si

popovídat s tímhletím milionářem, co se jmenuje

Pallimo,“ uzavřel své vyprávění. „Doufám, že mi budou

na chilském velvyslanectví schopni říct, kde právě teď je

a kdy ho čekají zase zpátky v Londýně. Třeba bude chtít

spolupracovat, třeba ale také ne. No, uvidíme.“

„A jestli chtít nebude?“

„Tak si může jít toho svého drahocenného bůžka

hledat sám.“

„Můžu něco zařídit i já?“

„Ano. Abychom ušetřili čas, mohl bys zatím zajet na

londýnské letiště a najít někoho, kdo organizoval let

Caravany, toho chilského letadla, zpátky do Chile. Můžeš

třeba prověřit posádku.“

„To udělám,“ slíbil Algy.

„Potom se sejdeme.“ Biggles vyšel z kanceláře a

venku před budovou, aby vyřešil problémy s parkováním,

si na cestu na chilské velvyslanectví v Londýně objednal

taxi. Tam se ke svému překvapení a zároveň i

spokojenosti dozvěděl, že dotyčný, kterého chtěl

vyzpovídat, se vrátil včera do Anglie a teď bydlí ve svém

obvyklém apartmá v hotelu Grande, Španěly řízeném

34

podniku ve čtvrti Mayfair. Vyrazil ihned přímo tam,

ohlásil se v recepci a uvedl účel své návštěvy.

Pár minut byl nucen čekat, mezitím co se hotelový

personál namáhal zjistit, co na to řekne jejich host, ale

pak ho ochotně informovali, že ho Don Pallimo laskavě

ihned přijme. Hotelový sluha ho doprovodil do apartmá,

zaklepal a otevřel dveře.

Biggles, připraven předložit své identifikační

dokumenty, vstoupil dovnitř a zjistil, že muž, kterého si

tolik přál vyslechnout, stojí u okna, kouří dlouhý černý

doutník a očekává ho.

Don Carlos Ricardo Pallimo vypadal skoro přesně

tak, jak by se čekalo, že velmi bohatý Jihoameričan

vypadá. Bylo mu asi šedesát let, na sobě měl nenápadný,

ale zjevně velmi luxusní téměř černý jednořadový oblek s

drobnými bílými proužky. Nebyl nijak vysoký, ale držení

těla měl jako nějaký aristokrat, což ostatně prý byla

pravda. Hladce oholen, s černými vlasy, měl pleť čistou a

hladkou, odstínu staré slonoviny. Jeho černé oči se

zjevně uměly pronikavě dívat, což prozrazovalo víc než

pouze průměrnou inteligenci. Jeho výraz vyjadřoval

sebejistý klid. Jak vykročil kupředu, aby přivítal svého

návštěvníka, pohyboval se s jistou elegancí a nad

identifikačními dokumenty, které mu Biggles ukazoval,

jen mávl rukou. Když promluvil, jeho hlas byl klidný a

jeho anglická výslovnost byla naprosto perfektní, bez

nejmenšího přízvuku.

„Co pro vás mohu udělat, inspektore?“ zeptal se.

„Prosím, posaďte se.“ Ukázal na křeslo.

„Děkuji, pane,“ přijal Biggles pozvání a uvelebil se

pohodlně v křesle. „Jsem z Letecké policie Scotland

Yardu a specializuji se na problémy související s

35

leteckým provozem. Byl jsem pověřen, abych vyšetřil

zmizení jistého cenného předmětu, který jste před

nedávnem získal v tomto státě a který, pokud jsem to

správně pochopil, se ztratil na letecké trase z Londýna do

vaší vlasti v Jižní Americe.“

„Informovali vás správně,“ přikývl Don Pallimo

zachmuřeně. „Poslal jsem ho domů se speciálním

doprovodem. Předpokládám, že víte, jaký to byl

předmět?“

„Vím jenom tolik, co asi v této době už ví každý v

Anglii. Byla to broušená nefritová soška s vloženým

velkým rubínem, která prý byla starodávným bůžkem

pocházejícím původně odkudsi z Dálného východu.“

Pallimo odpověď Bigglese poněkud překvapila.

„Máte částečně pravdu. Byla to starožitná soška – velmi

starobylé umělecké dílo. Bůžek, pokud tomu tak chcete

říkat. Ale nikdy nebyla a není z Dálného východu.“

„Jak to víte?“ nemohl se udržet Biggles.

„Na tom nezáleží. Berte to prostě tak, že to skutečně

vím. Její zmizení mne velmi rozladilo a dal bych hodně

za to, abych ji dostal zpět. Kdybych si byl jistý, že je

nenávratně ztracena třeba kdesi na mořském dně, tak by

mi to ani tolik nevadilo. Jenomže já se spíše obávám, aby

se nedostala do rukou nějakého jiného člověka. To je

vlastně ten pravý důvod, proč jsem ji koupil.“

To podivuhodné přiznání Bigglese opět překvapilo.

„Domnívám se, že máte nějaký důvod, proč to berete

zrovna takhle?“

„Řekněme, že je to osobní záležitost. A nyní mi

povězte, proč si myslíte, že vám mohu být nějak

nápomocen?“

36

„Víte, Done Pallimo, někde jsem vyšetřování musel

začít a zdálo se zcela logické, že tedy začnu u vás. Vy

jste přece uvedl, jak mi bylo řečeno, že v tomto případě

jde možná o nějakou nečistou hru. Je to tak?“

„Ano.“

„Takže tomu mám rozumět tak, že nepokládáte

ztrátu letadla dopravujícího ten váš artefakt za zcela

náhodnou?“

„Mám jenom jisté podezření. Žádný důkaz, který

bych vám poskytl, ale nemám.“

„Ale nějaký důvod pro to, co si myslíte, určitě

máte?“

„Mám prostě jenom takový dojem, že v tomto

případě nejde jenom o nějakou obyčejnou krádež.“

„Proč?“

Pallimo chvíli váhal. „Nazvěme to třeba intuicí.“

„Nečistá hra je velice široký pojem,“ pokračoval

Biggles. „Nemyslíte, že to letadlo prostě někdo jenom

unesl? Takové věci se přece stávají, jak ostatně musíte

také velmi dobře vědět.“

„To samozřejmě nevylučuji. Každá cennost je

vždycky velkým lákadlem pro zloděje všeho druhu.“

„Když jste ten umělecký předmět na aukci

starožitností zakoupil, někdo přece licitoval proti vám,

aby zvedl cenu až tak vysoko, jak jste nakonec musel

zaplatit?“

„To jsem si uvědomil.“

„Víte, kdo to byl?“

„Ne. Neviděl jsem na něho. Byl to někdo za mnou.“

„Třeba nějaký sběratel starožitností?“

„Velmi pravděpodobně.“

„Máte nějaké podezření, kdo to mohl asi tak být?“

37

Don Pallimo opět zjevně zaváhal. „Ne.“

Biggles to zkusil tedy jinak. „Když jste tu sošku

získal, angažoval jste jistého člověka, jako poslíčka, aby

ten artefakt odvezl do vašeho domu v Chile?“

„Správně.“

„Kdo to byl?“

„Záleží na tom?“

„Možná.“

„Určitě se zřítil spolu s tím letadlem.“

„To ovšem za předpokladu, že se skutečně zřítilo.

Na to nemáme žádné důkazy.“

„Můžete si být jistý, že to byl člověk naprosto

dokonalého charakteru, jinak bych mu takové poslání s

tak drahocenným předmětem nikdy nesvěřil.“

„Neodpověděl jste na mou otázku, pane Pallimo,“

trval na svém Biggles. „Jak se jmenoval ten člověk?“

„O’Higgins.“

„Nějaký Ir?“

„Původně Ir.“

„Co to znamená?“

„Byl to přímý potomek slavného rodu O’Higginse,

toho politika a vojáka, který v devatenáctém století, jako

velitel chilské armády, osvobodil Chile z područí

španělských royalistů. Stal se diktátorem, ale byl později

sesazen a přestěhoval se do Peru, kde také zemřel.“

„Takže O’Higgins, kterého jste pověřil starostí o

svůj drahocenný exponát byl Peruánec?“

„Ne. Později se část rodiny vrátila do Chile a usadila

se tam natrvalo. Já se s nimi znám velice dobře. Věděl

jsem, že José O’Higgins je v Londýně a že se chystá

vrátit do Santiaga, takže jsem ho požádal, jestli by mi

sebou nevzal také jistý balíček a on s tím souhlasil.“

38

„Říkáte jistý balíček. Jak vypadal ten balíček?“

„Malá kartónová krabice přebalená hnědým papírem

a převázaná papírovým motouzem.“

„Nebylo to trochu příliš nedbalé na tak drahocenný

předmět?“

„Napadlo mne, že by ten balíček neměl vypadat jako

že obsahuje něco drahého. Vím ovšem, že to není nic

originálního a už se to tak dělalo mnohokrát.“

„Věděl O’Higgins, co ten balíček obsahuje?“

„Samozřejmě. Sám jsem mu to prozradil. Naprosto

jsem mu důvěřoval.“

„Neměl jste naspěch, abyste už byl doma?“

„Možná ano. Ale nechtěl jsem tady tu sošku jen tak

nechat.“

Biggles přikývl. „To dokážu pochopit. Ale teď,

pokud vás příliš nezdržuji, bych rád, abyste mi řekl tohle,

prosím. Pravil jste, že ten bůžek nepochází z dalekého

orientu. Víte tedy, odkud vlastně pochází?“

„Ano. Z Chile.“

Biggles údivem vykulil oči. „To mě tedy zaskočilo!

Jistě by to překvapilo i mnohé experty v tom oboru!“

Pallimo se cynicky usmál. „Nevěřte všemu, co tvrdí

experti. Oni musí neustále předstírat, že tomu rozumí. A

všechno to, čemu nerozumí, připisují orientu. Přitom

zapomínají, nebo prostě netuší, že tady existovaly ještě

starší civilizace. Dávno předtím, než Evropa objevila

Ameriku, tam existovaly úžasné kultury a ty také

dokázaly vytvořit vysoce umělecká díla. Jenomže příjezd

Evropanů, to byl jejich konec. Evropa proti nim začala

zcela metodicky vyhlazovací válku. Ale pár původním

obyvatelům se podařilo uniknout a přežít.“

„Máte na mysli Inky.“

39

„Ne tak úplně. Ti přišli až později. V Jižní Americe

existovaly velké civilizace již dávno před Inky, jak

ostatně dokazují současné archeologické průzkumy. Tito

původní obyvatelé byli úžasně nadanými umělci a

odborníky na zpracování zlata a drahokamů. Železo

tehdy ještě neznali.“

„A tenhle bůžek –“

„– Ano, tohle si musíme ujasnit. Ta soška

představuje bůžka, který byl všeobecně vysoce uctíván.“

„Jste si tím jist?“

„Já to přece musím vědět, vždyť jsem tam vyrostl!

Celý život studuji dávnověk své země. Zvládl jsem i

jazyk, kterým tito lidé dávných věků mluvili. Kdybych o

to stál, mohl bych klidně prohlásit, že jsem ta největší

kapacita na jihoamerické civilizace. Mluvil jsem s jejich

potomky. Znám dokonce i jméno boha, kterého uctívali.

Jmenoval se Atu-Hua, bůh Sierry – bůh hor. A měl byste

pochopit i další věc, když už o tom spolu mluvíme.

Hranice Jižní Ameriky vždycky nebyly takové jako dnes.

To, co je dnes stát jménem Chile, bylo kdysi dávno

mnohem větší území.“

„A proto, že jste v té sošce poznal boha Atu-Hua,

jste si ji tolik přál mít?“

„Dá se říci, že to byl jeden z těch důvodů.“

„Byl tam ještě nějaký další důvod?“

„Ano, ale o tom bych raději nehovořil. Chcete vědět

ještě něco?“

„Tenhle O’Higgins je čistě evropského původu?“

„Po tolika staletích přirozeně v Jižní Americe už

příliš čistě evropské krve není. Lidé uzavírají sňatky mezi

sebou a velká většina obyvatel jsou nyní tak zvaní

40

mestizos, což znamená smíšené krve. Mezi ně patřil také

O’Higgins.“

„Takže mu mohla v žilách kolovat krev Inků nebo

dokonce ještě původnějších obyvatel?“

„To je možné. Není to nic, za co by se měl člověk

stydět. Proč se na to ptáte?“

„No, jenom tak mne napadlo, že by mohl mít o tu

sošku boha svých prapředků také jiný než zběžný zájem.“

„To by bylo jen přirozené, že?“

Biggles přikývl. „Tak tedy, pane Pallimo, pokud je

to vše a vy již nemáte, co byste mi mohl říci, nebudu vás

už dál zdržovat. Beru to tak, že vám stále ještě záleží a

tom, abyste získal zpět svůj ztracený majetek, pokud by

to bylo možné?“

„Dal bych cokoli, jen abych ho získal zpět,“

prohlásil Don Pallimo tak rozhodně, že se na něho

Biggles překvapeně podíval. Nic víc však už neřekl, a

když poděkoval Chilanovi, že mu věnoval tolik svého

drahocenného času, opustil hotel a vrátil se do své

kanceláře ve Scotland Yardu.

„Tak jak jsi pořídil,“ ptal se nedočkavě Algy, který

se mezitím vrátil z letiště.

„Ušlo to. Don Pallimo mi toho napovídal spoustu,

ale myslím, že mi toho mohl říct mnohem víc.“

„Myslíš, že před tebou něco tají?“

„To tedy ano.“

„Páni, proč by to ale dělal? Chce přece tu sošku

najít?“

„To je otázka, na kterou ti teď nemohu dát žádnou

uspokojivou odpověď, ale mám pocit, že v téhle

záležitosti je toho mnohem víc, než se dosud ukázalo.

Třeba je do toho zapletená i politika. Jak, to sice netuším,

41

ale znáš přece, jak to vypadá v těchhle jihoamerických

republikách. Stačí kapka a je tam hned nějaká revoluce.

A co ty, zjistil jsi něco na letišti?“

„Moc ne, ale přece jenom jsem získal jednu

informaci, o které si myslím, že si ji určitě velice rád

poslechneš.“

„Tak ven s ní!“

„V tom zmizelém letadle neletěl Pallimův kurýr jako

jediný cestující!“

„Nepovídej! Chceš říct, že tam byl ještě někdo, kdo

si normálně zaplatil letenku?“

„Ano, ještě jeden člověk.“

„To by mne zajímalo, jestli o tom Pallimo ví?“

„No, kdyby o tom věděl, tak by ti to byl býval určitě

řekl, ne?“

„To bych předpokládal. Ale třeba taky ne. Tohle by

mohl být klíč k něčemu, o čem nechtěl hovořit. Já jsem

celou dobu měl pocit, že je v tom něco zvláštního.

Vlastně si ale vzpomínám, že mi to dal docela jasně

najevo. On mi totiž řekl, že je tam ještě jedna záležitost,

o které by raději vůbec nemluvil. Byl to jeden z důvodů,

proč mu tolik záleželo na tom, aby dostal ten drahokam

co nejdříve zpátky. A to mne utvrzuje v domněnce, že v

celé té záležitosti je mnohem víc než je pouhá cena

konkrétního nefritu, jakkoli nádherně vytesaného. Kdo

byl tenhle nadpočetný cestující? Povedlo se ti zjistit jeho

jméno?“

42

43

„Ano. Nebylo to žádné tajemství. Byl to nějaký

Barrendo. Profesor Barrendo, největší chilská autorita

přes nejstarší americké civilizace. Byl tady zjevně na

nějakém přednáškovém turné pro nějakou asociaci a

strašně potřeboval dostat se rychle domů. Letecká

společnost byla přirozeně zase ráda, že má o cestujícího

víc.“

„Předpokládám, že profesor také zmizel jako celé to

letadlo?“

„Ne. Je v bezpečí.“

„Jak se to mohlo stát?“

„Ověřil jsem si, že v Buenos Aires vystoupil, aby

navštívil nějakého svého příbuzného, který tam žije a

chtěl pak pokračovat domů později. Někteří lidi mají ale

štěstí, co?“

„Takové štěstí, že to vypadá jako by dostali do vínku

nějaké jasnovidecké nadání,“ poznamenal Biggles

zamyšleně.

„Chceš tím naznačit, že mohl vědět o tom, co se s

tím letadlem stane?“

„Nechci naznačit nic, jenom říkám, že to, čemu

někteří říkají štěstí, může být prostým důsledkem toho,

že mají k dispozici tak zvané vnitřní neboli zasvěcené

informace.“ Biggles se natáhl po telefonu.

„Co hodláš dělat?“

„Vrátím se k Pallimovi, jestli mne ještě bude

ochoten přijmout. Rád bych mu položil jednu otázku.

Čím víc se totiž o tomhle případu dozvídám, tím víc to

začíná smrdět!“

44

PÁTÁ KAPITOLA

NEVDĚČNÁ MISE

Biggles zatelefonoval do hotelu Grande a požádal,

aby mu dali apartmá Dona Pallima. Když ho spojili,

ohlásil se: „Tady je inspektor Bigglesworth, pane

Pallimo. Na něco jsem se vás zapomněl zeptat, když jsem

byl před chvílí u vás. Raději bych o tom ale nemluvil po

telefonu. Můžete mi věnovat minutku, když se tam

zastavím? Nebude to trvat rozhodně déle…Ano, děkuji

vám, pane.“

„Nebudu tam opravdu dlouho,“ ohlásil pak Algymu

už mezi dveřmi.

Za čtvrt hodiny už byl v hotelu. Zjistil, že je už

očekáván. Na rozdíl od první návštěvy ho nyní uvedli do

apartmá Dona Pallima okamžitě.

„Tak tedy, inspektore,“ obrátil se na něho Don

Pallimo přímo pobaveně sotva vstoupil, „copak jste se to

zapomněl zeptat?“

„Jsou to vlastně dvě otázky, pane, takže přejdu ihned

k věci. Věděl jste, že na palubě letadla, které

přepravovalo

váš

soukromý

majetek

spolu

s

O’Higginsem do Santiaga, byl ještě jeden cestující?“

Pallimův výraz ve tváři se rychle změnil. „Ne, to

jsem rozhodně nevěděl!“ prohlásil ostrým hlasem.

„To jsem si myslel, jinak byste se mi o tom byl jistě

zmínil. Druhá otázka je tato. Znáte jistého člověka

jménem Barrendo?“

45

Pallimo se zamračil. Na okamžik vypadal dokonce

jakoby vyplašeně. „Ano, člověka toho jména samozřejmě

znám. Co s ním má být?“

„On byl tím druhým cestujícím ve vašem letadle.“

Pallimo chvíli na Bigglese zůstal překvapeně koukat,

ale nic neříkal.

„Myslel jsem, že byste to rád věděl,“ začal Biggles

po chvíli, trochu nesvůj, protože si uvědomil, že jeho

prohlášení tady vyvolalo skutečný šok. „To je vše, pane.“

Obrátil se k východu.

Pallimovi se podařilo najít ztracený hlas. „Ještě

okamžik, inspektore. Co se týče toho Barrenda. Byl také

v letadle, když zmizelo?“

„Ne. Dozvěděl jsem se, že vystoupil v Buenos Aires,

údajně kvůli tomu, aby navštívil nějakého svého

příbuzného, který tam prý žije.“

„Ovšem,“ vydechl Pallimo. „Ovšem…“

„Proč říkáte „ovšem“? Očekával jste ode mne

takovou zprávu?“

„Ne, ne, to „ovšem“ nic neznamenalo, rozhodně ne,“

úsečně odpověděl Pallimo. – „Děkuji vám za vaši

informaci, inspektore. Přeji vám pěkný den.“

„Jste si jist, že mi nemáte už co říci?“

„Zcela jist.“

„Tak mi alespoň řekněte, jestli měl Barrendo nějaký

zájem o toho bůžka –“

„Jeho zájem byl stejně velký, ne-li dokonce ještě

větší než můj zájem,“ přerušil ho Don Pallimo.

„Mohl být Barrendo tím člověkem, který proti vám

licitoval na té aukci?“

„To je docela možné, ale to je také všechno, co jsem

ochoten vám říci.“

46

„Jistě nezapomínáte, že pracuji ve vašem zájmu,

když se snažím objevit majetek, o který jste přišel,“

připomněl mu Biggles trochu vyčítavě. „Jakákoli

informace, kterou mi můžete sdělit, jakkoli zdánlivě

nepatrná, mi přirozeně může ten úkol ulehčit.“

„Už nemám, co bych dodal.“

„No, v takovém případě už vás nebudu déle

zdržovat. Ale ještě než půjdu, tak mi dovolte, abych se

vás zeptal: chcete nebo nechcete, abych našel, pokud je

to vůbec možné, toho bůžka, kterému říkáte Atu-Hua?“

„Pokud je skutečně ztracen navěky, takje mi to úplně

jedno, ale záleží mi především na tom, aby už nikdy

nikomu jinému nepatřil.“

Biggles pokrčil rameny. „Jak si přejete, pane. Je to

na vás. Jestliže na to máte takový názor, proč se vůbec

obtěžujete nárokovat si za jeho ztrátu pojistné?“

„Zaplatil jsem přece řádně pojistku, tak proč bych

neměl dostat, co mi právem náleží?“

„Vy jste ale toho bůžka pojistil s plným vědomím,

že existuje riziko, že bude ukraden nebo ztracen.“

„Ano.“

„Informoval jste přitom pojišťovací společnost tím

pádem i o tom neobvyklém riziku, které na sebe bere?“

„Není přece na mně, abych jim radil, jak mají vést

svůj podnik.“

„Na to ale oni třeba mají svůj názor,“ zdůraznil

Biggles. „Avšak já vás už nechci déle připravovat o váš

drahocenný čas. Předpokládám, že zůstanete v Londýně,

případně alespoň v Británii, kdybych vás potřeboval

znovu navštívit?“

„Ne, já tady nebudu. Vracím se co nejdříve do

Santiaga.“

47

Pokud ta odpověď Bigglese zaskočila či překvapila,

nedal to na sobě vůbec znát a již mlčky odešel z hotelu.

Cestou se ale stále zamyšleně mračil a když mu taxík

zastavil před Scotland Yardem, zamířil rovnou do své

kanceláře, kde už ho čekal nedočkavý Algy.

„Dobré pořízení?“ vychrlil na Bigglese.

„Nic dobrého v tom není,“ odvětil Biggles a hodil

čepici na svůj psací stůl. „Čím víc do téhle záležitosti

začínám vidět, tím míň se mi to líbí. Začíná to opravdu

pěkně smrdět. Jsem víc než přesvědčený, že je v tom

daleko víc, než nám zatím prozradili jak z našeho vedení,

tak z velvyslanectví. Pallimo o tom všem samozřejmě

také ví, ale z nějakého důvodu s tím nechce jít na světlo.

Na druhé straně, když jsem mu řekl o Barrendovi, že letěl

ve stejném letadle a že vystoupil o něco dříve, takže si

tím zachránil život, tak to byl pro něho skutečný šok.

Rozhodně to nepředstíral. Ale přesto se rychle ovládl a

už nám vůbec nic víc neprozradil.“

„Co tedy hodláš dělat?“

„Půjdu teď hned za šéfem a jestliže bude po mém,

tak hezky vyřídí tomu, kdo nám poslal tuhle shnilou

rebarboru, ať si ji taky sám zbaští! Zatím se tu měj fajn…

Potom si spolu zajdeme na oběd.“

Nato Biggles odešel za komodorem do jeho

kanceláře a našel ho v pilné práci za psacím stolem.

Když se Biggles ohlásil, komodor ho pozval ihned

dál.

Odložil pero a zkoumavě se na něho zadíval. „Tak

jak pokračuje vaše vyšetřování, Bigglesworthi?“

„Docela slušně, pane,“ Biggles si odkašlal. „Řekl

bych, že až příliš slušně.“

„Co mi tím chcete naznačit?“

48

„Strávil jsem celé dopoledne klábosením a jediné,

čeho jsem dosáhl je, že jsem rozvířil takovou spoustu

bahna, aby nebylo možné poznat, kde má tahle louže

vlastně dno. Víte, mně se zdálo, že tenhle případ je nějak

problematický už od samého začátku, ale teď jsem si tím

už absolutně jistý. Za tím ztraceným bůžkem je mnohem

víc, než pan Pallimo dokázal přesvědčit každého na téhle

straně Atlantiku. Za to vám ručím, pane.“

„Setkal jste se s Pallimem?“

„Ano. Vrátil se právě z Evropy.“

„Co vám řekl?“

„Problém je v tom, co mi neřekl. On dobře ví, jaké

je pozadí celé téhle záležitosti, ale z nějakého důvodu si

to chce nechat jen pro sebe!“

„Ale to je přece směšné! Jak může očekávat, že mu

budeme pomáhat, když s námi nechce spolupracovat?“

„To je otázka, kterou byste měl raději položit jemu.

Mně to rozhodně neprozradí. Ale já už se toho dozvěděl

dost, aby mne to přesvědčilo, že ztráta toho zeleného

bůžka není jenom taková obyčejná krádež. Určitě je v

tom namočených víc lidí než jenom jeden člověk a já

Pallima podezírám, že ví přesně, co to je za lidi. Celá ta

věc souvisí s nějakou mystikou.“

„Povězte mi, co jste doposud zjistil:“ Komodor

pokynul na křeslo vedle psacího stolu. Biggles

poděkoval, pohodině se usadil a začal podrobněji

vyprávět o výsledcích své dopolední práce. „Začínám si

myslet, že se někde v pozadí toho případu odehrávají

nějaké politické čachry a tenhleten zelený panáček s

drahocennýma krvavýma očkama jménem Atu-Hua v

tom hraje klíčovou roli.“

49

„To je zvláštní, že jste narazil na to jméno

Barrendo,“ zamyšleně pronesl komodor. „Dneska ráno se

totiž zrovna dostalo také sem k nám.“

„Jak to?“

„Navštívil mne jeden z tajemníků chilského

vyslanectví. Chtěl vědět, jestli je Barrendo ještě v

Británii a pokud ano, zda bychom jim ho nepomohli

najít.“

„Tak jim můžete klidně oznámit, že už tady není.

Odletěl domů – totiž v každém případě až do Buenos

Aires. Tam prý vystoupil ze stejného letadla jako

O’Higgins, ten člověk, co Pallimovi hlídal jeho balíček.

Něco mi říká, že ta Caravana nikdy do Santiaga doletět

neměla. Nebo jinak řečeno, kdyby tam doletěla, neměla

by mít toho bůžka na palubě. Smím vám něco navrhnout,

pane?“

„Prosím.“

„Zapomeňme na celou tuhle záležitost a hezky

necháme milého pana Pallima, ať si to vyřeší všechno

sám.“

„Tak jednoduché to zase není.“

„Proč ne?“

„Copak vám musím připomínat, že tady jde o jistou

maličkost, kterou představuje jedno sto tisíc liber?“

„Pallimo ty peníze ani nepotřebuje.“

„To ho neodradí od toho, aby o ně nežádal.“

„Na základě toho, že neinformoval pojišťovací

společnost o jistém výjimečném riziku, ta žádost může

být neplatná. Tak jsem mu to ostatně dneska dopoledne

také řekl.“

„Dalo by se to dokázat?“

50

„Pokud existenci takového rizika Pallimo sám

nepřizná, tak by to mohlo být dost obtížné,“ nerad

připustil Biggles.

Komodor zavrtěl hlavou. „Ne, ne, takhle jednoduše

z toho nemůžeme vycouvat, Bigglesworthi. Britské

pojišťovací společnosti mají světovou pověst jedině

proto, jak plní vyplácení pojistných částek a teď nebudou

riskovat, že by o ni mohly přijít. Z toho se nevykroutíme.

Ten artefakt byl právoplatně pojištěn. A zmizel. Pojistka

musí být vyplacena. Existuje jenom jediný způsob, jak

bychom se jako stát mohli vyhnout placení odškodného.“

„A to?“

„Tím, že se ten předmět najde a opět veřejně ukáže.“

„Ať se propadnu, pane, to je přece zrovna ten

nejtěžší úkol! Jak to hodláte dokázat?“

„Prostě. Někdo se toho bůžka bude muset vážně

pokusit najít.“

„A ten někdo mám být zjevně já, že?“

Letecký komodor se pochmurně usmál. „Musím

přiznat, že to je přesně to, co jsem měl na mysli. Ale

sledovat stopu toho ztraceného letadla nemusí být nijak

zvlášť těžký úkol.“

„Za předpokladu, že neodbočilo z kurzu, například.“

„Myslíte, že odbočilo?“

„Pokud se nedrželo své pravidelné trasy, tak může

být momentálně kdekoli na světě.“

„Ne tak úplně. Nemělo přece neomezenou zásobu

paliva. Muselo by někde přistát, někde, kde je k dispozici

letecký benzín a olej. O tom někde musí být záznam,

zejména proto, že Caravana není běžný typ letadla.“

Biggles seděl tiše a uvažoval, že důvody jeho šéfa

zní vcelku správně.

51

„Povězte mi,“ pokračoval po chvilce komodor. „Co

si o tom Pallimovi myslíte?“

„No, choval se vcelku zdvořile.“

„Stoprocentní běloch?“

„Tak daleko bych nešel. Kapku barevných předků v

sobě určitě má. Hádám, že je to mestizo. Proč?“

„Protože podle toho chilského tajemníka, co mne

dnes ráno navštívil, je tenhle Barrendo, co se tak náhle

vynořil, asi míšenec. Jeho matka byla Indiánka. To by

vysvětlovalo jeho vynikající znalosti místní historie a

domorodého folklóru. Napadlo mne tedy, že tady by

mohlo být něco, co má takový člověk společného s

Pallimem.“

„A se zeleným bůžkem?“

„Přesně tak.“

Biggles pokrčil rameny. „Může být. Pallimo to ví

nebo alespoň ví o Barrendovi. To mi bylo jasné ihned,

jakmile jsem zmínil jeho jméno. Na okamžik sice

vypadal, že to s ním otřáslo, ale z toho, jak se tomu

námětu dokázal neustále vyhýbat bych řekl, že je jenom

ztráta času snažit se z něho na to téma dostat ještě nějaké

informace.“

„Pak se tedy budeme muset obejít bez něho. A to

nám ponechává jediné možné řešení. Někdo se bude

muset vydat do světa a vést vyšetřování na místě, to

znamená přímo v Chile, respektive v hlavním městě,

Santiagu.“

„To bude značně komplikovaná záležitost co se týče

přepravních možností, volného pohybu a tím mám na

mysli samozřejmě pohyb letadla.“

„To si nemyslím. Když jsem se o této možnosti

zmínil tajemníkovi chilského vyslanectví dnes ráno, tak

52

nejen, že nevznesl žádné námitky, ale právě naopak,

vypadalo to, že mu velice záleží na tom, aby nám

vyhověl. Jsem si jistý, že se na něho můžeme plně

spolehnout ve všech potřebných náležitostech. Já vás

zkontaktuji s velmi užitečným britským kontaktem v

Santiagu, jedním anglickým podnikatelem. V Argentině

také nemusíme mít žádné problémy. Ve vašich

dokumentech bude uvedeno, že jste prostě jenom

cestující letící nad Argentinou s konečnou destinací v

Chile.“

„Takže vy vážně chcete, abych se tam vypravil?“

„Byl bych velice rád, kdybyste tam mohl zaletět. Nic

důležitého momentálně na práci nemáte a naši nadřízení

by tím pádem také viděli, že se snažíme ze všech svých

sil.“

Biggles vstal. „Dobrá, pane. V takovém případě mi

dovolte, abych začal s přípravami. Bertie s Gingerem

mají dovolenou, takže jdu na oběd jenom s Algym.

Uvidím, co tomu ten řekne.“

Ted náš čtenář již jistě chápe, co dělal Merlin, letoun

Letecké policie Scotland Yardu, ve výšce 24 000 stop

nad Argentinou a v kurzu na Santiago de Chile, zatímco

se mu na obzoru zvedly do cesty zasněžené vrcholky

obrovitých And jako by to byl skutečný konec světa.

A my můžeme pokračovat v našem příběhu.

Až potud tedy nedocházelo k žádným potížím.

Atlantik přeletěli v nádherném počasí a s pomocí větru v

zádech – toho tolik oslavovaného větru, který vždy

pomáhal všem námořním lodím urychlit jejich dalekou

cestu. Se správnými dokumenty, které byly samozřejmě

úplně v pořádku, s doporučujícími dopisy v Bigglesově

53

kapse, bylo jejich přijetí v Eize, mezinárodním letišti

Buenos Aires, tak perfektní, jak si jen mohli přát. Po

jednom dni odpočinku, během kterého jim diskrétní

dotazování po zmizelém letadle a jeho posádce

nepřineslo nic než to, co již věděli, se Merlin s plnými

nádržemi, vydal na poslední část své daleké cesty.

Zpočátku jejich trasa vedla nad bohatými lesy,

hektary cukrové třtiny, sady pomerančovníků, jezery a

řekami. Ty později ustoupily známým pampám,

centrálním plošinám s chvějící se trávou a obrovskými

stády dobytka, která zásobují většinu Spojeného

království většinou masa, aby posléze ustoupily suchým

a prašným skaliskám a skalnatým úpatím velehor, jak

jsme již popsali v úvodu.

54

ŠESTÁ KAPITOLA

BIGGLES NA PRVNÍ NÁVŠTĚVĚ

Bez jediné příhody, která by stála za zmínku, doletěl

Merlin do cíle své cesty nad scenérií, která je určitě tou

nejúchvatnější krajinou na Zemi. Už sama velikost těch

hor zanechává v divákovi pocit úžasu nad obrovskou

velkolepostí samotného stvoření světa

Bylo jenom něco málo po poledni, když se za

krásného a příjemně teplého počasí dotkla kola letadla

prašné přistávací dráhy na Los Cerrilos.

Ani tady se neobjevily žádné potíže, dokonce ani

jazykové, protože v Chile se vyučuje angličtina na

základních školách a mluví jí tedy více méně každý

občan. Národním jazykem je samozřejmě španělština, ale

existuje tu i jistá varianta, jakýsi kříženec, žertovně

zvaný špangliš.

Biggles se představil vedení letiště a bylo mu

zdvořile přiděleno místo k parkování. Poté byl už

ponechán svým vlastním plánům a ty pro tu chvíli byly

opravdu prosté. Sice ho to svádělo, aby položil pár otázek

šéfovi společnosti, které to ztracené letadlo patřilo, ale

odolal s tím, že v současné situaci bude asi lépe nedávat

příliš lidem najevo, co vlastně sleduje. Než se den

nachýlil, měl se sám na vlastní kůži přesvědčit, že to bylo

velice moudré rozhodnutí.

„Tak jaký je plán?“ ptal se hned Algy, když se k

němu vrátil.

„Myslím, že prvním úkolem by mělo být prověřit

místní variantu našich dušených a zapékaných ledvinek

55

nebo něčeho podobného. Jsem po tom dlouhém letu

pěkně vyhladovělý. Pak si najdeme něco, kde bychom

mohli bydlet. Potom si můžeme jen tak poklábosit a

přitom navštívit člověka, o kterém komodor tvrdí, že by

mohl být naším užitečným místním kontaktem. Je to

jakýsi

Skot

jménem

Thurburn,

agent

několika

obchodních firem. Žije tady evidentně spoustu let, takže

bude mít všechny místní drby v malíčku.“

„To by šlo,“ přikývl Algy.

Sehnali taxík, který byl velmi nápadně označený, jak

je ostatně v Santiagu zvykem, velkým bílým nápisem na

předním skle a požádali řidiče, aby je dovezl do hotelu

Santa Lucia. Jak jim už bylo řečeno, ten podnik má

slušnou úroveň a přitom není nijak zvlášť drahý.

Za dvacet minut už byli u vchodu do hotelu a rychle

se přihlásili k pobytu. Pak se rychle osprchovali, dali do

pořádku a když zjistili, že se podává oběd, sešli dolů do

restaurace. „Nemusíme se nijak honit,“ povídá Biggles

Lacymu, když si objednali doporučené jídlo, národní

specialitu Cazuela de Ave, ze které se vyklubalo velmi

chutné dušené kuře s míchanou zeleninou. „Pan

Thurburn hned tak ve své kanceláři nebude. Zjistil jsem

od správce letiště, že se tady prakticky všechno, včetně

obchodů, od jedné až do čtyř hodin pravidelně zavírá.“

„Skvělý nápad,“ souhlasil ochotně Algy. „Vidím, že

jsi už trochu vyšetřoval.“

„To nikdy neškodí, když někam jedeš poprvé v

životě,“ trochu jízlivě pronesl Biggles.

O něco později, po kávě a moučníku, příjemně

občerstveni, vešli do kanceláře člověka, kterého se

rozhodli navštívit, na Boulevardu Calles Ahumada, v

samém středu města. Okamžitě je uvedli do jeho

56

soukromé pracovny, což zjevně značilo, že jejich

návštěvu už očekává.

Od psacího stolu se zvedl s napřaženou rukou

šedovlasý, hladce oholený gentleman kolem šedesátky.

„Takže se vám podařilo najít k nám cestu,“ vítal je s

úsměvem. „Posaďte se a udělejte si pohodlí. Dali byste si

něco k pití?“

„Ne, díky. Jsme právě po obědě.“

„Tak cigaretu?“

„Díky. Takže vy už jste věděl, že přijdeme?“ začal

přímo Biggles.

„Dostal jsem z hlavní kanceláře v Londýně dopis,

kde stálo, že se možná u nás zastavíte a pokud k tomu

skutečně dojde, mám vám poskytnout veškerou možnou

pomoc. Jde prý sice o soukromou záležitost, ale na

základě žádosti kohosi z vašeho hlavního stanu. Takže

jsem vám plně k službám, pánové. Jak vám ale mohu

konkrétně pomoci?“

„Řekli vám také, proč jsme sem vlastně přijeli?“

začal Biggles svůj neformální výslech.

„Dali mi najevo, že vyšetřujete ztrátu jakéhosi

balíčku, který zmizel spolu s letadlem, které ho

dopravovalo, někde na trase mezi Buenos Aires a

Santiagem. O tom zmizení letadla jsem se dočetl v

jednom ze zdejších anglicky psaných novin, které se

jmenují Jihoamerická Pošta. To je opravdu jediný zdroj a

rozsah mých informací.“

„Vy víte, co bylo v tom balíčku?“

„Ne.“

„Víte, komu měl být doručen?“

57

„Ne. V novinách o tom nestálo vůbec nic. Jen se tam

psalo o tom zmizelém letadle, které naštěstí prý nevezlo

obvykle plný počet cestujících.“

Biggles změnil téma. „Vidím, že velice dobře

sledujete místní události.“

„Přirozeně. Když tady žijete skoro čtyřicet let, tak

víte, co se tu děje. Já jsem sem přijel jako mladý muž a

tolik jsem si tuhle zemi oblíbil, že jsem se rozhodl zůstat

navždy, což je také rozhodnutí, kterého jsem ještě nikdy

nelitoval. Teď je Chile mou adoptivní vlastí.“

Biggles po odmlce pokračoval: „Neznáte náhodu

člověka jménem Don Carlos Ricardo Pallimo?“

„Samozřejmě, že ho znám. Obchoduji s ním. Je to

jeden z nejdůležitějších lidí v téhle zemi.“

„Jak

byste

ho

jen

tak

několika

slovy

charakterizoval?“

„Absolutně spolehlivý. Proč?“ Pan Thurburn zvedl

obočí. „Má nějakou spojitost s vaší návštěvou tady?

Nedokáži si představit, že ten by udělal něco, co by –“

„Ne, to ne,“ skočil mu do řeči Biggles. „Nic

takového. To on poslal ten balíček letadlem a svěřil ho

jednomu Chilanovi jménem O’Higgins, který se čirou

náhodou právě vracel po přednáškovém turné z Anglie

domů. Nevíte o něm něco?“

„Jen podle toho, co se tady o něm říká. Je to takový

tichý a nenápadný penzista zajímající se více o

archeologii než o obchod. Ale Don Pallimo ho

samozřejmě musí znát velice dobře. Zajímal se totiž o

stejné věci, i když jako pouhý amatér.“

„V tom letadle letěl ještě jeden pasažér, jakýsi muž,

který si objednal letenku a zaujal své místo na palubě

teprve na poslední chvíli. Don Pallimo o tom neměl

58

tušení. Když jsem se ho na to zeptal, vypadal velice – hm

– řekněme rozčileně. Jsem si ovšem velice jistý tím, že

toho dotyčného znal, ale za nic na světě by mi o něm nic

neprozradil.“

„Jak se ten člověk jmenuje?“ najednou se ostře

zeptal Thurburn. „Barrendo.“

„Barrendo! A ten byl také na palubě letadla, když

zmizelo?“

„Ne. Ten vystoupil už v Buenos Aires.“

„To je škoda.“

„Co tím chcete říci?“

„Chápu velmi dobře, co rozčílilo Pallima. Mohu ale

jedině říci, že kdyby se Barrendo už nikdy do Chile

nevrátil, spousta lidí by si pěkně oddechla. A já patřím

mezi ně také.“

„Proč?“

„Je to takový rušivý vliv, mám-li se vyjádřit jemně.“

„Zjevně o něm něco víte?“

„To tedy ano. Je to veliký boháč finančně velmi

zainteresovaný na těžbě ledku v Chile, který tvoří jednu z

našich nejdůležitějších exportních komodit.“

„A co je na tom tak špatného?“

„Zajímá se totiž také velice intenzívně o politiku.“

„No a?“ tlačil Biggles Thurburna ke konkrétnějšímu

vyjádření.

Pan Thurburn náhle vstal, přešel potichu ke dveřím,

vyhlédl na chodbu, vrátil se ke svému stolu a cestou začal

potichu vysvětlovat: „Člověk se tady musí mít zatraceně

na pozoru. I zdi mají uši a já bych nerad, aby se někdo

dozvěděl, co vám teď povím. Možná bych vám to ani

neměl říkat. Ale tenhle Barrendo je cosi jako místní

buřič. Takový ten typ jako bývají všichni diktátoři…

59

všichni ti hitlerové a mussolinniové na naší planetě. Je to

klasický míšenec, jeho matka byla Indiánka a to mu

samozřejmě

zajišťuje

spoustu

přívrženců

mezi

domorodými obyvateli v sierras.“

„Na tom přece není nic špatného?“

„Jenomže Barrendo je velmi nebezpečný člověk.

Intrikán. Je strašně ambiciózní a stejně tak bezohledný.

Kdyby bylo po jeho, pokud by se někdy dostal k moci,

tak by mohl celou tuhle zemi, a asi by to skutečně udělal,

převrátit vzhůru nohama.“

„Proč by to dělal?“

„To nevím. Mám jenom takový pocit, že stejně jako

většina

dalších

míšenců

má

nějaký

komplex

méněcennosti a má odpor k současnému stavu věcí prostě

proto, že věří, a v tom se samozřejmě mýlí, že ho běloši

nenávidí kvůli tomu, že je barevný. Už teď se snaží

rozdělit celý stát na dvě poloviny, jednu bílou a druhou

indiánskou. Tohle je ale klidná, mírumilovná země a my

si tady nic takového nepřejeme. Nemusím vám zajisté

říkat, že v Jižní Americe každá revoluce znamená

obrovské krveprolití. Jenže to se vás vlastně netýká.“

„Tak bych to neřekl,“ zamyšleně namítl Biggles.

„Naopak, co jste mi právě sdělil, je velmi zajímavé. Já

jsem sem přijel jako člověk, který tápe ve tmě a hledá

cosi, co nemůže vidět, ale o čem tuší, že tam je. Teď jsem

od vás dostal cosi jako slabý paprsek denního světla.

Předpokládám, že Don Pallimo ví všechno o

Barrendových politických aktivitách?“

„Samozřejmě.“

„To by vysvětlovalo jeho rozčilenou reakci, když

jsem mu oznámil, že tím dalším pasažérem v letadle

dopravujícím do bezpečí jeho drahocenný balíček, byl

60

Barrendo. Pořád mám pocit, že je v tom daleko víc, než

by se na první pohled zdálo. Hádankou mi je, proč mi

zapíral příčinu toho svého rozčilení a dokonce o tom

nebyl ani ochoten diskutovat.“

„Je docela možné, že se obával, aby tady neuspíšil

blížící se krizi. Už tu o ní ostatně existují jisté vzdálenější

příznaky.“

„Ale vy přece tvrdíte, že je Barrendo podnikatelský

magnát. Co víc by ještě mohl chtít?“

„Moc. Některým lidem prostě mít peníze nestačí.

Pokud by se tady mohl Barrendo stát ještě diktátorem,

bezpochyby by všechno velice opatrně zařídil tak, aby si

zachoval všechny své podnikatelské a obchodní zájmy a

jejich škálu by zřejmě ještě zvětšil.“

Biggles se na okamžik odmlčel a přemýšlel. „Byl

jste ke mně upřímný, pane Thurburne. Vážím si toho a

můžete si být jist, že vaše důvěrné sdělení budu

respektovat. Teď vám prozradím něco, co možná nevíte,

něco co by mohlo mít důležitý vliv na naši záležitost –

tedy vaši i moji.“

„Jak byste mi mohl vy, jako cizinec, prozradit něco,

co o téhle zemi ještě nevím?“

„Mohu vám prozradit, co bylo v tom balíčku, který

Don Pallimo posílal letadlem na svou adresu do Santiaga.

Bylo to něco, co si koupil v Londýně a za co musel

zaplatit obrovskou sumu peněz protože po tom toužil

ještě někdo jiný. Byl to vytesaný nefritový bůžek s

velkým zasazeným rubínem. V Anglii jsme se domnívali,

že pochází z Orientu, ale to Don Pallimo popřel a

vysvětlil mi, že jde o mocného boha jakési dávné

jihoamerické civilizace.“

61

Pan Thurburn na něho beze slova fascinovaně

hleděl. „Řekl vám, jak se jmenuje?“

„Atu-Hua.“

Ticho, které po těch slovech následovalo, bylo téměř

trapné. Pan Thurburn si navlhčil jazykem rty, ale stále

mlčel.

„Promiňte, jestli jsem řekl něco, co se vás dotklo,“

začal rozpačitě Biggles.

„To jste tedy řekl.“ Vypadalo to, že pan Thurburn

má potíže vypravit ze sebe jednotlivá slova.

„Smím vědět proč?“

Pan Thurburn se zhluboka nadechl. „V Chile, ale

také v Bolívii a také v Peru, co se toho týče, se stalo

přímo legendou tvrzení, že za úspěch při dobývání Jižní

Ameriky před pěti sty lety vděčí Španělé tomu, že získali

Atu-Hua. Také se tady všeobecně věří, že pokud se

někdy tento bůh vrátí do svého původního domova,

budou se odtud všichni Evropané muset vystěhovat

zpátky, odkud přišli.“

„A Indiáni tomu věří?“

„Mnozí ano.“

„Myslíte že by Pallimo tomu nesmyslu také věřil?“

„Možná ne, ale na tom nezáleží, pokud tomu věří

Indiáni. Dovedete si představit, kam až to povede?“

„Povstání Indiánů?“

„Tak daleko bych zase nešel. Ale člověk, který by

jim mohl ukázat, že vlastní jejich boha, by okamžitě

získal nad domorodci obrovskou moc.“

„Například Barrendo?“

„To jste řekl vy.“

Biggles přikývl. „Teď už chápu, co tím Pallimo

myslel, když mi říkal, že sám nechtěl ani tak konkrétně

62

toho bůžka, jako spíše jistotu, že ho nezíská nikdo jiný.

Dává to podle vás nějaký smysl?“

„Rozhodně.“

„Ve skutečnosti měl na mysli to, že nechce, aby se

Barrendo toho Atu-Hua zmocnil.“

„Nic jiného tím ani myslet nemohl.“

„Tak proč jen tuhle věcičku poslal zase zpátky do

Chile?“

„Třeba si myslel, že u něho tady bude v bezpečí.

Třeba si myslel, že kdyby Barrendo začal vyvolávat

nějaké nepokoje s Indiány, tak ho on, Pallimo, dokáže

připravit o veškerou moc tím, že vyrukuje s tím bůžkem.

V každém případě pro to musel mít nějaký důvod.“

„Takže teď je hlavní otázkou, jestli má Barrendo

bůžka nebo jestli zmizel i s letadlem, kterému se sem

nepodařilo doletět?“

63

64

„To je teď pro každého člověka v téhle části Jižní

Ameriky otázka zásadní důležitosti. Jméno Atu-Hua by

se mohlo stát dynamitem. Existuje tady totiž stále ještě

extrémně zatvrzelé jádro domorodců, kteří Španělům

nikdy neodpustili, co jim provedli a kdyby vešlo ve

známost, že bůžek je zpátky v Chile, mohlo by to

zažehnout úplný požár. Samozřejmě, že dnes už je nikdo

neutlačuje, ba naopak, dělá se všechno, aby se zlepšily

podmínky, v nichž žijí. Vy si sice možná myslíte, že to,

co se tady stalo za španělských dobyvatelů, patří dávno

do minulosti, a fakticky to také tak je. Jenomže

domorodci mají velice dlouhou paměť, pokud se týče

křivd a nespravedlností, které na nich někdo spáchal.

Normálně jsou naprosto mírumilovní, žijí jenom v těch

svých horách a zřídkakdy opouštějí svá rucas, jak se říká

jejich doškovým obydlím.“

„Mne osobně fascinuje, jak se mohl takový bůžek

dostat do Anglie,“ ozval se po chvilce Biggles.

„Já si dovedu představit docela dobře, jak to bylo,“

odpověděl už klidněji pan Thurburn. „Když se ho

zmocnili ti španělští conquistadoři, tak poslali svou trofej

do Španělska v jedné ze svých galér spolu s pokladem,

který tady našli. Jak víte, tyto lodi s nákladem pokladů

byly často obětí britských pirátů a dobrodruhů, kteří

ukradli, co mohli, a pak si to mezi sebou rozdělili. Co je

pravděpodobnější než že nějaký anglický ignorantský

lupič v té sošce nalezl zalíbení a nemaje nejmenší

představu, co vlastně znamená, si ji přivezl domů?

Potom, během mnoha let, se s ní mohlo dít cokoli.“

65

Biggles souhlasil. „Když jste to vysvětlil takhle, tak

už to není žádná mystická záležitost. Bezpochyby se to

takhle nějak muselo skutečně přihodit.“

„To je ovšem už dávno minulost. Teď je mnohem

důležitější, když už teď víte všechno, co s tím vlastně

hodláte dělat? Docela bych vám radil, abyste to všechno

nechal plavat a odletěl domů,“ pan Thurburn si zapálil

doutník.

„Mně by to vyhovovalo, jenomže tak jednoduché to

zase není,“ namítl s úsměvem Bigglesi. „Mne sem vyslali

se zvláštním úkolem a kvůli tomu, že by se mi to osobně

docela hodilo, z toho nemohu jen tak vycouvat.“

„Ale co jiného můžete dělat?“

„Upřímně řečeno, nevím. Prostě nevím. To poslední,

co bych chtěl je, zaplést se do jihoamerické politiky.

Kdyby mi Pallimo přímo řekl, co za tím vším vlastně je,

tak bych si dvakrát rozmyslel, než takovýhle úkol

přijmu.“

„Třeba to tušil a proto vám to raději neprozradil.“

„Možná ho navštívím. Třeba teď bude mít pocit, že

může mluvit mnohem otevřeněji. Kde bydlí?“

„Jeho domu se říká Dům Esmeralda, Casa

Esmeralda.“

„Kde to je?“

„Asi tak v polovině cesty odtud na letiště.“

„A Barrendo? Kde bydlí Barrendo?“

„Na stejné silnici, asi tak o míli blíž u Santiaga. Má

dům jako palác na kopci a jmenuje se to Castel Romano.

Nemůžete si ho splést. U vjezdu stojí vždycky nějaký

Indián.“

„Proč?“

66

Pan Thurburn pokrčil rameny. „To se zeptejte

Barrenda. Asi je to nějaká domovní stráž, či co. Všechno

jeho služebnictvo jsou Indiáni.“

„Co tím sleduje?“

„To bych mohl jen hádat. Ale vy si jistě uděláte svůj

vlastní závěr.“

„Jak spolu vycházejí Pallimo a Barrendo?“

„Dost dobře se znají, to je jasné. Na povrchu mezi

nimi neexistuje žádné nepřátelství, ale jelikož tady

reprezentují dvě naprosto rozdílné třídy, dalo by se říci i

dvě politické strany, nebude mezi nimi asi žádná upřímná

náklonnost.“

„To si dovedu představit.“ Biggles udusil svou

cigaretu v popelníku a vstal. „Tak já vám tedy děkuji,

pane Thurburne, za vaši pomoc. Poskytl jste mi toho

spoustu k přemýšlení. Dám vám vědět, co se rozhodnu

podniknout. Zatím vás už nebudu déle zdržovat.“

„Bylo mi potěšením.“

„Potěšení bylo oboustranné. Doufám, že se opět

setkáme.“

A tím skončil Bigglesův první neformální výslech v

Santiagu.

67

SEDMÁ KAPITOLA

VAROVÁNÍ A NÁSLEDKY

„Tak co tomu všemu říkáš?“ zeptal se Algy, sotva

vyšli na ulici a vydali se zpátky směrem ke svému hotelu.

„To, co jsme se právě dozvěděli, celou tu situaci sice

značně vyjasnilo, aniž by nám to ale poskytlo nějaké

dostatečné vodítko k tomu, jak a kdy byla Caravana

přinucena zmizet. Zásadní otázkou teď je, kdepak máme

toho zlomyslného bůžka, který nám způsobuje takové

potíže? Byl vůbec ještě na palubě, když letadlo startovalo

z Buenos Aires, nebo se ho Barrendovi podařilo zmocnit?

On ho tolik chce a my teď konečně víme proč. Člověk,

který by nám mohl na tu otázku odpovědět, je O’Higgins,

ten průvodce našeho posvátného balíčku. A my nemáme

moc šancí, že ho někde najdeme, i kdyby byl třeba ještě

naživu, což je ostatně velice nepravděpodobné. Vypadá

to, že budoucnost Chile závisí na tom, kde se v tomto

okamžiku nachází Atu-Hua. To je tedy vážně otázka k

zamyšlení!“

„Vypadá to čím dál víc, jako kdyby to byla práce

někoho už na trase letadla,“ snažil se přispět svou troškou

do mlýna Algy.

Biggles přikývl. „Když shrneme všechno, co známe,

směřuje to skutečně k takovému závěru. Tady jsou

zřejmě ve hře dvě obrovské síly. Třeba to pro nás jako

cizince osobně opravdu nic zvláštního neznamená, ale

ten zelený bůžek je klíč, který by mohl otevřít stavidla a

začít obrovské krveprolití. Mně se tahle záležitost už od

začátku nelíbila. A teď se mi líbí ještě méně. Ten, kdo

68

najde Atu-Hua, bude držet v ruce bombu a já se musím

přiznat, že se začínám strašně bát, abych to nebyl

nakonec já sám.“

„Možná, možná. Jenomže nás sem poslali, abysme

splnili úkol, zjistili, co se s tou věcičkou stalo a šéf určitě

čeká, že budeme pokračovat v pátrání.“

„To asi čeká. Někomu tam doma záleží jenom na

tom, aby ušetřil sto tisíc liber, i přesto, že to je pakatel ve

srovnání s cenou té věci v téhle zemi.“

„Takže co uděláme teď? Mluvit o tom pořád dokola,

to nám asi moc nepomůže, co?“

„Mluvit o tom je totéž, jako o tom přemýšlet.

Abychom se dostali dál, mohli bychom si třeba promluvit

s Donem Pallimem – pokud je ovšem už doma v

Santiagu.“

„A jaký máme cíl?“

„Jestliže si uvědomí, že víme mnohem víc, než nám

byl ochoten zprvu říci, totiž co je podstatou celé téhle

záležitosti, třeba si to ještě rozmyslí a začne s námi

mluvit otevřeněji. Konec konců on to všechno začal.“

Algy se zamračil. „Nechápu jak by nám to mohlo

pomoci. Pokud se bůžek nenajde, bude chtít vyplatit tu

svoji pojistku. Já bych myslel, že je lepší navštívit seňora

Barrenda. Jestli tady někdo o tom bude něco vědět, tak to

je především asi on.“

„To ovšem znamená, že je ještě mnohem

nepravděpodobnější, že nám něco prozradí. Pak by

výsledkem takového setkám bylo jenom to, že jsme mu

odkryli naše karty jen tak pro nic za nic.“

„Dobrá, je to na tobě. Máme nějakou jinou

možnost?“

69

„Mohli bychom podniknout pár průzkumných letů a

doufat, že najdeme místo té havárie, jestli ovšem to

letadlo skutečně leží někde na zemi. Jestli ne, muselo se

už někde na světě vynořit.“

Algy se s tím nehodlal smířit. „Ale jestli ten balíček

nezůstal v troskách, nedostaneme se stejně nikam dál.

Pallimo bude pořád vyžadovat vyplacení svých peněz.“

„Třeba to nezní zrovna hezky, ale kdyby to letadlo

shořelo při havárii, tak by to všechny diskuse vyřešilo.

Takový žár by nepřežil ani nefrit, ani ten rubín.“

„Kdybysme dokázali, že Atu-Hua už neexistuje, měl

by Pallimo absolutně neprůstřelný argument pro to, aby

trval na vyplacení pojistky,“ namítl Algy. „A jestli tomu

dobře rozumím, tak my jsme tady právě proto, abysme

tomu zabránili.“

„To by bylo rozhodně lepší, než nějaké povstání,

které by stálo život spoustu nevinných lidí. Třeba se nám

podaří Pallima přesvědčit, aby svoji žádost o proplacení

pojistky stáhl.“

„Na to bych se moc nespoléhal. Proč by to dělal?

Jestli na ty peníze má nárok, tak aťsi je má, to říkám já.“

„V pořádku. Nebudeme se o tom hádat. Ať uděláme

ale cokoli, musíme postupovat opatrně. Podle toho, co

nám povídal Thurburn mají oba, Pallimo i Barrendo, dost

velkou moc, aby nám zdejší pobyt pěkně znechutili. U

toho zůstaneme. Dneska už je stejně pozdě dělat ještě

cokoli dalšího. Pokud bude zítra stejně hezky jako

dneska, mohli bychom si zkusit trochu zalítat.“

Tou dobou právě docházeli k hotelu. Šli by bývali

přímo do svých pokojů, ale recepční je uviděl a zavolal

na ně: „Seňor Bigglesworth!“

„Si,“ ozval se Biggles.

70

Recepční zamával obálkou. „Máte tady nějaký

vzkaz!“

„Gracias.“ Biggles pohlédl překvapeně na Algyho,

potom si vzal obálku, pohlédl na nápis na obálce a roztrhl

ji. Zpráva na jediném listu papíru byla evidentně velmi

stručná, protože ji přelétl pohledem a ihned beze slova

podal Algymu.

Ani Algymu netrvalo příliš dlouho ji přečíst. Na

čistém listu bílého kancelářského papíru bylo napsáno

velkými tiskacími písmeny: NECHTE SI PORADIT OD

PŘÍTELE. VRAŤTE SE DO ANGLIE. A to bylo všechno.

Žádná adresa. Žádný podpis.

Biggles povídá: „Koukni na obálku!“

Algy si ji prohlédl. Stálo tam jednoduše: Plukovník

Bigglesworth.

Algy se zašklebil: „Tak oni tě povýšili!“

Ale Biggles se ani neusmál. „Není tady žádná

známka, takže to musel někdo osobně přinést až sem.“

Pohlédl na recepčního, který se už se mezitím začal

věnovat svým záležitostem, a zeptal se ho: „Kdo sem ten

dopis přinesl?“

Recepční ale tvrdil, že neví, protože v té době

nesloužil. Jeho tvář byla jako obvykle bezvýrazná a zcela

neproniknutelná.

„Kdo tedy sloužil?“ zeptal se Biggles.

Recepční pokrčil rameny a opět tvrdil, že neví ani to.

Když přišel do služby, našel ten dopis ležet na stole v

recepci. Říkal to všechno takovým způsobem, že bylo

jasné, jak je mu to absolutně lhostejné.

Bigglese takový postoj sice neoklamal, ale usoudil,

že klást další otázky tady nemá zjevně cenu. Pokud ten

člověk nechce mluvit, a zdálo se, že z nějakého důvodu

71

opravdu nechce, nic ho k mluvení nepřiměje. Takže jen

tiše navrhl Algymu: „Pojďme, dáme si šálek čaje,“ a už

se jako první vydal směrem k jednomu malému stolku v

hale, kývl na vrchního a objednal čaj. Když vrchní odešel

pro objednané občerstvení, řekl Algymu:

„Co si o tom dopise myslíš?“

„Někdo má o nás zjevně zájem.“

„Kdo?“

„To mi řekni.“

„Moc lidí neví, že jsme tady. Vypadá to ale, že

někdo dokonce ví, i proč jsme tady a kde bydlíme. Ten

dopis sem přinesli, mezitím co jsme byli pryč. To

vylučuje pana Thurburna, protože ten nevěděl, že jsme

přijeli, dokud jsme se neohlásili u něho v kanceláři.

Někdo nás musel vidět, jak přistáváme a sledovat, kam

jdeme. Ten člověk mne zná dokonce i jménem.“

„Ale oslovuje tě jako plukovníka.“

„Na to zapomeň. On ví, co dělá. Přisoudit někomu

vyšší hodnost, než na jakou má právo, to je starý trik, jak

zapůsobit na jeho marnivost. Pallimo by určitě takový

dopis nikdy nenapsal. Konečně také proč by to vůbec

dělal? On přece ví, že pracujeme pro něho. Proč by nám

radil, abychom se vrátili domů? Takže zbývá už jenom

jeden člověk, který by se o nás mohl zajímat.“

„Barrendo.“

„Přesně tak. Poslední, co o něm víme je, že byl v

Buenos Aires, kde vystoupil z letadla, ale podle toho, co

něm říkal Thurburn, tak už je určitě doma. Možná nás

tady nevidí zrovna rád. Podle toho dopisu se sice jeho

pisatel vydává za našeho přítele, ale přitom by byl raději,

kdybychom mu nestáli v cestě. Cítím v tom dokonce

jistou hrozbu.“

72

„Chceš říct, že se nás snaží vystrašit?“

„Co jiného? Má evidentně sám dost strachu z toho,

co tady můžeme odhalit, jinak by nám žádný takový

dopis nepsal.“

„Co s tím hodláš dělat?“

Tady nastala v konverzaci pauza. Přišel totiž vrchní

a servíroval jim čaj. Když odešel, Biggles opět

pokračoval: „Jedna z věcí, kterou rozhodně neudělám, je

vrátit se domů.“ Nalil do obou šálků téměř černý čaj,

zalil kapkou mléka, osladil si a potom se zamračil. „V

celé téhle záležitosti je něco, co mi stále nějak nejde

dohromady. Pallimo mi sice řekl, že mu nijak nezáleží na

tom, aby se stal majitelem toho bůžka, ale přitom mu

strašně záleží na tom, aby ho nezískal nikdo jiný. Takže

nevidím žádný důvod, pokud šlo skutečně o nějakou

nečistou hru, proč by se měl podílet na zmizení toho

letadla. A proč sem mimochodem musel posílat toho

bůžka? Jestliže tu věcičku nechtěl, tak se jí mohl

jednoduše zbavit. Stačilo si vyjít na procházku na

Londýnský most a prostě ji hodit do vody. Na druhé

straně, podle Thurburna, by byl Barrendo rád, kdyby toho

bůžka měl on, protože má moc ovládnout zdejší

indiánské obyvatele. Jestliže ho ale chtěl fyzicky vlastnit,

tak si dovedu jen těžko představit, že by se podílel na

zmizení celé Caravany, protože to by bylo přesně proti

jeho zájmům.“

„Třeba tu sošku ukradl Barrendo, když letadlo

přistálo v Buenos Aires? Jestli to tak bylo, tak mu pak už

vůbec nezáleželo na tom, co bude dál s Caravanou,“

uvažoval celku logicky Algy. „Zmizení letadla je možná

čistá shoda okolností, co ty na to?“

73

„Ale jestliže Barrendo ukradl Zeleného bůžka už v

Buenos Aires, nebo kdekoli na trase, O’Higgins, který ji

přece měl za úkol osobně přepravit, by si toho musel

všimnout. A první věcí, kterou by stoprocentně udělal by

bylo, informovat Pallima nebo přinejmenším ohlásit

vedení letiště, že ho někdo okradl. Ale existují jisté

náznaky, že když letadlo opustilo Argentinu, bůžek byl

stále ještě v pořádku na palubě. A Higgins také. Můžeme

se jenom domnívat, že zahynul při havárii, pokud k

nějaké havárii vůbec došlo, takže nám není schopen

vysvětlit, co se vlastně stalo. Ne, ne, tady někde něco

prostě nehraje. Pravděpodobně je tady ještě nějaký

faktor, o kterém zatím nic nevíme. Situace se zatím vyvíjí

tak, že to vypadá, jako bychom se pohybovali stále ve

větších a větších kruzích.“

„Co tedy ale můžeme dělat?“

„Mám chuť nejdříve zajít do toho paláce Castel

Romello, abych se přesvědčil, že se Barrendo skutečně

vrátil domů. Zatím to ještě nevíme jistě.“

„A pokud bude doma, tak co?“

„Zeptám se ho přímo z očí do očí, jestli napsal

tenhle dopis. A jestliže ano, tak proč. To je určitě něco,

co nečeká a možná by ho to mohlo trochu vyvést z

rovnováhy.“

„Kdy hodláš vyrazit?“

„Hned teď. Není nad to pokusit se kout železo,

dokud je žhavé. Stačí jedna návštěva, abychom věděli,

jak jsme na tom, co se týče Barrenda, když nic jiného.

Jak praví staré přísloví, být předem zpraven, znamená být

předem připraven.“

Algy dopil čaj. „Tak jo. Když to vidíš takhle, tak

udělám všechno, co chceš. Ale nemyslíš, když Pallimo

74

bydlí na stejné ulici jako Barrendo, že bysme ho měli

navštívit dřív?“

„Proč?“

„Třeba by nemusel souhlasit s tím, že hodláme

navštívit člověka, se kterým, podle Thurburna, nemá

zrovna nejlepší vztahy.“

„Tím spíš bychom měli nejdřív navštívit Barrenda.

Pokud bude mít Pallimo nějaké námitky potom, tak už to

bude jedno. Přinejmenším tak zjistíme, jestli se Barrendo

už vrátil. Ani jeden přece nejsme na jejich výplatní

listině, takže si můžeme dělat, co chceme. Mně je tenhle

zelenooký bůžek absolutně lhostejný, ale jestli můžu

ušetřit vládě, která mne platí, sto tisíc liber, tak to je,

podle mého názoru, docela správný džob. Tak už pojď,

vyrazíme.“

Vyšli před hotel a zjistili, že nedaleko čeká taxík.

Biggles nařídil řidiči: „Víte, kde je dům Castel Romello,

ve kterém bydlí pan Barrendo?“

„Si, seňor.“

„Prima. Tak nás tam zavezte.“

„Pronto, seňor.“ Nastoupili do vozu.

Jen pár minut jízdy je dopravilo do cíle, mohutné

výstavné vily ve starošpanělském koloniálním slohu,

umístěné dostatečně daleko od silnice a obklopené

cypřiši, růžemi, mimózami a dalšími kvetoucími stromy a

keři. Bíle natřená brána hlavního vchodu byla zavřená,

ale jak jim už bylo řečeno, vedle jakési menší strážní

budky stál v pohotovosti jeden Indián, možná, aby

otevíral, ale spíš aby zabránil nežádoucímu vstupu

nevítaných návštěvníků.

75

Vystoupili z taxíku a Biggles požádal řidiče, aby tam

na ně počkal, že zbytek cesty dojdou pěšky. Taxikář,

zjevně jakási veselá kopa, ochotně a s úsměvem

souhlasil.

Biggles pak společně s Algym vyrazil k bráně.

Jakmile se přiblížili, strážce vystoupil proti nim a ptal se,

co si přejí.

„Přišel jsem navštívit seňora Barrenda, pokud je

doma,“ oznámil klidně Biggles. „Jméno?“

„Bigglesworth z Londýna.“

„Počkejte.“

„Nerad mluví zbytečně, co?“ zamručel Algy, když

strážce odcházel do své budky a sňal z vidlice sluchátko

zřejmě domácího telefonu. Slyšeli, jak s někým hovoří,

ale nemohli rozeznat, co vlastně povídá. Ve vteřině byl

zpátky. Beze slova otevřel bránu a gestem jim naznačil,

aby šli dále.

„Není to zrovna mluvka.“ polohlasně poznamenal

Algy, když procházeli kolem něho.

„Třeba mu nařídili, aby držel jazyk za zuby,“ odvětil

Biggles stejně tiše. „Očekával jsem trochu zdržení, ale

podle toho, jak nás horlivě pouštěl dovnitř bych řekl, že

moje jméno musí znát i ten člověk, který s ním

telefonoval.“

„Barrendo tedy neriskuje, že by se nechal otravovat

cizinci!“

„Vlastní bezpečí a ochrana majetku jsou trestem, se

kterým se musí vyrovnat každý člověk, když zbohatne.“

Někdo je musel sledovat, protože jakmile přišli k

domu, rozsvítilo se nad hlavními dveřmi světlo a ty se

otevřely. Další muž indiánské vizáže, tentokrát v

uniformě služebnictva, se jim ukláněl uprostřed luxusně

76

zařízené haly a další člověk, stojící na koberci na druhém

konci a evidentně čekající na jejich příchod, jim vyšel v

ústrety a oslovil je naprosto dokonalou angličtinou:

„Jmenuji se Barrendo. Vítejte v mém skromném

příbytku, pánové. To je skutečně potěšení. Je mi velkou

ctí. Račte, prosím, tudy.“ Zavedl je do nákladně, ale

vkusně zařízeného pokoje a pokračoval: „Prosím,

posaďte se a udělejte si pohodlí. Mohu vám nabídnout

sklenku nějakého pití? Třeba sherry?“

„Momentálně ne, děkujeme,“ odmítl ho za oba

zdvořile Biggles.

Algy toho mezitím využil, aby si dobře prohlédl

člověka, o kterém už se toho tolik dozvěděli, ale nikdy

předtím se s ním osobně nesetkali. Byl malé postavy,

štíhlý, hladce oholen, s pletí o něco temnější než by se

dalo čekat, zjevně dědictví po jeho domorodé matce,

pokud ovšem to, co jim pověděl Thurburn, je pravda. V

každém případě, pomyslel si Algy, zatím bylo jeho

chování, stejně tak jako jeho oblečení, absolutně

bezvadné. Připravoval se na docela jiné přijetí.

77

OSMÁ KAPITOLA

BARRENDOVA VERZE

Když se Biggles pohodlně posadil do nabídnuté

židle a přijal i nabízenou cigaretu, zahájil svůj neformální

výslech: „Pokud to nebude znít zrovna hrubě, tak bych se

rád zeptal, pane Barrendo, proč by pro vás naše návštěva

měla být potěšením?“

„Právě jsem myslel na to, že vám zatelefonuji, když

vtom vás ohlásili,“ zněla překvapující odpověď. „Byl

bych si považoval za čest navštívit vás sám, ale rozhodl

jsem se, že bude možná lépe dát vám ještě nějaký čas,

než se řádně ubytujete.“

„Znamená to snad, že jste mne chtěl navštívit kvůli

něčemu konkrétnímu?“

„Napadlo mne, že mne budete možná chtít navštívit

vy. A jelikož jste právě přišli, zdá se, že jsem měl

pravdu.“

„Proč jste si myslel, že vás budu chtít navštívit?“

„Samozřejmě kvůli té nešťastné záležitosti, která vás

sem přivedla.“

„Takže vy víte, oč vlastně jde?“

„Hádám.“

Biggles, který nebyl připraven na tak upřímnou

konverzaci, se na okamžik odmlčel a nevěděl, jak dál. Po

chvíli ale přece jenom pokračoval. „Dohodněme se tedy,

že jsme se vzájemně zamýšleli navštívit. Vy zjevně víte,

nebo jste uhodl, proč vás chci navštívit já, jenomže já

nechápu, proč byste měl chtít navštívit vy mne?“

78

„To se brzy vysvětlí. Chtěl jsem vás totiž pouze

varovat, jako cizince v naší zemi, abyste si dal pozor na

to, co tady děláte, s kým mluvíte a co říkáte. Není to tady

vždycky všechno tak mírumilovné, jako to vypadá. A

abych byl zcela upřímný, pochybuji, že se toho moc

dozvíte. Takže by bylo mnohem rozumnější odletět

zpátky domů dříve, než se dostanete do problémů.“

„Děkuji vám. To je od vás skutečně velmi laskavé a

já oceňuji vaši radu. Jenže my jsme urazili příliš dlouhou

cestu a tak tady hodlám ještě chvíli zůstat. Když pro nic

jiného, tak pro to, abych si mohl vaši překrásnou zemi

trochu prohlédnout. Povězte mi ale, jak jste se o naší

přítomnosti dozvěděl?“

„Dostal jsem tu informaci jednoduše od přítele. Ten

věděl, že jste sem dorazili.“

„Překvapujete mne, seňore. Nás tady zná skutečně

velice málo lidí. Smím se zeptat, kdo se o nás tady tolik

zajímal?“

„Ale zajisté. Není důvodu, abych to před vámi tajil.

Byl to Don Carlos Pallimo. Oznámil mi to po telefonu.“

Ať už Biggles očekával jakoukoli odpověď, tahle to

rozhodně nebyla. Na odpověď se zmohl teprve, když se

za notnou chvíli vzpamatoval z překvapení: „Já jsem za

vámi vlastně přišel, abych vám položil jednu naprosto

konkrétní otázku. A jelikož jste ke mně tolik upřímný,

tak vám ji položím hned.“ Mezitím, co mluvil, vytahoval

z kapsy ten dopis, který kdosi doručil na jeho jméno do

hotelu. Rozevřel obálku a vyndal z ní jediný list papíru.

S očima pevně upřenýma na Barrendovu tvář, mu ji

podal. „Napsal jste tohle vy?“ zeptal se poněkud

neurvale.

79

Barrendo se lehce zamračil, ale převzal list papíru a

pozorně si ho přečetl. Potom zvedl hlavu a rozhodně se

ohradil dívaje se Bigglesovi přímo do očí: „To jsem

absolutně nepsal já. Mne by ani ve snu nenapadlo, abych

si něco takového vůči vám dovolil!“

„Díky, seňore. Tím je moje otázka zcela

zodpovězena.“

„Proč bych u všech všudy vám měl takový dopis

vůbec psát?“

„Přece jste nám právě před chvílí podobnou radu,

dokonce by se dalo říci varování, sám dal!“ připomněl

mu Biggles bez rozpaků.

„Dát někomu radu osobně je jedna věc, ale něco

úplně jiného je poslat anonymně cosi, co se velice blíží

samotnému ultimátu. Kdybych takový dopis poslal já,

proč bych uvažoval o tom, že se s vámi musím osobně

setkat?“

Biggles si uvědomil logiku takového uvažování.

„Dobrá. Byl jste k nám tak dalece upřímný, že mne to

přímo svádí k tomu, abych v celé záležitosti zašel trochu

dál. Nevadilo by vám, kdybych vám položil ještě pár

otázek?“

„Jen račte, seňore. Budu vám velice rád ve vašem

pátrání jakkoli nápomocen.“

„Děkuji vám. Mohu nyní požádat o tu sklenku

sherry, kterou jste nám při našem příchodu nabídl?“

„S největším potěšením.“ Barrendo vstal, přešel k

vykládanému baru z leštěného dřeva a nalil tři sklenky

sherry. Postavil je před ně a sotva se znovu usadil,

Biggles pokračoval.

„Začnu úplně od začátku. Pak uvidíme, jak dalece se

shodujeme. Vy zjevně znáte Dona Pallima?“

80

„Přirozeně. Oba jsme se tady narodili. Je to

prakticky můj soused. Sdílíme stejné zájmy.“

„Před nedávnem, když byl v Londýně, získal tam

jistou sošku.“

„Ano, to vím. Byl bych ji sám rád získal. Ve

skutečnosti, jelikož jsem byl v té době také v Londýně,

jsem navštívil aukci s nadějí, že ji koupím, ale nebyl jsem

ochoten za ni dát tolik peněz jako on, neboť celkem

vzato, jde o pouhou raritu.“

Na okamžik to vypadalo, že Bigglese takové

upřímné doznání úplně vyvedlo z míry.

Barrendo ale nevzrušeně pokračoval. „Je to velice

bohatý člověk, a i když já sám jsem také sběratelem

všelijakých inkských a před-inkských uměleckých

předmětů, zdálo se mi, že za jeden jediný artefakt zaplatit

takovou cenu, je opravdu trochu příliš.“

„Takže

vy

jste

také

sběratel?“

opakoval

bezmyšlenkovitě Biggles jen tak konverzačním tónem,

aby mohl mezitím strávit tu překvapující informaci.

„Jen se rozhlédněte a uvidíte hned všechny ty věci,

které se mi podařilo sehnat.“

Biggles i Algy si začali prohlížet pokoj a zjistili, že

jsou obklopeni všelijakými podivuhodnými předměty

jako džbány, hrnky, hrnci, soškami, a tak podobně, všude

na poličkách, ve skřínkách a vitrínách, kterých si dříve

nestačili všimnout.

„Takže vy víte, co Don Pallimo nakonec koupil?“

pokračoval po chvíli Biggles.

„Ano. Byla to pravěká náboženská relikvie,

pravděpodobně z období tak zvané chauvinské kultury.

Bůžek, jestli to tak chcete nazývat, jménem Atu-Hua.“

81

Biggles, stále udivenější, pokračoval v otázkách.

„Jelikož Pallimo ještě neskončil své podnikání v Evropě,

poslal tu sošku domů letadlem napřed. Bezpochyby to

také víte?“

„Ovšem. Dal ji jednomu svému známému, aby ji

sem přivezl.“

„Znáte také toho člověka?“

„Rozhodně. Byl to O’Higgins, jak asi víte.“

Biggles přikývl a Barrendo pokračoval. „My se

pohybujeme ve stejné společenské vrstvě, ačkoliv on žije

v sieře, dost daleko od Santiaga. Je to také sběratel

místních starožitností a dosáhl několika vynikajících

výsledků při dešifrování nápisů na starověkých

památkách. Jeden indiánský jazyk dokonce převedl do

písemné podoby tím, že vytvořil sám celou indiánskou

abecedu.“

„Věděl ten člověk, co je v balíčku, který

přepravoval?“

„Ano.“

„Jak to mohl vědět?“

„Pallimo mu to řekl. Totiž – tak mi to vyprávěl on.“

„A proto jste si sehnal místo ve stejném letadle?“

„Ne, ne. To byla pouhá náhoda. Dostal jsem totiž

zprávu, že můj bratr, který žije v Buenos Aires, je vážně

nemocný a já jsem se k němu strašně potřeboval co

nejdříve dostat. Proto jsem letěl stejným letadlem a proto

jsem vystoupil už v Buenos Aires.“

„To jste tedy měl opravdu štěstí.“

„Vypadá to tak. Jen tak tak jsem stihl svého bratra,

než umřel. Jeho úmrtí mne v Buenos Aires chvíli zdrželo,

protože jsem musel zařizovat pohřeb a všechny ty

82

majetkové otázky, takže jsem doma vlastně teprve velice

krátce.“

„Povězte mi,“ Biggles si zamyšlené mnul bradu,

„bylo by možné, aby tahle figurka bůžka Atu-Hua měla

ještě nějakou jinou cenu kromě toho, že je to umělecké

dílo a samozřejmě také kromě ceny toho rubínu, který je

v ní zasazený?“

„Existují lidé, kteří věří, že je v ní ukryta jakási

tajemná moc, ale to jsou samozřejmě jenom takové

pověry.“

„S tím by třeba ale každý nesouhlasil.“

Barrendo se usmál. „Toto je svobodná země a lidé

mají svobodu myslet si, co chtějí, za předpokladu, že

neporušují její zákony. Názor, který jsem právě vyjádřil,

byl jenom mým osobním názorem. A nyní, seňore

Bigglesworthi, jelikož jsem vaše otázky zodpověděl zcela

upřímně, dovolíte mi jistě, abych vám také jednu otázku

položil?“

„Budu se ze všech sil snažit, abych ji co nejlépe

zodpověděl,“ slíbil Biggles s přátelským úsměvem.

„Je velice jednoduchá. Jaký máte vy zájem na sošce

Atu-Hua a z jakého konkrétního důvodu jste sem

přijeli?“

„Já osobně naprosto žádný zájem o tu sošku nemám,

kromě toho, abych zjistil, jestli se definitivně ztratila. Je

to ve skutečnosti otázka peněz. Ta soška je v Londýně

pojištěna na velice vysokou částku. Don Pallimo zcela

přirozeně uplatnil svůj nárok na pojistnou částku, ale

pojišťovna není ochotna svůj závazek plnit dokud

existuje šance, že se ten zelený bůžek najednou někde

opět nevynoří. Kromě toho je v tom zainteresována i

britská vláda, která musí pozorně sledovat, kolik

83

finančních prostředků v hotovosti opouští Spojené

království.“

„Takže vás nenajal Pallimo?“

„Rozhodně ne. Jsem tady jako oficiální zástupce

britské vlády.“

„S úkolem najít Atu-Hua?“

„Nebo zjistit, co se s ním stalo.“

„Jak to chcete dokázat?“

„Momentálně jsem omezil svou práci na to, abych

zjistil jakékoli informace, které by nám pomohli ten

případ tak či onak objasnit. V tom zajisté není nic

špatného. Nedovedu pochopit, proč by mne zrovna tohle

mělo uvrhnout v nějaké nebezpečí, jak se tady někteří

lidé evidentně domnívají.“

„Spíše to vypadá, že by se někomu velice hodilo,

kdyby viděl, že jste svého cíle nedosáhl.“

„Například komu? Můžete mi dát nějaký tip?“

Barrendo pokrčil rameny. „Nemá cenu ptát se

zrovna mne. Já jenom vím, podle toho, co se tady děje, že

některým lidem může vaše práce připadat jako

vměšování do čistě domácích záležitostí a tomu by

nejraději zabránili.“

„Jaký typ lidí máte na mysli?“

„Mohli by třeba protestovat Araucanijsští Indiáni. Ti

na své dávné bohy nikdy nezapomněli a vlastně stále

ještě vykonávají některé z těch svých tradičních

náboženských rituálů.“

„A vy?“

Barrendo se rozesmál. „Já? Dobrý Bože ne! Já jsem

civilizovaný člověk! Totiž alespoň doufám, že jsem.“

„A to je všechno, čím mi můžete pomoci?“

84

„Obávám se, že ano. Udělal jsem už všechno, co

bylo v mých silách.“

„Za což jsem vám, seňore, velmi zavázán.“ Biggles

udusil nedopalek cigarety v popelníku a vstal.

„Nebudeme už dál zneužívat vaši laskavé pohostinnosti.“

„Bylo mi potěšením.“ Barrendo je sám vyprovodil

až k hlavnímu vchodu a pak jim velice přátelsky potřásl

rukou.

Když tak kráčeli zpět po příjezdové cestě, teď již v

noci, ale dostatečně osvětlené měsíčním svitem, zeptal se

Algy: „Tak jaký máš z toho všeho pocit?“

Biggles zavrtěl hlavou. „Nějak to nechápu. Už od

začátku byl obraz celého případu takový mlhavý a teď je

ještě mlhavější. Už na začátku nás někdo buď úmyslně

nebo neúmyslně zavedl na špatnou stopu.“

„Myslíš, že nám někdo lhal?“

„Tak bych to přímo neformuloval. Alespoň zatím ne.

Beru to tak, že ti lidé, se kterými jsme zatím mluvili, byli

informovaní mylně. Úmyslně nebo neúmyslně.“

„Ale Barrendo přece nemohl být upřímnější, nemohl

být otevřenější a nemohl k nám být ani celkově

korektnější, ne?“

„Taky mám takový dojem. Kdyby nám neříkal

pravdu a úplnou pravdu tak, jak se mu osobně jeví, tak by

to byl nepochybně absolutní mistr v dokonalé přetvářce.

Je to smutné, ale čím jsem starší, tím je pro mne těžší

přinutit se k tomu, abych někomu bezvýhradně věřil.“

„Ještě jsi nepotkal zrovna dost lidí, kterým by se

dalo věřit nebo nevěřit. Kdo to zatím byl? Jenom

Pallimo, Thurburn a teď Barrendo. Který z nich se nás to

snaží tahat za nos?“

85

„Ještě nevím, ale s trochou trpělivosti na to nakonec

musíme přijít.“

„Hodláš teď jít za Pallimem?“

„Dneska večer ještě ne. Nedovedu si představit, co

by nám ještě mohl říci. Třeba by se mu také

nezamlouvala naše návštěva u Barrenda. Raději využiji

trochu času, abych si promyslel tu Barrendovu verzi

celého našeho případu. Jedna věc je ale naprosto

evidentní. Všichni, co mají s tím případem co dělat,

včetně O’Higginse, který ten balíček vezl, mají jednu věc

společnou. Všichni mají zásadní a hluboký zájem o

historické památky pocházející od pravěkých civilizací

této země. Jsou to známí sběratelé a náš zmizelý bůžek

spadá přesně do takové kategorie. Možná ještě víc, než

jsme si původně mysleli. A všichni by ho rádi měli jen

pro sebe. O tom se asi nedá moc pochybovat. Otázkou je,

jsou motivováni jenom zájmem o historii, nebo je za tím

ještě nějaký nebezpečnější zájem? Mám ale pocit, že už

jsme absolvovali dost povídání. Je čas dát se do něčeho

praktičtějšího. Zítra se mrkneme na ty zdejší hory hezky

shora.“

„Jestli nám to dovolí.“

„Proč by nám v tom měl někdo zabránit nebo se o to

třeba jenom pokoušet?“

„Já nevím, ale něco mi říká, že tady nejsme zrovna

moc vítaní. Někomu tady by vyhovovalo, kdybychom se

do toho vůbec nemíchali. Ten dopis, co jsme v hotelu

dostali, je toho praktickou ukázkou. Měl nám nahnat

strach, abychom to tady rychle zabalili.“

„Ten člověk, co to napsal, měl vědět, že mne to tím

pádem bude zajímat mnohem víc než jindy, a že jsem

pevně rozhodnutý přijít na kloub téhle zatraceně

86

zamotané historii! A taky zjistím, co se stalo s tou

zmizelou Caravanou. Výhrůžky mně vždycky jenom

vyprovokují k větší aktivitě, to bys mohl už vědět.

Starosti mi ale dělá jiný problém. Jestliže najdeme

Caravanu někde dole v těch horách, jak se k ní dolů

dostaneme?“

Během hovoru došli až k příjezdové bráně. Taxi tam

na ně stále čekalo, řidič byl na svém místě a zjevně na ně

čekal, indiánský strážce také stál na svém místě ve

strážní budce.

Jak tak klidně kráčeli k vozu, beze spěchu, uviděl je

řidič a nastartoval motor. Algy nastoupil na bližší straně

a Biggles ho právě chtěl následovat, když se zarazil,

protože jeho pozornost upoutal nenadálý pohyb na druhé

straně ulice. Kolem dokola byla sice otevřená krajina, ale

silnici lemovala hustá pichlavá křoviska. Odtud se také

zničehonic vynořily dvě postavy, okamžitě se rozdělily a

blížily se k autu. Biggles neočekával žádné potíže, ale v

pohybu těch dvou bylo cosi nepřirozeného, co v něm

okamžitě probudilo jisté podezření. Bylo sice příliš tma

na to, aby mohl cokoli dobře vidět, ale měsíční světlo

bylo dost silné, takže to, co zvedla jedna z těch dvou

postav v napřažené ruce, se v jeho záři jasně zalesklo a o

tvaru té věci se už nedalo pochybovat.

„Pozor!“ stačil vykřiknout Biggles k Algymu, skočil

do auta, křikl na řidiče: „Jeďte!“ a zabouchl za sebou

dveře.

Jak se auto začalo rozjíždět, ozval se za ním dupot

nohou a pak zapraskaly výstřely. Něco udeřilo do kufru

auta. Biggles se sehnul a strhl k zemi i Algyho.

Řidič reagoval obdivuhodně duchapřítomně. Nikdo

mu nemusel říkat, co má dělat. Podle toho, jak rychle

87

dupl na plyn, by se dalo soudit, že už něco podobného

zažil. Auto skočilo kupředu jako kůň, když mu vrazí

ostruhy do boku. Výstřely už nebylo slyšet. Pokud ti dva

ještě stříleli, tak se už do auta netrefili.

Biggles se rychle obrátil na Algyho: „Nekoupil jsi to

někam?“

„Ne, jsem v pořádku,“ hlásil Algy. Potom ponuře

dodal: „Jak jsem před chvílí říkal, někdo v těchhle

končinách nás asi nemá zrovna v lásce.“

„Začínám si myslet, že máš pravdu,“ suše

konstatoval Biggles.

„Kdo na nás asi poslal ty vrahy?“

„Kdybysme věděli tohle, tak už víme všechno.“

„Viděl jsi je?“

„Ne dost dlouho na to, abych je poznal, kdybysme se

s nimi měli ještě někdy setkat.“ Řidič jel jako o závod

ještě asi půl míle, potom zpomalil, stáhl skleněnou

přepážku mezi řidičem a pasažérem a rozjařeně

poznamenal: „Čekali na vás nějaký kamarádi, seňoritos!“

Rozesmál se pak, jako by to byl nějaký skvělý vtip.

„Vypadá to tak,“ odpověděl mu Biggles, ale na

rozdal od něho se vůbec nesmál. Polohlasně pak dodal k

Algymu: „Teď, když nám nějaký pacholek připravil

takové uvítání, musíme být opatrnější. Stejně to pořád

nechápu. Dovedu si jenom domýšlet, že jsme se dostali

do nějaké zatraceně horké kaše, když se někomu vyplatí

dělat si takové problémy, jen aby se nás zbavil. No

alespoň teď víme, jak si stojíme. Jakmile bude ráno jen

trochu vidět, ihned vyrazíme!“

88

DEVÁTÁ KAPITOLA

NEBEZPEČNÝ LET

Povrch země dole pod pátrajícím Merlinem působil

dojmem, jako by byl jaksi nedodělaný. Vlastně jako by

ani nebyl správně započatý. Byl tam jen takový chaos ze

skal, z propastí jako by se země rozštěpila a z dlouhé

řady ledovcových vrcholů táhnoucích se bez přerušení od

severu k jihu v souvislém řetězu vznikl jakýsi obrovitý

náhrdelník nahrubo broušených diamantů. To byly Andy,

páteř jihoamerického kontinentu, téměř pět tisíc mil

dlouhé a sto mil široké, známé na jih od Panamské úžiny

jako Kordillery a na sever mimo jiné jako Rocky

Mountains, dohromady největší horský útvar na světě.

Planiny, velké či menší, se vyskytovaly na obou

stranách hřebenů tohoto horského masivu stejně často a

objevovaly se na všech úrovních, zatímco v jistých,

docela krátkých intervalech, se do výše vinul pruh kouře

signalizující vulkanickou povahu této obrovité dřímající

masy neklidu. Ze známých důvodů není možné udat

objektivní průměrnou výšku této ohromující bariéry, ale

odhaduje se, že dosahuje až třináct tisíc stop, i když

mnohé z těchto ledových vrcholů, na které ještě žádný

člověk nikdy nevkročil, sahají jistě přes dvacet tisíc stop

až do řídkých vrstev zemské atmosféry.

Pro pěšího by se našly v této obrovité skalní formaci

průsmyky z jedné strany na druhou, ale je jich opravdu

málo a jsou velice daleko od sebe, většinou jsou úzké a

hraničí s děsivými propastmi a srázy, kde by jeden špatný

krok znamenal pád tisíce stop dolů, takže by se po nich

89

jen tak cestovat nedalo. Není ostatně žádnou vzácností,

že se turisté raději vracejí zpátky, když se před nimi zjeví

tak klikatá a úzká stezka, až to vyvolává závratě. A

nemusí se ani zdůrazňovat, že v úspěšný přechod

průsmyky v tak řídké atmosféře, až je dýchání téměř

nemožné, by mohl doufat jedině člověk ocelových nervů

a vynikající fyzické kondice.

Biggles a Algy v Merlinu už celé tři dny hledali v

této nehostinné části zeměkoule Caravanu, ale dosud bez

nejmenšího náznaku, který by sliboval úspěch, takže se

jim celá jejich operace začínala zdát čím dál tím

dětinštější.

Metoda, podle které postupovali, byla stále stejná.

Zaprvé dlouhý výstup až do výše 20 000 stop, aby se

vyhnuli hrozícím hradbám před sebou, a pak se vždy

vydali po trase, která měla být původní trasou zmizelého

letadla. Potom, když zdolali ty nejhrozivější vrcholy,

nebo případně proletěli mezi nimi, klouzali v táhlém

sestupu podél východní strany úbočí až na mnohem

příjemnější výšku zhruba nejvyšších korun stromů, kde

už ledovcové útesy nahradily vodní kaskády a majáky

tropického pralesa se vzepjaly z rovníkových plání dole

pod nimi. Všude, kde to bylo možné, Biggles „vyšíval“

krajinu sem tam podél původní linie, i když neměl žádný

konkrétní důvod předpokládat, že se ztracené letadlo,

řízené podle kompasu zkušeným pilotem, odchýlilo od

své pravidelné dráhy. Algy velice dobře chápal, proč už

bylo ukončeno oficiální pátrání a odpovědná místa

rozhodla, že nemá smyslu riskovat ztrátu dalšího letadla

kvůli Caravaně, která by se stejně nedala zachránit, ani

kdyby se ji nějakou náhodou podařilo skutečně

90

lokalizovat. Tady, v tak nepřátelském prostředí, žádná

posádka nemohla v žádném případě přežít.

Nicméně, navzdory tomu všemu, dívat se dolů na

krajinu, kterou nikdo jiný kromě cestujícího v letadle

nemůže vidět, bylo jistým způsobem fascinující. Jakési

známky života se zatím objevily teprve dvakrát. První

známkou bylo stádo vacunas na malé pláni. Tou druhou

byl jeden veliký bílý kondor z hejna těchto velkých ptáků

žijících na samých vrcholcích stromů, který přiletěl blíž k

nim, aby si je mohl lépe prohlédnout – tak blízko, až jim

to jako letcům nebylo zrovna příjemné. Biggles rychle

sklopil letadlo na druhou stranu, protože znal dobře

hlášení o tom, jak tito velicí vzduchoplavci neznající ve

svém království žádný strach, neváhali napadnout i

letadla stejně jako jakéhokoli jiného ptačího vetřelce.

Dosavadní let poznamenávala jistá dávka nervozity i

přesto, že podmínky pro létání byly skvělé, počasí

zůstávalo stále krásné, i přesto, že při potenciální poruše

motoru by s trochou štěstí bylo možné dlouhým

klouzavým letem přistát na některé planině otevřené

krajiny Chile nebo Argentiny, podle toho, na které straně

by zrovna k selhání motoru došlo. Momentálně dělal

Biggles větší oblouky než obvykle doufaje, že Caravana

mohla letět mimo kurz v okamžiku, kdy ztroskotala.

Nebylo už totiž pochyb o tom, že musela ztroskotat. Byla

tady spousta míst, kde mohl zkušený pilot s malým

strojem přistát bez větších škod, i když velké dopravní

letadlo by tady nemělo vůbec žádnou šanci.

Po nějaké době jen tak náhodného létání Biggles

najednou obrátil letadlo k západu se slovy: „Já už toho

mám dost. Takhle se nikam nedostaneme. Kdyby

Caravana ztroskotala kdekoli, kde by ji bylo možné vidět

91

shora, tak by ji určitě chilské vojenské letectvo, které se

účastnilo pátrání, objevilo. Udělali jsme, co jsme mohli.

Já se vracím na letiště. Pošlu zprávu komodorovi, že tady

jenom ztrácíme čas a raději bychom měli letět domů. On

si to určitě uvědomuje stejně jako my. Konec konců

neexistuje žádný signál, natož důkaz, že se Caravana

vůbec někdy dostala alespoň sto mil daleko od místa, kde

jsme právě teď.“

Algy o ničem nediskutoval. „Já jsem pro. Ty tady

velíš, ale musím ti říct, že se mi celá tahle záležitost zdá

pěkně praštěná.“

Nikdo už víc nepromluvil. Biggles letěl dál, většinou

západním směrem a vybíral pečlivě kurz mezi tyčícími se

horskými štíty náhle se vynořujícími nad souvislým

masivem. Jediným neomylným orientačním bodem tady

byla sopka, které si všimli při odletu. Stále ještě si

„foukala pod vousy“, jak říkal Algy, a to docela

pravidelně.

Teprve pár minut potom, co se Merlin začal snášet

do pohodlnější výšky, dolů na zhruba deset tisíc stop,

zavolal prudce Algy, který neustále pečlivě pozoroval

terén: „Drž to rovně! Myslím, že jsem zahlédl nějaký

pohyb!“

„Kde?!“

„Vidíš tam tu dlouhou planinu pod útesem? Odtud

seshora to vypadá jako vysokohorská louka!“

Ten prostor byl vlastně nezaměnitelný, protože to

byla jediná podobná pláň v dohledu. Dlouhý pruh asi tak

půl míle a jedno sto yardů široký, zhruba v jedné rovině.

Přirozený útvar na úbočí hory s vertikálním útesem

prudce se zvedajícím na straně jedné a na druhé obrovská

propast, která padala někam hluboko do modré mlhy, tak

92

hluboko, že nebylo na dno vůbec vidět. Barva toho útesu

byla téměř zelená, což předpokládalo nějaké porosty, i

když na druhém konci byla jakási červená skvrna, která

mohla být cokoli. Nebyla to ale žádná neobvyklá

formace. Už takových viděli pod sebou pár, větších i

menších. Tahle pláň však byla přímo na hranici lesů, nad

ní začínalo už jen pásmo holých skal.

Algy pokračoval v navigaci. „Na okraji toho

červeného pruhu, kde hraničí s lesem. Nevypadá to, jako

by tam na nás někdo mával? Rozhodně se tam něco

hýbe!“

„Možná to je nějaký Indián, co právě loví chincillas.

Nedovedu si představit, co by tady kdo dělal.“

„Mně ten člověk vůbec jako Indián nepřipadá. A

určitě na nás mává!“

„To nic neznamená. Lidi na letadla normálně

mávají, zvlášť tam, kde je vidí málokdy. My ale přece

hledáme letadlo a nic jako letadlo tady nikde nevidím.

Ale abychom se zbytečně nedohadovali, tak sletím trochu

níž, ať se na to můžeme lepší mrknout.“

Biggles ubral plyn a přešel do klouzavého letu a pak

přeletěl nad celou planinou. To bylo značně riskantní,

protože vzduch mezi skalisky bývá značně nestabilní a

plný vírů, které mohly kdykoli uchopit letadlo a mrštit s

ním proti skalní stěně ještě než by pilot stačil z náhlé

„díry“ vymanévrovat.

„Raději se dívej jen ty, já se soustředím na řízení,“

křikl na Algyho Biggles. Potom napjatě, s jednou rukou

na plynu a druhou na řízení, pokračoval: „Co si o tom

myslíš? Mně se to vůbec nelíbí a níž už za žádnou cenu

nepůjdu!“

„Tam dole je ale nějaký člověk!“

93

„Jaký člověk?“

„Těžko říct, ale vypadá jako běloch. Teď si sedá na

zem, ale pořád přitom mává kusem nějaké látky jako by

volal o pomoc. Co s tím můžeme dělat?“

„Nic,“ rychle odpověděl Biggles.

„Neblázni, možná, že má potíže!“

„To je jeho věc. A my je budeme mít brzy taky,

jestli se budu pokoušet dostat se ještě níž.“ V té chvíli byl

Merlin už na sto stopách a střídavě stoupal a klesal podle

toho, jak okolní skály formovaly tvar průsmyku.

„Něco bysme ale udělat měli,“ nevzdával se Algy.

„Ten chlápek vypadá jako že nevydrží ani stát na nohách.

Určitě je nemocný nebo se mu něco stalo!“

„A co mi tedy, prosím tě, navrhuješ?“ trochu

podrážděně reagoval Biggles.

„Vypadá to tam dole jako placka, nikde žádné skály

nevidím. Co kdybysme zkusili přistát?“

„Ty jsi snad zešílel?! To tedy ani za nic. Takový

blázen přece nejsem!“

„Ten chudák tam dole možná umírá!“

„Promiň, to ale jeho problém. My jsme ho tam přece

neposlali. Vážně, tady nemůžeme vůbec nic dělat. Já

letím domů.“

„Jestli to uděláme a necháme toho ubožáka svému

osudu, tak dneska v noci kvůli tomu určitě nebudu v

klidu spát. A jestli tě dost dobře znám, tak ty taky ne!“

„Kristepane! Co ode mne, prosím tě, chceš?!“

„Mohl by ses pokusit přistát. Vypadá to docela

bezpečně.“

„Možná to bezpečně vypadá, ale já se koly

podvozku země nedotknu, dokud nebudu vědět naprosto

94

přesvědčivě, že je to stoprocentně bezpečné. A tím si

prostě nemůžeme být jistí.“

„Mohl bych to vyzkoušet.“

„Vyzkoušet? Jak, prosím tě?“

„Můžeš mě tady vysadit. V kabině je padák, tak

můžu seskočit.“

Biggles na něho zůstal koukat. „Poslyš, je nejvyšší

čas, aby ses dal vyšetřit! Ty jsi vážně zešílel!“

„Prověřím tam dole, jestli je ten terén bezpečný pro

přistání a jestli ano, tak mě pak zase vyzvedneš.“

„Algy, co jestli ten terén bezpečný nebude, co pak?

Jak se asi dostaneš domů?“

„Pěšky.“

„Prosím tě, vždyť ty ani nevíš, co říkáš! Jít pěšky

přes tyhle hory?! To přece nemůžeš nikdy dokázat! K

tomu je potřeba profesionální horský vůdce, který

používá jedině svoje vyšlapané stezky, aby se vůbec

někam dostal!“

„Já bych to risknul. Mohl bys mi čas od času shodit

dost jídla, abych to přežil.“

„Algy, v minulosti jsme se vrhali do všelijakých

šílených podniků, ale tohle je tedy vrchol!“ rozhodně to

odmítl Biggles. „Zapomeň na to.“

„Asi tě vůbec nenapadlo, že ten člověk tam dole, je

možná jediný z Caravany, kdo to přežil, když to tady

někde nabořili do země.“

„To bysme už dávno viděli trosky.“

„Kdyby spadla do propasti nebo do lesa, tak ne.“

„Tak dobře,“ netrpělivě konstatoval Biggles. „Mně

osobně to připadá naprosto šílené, ale jak chceš. Nelíbí se

mi představa, že bych tady v takové pustině měl někoho

nechat, stejně jako se to nelíbí tobě, ale necítím se

95

oprávněný riskovat tady státní majetek za dvacet tisíc

liber a specielně ne tohle letadlo, za které osobně ručím,

kvůli nějaké vzdálené šanci pomáhat někomu, kdo

nakonec, jak se třeba ukáže, naši pomoc ani

nepotřeboval!“

„Bigglesi, jestli seskočím jenom já, tak ty ani tak

moc neriskuješ,“ namítl Algy. „Já bych to zkusil. Jestli

najdu pevnou zem a žádné překážky, až budu tam dole,

tak ti označím dráhu a ty můžeš přistát, abys mě vyzvedl.

A pro případ, že bych musel domů pěšky, si vezmu větší

zásoby potravin.“

„To rozhodně. Těžko narazíš po cestě na nějakou

restauraci. A stopem se taky daleko nedostaneš, to je

jasné.“

Algy odešel dozadu do nákladového prostoru a za

chvíli se vrátil s jedním ze dvou nouzových padáků, které

měli pro případ havárie. Přes rameno měl velký batoh.

„Tak jo,“ povídá klidně. „Můžeš mě shodit. Pořádně si

tam ten terén prohlídnu, než ti dám znamení. A můžeš se

spolehnout, že na tobě nebudu chtít, abys zbytečně

riskoval. Jestli široce rozpažím, tak to bude znamenat, že

se nedá nic dělat. V tom případě můžeš letět domů a ráno

mi hodit zase nějaké jídlo. Dneska už na to nebude čas,

protože se za pár hodin setmí. Jestli budu mávat rukama

nad hlavou, tak to bude znamenat, že je povrch terénu

dost dobrý pro bezpečné přistání, takže jestli se na to

budeš cítit, můžeš mě vyzvednout. Označím ti nejlepší

dráhu na přistání. Tak, já jsem připravený. Řekni mi, kdy

mám seskočit.“ Algy otevřel dveře a zůstal stát mezi

nimi.

„Stejně si myslím, že je to pěkně praštěná akce. Ale

když chceš, tak zlom vaz!“ Biggles se připravil na

96

nejtěžší manévr, o který se kdy pokusil. A že jich už měl

za sebou pěknou řadu! Teď mu mohli pomoci jenom léta

zkušeností, protože věděl, že se nachází v situaci, kdy i

sebemenší chyba v odhadu jim může být osudná.

Biggles věděl sice moc dobře, co je třeba udělat a na

první pohled to ani nijak zvlášť obtížně nevyhlíželo, ale

skutečné nebezpečí bylo v tom, co neviděl, co nemohl

předvídat a nemohl nijakým způsobem zjistit: vzduchové

proudění, teplé proudy a proudy, ve kterých se letadlo

náhle propadne, budou určitě všude mezi těmi

rozervanými skalami, s tolika průduchy a s takovými

výškovými nerovnostmi, s těmi extrémními rozdíly v

teplotě ve vyšších a nižších polohách. Když ale nastavil

letadlo pro průlet podél té zelené pláně ve skalní průrvě,

zjistil, že podmínky nejsou zase až tak zlé, jak čekal. Bál

se jenom, aby boční vítr nezachytil při seskoku Algyho a

neodnesl ho do zejícího ústí propasti vlevo od útesů.

Proto se snažil letět co nejtěsněji na opačné straně, u

skalního masivu. Tím se ale zase vystavil riziku, že než

bude schopen zareagovat, může ho náhlý poryv

vzduchového proudu z boku hodit s letadlem tak blízko

ke skále, že poškodí třeba jenom i konec křídla a i to

bude znamenat jenom jednu věc – konec.

Když se stroj ocitl na třech tisících stopách a letěl

přesně v rovině co nejnižší možnou rychlostí, těsně před

klesáním, vykřikl: „Teď!“ Ucítil slabý úder, to jak se

Algy odrazil daleko ode dveří a letadla a okamžitě

otevřel naplno plyn, aby zvýšil rychlost, která by mu

poskytla větší manévrovatelnost. Ještě stačil zachytit

pohledem, jak se padák otevírá, ale na víc už neměl čas.

Musel se plně věnovat řízení a tomu, jak se dostat dál od

té zdi nebezpečných skalních převisů.

97

Když se už v pohodlnější poloze podruhé ohlédl,

uviděl Algyho na pláni, jak sbaluje svůj padák. Aby

udržel planinu na dohled, manévroval ve tvaru „S“ a z

bezpečné vzdálenosti pak sledoval, jak Algy pospíchá k

ležící postavě na konci červeného pásu, o němž si teď

pomyslel, že to jsou asi nějaké květiny, možná vlčí máky.

Když dorazil až k ležícímu muži, Algy vedle něho

poklekl, ale jenom na okamžik. Nechal vedle něho ležet

padák i svůj batoh, a začal pobíhat křížem krážem po

délce celé planiny, což mu samozřejmě zabralo dost času.

Jednou se shýbl, zvedl kus něčeho, co vypadalo jako kus

jakéhosi kamene, a odnesl jej stranou. Potom upustil

nějaký bílý předmět, asi svůj kapesník, který měl sloužit

zjevně jako značka a pospíchal zpátky na místo, kde

nechal své věci. Tam zvedl obě ruce nad hlavu a mával.

Potom nasbíral suchou trávu a nějaké rostliny a zapálil

to. Vyskočil pramínek kouře. Ale jako indikátor směru

větru to moc nepomohlo, kromě zjištění, že tady

neexistuje žádný stálý vítr z jednoho směru. Něco

podobného se ale v takovém prostředí dalo čekat.

Biggles se zhluboka nadechl a připravil se na

nejkritičtější část celé operace. Věděl, že nemají času

nazbyt, protože slunce se už začínalo zaklánět za vrcholy

hor a jakmile tam zmizí, zmizí také denní světlo. Sám si

nebyl jistý, zda má být rád nebo nerad, že je tady vhodný

podklad k přistávání, protože bylo evidentní, že je v tom

zoufalé riziko, i přesto, že to bylo riziko, se kterým se

počítá. Ale musel dodržet dohodu. Ve skutečnosti věděl

sám od začátku až příliš dobře, že ať to riziko bude

jakékoli nikdy by ho ani nenapadlo, aby tady v těch

končinách opustil Algyho samotného.

98

Když ubral trochu výšku, opakoval stejnou operaci

jako při seskoku padákem, jen s tím rozdílem, že si dal

větší rezervu na začátku, aby to náhodou nepřetáhl při

přistání a nevletěl až do těch stromů, které vypadaly jako

součást neprostupného pralesa a začínaly na konci Algym

označené přistávací dráhy. Pod tíhou napětí stiskl

mimoděk rty a začal přistávací manévr.

Nakonec se ukázalo, že samotné přistání na zemi

nebylo o nic těžší než přistání kdekoli na normálním

letišti. Letadlo se jenom párkrát zatřáslo, jak vjelo na

nerovný terén, ale to se stává běžně. Vcelku vzato vzduch

byl mnohem méně turbulentní, než by se čekalo na

takovém nechráněném místě. Kola prosvištěla suchou

travou a Biggles byl na zemi. Zaroloval až poblíž místa,

kde čekal Algy a sledoval jeho přistání, vypnul motory,

okamžik ještě seděl, aby si vydechl a zbavil se napětí

posledních sekund, potom sešplhal a čekal, až k němu

přiběhne Algy.

„Skvělá prácička!“ křičel Algy nadšeně. „Já jsem

věděl absolutně jistě, že ty to dokážeš!“

„Tak to jsi toho věděl víc než já,“ trochu vyčítavě

odvětil Biggles. „Já už jsem na takovéhle improvizace

trochu příliš starý. Už na mně nikdy nesmíš chtít, abych

si něco podobného zopakoval. Tak co ses dozvěděl za

novinky?“ už klidně dokončil a vytáhl své nezbytné

cigaretové pouzdro.

„Pevně si utáhni pásy, hochu, řeknu ti něco, co tě

může porazit.“

„Po tom, co jsem udělal právě teď, už mne nemůže

porazit nic na světě!“

„Je to děvče!“

99

Bigglesovi cigaretové pouzdro téměř vypadlo z

ruky. „Řekni to ještě jednou! Já jsem se asi přeslechl!“

„Říkal jsem, že je to holka.“

„Jsi si jistý, že nemyslíš nějakou tu máničku,

nějakého chlápka s dlouhýma vlasama, který si nechává

jen tak –“

„Prosím tě! Když potkám člověka, tak jsem pořád

ještě schopný rozeznat ženské pohlaví od mužského!“

dotčeně prohlásil Algy.

„Jaké děvče to je? Indiánské?“

„Nic takového, kamaráde. Je to běloška, bílá, nebo

rozhodně dost bílá na to, aby ten její odstín nehrál žádnou

roli.“

„K čertu, co by tady na tomhle místě dělala nějaká

běloška?“

„To tedy nemám tušení. Není zrovna ve stavu, aby

mohla mluvit. Je v bezvědomí. Vlastně si ani nejsem

jistý, jestli už není mrtvá. Vypadá totiž jako by prošla

skrz naskrz peklem.“

„Před půl hodinou ještě mrtvá nebyla. Hýbala se

přece.“

„To mohly být předsmrtné křeče.“

„Fajn. Ale místo klábosení s tím musíme rychle něco

udělat.“

„Ještě moment. Měl bys vědět ještě něco. A jestli s

tebou pořádně nezatřese tohle, tak už nic na světě.“

Algyho hlas najednou dostal nový, tajemný tón.

„Střílej, poslouchám.“

„To děvče na sobě má uniformu!“

„Jakou uniformu?“

„Šedou. S křídlama vepředu na blůze a zlatým

emblémem křídla na čapce.“

100

Biggles úžasem rozevřel oči dokořán. „Chceš říct, že

je to – pilotka?“

„To ne. Ale ať se propadnu, jestli to není letuška!

A k tomu ještě moc pěkná letuška! Totiž než se

dostala do toho příšerného stavu, v jakém je teď.“

„Letuška!“ Bigglesovi začalo pomalu svítat. „To mě

podrž! Jednu letušku přeci měla i Caravana!“

„Bráško, ty mi přímo čteš myšlenky!“

„Přines rychle lékárničku!“ zněla strohá odpověď.

101

DESÁTÁ KAPITOLA

Šokující zprávy

Trvalo dobrou půlhodinu než se injekcím v soupravě

pro první pomoc, kterou byl Merlin vybaven, podařilo

zapůsobit tolik, aby nalezené děvče jakž takž přišlo k

vědomí. Vlastně abychom byli přesnější, k jakémusi

polovědomí, protože i když otevřela oči, vypadala jako

omámená, stále nebyla schopna mluvit, rozhodně ne

souvisle. Protože Biggles věděl, že nemá cenu spěchat,

nechal ji být v klidu, aby měla tolik času, kolik potřebuje.

Během čekání už slunce úplně zapadlo za nejbližší

vrcholy a denní světlo už se začínalo rozptylovat v šeru

nadcházejícího večera.

Jediné, co Biggles řekl, když k ní poprvé přistoupil a

klekl si vedle ní, bylo: „Je to opravdu letuška. Takhle

oblečený opravdu nemůže být nikdo jiný.“ Když ji

prohlédl, zda nemá nějakou zlomeninu, pokračoval:

„Myslím, že to není nic vážného. Horečku nemá, mně to

připadá, jako kdyby to bylo jenom ze šoku a vyčerpání.

Podle barvy pleti v jejím obličeji bych odhadoval, že už

hezky dlouho nic nejedla. To se ale dá lehce napravit.

Vybal vařič a uvidíme, co s ní udělá silný masový vývar.

Ubohé děvče. Musela projít opravdovým peklem. Ale

přežila to a to je nejdůležitější.“

Algy měl pravdu, když říkal, že je moc hezká, totiž

byla předtím, než si prošla tím svým utrpením. Na tom

ostatně není nic neobvyklého, protože letušky se obvykle

vybírají nejen podle inteligenčních testů, ale také podle

toho, jaký je jejich zjev a jak působí na cestující. Téhle

102

dívce bylo asi dvacet, byla spíš drobnější postavy, měla

černé oči a temně černé vlasy. Její hubený obličej byl

smrtelně bledý a na bradě měla čerstvě zahojenou jizvu.

Vypadalo to, že už pěkně dlouhou dobu neviděla ani

mýdlo ani vodu. Ruce měla špinavé, šaty potrhané a v

nepořádku. Někde ztratila jednu botu a až po kolena byla

od bláta, jako kdyby se brodila nějakou bažinou.

„Určitě tady už nějakou dobu byla,“ poznamenal

Biggles. „Chudák holka. Prožila asi těžké chvíle. Algy,

jsem rád, že jsme přistáli. Odtud by se nikdy sama

nedostala.“ Mezitím co mluvil, pokoušel se Biggles krmit

svou pacientku lžící, vždycky po jednom srknutí, ze

šálku hovězí polévky Bovril, kterou Algy našel v jejich

výbavě.

„Co budeme dělat?“ zeptal se Algy obsluhuje vařič.

„Momentálně nemůžeme dělat nic víc, než děláme.“

„Nemyslíš, že bysme měli radši hned odletět do

Santiaga?“

„Myslím, že bychom s ní ještě neměli hýbat. Ostatně

není proč spěchat. Potřebuji, aby mi řekla všechno, co ví.

Jestli tady někde to letadlo spadlo, tak možná ještě někdo

přežil a bude nedaleko. Jakmile budu pryč z téhle pláně,

tak už se sem hned tak nebudu chtít vracet. Jsem pro to,

abychom udělali všechno, co je možné, dokud jsme ještě

tady.“

„Ale jestli se rychle nesebereme a nevypadneme

odtud teď, tak se odtud už dneska nedostaneme. Pokud se

ovšem necítíš na start za tmy?“

„V tom případě tady zůstaneme až do rána.“

„Ale tady bude za chvíli hrozná zima.“

„Můžeme přenocovat v kabině.“

„A co když se počasí zhorší?“

103

„To prostě musíme riskovat.“

„Ty doufáš, že bude brzo schopná mluvit?“

„Samozřejmě.“

„Co když ale nemluví vůbec anglicky? Budeš na to

se svojí španělštinou stačit?“

„Měla by umět anglicky. Jeden z jazyků, který musí

všechny letušky zvládnout, ať pracují pro jakoukoli

leteckou společnost, je angličtina.“ Biggles ukázal

směrem k pralesu. „Přišla odtamtud. Její stopa je ještě

vidět tam v těch červených liliích nebo co to je za kytky.

Faktem je, že když byla při té havárii Caravany, tak

přitom nemohla být sama, to je jisté. Ale kde jsou tedy

ostatní? Někde nedaleko musí být trosky letadla a ostatní

jsou třeba ještě uvnitř. To bychom měli taky zjistit dřív,

než odletíme. A to děvče nám to poví.“

Právě při těch slovech si všiml, že dívka otevřela

dokořán oči a co víc, teď v nich zasvitla jiskra,

signalizující, že je tentokrát při plném vědomí. Okamžitě

se pokusila vstát, ale Biggles ji jemně zatlačil zpátky na

deku. „Jen pomalu, pomalu. Nebojte se, jsme přátelé.

Pijte.“ Dal jí opět napít hovězí vývar a ona hltavě

vyprázdnila celý šálek. Biggles se usmál. „Měla jste hlad,

co?“

Vyčerpaně se pousmála. „Strašný hlad. Žádné jídlo

strašně dlouho. Jak jste se sem dostali?“

„Letadlem. Viděli jsme vás mávat, tak jsme přistáli.“

„Vy jste přistáli – tady?!“ Vypadalo to, že ji to

zaskočilo. Ostatně právem.

„A jak jste se sem dostala vy?“ zeptal se na oplátku

Biggles.

„Také letecky.“

„Havarovali jste?“

104

„Ano, seňore.“

„Jak se jmenujete?“

„Conchita. Conchita Gonzales.“

„Vy jste letuška z toho letadla?“

„Ano, seňore.“

„To vaše letadlo, to byla Caravana letící z Buenos

Aires do Santiaga?“

„Ano, seňor.“

„My jsme jí hledali. Proto jsme teď tady.“

„To jsem si myslela, když jsem vás viděla včera.

Proto já jsem přišla sem, takže abyste mne viděli, pro

případ, že se vy budete vracet.“

„Kde je vaše letadlo teď?“

Conchita se začala zvedat a Biggles ji podepřel, aby

se mohla pohodlně posadit. Pak ukázala k lesu. „Ve

stromech.“

„Jak daleko?“

„Ne moc daleko. Přibližně tak jeden kilometr.“

Tady se Conchita na chvíli odmlčela. Algy ji dal

další šálek horkého Bovrilu, tentokrát s kousky sucharů.

Nechali ji na pokoji, aby to mohla v klidu sníst a dát se

trochu dohromady. Její stav se viditelně zlepšoval. Do

bledých tváří se jí začala vracet barva a tabulka čokolády,

kterou vytáhl Algy, jí na rtech vyvolala dokonce úsměv.

„Až se na to budete cítit, rád bych vám položil pár

otázek,“ začal po chvíli Biggles.

„Už je mi lépe a jsem připravena odpovídat vaše

otázky. Cítím se po tom, co jsem snědla vaše polévka,

lepší a teď mohu myslet O.K.,“ ozvala se Conchita

složitou angličtinou, která jí ale nedělala žádné zvláštní

potíže. I její přízvuk nebyl zdaleka tak silný, aby zkreslil

105

význam slov a její angličtina zněla dokonce exoticky

zajímavě.

„Vaše letadlo bylo nuceno přistát. Proč? A jak se to

stalo? Kde byla ta porucha?“

„Byla tam exploze.“

Biggles údivem vytřeštil oči. „Cože? Výbuch v

letadle? Ve které části letadla?“

„V kabina, kde je zavazadlový prostor, to určitě

muselo být.“

„Máte nějakou představu, co ten výbuch mohlo asi

způsobit?“

„Ne. Já jsem vyšla velikou silou najednou, jako

kdyby někdo na palubu položil bomba. Vyletěla jsem na

podlahu letadla ze sedadla, ve kterém jsem četla jednu

knihu. Najednou kabina byla plna kouře a všech dusivých

plynů.“

„Co se stalo potom?“

„Myslím, že letadlo muselo být poškozeno.

Vypadalo jako že nad ním není kontrola. Já se velice moc

obávala. Plazila se kupředu, já, a viděla kapitán, kapitán

Ibanez, jak zuřivě on bojuje s řízením letadla. Na

okamžik jsem myslela, že on zvítězí a pokusí se přistát

dole tady, kde my jsme teď. Ale nebylo místo. My jeli

dál a dál a vrazili do stromy dolů z kopce na druhé straně,

kde hustý les je.“

„A pak?“

„Všechno samý zmatek. Všichni kdo mohli skákali

ven z letadlo. Já šla také. Kapitán mi pomohl. Ale druhý

pilot byl uvězněný a trvalo nějaký čas než jsme mohli

vysvobodit ho také ven. To samé Pepe, ten náš navigátor,

který sedí u vysílačky. On se zranil na hlava a je bez

plného vědomí. Nakonec jsme se všichni dostali ven. Já

106

našla svůj obličej pořezaný a nohy poraněné, takže

nemohla řádně chodit. Bylo to hrozné.“

„Letadlo neshořelo?“

„Ne, díky všech svatých.“

„To jste tedy měli opravdu štěstí. Na palubě přece

musela být spousta paliva!“

„Ale rozhodně ano. My jsme brali extra palivo v El

Lobitos, abychom šplhat nad hory mohli, také proto,

abychom poštu na okres doručili.“

„Kde je El Lobitos?“

„Na pláni před horami, blízko hranice s Argentina.“

„Co se stalo s cestujícím na palubě jménem

O’Higgins?“

„Ten s námi nebyl.“

„Nebyl s vámi! Jak je to možné? Přece s vámi

odletěl z Buenos Aires!“

„Ano, on odletěl O.K., ale vystoupil v El Lobitos.“

„Proč? Přece si objednal letenku, pokud vím, až do

Santiaga?“

„On říkal, že cítí nevolno, nemoc a že může počkat a

následovat v další letadlo potom později.“

„Takže jste nedopravovali vůbec žádné cestující?“

„Ne, ani jeden, seňor.“

„Takže na palubě letadla ale žádná zavazadla být ani

nemohla?“

„Já nevím. Zavazadla to není moje práce. Ale viděla

jsem poštovní pytel a nějaké malé balíčky, které byly

dávány dovnitř.“

„Co se stalo s nimi?“

„Oni musí být stále ještě v letadlo. Já se nedívala,

abych viděla. Nikdo, já myslím, se nedíval. Všichni příliš

byli rozčileni. Kapitán Ibanez plakal. On je moc dobrý

107

pilot. Je to jeho první vážná havárie. Říká teď, že je

zruinovaný.“

„Pokračujte, prosím, Conchito. Povězte mi přesně,

co se stalo potom.“

„Až všichni budou lépe, sedneme si a budeme

hovořit. Co jiného můžeme udělat? Letadlo je kompletní

troska. Nebude už nikdy znovu startovat a létat. Když já

říkám, že co se stalo v kabině, kapitán je jistý, že někdo

položil bombu na palubě. Co jiného by to mohlo být? S

motory neměli jsme žádné potíže, všechno bylo jenom

tak najednou. Nebylo čas na to zavolat nějaký signál

pomocí vysílačky. My mluvili o tom, co je třeba udělat.

Co bychom měli dělat. My věděli, že bude pátrání, když

nedojedeme na naše letiště, ale když je vedle takový

hustý les, to nás nikdo vidět nebude. Tak jsme tři dny

čekali. Slyšeli jsme letadla, ale nikdo nepřicházel. Pak už

jsme neměli dostatek potraviny. Kapitán se rozhodl, že

on a Alfredo, ten druhý pilot, musí jít pryč. Byla to jediná

věc, která může dělat. Já bych šla společně, ale oni mi to

nedovolili, protože moje noha je pořád zraněná. Kromě

toho někdo musel zůstat s Pepe, který je nemocný,

protože má zraněnou hlavu. A tak kapitán a Alfredo

odešli pryč. Ale od tehdy my už o nich nevíme vůbec nic.

A odnikud žádná pomoc k nám nepřichází.“

„Do Santiaga nedorazili,“ informoval ji Biggles. „A

co je s Pepem? Kde je teď?“

„Já nevím. Před mnoho dní říkal, že půjde pryč najít

nějaké potraviny. Myslím, že také onemocněl v hlavě,

loco. Odešel do pralesa a odtehdy ho jsem už já nikdy

neviděla.“

„Takže už jste dost dlouho sama?“

„Si, seňor.“

108

„A bez jídla.“

„Beze všecko. Moje noha je lepší, ale pořád bolí.

Trochu chodit já mohu. Pořezání na tváři bylo také lepší.

Pak asi dva dny před, když jsem myslela, že jsem asi

vyřízená, najednou se něco stalo.“

„Co to bylo?“

„Přišli Indiáni. Skupina, samí Indiáni, lovci, myslím.

Žádné ženy. Nevím odkud přišli, nic jsem neviděla, ale

najednou byli tady. Nebyli to lidi z města. Ale oni mi nic

neudělali, nevšímali si mne vůbec.“

„Copak vám nedali ani najíst?“

„Ne. Byli všichni vzrušení a hodně pořád mluvili a

mluvili mezi sebou navzájem, ale ne ke mně. Nevím, o

čem oni mluvili, ale když skončili nakládání všechny

věci, co mohli z letadla, tak se obrátili a všichni šli zase

pryč.“

„Vzali všechny věci ze zavazadlového prostoru?“

„Všechno, co si mohli odnosit, dokonce i kusy z

letadla, co je možné utrhnout. Odtehdy jsem je neviděla.

Dneska, kdy jsem vaše letadlo uslyšela, přišla jsem na

toto otevřené místo a doufala, že mne tady uvidíte. V lese

toto není možné.“

„Povězte mi, Conchito,“ požádal ji vážně Biggles.

„Neznáte nějaký důvod, proč se někdo mohl pokoušet

zničit vaše letadlo?“

„Ne, seňor. Nic cenného jsme nedopravovali. Je to

všechno jako tajemství. Mohla to být bomba. Letadlo se

samo od sebe nemohlo rozbít. Počasí bylo pro létání

velice příznivé.“

„Děkuji vám, Conchito,“ Biggles jí povzbudivě

poklepal na rameno. „Nemůžete nám toho říci více, než

sama víte. Dneska se už nedá nic dělat.“ Pohlédl na

109

oblohu, která se teď už hodně setměla. „Obávám se, že

tady budete muset strávit ještě jednu noc, ale dáme vám

něco pořádného k jídlu a co nejpohodlněji vás ubytujeme

v naší kabině. Ráno nás zavedete na místo té havárie,

protože se Alfredo třeba mezitím vrátil. Potom se vrátíme

zpátky do Santiaga.“

„Díky, seňor. Ale vaše jméno já neznám.“

„Biggles. Tak mi říkají moji přátelé a tohle je Algy.“

„Bueno. Teď už znám.“

Pomohli Conchitě na nohy a pak ji podepírali cestou

k letadlu. Biggles ji ukázal malou toiletu, kde se mohla

trochu umýt a upravit, pokud to za daných okolností

vůbec bylo možné. Potom šel za Algym do kuchyňky,

kde připravoval jídlo. Venku se mezitím jako z oblohy

padající přikrývka rozprostřela tma, ticho a chlad.

Když Biggles vstoupil, Algy vzhlédl od vaření. „Tak

jak tomu rozumíš teď?“

„Nijak. Jak by tomu mohl někdo porozumět? Vždyť

to všechno nedává žádný smysl.“

„Věříš tomu, že na palubě byla bomba?“

„Mysleli si to v letadle všichni a ti to přece zažili.

Něco takového tam určitě bylo. Ale proč? To je otázka.

Proč by to někdo dělal? Já to vidím takhle. O tom

nebezpečném malém bůžku na palubě věděli jenom tři

lidé. Pallimo, Barrendo a O’Higgins. Tak si je projdeme

hezky popořádku. Nejdříve Pallimo. Copak by ji on,

právě když za tu sošku zaplatil tolik peněz, nechal

schválně uklidit z cesty tím, že ji úplně zničí nebo to

zařídí tak, aby ji už nikdo nikdy neobjevil?“

„Já bych myslel, že ano,“ přesvědčivě pokýval

hlavou Algy, zatímco zápasil s konzervou krémové

kuřecí polévky.

110

„Pak je tu O’Higgins,“ pokračoval Biggles a

vybaloval trojúhelníčky bílého chleba. „On se přece sám

nabídl, že tu sošku dopraví domů. Pallimo ho pokládá za

přítele, kterému je třeba věřit. My ale víme, že v letadle

celou cestu nezůstal. Vystoupil v El Lobitos, kde je pošta

a čerpací stanice. Třeba měl ten Pallimův balíček stále u

sebe. To je velmi pravděpodobné. Ale ať už to tak bylo

nebo ne, jaký motiv mohl mít, aby překazil Caraveně

doletět až do jejího cíle, do Santiaga? To samé platí pro

Barrenda. Ten vystoupil z letadla už v Buenos Aires a

vysvětlil nám také proč to udělal. Aby navštívil těžce

nemocného bratra. Z jakého důvodu by sabotoval let

Caravany? Třeba po tom zelenookém bůžkovi také

strašně toužil, ale tohle by nebyl zrovna vhodný způsob,

jak ho získat. Pokud je tuhle havárii zodpovědný on, tak

tím přišel o svého bůžka jednou provždy. Ne, někde to

prostě nehraje.“

„Je tu jeden faktor, který jsme možná přehlédli,“

řekl Algy a míchal zamyšleně polévku v kastrůlku na

vařiči. „Ty totiž předpokládáš, že důvodem k atentátu na

Caravanu byl tenhle zelenooký bůžek Atu-Hua, že?“

„Co jiného bychom si o tom měli asi myslet?

Conchita přece říkala, že na palubě nic cenného už

nebylo!“

„To je jedno. Ten výbuch nemusel mít vůbec nic

společného s tím, že byl zrovna na palubě nějaký Atu-

Hua. Ten grázl, co dal na palubu bombu, pokud to byla

bomba, o tom bůžkovi nemusel vůbec vědět. Jak jsi říkal,

na palubě byli jenom tři lidé, kteří o něm věděli. Možná

zítra, až si prohlédneme to, co zbylo z chudáka Caravany,

dostaneme nějaký úplně nový nápad. Třeba tam najdeme

nějaké nové vodítko. Jestli tam v zavazadlovém prostoru

111

pořád ještě bude Atu-Hua, bude stačit, když se vrátíme

do

Santiaga,

předáme

tu

ďábelskou

věcičku

právoplatnému majiteli a pak nejkratší cestou hurá

domů.“

„S tím samozřejmě nemohu než ochotně souhlasit,“

přikývl Biggles a chystal se nabrat si trochu polévky do

papírového šálku. „Musím ti ale říct, že jestli v těch

troskách Atu-Hua najdeme, tak to pro mne bude to

největší překvapení, co mne dosud v tomhle případu

potkalo.“

„Ty nevěříš, že tam bude?“

„Všechna známá fakta ukazují jasně na to, že se

nedostal až sem. Možná se mýlím, ale řekl bych, že se ta

soška ztratila někde po cestě.“

„Dobrá, tak se toho budeme držet,“ navrhl Algy.

„Mezitím bysme se měli všichni pořádně najíst. Conchita

má ještě hodně co dohánět, aby se dostala do normální

formy. Jak to vypadá s tou její nohou?“

„Pokud jsem schopen to posoudit, tak to není nic

moc vážného. Odhaduji to na normálně přetržený lýtkový

sval. To se dá zahojit jedině časem a do té doby to bude

pěkně bolet. Bude asi pár týdnů kulhat. Dám jí na to

elastický obvaz. To by jí mohlo trochu ulevit, ale jinak se

s tím nemůžeme dělat vůbec nic a nikdo jiný by s tím

také nic nesvedl, i kdyby to byl třeba chirurg.“

„Tak fajn. Mohl bys zatím sehnat nějaké normální

misky a lžíce. U svatý makrely a rybího potěru! To jsme

si teda vybrali, jak si vydělávat na živobytí! Vařit polívku

nějaký ztracený ženský uprostřed jihoamerický džungle!“

Biggles se zašklebil, zmačkal papírový kelímek,

hodil ho do koše a začal tahat nádobí ze spodní skřínky

pod vařičem. „Jen se uklidni, kamaráde. Ještě to zdaleka

112

neskončilo, za to ti ručím. Pokud mne tušení neklame,

tak naopak tahle legrace teprve teď vlastně začíná!“

113

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

HAVÁRIE LETADLA

Počasí se nezměnilo. Ráno poté, co našli opuštěnou

letušku, přišlo sice tiše a nenápadně, ale úplně zahalené

do těžkého mlhavého závoje. Vypadalo to beznadějně.

Brzy však vycházející slunce rozjasnilo ránu tvář,

neuvěřitelně rychle rozehnalo mlhu a nedozírná nebeská

klenba se opět nad nimi vyklenula v celé své velebně

modré nehybnosti. To každému hned zlepšilo náladu a

přidalo na odvaze, protože každá změna počasí ve

velehorách má obvykle vážné důsledky. Conchita potom,

co se v klidu pořádně vyspala a smyla ze sebe všechnu

špínu, najednou vypadala jako úplně jiný člověk. Při

svém mládí se zcela logicky velice rychle vzpamatovala

ze svých útrap. Bezpochyby k tomu napomohl i pocit, že

byla zachráněna v okamžiku, kdy už ztratila veškerou

naději. Teď vesele pomáhala s úklidem, i přesto, jak jí

Biggles předpověděl, že ještě pořád zraněná noha bolela

a ona proto při chůzi přirozeně kulhala. Biggles jí uřízl

velký a silný klacek, o který se mohla pořádně opřít a

ulevit tak bolavé noze.

Z proviantu, který Merlin měl neustále na palubě pro

případ, že by nebylo možné obstarat čerstvé potraviny,

posnídali sytou snídani skládající se z té nevyhnutelné

základní anglické pochutiny, totiž ovesné kaše s

kondenzovaným mlékem a cukrem, a byli připraveni

vyrazit, ať jim den přinese cokoli, i když zatím, a možná

naštěstí, neměli ani nejmenší náznak toho, co to vlastně

bude.

114

Když v klidu dopíjeli kávu, protože neměli důvod

spěchat, obrátila se na ně najednou Conchita: „Proč

chcete jít a vidět to rozbité letadlo? Není tam moc co k

dívání, jenom kusy. Sem nikdo nikdy nepošle žádnou

výprava, aby je přinesla zpátky.“

„Chci se jenom o něčem přesvědčit,“ vysvětloval

Biggles. „O něčem, co tam možná ještě je, možná ne.

Znáte něco o indiánských božstvech v těchhle

končinách?“

„Ne, seňor, Biggles. Jenom vím, že je lepší s nimi

nemít nic, ani o nich mluvit.“

„Kdo vám to řekl?“

„Moje matka. Všechny děti to vědí. Indiáni jsou teď

mírumilovní lidé, kromě možná slavností, když oni se

opijí a pak nevědí, co dělají. Potom je lépe držet se

daleko od místa, kde se scházejí.“

„Víte, jak se někteří ti bohové jmenují?“

„Ne.“

„Takže jste nikdy neslyšela jméno Atu-Hua?“

„Ne. Proč?“

„Protože si před rokem nějak našel cestu do Evropy

a právě ho vezli zpět sem v letadle, ve kterém jste letěla i

vy. Dostal se až sem.“

Conchita se usmála. „Nebudete na mně ale žádat,

abych věřila, že ten pohanský bůh způsobil, že naše

letadlo jen tak spadlo zničehožnic, že ne?“

„Ne, já bych od vás rozhodně nežádal, abyste

něčemu takovému věřila.“

„Ale vy sám tomu jistě také nevěříte?“

115

116

Biggles se té otázce vyhnul. „Je čas, abychom se

vydali na cestu.“ Zvedl se a upravil si uniformu. „Čím

dříve budeme mít za sebou to, co chci udělat, abychom si

ušetřili ještě jeden let do těchhle končin, tím dříve vás

budeme moci odvézt domů a podat hlášení o tom, co se

tady stalo. Potom si s tím letecká společnost, které to

letadlo patří, může dělat, co bude chtít. Já myslím, že s

námi nemusíte, Conchito. Jenom nám řekněte, kde jsou

ty trosky a jak se tam nejlépe dostaneme a zatímco

budeme pryč, můžete tady odpočívat. Neměli bychom se

tam zdržovat dlouho.“

Conchitě se to nelíbilo. Namítala, že její noha je už

skoro v pořádku a ona může klidně chodit. Ostatně by

bylo velmi těžké jim popsat cestu ke Caravaně. Bylo by

mnohem jednodužší, kdyby jim to mohla ukázat sama.

I proti své vůli, protože byl přesvědčen, že děvče s

takovým zraněním může být pro ně přítěží, se Biggles

tentokrát nijak dál nedohadoval. „Tak dobrá, jak chcete,

Conchito. Půjdeme tedy. Čím dříve odtud budeme pryč,

tím lépe. Tamhle na západě se to nějak začíná mračit a já

nevěřím, že nám to pěkné počasí vydrží.“

Jakmile se dohodli, vyrazili. Conchita šla zpátky po

své stopě vedoucí červenými liliemi až k místu, kde

začínal prales. Byl hustý a vlhký a půda pod nohama

kluzká, plná všelijakých tlejících rostlinných zbytků.

Cesta vedla dolů z kopce, sice ne úplně přímo, ale v

určitém úhlu. Mohla to být stezka, po které chodí zvěř

nahoru nebo dolů, do propastí zejících dole před nimi.

Byly tu i velké srázy, kde musel Biggles s Algym

Conchitě pomáhat a Algy si kladl otázku, jak se Conchita

117

dokázala vůbec dostat až k nim nahoru na planinu.

Jediné, co ho napadlo jako možné vysvětlení bylo, že ji

pohánělo naprosté zoufalství.

Po téměř půlhodinovém šplhání a klouzání zeleným

šerem tropických stromů s jejich obrovitými listy

Conchita oznámila, že jsou téměř na místě. Kdyby

nebylo jejích stop, které zanechala v měkké půdě při

výstupu na náhorní planinu, mysleli by si, že už se dávno

ztratili. Ale měla pravdu. Ještě pár minut chůze a dorazili

na místo, kde ležel ten nešťastný letoun a rozrazil v

pralese téměř stoyardový průsmyk.

Byla to žalostná podívaná. Většina mechanických

dopravních prostředků, které se zničí na zemi či na moři,

stále ještě svým tvarem připomíná svou původní podobu.

Ale letadlo, jehož co nejmenší váha je prvním

konstruktérským předpokladem, se většinou při dopadu

na zem úplně rozpadne. V tomto případě zůstal věrný své

původní podobě zhruba jenom trup letadla, protože nebyl

nijak zásadně poškozený. Ale křídla byla uražená a ležela

vzadu přes kabinu bez utržených motorů, takže bylo vidět

jejich odhalené žebroví. Motory se válely v kusech

opodál spolu s koly podvozku a kusy všelijak

zkrouceného kovu a kůže, která kdysi tvořila sedadla.

Znehybnělé trosky ležely v naprostém tichu svého

okolí. Nikdo ze členů posádky, kteří opustili letadlo, se

nevrátil. Ostatně po tom všem, co vyprávěla Conchita

Bigglesovi, najít je tady by bylo skutečně překvapení.

Biggles také ani na chvíli neuvažoval o tom, že by je

vyrazil někam hledat. Bylo by to jen bláhové mrhání

časem a silami.

Když se zastavil a přehlédl celou situaci, prohlásil:

„Každý, komu se podařilo dostat se z těchhle trosek živý,

118

měl obrovské štěstí. Conchito, vás možná zachránily ty

stromy, které zachytily křídla a tím absorbovaly nejhorší

náraz. Posaďte se tady a odpočiňte si. My se půjdeme

podívat do kabiny a zavazadlového prostoru. Dlouho

nám to trvat nebude, nebojte se. Pojď, Algy, pomůžeš mi

s tím.“

Během pár minut už bylo ale jasné, že havárii

prakticky nic nepřežilo bez úrazu. V kabině nebylo vůbec

nic, takže tam skončili hned. Zavazadlový prostor v

břichu trupu hned pode dveřmi do kabiny byl od jedné

strany na druhou úplně rozervaný. Poštovní vak tady

zůstal, ale byl také rozervaný a dopisy ležely rozházené

všude na zemi kolem. Také se tady povalovaly nějaké

obaly, ale po jejich obsahu nebylo ani stopy.

„To udělali určitě ti Indiáni, co sem přišli po

havárii,“ poznamenal Biggles. „Conchita říkala, že pak

odešli se vším, co mohli unést. Jestli tady byl Atu-Hua,

tak tentokrát zmizel i s nimi a já doufám, že navždy.“

Prstem ukázal na pár dopisů, které měly ohořelé rohy.

„Tohle dokazuje, že tady muselo dojít k nějaké explozi.

V tom měla Conchita pravdu. Určitě se to stalo tady, ale

kdo to sem dal, to tedy nehodlám v žádném případě

vyšetřovat, protože jsem se nad tímhle problémem už

natrápil až příliš.“

Šli se podívat také do pilotní kabiny, ale nenašli tam

vůbec nic zajímavého, jenom absolutní zkázu. Někdo se

dokonce pokoušel vytrhat i přístroje, které havárii

přestály relativně ve zdraví. Jak Biggles konstatoval,

pravděpodobně opět práce Indiánů.

Kupodivu hlavní velká palivová nádrž byla

prakticky nedotčená. „To tedy měli všichni štěstí,“ suše

poznamenal Biggles. „Kdyby se roztříštila, všechno by

119

okamžitě shořelo a to by byla úplně jiná kapitola. No, to

je asi tak všechno, co tady můžeme udělat,“ jeho hlas

zněl teď značně rezignovaně. „Vlastně jsem ani nedoufal,

že toho Atu-Hua tady opravdu najdu, takže bych neměl

být ani moc zklamaný. Alespoň můžeme Pallimo hlásit,

že jsme všechno prozkoumali a objevili i místo

katastrofy. Teď ať si už sám dělá, co bude chtít. Pojď,

vrátíme se nahoru na naší planinu a zabalíme to tady.“

Vrátili se k lesu, kde nechali Conchitu, která už byla

velmi zvědavá. „Našli jste něco?“

„Nic,“ zamračil se Biggles. „Můžu vám jedině říct,

že jste měla pravdu ohledně té exploze. Velmi

pravděpodobně se nikdo nikdy nedozví, co ji vlastně

způsobilo, takže teď už se můžeme jedině soustředit na

to, abychom se dostali v pořádku domů. Půjdeme

pomalu, máme dost času, nemusíme spěchat, nechceme

přece, aby se vaše poranění ještě zhoršilo.“

Na okamžik se zastavili, aby Conchitě pomohli

znovu na nohy, ale ona najednou zvedla ruku.

„Poslouchejte! Co je to za hluk?“

Odněkud zdola, pravděpodobně z té lesnaté propasti,

se ozývala podivná změť hlasů sestávající se hlavně z

divokého zpěvu nebo řevu s příležitostnými výkřiky,

doprovázená

bubnováním

a

plechovými

údery

podobnými zvuku činelů.

Biggles svraštil čelo. „V takovémhle místě to může

vypadat jedině na Indiány.“

Nikdo s ním nehodlal diskutovat.

Biggles pohlédl na Conchitu. „Dělali Indiáni takový

rámus, když sem k vám přišli předtím?“

120

„Ne. To oni přišli hodně potichu. Vůbec jsem nic

neslyšela, teprve když se objevili. Proto jsem si myslela,

že oni jsou na lovu.“

„Odkud přišli?“

„To nevím. Ale odešli tímhle směrem. Odkud se

ozývá hluk, dolů s kopce.“ Conchita ukazovala rukou

dolů do zelené propasti.

Hluk se zvyšoval. „Zní to, jako by se to

přibližovalo,“ ozval se Algy.

„Takže se možná vracejí sem,“ vylekaně se obrátila

Conchita na Bigglese.

„To by mne ani moc nepřekvapilo,“ úsečně prohlásil

Biggles a vyhlížel do údolí. „Hledají všechno, co by se

dalo ještě odnést. Ale nemyslím, že bychom se jich

museli bát… pokud ovšem…“

„Pokud co?“ prudce řekl Algy.

„Pokud je něco ovšem nerozčílilo. Jestli ano, tak by

mohli být nebezpeční. Nikdy se nedá předem říct, co

udělá Indián, když přebere a přestane se kontrolovat.

Bylo by, myslím, docela rozumné, kdybychom se jim

raději uklidili z cesty a tím pádem byli v bezpečí. Ale

počkejte okamžik. Já se podívám, jestli je uvidím a

zjistím, kam vlastně jdou. Třeba vůbec nejdou sem.

Neměli bychom zbytečně zatěžovat tu bolavou nohu

Conchity, když ji budeme hnát pryč. Ne, Algy, řeknu ti,

jak to uděláme. Bude lepší, když se vy dva hned vydáte

na cestu a půjdete klidně a pomalu. Já tady budu všechno

sledovat a jakmile mi bude jasné, oč tady jde, tak vás

dohoním. Myslím, že to je to nejlepší, co můžeme

udělat.“

Conchita vstala, jednou rukou se opírala o Algyho a

společně se vydali po stejné cestě, po které přišli. Biggles

121

je sledoval a pak se opatrně přiblížil ke kraji propasti,

odkud bylo dobře vidět dolů. Byl sice opatrný, ale nijak

zvlášť se nebál.

Ten barbarský řev se ale rychle blížil.

Algy s Conchitou se šplhali do vrchu po kluzké a

lepkavé půdě stezky a brzo zjistili, že výstup je mnohem

obtížnější než byl sestup. Přesto dosáhli určitého pokroku

a když došli až na suché místo Algy, který viděl, jak to

Conchitě přece jenom dělá velké obtíže, navrhl, aby si

chvíli odpočinuli. Nemělo cenu se hnát až do naprostého

vyčerpání. Algy samozřejmě myslel na zraněnou nohu

Conchity, protože bylo evidentní, že s ní má problémy,

že ji to bolí a podle toho, jak rychle přijala jeho návrh a

sedla si na shnilé listí se dovtípil, že ji poranění bolí

mnohem víc, než jim dávala najevo. Každý, kdo si někdy

natrhl lýtkový sval to jistě pochopí.

Posadili se tedy, mlčky, nepadlo jediné slovo. Jenom

tak seděli a upřeně se dívali směrem, odkud měl za nimi

přijít Biggles. Čekali asi tak deset minut nebo čtvrt

hodiny a už se připravovali na další výstup, když se

najednou objevil Biggles. Podle toho, jak se rychle

pohyboval usoudili, že jeho spěch asi nevěšti žádné dobré

zprávy. Ne že by měli nějaký zvláštní důvod očekávat

dobré zprávy, protože se ten hrozný zmatek výkřiků a

zpěvu nebezpečně blížil.

„Vstávejte!“ stručně jim řekl Biggles, sotva k nim

došel.

„Ta šílená banda možná nedorazí až sem, ale jsem si

naprosto jistý, že všichni jdou k tomu havarovanému

letadlu. To je pro nás až nebezpečně blízko. Já sice

pochybuji, že vědí, co dělají, ale stejně, v té jejich náladě

by mohli spáchat jakoukoli šílenost.“

122

„Takže jsi je viděl?“

„Ano. Dostal jsem dost blízko, abych viděl, co se

děje.“

„Co je to asi popadlo?“ divila se Conchita. „Obvykle

se vůbec takhle nechovají.“

„Ale teď mají možná důvod,“ namítl Biggles

zachmuřeně. „Všichni jsou vyšňoření jako pro nějakou

slavnostní příležitost – mají zmalované obličeje, péra ve

vlasech, všelijaké stuhy a hadříky. Vede je nějaký takový

typ jako kouzelník nebo domorodý šaman a ten nese něco

před sebou na nějakém dlouhém klacku.“

„Co to na tom klacku nese, nevíš?“

„Neuhodneš to?“

„Ne. Povídej.“

„Atu-Hua.“

„Atu-Hua!“ vydechl Algy. „Tak kvůli tomu je

všechen ten poprask!“

„Zřejmě ano. Já jsem sice toho zpropadeného boha

ještě ani neviděl, ale podle popisu to nic jiného být

nemůže. Takže jsem se mýlil. Ten Atu-Hua přece jenom

v letadle byl.“

„A oni ho tam našli!“

„Proč by taky ne? Byl zjevně v jednom z těch

balíčků, co roztrhali a vzali s sebou z rozbitého

zavazadlového prostoru.“

„Takže mají konečně svého boha zase zpátky.“

„To tedy mají. A jak je vidět, tak si ho hodlají

maximálně užít,“ ponuře poznamenal Biggles. „Tohle je

přesně to, čeho se tady jistí lidé obávali. Mohlo by to

odstartovat něco mnohem většího.“

„Ale proč se ta banda k těm troskám najednou

vrátila?“ nechápal Algy.

123

„Jak to mám vědět? Nechtěj na mně, abych hádal, co

se děje v hlavě takového Indiána. Ale už bychom se měli

místo povídání trochu pohnout. Ty rychle jdi napřed,

vezmi z kabiny pár pistolí, nabij je a jednu mi přines,

čistě pro případ, že by došlo k nějakým problémům. My s

Conchitou půjdeme co nejrychleji za tebou.“

Algy o ničem nediskutoval a hned vyrazil.

Biggles pomohl Conchitě na nohy a vyšli za ním,

samozřejmě mnohem pomaleji než on.

124

DVANÁCTÁ KAPITOLA

ZNEPOKOJIVÉ UDÁLOSTI

Biggles s Conchitou se vynořili z džungle na

otevřené pláni právě v okamžiku, kdy k nim běžel Algy,

v každé ruce jednu pistoli.

Pár sekund si ho ale Biggles vůbec nevšímal.

Zaujalo ho totiž něco, co bylo vidět teprve, když vyšel z

hustého stromoví ven a měl neomezený rozhled. Došlo k

zásadní změně v počasí. Nebyl vůbec žádný vítr, ani

nepršelo, ale jasné ranní slunce překrýval závoj šedé

mlhy, mlhy ztěžklé vodou, která najednou zaplnila i

všechno kolem a způsobila, že viditelnost klesla až na

dvacet, maximálně třicet yardů. Merlin vypadal jako

velký chuchvalec šedivé bavlny a nebyl vůbec k

rozeznání.

Čím to bylo, že najednou došlo k takové změně, to

se jenom mohli dohadovat, ale faktem je, že k takovým

extrémním změnám může dojít, a také dochází, zejména

ve vysokohorských oblastech. Nebyl to ostatně žádný

těžký dešťový mrak, takže to možná způsobil vítr, který

sem přivál ledový vzduch shora. Ale původ této změny

nebylo to nejdůležitější. Daleko závažnější byl výsledek.

Každému muselo být ihned jasné, že pokud budou tyhle

povětrnostní podmínky trvat, jakýkoli start letadla

nepřichází v úvahu. V každém případě by to nebylo

možné bez velkého rizika, jehož výsledek si představovat

nebylo zrovna příjemné.

125

Algy reagoval logicky a vyčítavě ihned, jakmile k

Bigglesovi doběhl. „Vidíš, co se stalo? Měli jsme odletět,

dokud jsme měli šanci!“

„No, no. Nemusíš se hned tak čílit,“ uklidňoval ho

Biggles, vzal si od něho pistoli a strčil si ji do kapsy.

„Vždycky se moc lehko říká, co měl někdo udělat, když

je po všem. Vždyť se zatím nic nestalo. Za daných

okolností bych udělal totéž, co jsem udělal dneska ráno.

Bylo to vědomé riziko a já se ho rozhodl vědomě

podstoupit. Bez občasného rizika by se člověk na světě

moc daleko nedostal. A já jsem rád, že jsem to riskoval,

protože teď máme důležitou informaci, o kterou bychom

bez toho rizika bývali přišli. Teď už víme stoprocentně,

že tenhle ďábelský bůžek, kterého všude hledáme, byl

přece jenom na palubě Caravany, když havarovala a víme

také přesně, kde je teď. To je přece něco, ne?“

„Ale co budeme dělat teď?“

„Jediné, co můžeme udělat, je počkat, až se mlha

zvedne nebo ji odvane vítr. To se může stát každou

chvíli.“

„Taky by to ale mohlo trvat celej den! Nebo, co se

toho týče, třeba dva nebo tři!“

„Toho si jsem samozřejmě velice dobře vědom. Ale

nemusíme hned propadat depresi a dívat se na všechno

jen z té černé stránky.“

„A kde jsou Indiáni?“

„Podle toho, co je slyšet, tak bych řekl, že teď jsou

už u trosek letadla. Pokud to byl jejich cíl, tak možná

nikam dál nepůjdou. O tom, že jsme tady my, zatím

nevědí.“

Algy se hned tak nevzdával. „Ale co když sem přece

jenom přijdou?“

126

„Tak to budeme řešit, až k tomu opravdu dojde. Já

moc nerad skáču přes plot dřív, než jsem k němu došel.

Co kdybychom si zatím dali šálek dobrého čaje?“

„Copak ty Merlina nikam neschováš?“

„To přece není vůbec potřeba! Nechal jsem ho stát

čelem v jediném možném směru pro okamžitý start. Jestli

přijdou naši šílení hnědí bratři blíž, tak to hned uslyšíme.

A pokud tomu dojde, půjdu jim naproti. Jestli začnou být

zlí, tak jim vysvětlím, že by nám měli být vlastně vděční

za to, že jsme jim přivezli jejich boha zpátky. Budou si

asi myslet, že jsme přiletěli s havarovanou Caravanou.“

Nikdo už nic neřekl a tak mlčky kráčeli blíž k

letadlu, až se vynořily obrysy Merlina, jako zjevení

uprostřed mlhy. Algy šel dovnitř, aby uvařil čaj, zatímco

Biggles a Conchita si našli suché místo na trávě venku,

aby mohli lépe sledovat, kde se pohybují Indiáni. Biggles

si zapálil cigaretu, dokonce i Conchita si od něho jednu

vzala. Po tom, co prožila, ji nová situace nijak zvlášť

neznervózňovala. Jako profesionální letuška si určitě

uvědomila, že jsou teď počasím dočasně odsouzeni k

pobytu na zemi a s tím se nikdy nedá dělat nic jiného, než

jenom čekat na lepší povětrnostní podmínky.

Když se k nim Algy zase přidal s konvicí čaje a

balíčky sušenek, počasí bylo stále beze změny. Bylo také

stále slyšet, jak Indiáni řádí, zpívají i opile vyřvávají, ale

pokud mohli soudit, nijak se nepřibližovali. Konverzace

vázla. Nebylo co řešit. Biggles jen soustředěně pozoroval

mlhu, objeví-li se první známky, že se začíná rozptylovat.

Algy po chvíli přerušil mlčení: „Předpokládám, že

jakmile se tohle mlíko zvedne a budem vidět na to, co

děláme, že taky zvedneš mašinu a vypadneme odtud?“

127

„Právě o tom přemýšlím,“ zamyšleně mu odpověděl

Biggles.

To Algyho překvapilo. „Páni, co je na tom k

přemýšlení?“

„Myslím na to, že by to bylo prima, kdybychom s

sebou mohli také vzít Atu-Hua.“

„No, ty jsi se už taky zbláznil, jako všichni ty

Indiáni! Co nám záleží na tom, co se stane s tím kusem

vykuleného nesmyslu!?“

„Kdybychom ho zachránili, Londýn by nemusel

vyplácet na zahraniční konto pana Pallima žádné

pojistné.“

„Stačí přece, že víme, že soška existuje!“

„To ale nestačí. Jak bychom to asi dokazovali?

Pallimo sošku u sebe nemá. Dokud ji nebude zase držet v

ruce, tak má právo uplatňovat tu svoji pojistku.“

„To bych nechal na jiné lidi, ať si to spolu vyřídí

oni.“

„Bezpochyby. Ale když já končím případ, tak mám

rád všechno jasné a vyřešené. A to bys už měl o mně

dávno vědět.“

Algy pokrčil rameny. „No dobře, ať je teda po tvém.

Tvůj problém je, že jsi vždycky tak děsně zodpovědný!“

„Říkej tomu spíš moje neštěstí než můj problém. Ale

já se nechci hádat.“

Algy se odmlčel.

Conchita změnila téma. „Moc ráda bych si přála

vědět, co se stalo s Pepe. On byl takový milý hoch. Měla

jsem ho ráda velmi moc. Když jsme poprvé letěli spolu,

mnoho mi pomáhal.“

„Kolik mu je let?“

„Dvacet.“

128

„Smůla. Obávám se, že je velice nepravděpodobné,

že bychom ho někde našli,“ prohlásil Biggles zasmušile.

„Jakou asi může mít osamělý člověk naději, že se dostane

z těchhle kopců bez zásob, bez patřičného oblečení a

výzbroje?“

„Třeba na nějaký způsob přišel. Byl to poloviční

Indián.“

To Bigglese zaujalo. „No, to by se mu opravdu

mohlo hodit. Asi by věděl lépe než my, čím se tady může

člověk živit, aby přežil.“ Ve skutečnosti ale Biggles tak

mluvil jedině proto, aby utěšil Conchitu a ne proto, že by

věřil, že zmizelý navigátor Caravany má opravdu reálnou

naději se zachránit.

Nastalo další ticho. Všichni už dopili čaj, Biggles si

zapálil další cigaretu a počítal, kolik mu jich ještě zbývá.

Čas se hrozně vlekl. Pak se najednou zezdola od

havarovaného letadla ozval strašlivý řev a jekot, až

všichni leknutím vyskočili na nohy.

„No, to jsem zvědav, co to asi jenom mohlo být?“

zabručel Biggles.

„Kouř,“ vykřikla Conchita. „Vidím kouř! Oni dělají

oheň!“

„Vypadá to, že se rozhodli udělat si z toho, co zbylo

z letadla, pěknej táborák,“ poznamenal suše Algy.

„Možná na počest, že se domů vrátil ten jejich bůh Atu-

Hua. Nic jiného se tam pálit nedá. Všechno kolem je

jinak úplně mokré.“

„Já jenom kvůli nim samým doufám, že by nic tak

stupidního neudělali, i když musím přiznat, že to bohužel

zrovna tak vypadá,“ potvrdil to Biggles, když se nad

vrcholky stromů na rozhraní džungle objevil mrak

černého kouře jako velká houba.

129

„Stejně na tom nezáleží,“ mávl rukou Algy. „Letadlo

je tak jako tak na odpis. Tohle je to nejlepší, co se s ním

mohlo stát.“

„Asi jsi na něco zapomněl, Algy.“

„Nedovedu si představit, že by tam z těch trosek

něco ještě mělo takovou cenu, aby to stálo za záchranu.“

„To je sice pravda, ale já mám na mysli to palivo,

které tam zbylo. Jak jsme si všichni všimli, hlavní nádrž

byla neporušená. To asi zabránilo požáru, když letadlo

dopadlo na zem. Jestli ale vyletí do povětří teď, tak ti

ubožáci dole budou moc litovat, že si neudělali ten

táborák někde jinde!“

Bigglesovi slova od úst téměř urvala obrovská

exploze, která otřásla vzduchem, do oblohy vyletěl oblak

plamenů a trosek a tisíce ptáků se vyděšeně zvedlo z

korun stromů horského pralesa.

„Tak už vyletělo. Oni to opravdu udělali,“ prohlásil

Biggles až příliš klidně.

A jeho slova zase téměř zanikla ve strašlivém

rámusu, výbuchu křiku, vytí a jekotu a hluku trosek

dopadajících na okolní stromy a skály. Zvuky, které

následovaly potom a rychle odeznívaly v dálce,

vyvolávaly představu překotného útěku.

„Takže ty blázni si pěkně připálili zadek!“

konstatoval po chvíli Algy.

„Obávám se, že někteří z nich budou mít mnohem

větší popáleniny,“ ponuře pronesl Biggles. „Ubozí

blázni! Od nich se nedalo čekat, že budou vědět, co se

může stát.

Vy zůstaňte tady. Já zaskočím tam dolů, podívat se,

jak to dopadlo. Slyším nějaké sténání, jako kdyby to

někdo pěkně schytal!“

130

„Proč se o to staráš?“ namítal Algy. „Já bych je

nechal, ať se o sebe postarají sami. Jestli se mezi ně

pokusíš vstoupit, tak ti spíš nakopou zadek, než aby ti

byli vděční. Proč jim dávat najevo, že jsme tady ještě

my?“

„Já si myslím, že všichni, kdo to přežili na nohou, už

jsou pryč,“ odmítl Algyho argumenty klidně Biggles.

„Připrav

mi

tu

skřínku

Červeného

kříže.

Nejpravděpodobnější zranění budou popáleniny.“

„Dělej si co chceš, ale já si myslím, že je chyba

chodit tam tak blízko,“ vytrvával na svém Algy.

„Měj trochu slitování, člověče! Pamatuj si, že co se

stalo tam dole, se může jednou stát nám.“ S tím se

Biggles otočil a vydal se rychlým krokem směrem ke

scéně poslední katastrofy.

Jelikož už znal dobře cestu, netrvalo mu to dlouho a

za chvíli dorazil poblíž kraje průseku způsobeného

padajícím strojem. Odtud postupoval dál velmi opatrně,

protože ještě než mohl něco konkrétního zahlédnout, už

slyšel sténání, takže věděl, že tam někdo zůstal, přestože

většina Indiánů hned z místa toho svého bláznivého činu,

či objektivněji řečeno, z místa činu své bláhové

nevědomosti, rychle utekla.

Když došel skutečně až ke kouřícím troskám,

naskytl se mu mnohem děsivější obraz, než si v duchu

představoval, než v duchu čekal, i když věděl podle síly

té exploze, že následky musí být strašné. Celá plocha

kolem trupu letadla byla pokryta kouřícími pláty plechu,

doutnajícími útržky látek, kůže, per a jiných ozdob

servaných z těl slavících domorodců. Trup letadla se

prakticky rozpadl a teď se tady rozvaloval s všelijak

pokroucenými a demolovanými sedadly a ostatním

131

vnitřním vybavením, z něhož některé kusy ležely desítky

yardů daleko. Zbytky palivové nádrže tvořily jakousi

kouřící hromadu všelijak zprohýbaných a orvaných plátů

plechu.

Nedaleko té hromady ležela tři mrtvá těla. Tito lidé

byli asi v okamžiku exploze nejblíže nádrži, když

vybuchla, protože byli bez oděvu a kromě toho, že byli

příšerně spáleni, byla jejich těla také rozřezána od

létajících plechových úlomků. Z jednoho dokonce

vyčníval hluboko vražený kus ocelové traverzy. I letmý

pohled stačil na to, aby bylo jasné, že jim už není

pomoci. Najednou Biggles koutkem oka zachytil jakýsi

pohyb a když se tím směrem podíval, spatřil na samém

kraji vyhořelého prostoru jakéhosi muže, jak se snaží po

kolenou odplazit pryč. Okamžitě se k němu rozběhl a

přitom už z dálky viděl, že jeho pleť není zdaleka tak

tmavá, jako těla ostatních obětí.

Vtom najednou zakopl a málem upadl přes jakousi

dlouhou tyč, kterou zřejmě Indiáni odhodili při tom, jak

se bezhlavě snažili zachránit útěkem před řádícími

plameny. Na jednom konci tyče byl připevněný

koženými pásky předmět, který Biggles doufal, že najde,

i když se o tom nikomu nezmínil. V černém popelu se

válel Atu-Hua, ten všemocný zelený bůžek s rudýma

očima! Usmívaje se hořce nad představou neštěstí, které

ten uctívaný předmět přinesl svým zbožňovatelům,

nechal Biggles drahocenný poklad dál ležet ve špíně a

spěchal k poraněnému muži, který uslyšel kroky a ještě

stále na kolenou se zjevně bolestně snažil ohlédnout přes

rameno, aby pak konečně rozeznal přicházejícího

bělocha.

132

Byl to zjevně velmi mladý muž, vlastně takový

mladíček, jestli mu bylo dvacet, tak to bylo hodně.

„Socorro!“ vydechl uštvaně. Bigglesova slovní zásoba

stačila na to, aby věděl, že mladík volá o pomoc, ale

neodpověděl a místo toho hned jednal. Přiklekl vedle

zraněného a začal prohlížet, kde je vlastně poraněný.

Chlapec se mu snažil pomoci a s obličejem zkřiveným

bolestí, se převalil na záda.

Žádné zranění ale nebylo na první pohled vidět,

jenom ošklivě popálené ruce a obličej, vlasy mu uhořely

až na holou kůži, místy plameny odpudivě přiškvařenou.

Přišel i o všechny řasy a obočí, takže jeho tvář působila

dojmem zlovolného netvora z nějakého hororu. Ale jeho

tělo

jako

zázrakem

neutrpělo

žádnou

vážnější

popáleninu. Důvodem toho bylo, jak si Biggles s údivem

uvědomil, že mladík na sobě měl normální šaty. Byly

sice místy spálené, ale bylo vidět, že to nebyly žádné

kusy hadrů, jako na sobě měli Indiáni. Jeho sako s

kovovými knoflíky a jakýmsi emblémem na prsou,

vypadalo jako součást nějaké uniformy. Tehdy, jak se tak

říká, to Bigglesovi konečně došlo. Byla to skutečně

uniforma a ne ledajaká a mladík nebyl vůbec Indián.

„Umíte anglicky?“ přímo vyštěkl Biggles.

„Ano, seňor. Já mluvit anglicky,“ zazněla očekávaná

odpověď.

„Co ta vaše uniforma? Byl jste členem posádky

Caravany?“

„Si, seňor.“

„Nejste náhodou Pepe?“

„Si, jsem Pepe. Jak víte?“

„Řekla mi to Conchita.“

„Conchita! Kde je ona?“

133

„Je v bezpečí.“

„Děkuji Bohu! A vy, jak jste sem vy přišel?“

„Mám tady letadlo. Hledali jsme vás. Conchita na

nás mávala a tak jsme tady přistáli. Co jste dělal u těch

Indiánů?“

„Já nechal Conchita a jít pro jídlo. Jsem byl skoro

mrtvý, když mě Indáni najít a vzali do jejich vesnice. Oni

se potom ptali, jak se já dostal sem do hory. Řekl jsem,

že vzduchem. Oni pak šli a našli letadlo. Potom hodně

slavili a zpívali a tančili. Fiesta, seňor.“

„Proč jste je nechal spálit letadlo, když jste přece

musel dobře vědět, že je v něm spousta vysoce hořlavého

paliva?“

„Oni byli jako šílený muž. Všichni opilí. Nemohli

chápat, nechtěli chápat. Oni musí udělat nějakou oběť,

protože –“

Biggles ho netrpělivě přerušil: „Protože si mysleli,

že se jim vrátil zpátky ten jejich všemi uctívaný Atu-

Hua?“

Pepe se přímo vyděsil: „Vy to víte, seňor?!“

„Ano. Teď už nemluvte, povíte mi později víc.“ Ve

skutečnosti si Biggles až příliš dobře uvědomoval, že

Pepe potřebuje naléhavě první pomoc a neměl by se

vyčerpávat mluvením, ale současně na něho chrlil své

otázky, protože měl strach, že by Pepe mohl ztratit

vědomí nebo dokonce zemřít postraumatickým šokem a

tím by přišli o veškerou naději mladého navigátora

zachránit. Proto ještě pokračoval: „Tady pro vás nemohu

vůbec nic udělat. Mohl byste se pokusit a jít se mnou?“

„Jít? A kam?“

„K našemu letadlu, kde vám ty spáleniny můžeme

ošetřit. Jestli ale nemůžete vůbec chodit, musím dojít pro

134

ostatní a nechat vás tady samotného. Ale mezitím se ti

Indiáni možná vrátí. Bylo by lepší, kdybyste se mnou

mohl hned odejít, i když třeba jenom kus cesty. Tady

odtud musíme rychle zmizet.“

„Pokusím se,“ sténaje prohlásil Pepe a začal se s

Bigglesovou pomocí zvedat na nohy. Zamotal se, jako

když už už omdlí, ale vyrovnal to a opřel se o Bigglese.

Byl evidentně stále pod vlivem šoku a ty jeho popáleniny

musely strašně bolet.

Biggles ho vzal v podpaží, odvedl pár kroků zpátky,

zvedl z popela dlouhou tyč, o kterou předtím zakopl,

kapesním nožem přeřízl řemínky a zašpiněnou sošku

bůžka, který způsobil tolik zla, strčil do podpaží jedné

ruky, druhou chytil Pepeho kolem ramen a společně se

začali doslova sunout kupředu k lesu.

135

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

PŘEKVAPIVÉ ODHALENÍ

S Pepem takřka zavěšeným na jeho paži, a po mnoha

četných vynucených přestávkách, dorazil konečně

Biggles na jejich vysokohorskou planinu doufaje, že se

mlha konečně rozptýlila. Ale nebylo tomu tak. Právě

naopak. Počasí vypadalo mnohem hůře, vzduch byl

doslova plný vlhkosti, která jako by se snášela či

vznášela ve vzduchu v podobě drobného mžení, v

důsledku čehož bylo všechno do nejmenšího detailu

pokryté nepříjemnou vrstvou vody.

Algy a Conchita už byli zřejmě hodně nedočkaví a

zřejmě je už z dálky vyhlíželi, protože ihned, jakmile se

Biggles s Pepem objevil na kraji pralesa, jim hned

přiběhli naproti, přičemž Conchita stále ještě hodně

kulhala.

„Podívejte, koho vám vedu!“ volal na ně už z dálky

vesele Biggles.

Nemusel se Conchity samozřejmě vůbec ptát. I

přesto, že byl mladý muž ve strašlivém stavu, s takovými

popáleninami v holém obličeji, bez vlasů a v potrhaných

a upálených šatech, okamžitě rozpřáhla ruce: „Pepe!

Pepe!“ volala překvapeně, jako by nevěřila svým očím a

byla by se na mladíka vrhla a začala ho objímat, kdyby ji

Biggles včas nezarazil a neupozornil to temperamentní

děvče, že jej i přítel není vůbec ve stavu, kdy by se s ním

mohla mazlit, i kdyby to myslela kdovíjak dobře. „Ale no

tak, Conchito, nechejte ho být, až mu bude líp,“ přísně ji

136

odmítl a pak se obrátil na Algyho podávaje mu

zašpiněnou sošku. „Pořádně to někde v letadle schovej.“

„Co je to?“

„Atu-Hua.“

Okamžik to vypadalo, že Algy utrpěl šok a hned tak

nebude schopen ani promluvit. „Člověče, proč sem

vlečeš to prokletý haraburdí, co přináší všem jenom

pech?!“

„No, když nám dalo tolik práce ho najít, tak mne jen

napadlo, že si ho rovnou necháme raději pěkně u sebe.

Kromě toho se z něho v té šílené hře, do které nás zatáhli,

může docela dobře stát trumfové eso.“

Nikdo už dál nediskutoval, všichni se soustředili na

pomoc nebohému navigátorovi, aby ho v pořádku dostali

dovnitř do Merlina, kde mu okamžitě dal Biggles prášky

proti bolesti, potom mu vydesinfikoval a zavázal

popálená místa, která konec konců nevyhlížela nejhůře.

Vzhledem k intenzitě požáru to mohlo dopadnout daleko

tragičtěji, protože díky šatům byla zasažena jenom

povrchová vrstva kůže a i ta byla spíše popálená než

úplně seškvařená. Bylo možné mu dokonce i podat

horkou polévku a vyhladovělý Pepe pak po jednom šálku

prohlásil, že je „jako znovuzrozený,“ což samozřejmě

bylo velice přehnané, ale vzhledem k jeho utrpení docela

logické. Jakmile se mu ale dostalo v prostorné kabině

Merlina veškerého pohodlí a účinky poúrazového šoku

začínaly odeznívat, jeho stav se začal rychle zlepšovat a

za chvíli byl již schopen souvisle mluvit.

„Uvědomujete si, že dokud trvá tahle hrozná mlha,

tak vás odtud nedostaneme?“ oslovil ho za nějakou chvíli

Biggles.

137

To samozřejmě Pepe jako navigátor velice dobře

chápal.

„Zatímco tady musíme čekat, mohl byste nám

povědět, pokud to víte, jak k tomu všemu došlo,“ navrhl

pak Biggles. „Čím dříve se dozvíme, jak si vlastně

stojíme, tím lépe. Kromě toho ušetříme dost času.“

„Co chcete vědět?“ souhlasil Pepe.

„Několik věcí. Zaprvé se ale chci zeptat, jestli si

myslíte, že se Indiáni třeba vrátí zpátky k tomu, co zbylo

z letadla po výbuchu?“

Pepe ale neměl tušení. „Mohli by se vrátit, to ano,

pane. Oni nevědí, co ve skutečnosti dělají. Všechno visí

od toho, co jim jejich čaroděj, ano, jejich šaman, vlastně

povídá. On je má pod svým palcem.“

„A proč se tedy vrátili ke Caravaně, když si předtím

odnesli všechno, co mohli unést?“

„Aby obětovali letadlu oběť za to, že jim přivezlo

zpátky Atu-Hua. Tak to alespoň já rozumím, totiž, víte?“

„A co hodlali vlastně obětovat?“

„Já.“

Biggles zůstal jako opařený. „Chcete mi říci, že

Indiáni chtěli obětovat vás?“

„Ano.“

„Jak?“

„Stejný způsob, jako obětovat jejich otcové, když

první bílí mužové přišli do jejich země. Spálení zaživa.“

„Skvělé,“ zabručel Algy.

„Copak to dávno nezapomněli?“ namítl Biggles

nedůvěřivě. Ta představa obětovávání ve dvacátém

století mu připadala naprosto absurdní.

„Oni nezapomněli vůbec nic. Oni si předávají svoje

příběhy a návody z generace na generace. Udělali oheň z

138

kusů věcí z letadlo a právě mne chtěli hodit dovnitř, když

vybuchl benzín. To mi zachránilo život, řekl bych já,

seňor.“ Pepe se šťastně usmál. „Třeba si oni mysleli, že

se Atu-Hua kvůli něčemu teď rozzlobil na ně.“

„To tedy asi rozzlobil,“ komentoval to tiše Algy.

„Povězte mi,“ přerušil ho Biggles. „Věděl jste, že je

Atu-Hua v letadle?“

„Ne. Jak jsem to mohl jenom vědět? Poprvé jsem se

o tom dozvěděl, když jsem našel jejich vesnici a našel je

kolem něho tancovat. Já říkám vesnici, ale to je víc než

to. Je to starověká ruina z kamene, nějaký kostel, myslím,

myslím taková ta s byty pro kněze kolem. Jako ty ostatní,

co byly objevený nedlouho před časem. Tahle je

vybudovaná ze stejného kamene jako hora, na které já

byl a se schovává velmi dobře. Těžko je vidět, dokud se

nedostanete blízko až k ní. Myslím, že proto její objev

dosud nikdo neuděl.“

Biggles přikývl. „Nemáte tušení, co to mohlo být,

jaká byla příčina toho, že vaše letadlo najednou šlo tak

prudce k zemi?“

Pepe upadl viditelně do jakýchsi rozpaků.

„Nesnažte se mne přesvědčovat, že to zavinil Atu-

Hua,“ zažertoval Biggles s úsměvem.

„Náhodou, jistým způsobem, to tak vlastně mohlo

být.“

„Co myslíte tím, jistým způsobem? Conchita nám

říkala, že na palubě letadla došlo k nějakému silnému

výbuchu?“

„Ano.“

„Co ho způsobilo?“

„Musela to být nějaká bomba.“

139

„Jak by mohla mít bomba něco společného s Atu-

Hua?“

„Já nevím…“ Pepe rozpačitě uhnul pohledem.

„Jak by se mohla bomba dostat na palubu letadla?“

Pepe opět viditelně zrozpačitěl. „To možná bylo

proto, že byl Atu-Hua na palubě, že tam byla daná ta

bomba. Teď, když mám čas o tom přemýšlet, tak si já

myslím, že to může být taky moje vina, že vybuchla

bomba na palubě našeho letadla.“

„Vaše

chyba!“

zvolal

překvapený

Biggles.

„Zatraceně, chlapče, to mi tedy povězte, jak by se něco

takového mohlo asi stát?“

„Já vám řeknu,“ začal Pepe po chvilce, jako by

dospěl po duševním boji k nějakému zásadnímu

rozhodnutí. „Já vám řeknu všecko. Co si myslím, že se

stalo. Když jsme už už chtěli odletět z El Lobitos, kde

jsme zastavili na chvíli, náš pasažér, seňor O’Higgins,

najednou nemocný. A on mě požádal, abych od něho vzít

malý balíček do Santiago. On si ho vezme, říkal, až

dojede později, až bude zdravý zas. Byly to dva malé

balíčky, spolu dohromady svázané malým provazem.“

„A vy jste souhlasil, že to pro něho uděláte?“

„Ano. Mně se to nezdálo jako něco špatného.“

„Předpokládám ale, že vám za to zaplatil?“ zpřísněl

Biggles.

Pepe se zjevně styděl. „Dal mi sto escudos, Bůh mi

to promiň!“

„To bylo od vás velmi hloupé, Pepe. Teď si asi

myslíte, že v tom balíčku byla ta bomba, co?“

„Ano.“

„Z jakého důvodu?“

140

Pepe pokrčil rameny. „Aby zastavit letadlo a to

nedoletět až do Santiago, já myslím.“

„Proč?“

„To já si nedovedu vysvětlit, ani představit, jedině

že to mělo něco společné s Atu-Hua, o kterém jsem ale v

tom čase nevěděl nic. Teď ale si vzpomínám, že jak se

choval pan O’Higgins, tak to bylo opravdu podivné. Tak

hrozně moc mu záviselo na tom, aby balíček šel

letadlem! Ale on přitom říkal, že jsou v něm jenom

hodiny.“

„A vy jste tomu věřil, Pepe?“

„Samozřejmě, že já věřil. Slyšel jsem přece, jak stroj

tiká!“

„A teď si myslíte, že to asi bylo časovací zařízení té

bomby, co?“

„Ano.“

„Kam jste ten balíček dal?“

„S ostatními balíčky spolu pohromadě a poštou do

zavazadelního prostoru. Zasloužím si být potrestaný za

to, že jsem udělal takovou věc, která je proti nařízení.“

„Už jste se potrestal dost,“ namítl Biggles klidně.

„Kdybych byl vámi, o tomhle bych nikomu nic neříkal,

dokud nebudete mít čas si všechno pořádně promyslet.

Teď by to totiž mohlo způsobit ještě víc nepříjemností.“

„Bude tak, jak říkáte, seňor.“ Pepe pokračoval s

očima upřenýma na Bigglese. „Teď si už možná myslíte,

že třeba Atu-Hua s tím má přece jenom něco společné?“

„Teď ano, i když zdaleka ne tak, jak si to možná

myslíte vy. Ten bůžek sám o sobě nemohl způsobit

žádnou havárii letadla. Domnívat se něco takového by

bylo skutečně směšné, i když možná existují dostatečně

pověrčiví lidé, aby něčemu takovému uvěřili. Já si

141

naopak myslím, že tu bombu poslali na palubu letadla

právě proto, že tam byl také Atu-Hua.“

„Ale proč, seňor, proč?“

„Někdo prostě nechtěl, aby se Atu-Hua dostal až do

Santiaga. Jaký jiný důvod by se tady dal asi najít?“

„To já opravdu nerozumím.“

„Abych řekl pravdu,“ zamračil se Biggles, „ani já

ne, i když teď už se mi zdá, že v té tajemné historii

začíná přece jenom pomalu svítat. Podívejte se na to z

tohoto hlediska. Pokud víme, tak jenom tři lidé věděli, že

je tenhle starověký náboženský symbol na cestě do Chile.

Někdo ho chtěl tady. Ale někdo jiný si to nepřál a pro to,

co si myslel, musel mít zatraceně dobré důvody, protože

byl připraven zničit celé letadlo a zabít kohokoli v něm,

jen aby zabránil jeho příletu do Santiaga. Ten někdo si

musí myslet, že se mu to všechno podařilo.“

„A teď, když máte toho bůžka, co s ním budete

dělat?“

„Dám ho člověku, kterému patří, člověku, který ho

koupil v Londýně na aukci uměleckých předmětů.“

„Ale co když si Indiáni budou třeba myslet, že je to

jejich majetek?“ vložila se do hovoru rozpačitě Conchita.

„To by ovšem byl spor, který by musel vyřešit

někdo jiný než my.“

„Pro Indiány má větší hodnotu než pro všechny jiné

lidi,“ namítl Pepe.

Biggles mávl odmítavě rukou. „Někteří lidé si ale z

čistě politických důvodů mohou myslet pravý opak. Mně

osobně se politický aspekt celé záležitosti vůbec netýká.

A netýká se ani lidí, kteří nás sem poslali. Pro ně je to

pouze otázka peněz, ostatně jako mnoho jiných

záležitostí v dnešní době. Atu-Hua byl pojištěný v

142

Londýně na velice vysokou částku a pokud se soška

znovu nenajde, pojišťovna bude muset vyplatit pojistné.“

Pepe přikývl. „Teď já rozumím, ano. Který z mužů,

co vědí, že Atu-Hua byl naložený do letadla by položil

také bombu dovnitř? Můžete mi říci jeho jméno, seňor?“

„Ne, to nemohu. Ale časem na to přijdu.“

„To musel být ten muž, co mi zaplatil za malý

balíček, abych to vzít do Santiago!“

„Tak to sice vypadá, ale nesmíme soudit příliš

ukvapeně. A při té příležitosti vás musím vážně varovat.

Může se stát, že ta osoba, zodpovědná za výbuch v

letadle, nebude příliš potěšena, až se dozví, že jste to

přežil a jste schopen vypovídat o tom, co se všechno

seběhlo na palubě letadla. Možná se dokonce pokusí vám

zabránit, abyste promluvil.“

Pepe vykulil oči. „Chcete říci, že já možná budu v

nebezpečí?!“

„Vy oba, Conchita i vy.“

„Je to možné?“

„Obávám se, že ano. Mohu vám říci, že se někdo v

Chile pokoušel i mně zabránit v tom, abychom hledali

Caravanu. Teď jsme ji našli a já tady tím pádem budu

ještě méně oblíbený. Ale to je jedno. Hlavní věcí je,

dostat vás oba domů.“

„A Atu-Hua berete s sebou?“ zeptala se Conchita.

„Ano.“

„Kdyby bylo po mém, tak bych s ním švihnul dolů

do té propasti, aby ho už nikdo nikdy neviděl,“ namítal

Algy.

„To by nebyl tak špatný nápad, jenomže já se

necítím oprávněný k tomu, abych házel do propasti sto

tisíc liber, které patří někomu jinému,“ odpověděl klidně

143

Biggles. „Když jsme se dostali už tak daleko, tak tu

záležitost dotáhneme do konce.“

Nic jiného se nedalo dělat a tak den pomalu plynul.

Algy čas od času vybíhal ven z kabiny, aby se podíval na

obzor, jestli se nezmění počasí a nikdo se zdola neblíží.

Pepe se totiž nijak netajil svým strachem, že se Indiáni

mohou vrátit, protože ho budou hledat, stejně tak jako

ztraceného bůžka. Naneštěstí jejich šaman nebo čaroděj z

požáru vyvázl živý. „Já vidět jeho, jak jde zdravý,“

prohlásil rozčileně. „Ty lidi nejsou jako Indiáni, co já

viděl jinde. Ani oni nemluví jako Indiáni jazykem

Quechua. To je společný jazyk jak Indáni mluví v

Cordillera.“

Po delší odmlce Pepe stále rozhořčeněji pokračoval.

„Na tom ale nic divného není. Vždycky se povídalo a

vyprávělo o ztracených kmenech, co žijí mimo

civilizovaný svět na nějakých dalekých a neobjevených

quebrada, v srdci velkých hor.“

„Co je to „quebrada?“ ptal se Algy.

„Vy byste tomu říkat propast, nebo údolí, velmi

úzké. Proč by nemohla mít taková velikánská horská

země země jako je tahle naše, taková místa? Tam

absolutně budou nějaký původní obyvatelstva, který se

tam uteklo před bílými tvářemi, který byly šílený ze

zlata? Někteří lidi pořád mají ten názor a mínění, že

pořád existují malé skupiny Inků, který utekli do hor,

když slyšeli, že jejich velitel, jejich král Atahualpa, byl

Pizarrem zavražděný. A potom přicházel ten obrovský

masakr všude. To je věc historická, ale já teď myslím

můžu říct, že já vidět skutečně sám takový lidi. Já

rozuměl některý slova, co oni používali, slova, co přešly

do španělskýho jazyka, ale ne všechny. Oni nebydlí v

144

chozas, jak my říkáme primitivní domkům, ale v

kamenných budovy, co musely být už dávno dávno před

mnoha roky postavený. A co Moruchucos? Nikdo o nich

nikdy neslyšet nic, až do doby nedávno, kdy před pár lety

se najednou objeví ve městě jménem Montana. Oni

říkali, že byli potomkové uprchlých Indiánů, částečně

Španělé, částečně Indiáni, co to vzali do hor po válce v

roce 1824. Takoví lidi by uměli žít v kraji, jako je tenhle,

kde najdete prales a trávu jako v pampa, kde je až

dvanáct stop vysoká a víc, jako je tohle místo, kde jsme

my, například. Ale já moc mluvím,“ omluvně zakončil

Pepe svou řeč, která ho v jazyce jemu ne zcela vlastním

viditelně dost vyčerpala.

Algy se šel opět podívat ven, jaké je počasí. Dosud

vždycky hlásil „beze změny“, ale tentokrát, jak se blížil

večer, najednou zpozoroval ve vzduchu jistý pohyb a

mlha se začala pomalu pohybovat směrem pryč z

planiny.

„Ta změna přišla už příliš pozdě, abychom z toho

něco měli,“ prohlásil Biggles a zavrtěl odmítavě hlavou.

„Já se nebudu pokoušet startovat z tohohle bidýlka,

dokud pořádně neuvidím na to, co vlastně dělám. Bude

lepší vsadit na jistotu a počkat do rána. Dáme si něco k

jídlu a pořádně se na to vyspíme.“

S tím rozhodnutím všichni souhlasili, protože

všichni měli stejné zkušenosti s létáním a jeho závislostí

na počasí.

Algy odešel prohlédnout sklad potravin, jestli by se

tam nenašlo pár konzerv, ze kterých by se dala připravit

slušná večeře, ale brzy se vrátil a ve tváři měl výraz

nejistoty a překvapení. „Mám halucinace, nebo snad

opravdu něco slyším?“ zeptal se a pohlédl na Bigglese.

145

Biggles mu ihned neodpověděl. Místo toho přešel ke

dveřím kabiny, otevřel je, vyhlédl ven a ponechávaje

dveře dokořán, vrátil se dovnitř. „Máš pravdu,“ povídá

Algymu zaraženě, „taky jsem cosi zaslechl.“

„Co to asi je? Ze by se blížila bouřka?“ polekaně se

ozvala Conchita.

„Nebudu se pokoušet vás klamat,“ suše pronesl

Biggles. „Zní to, jako by si Indiáni chtěli vykřičet plíce a

hádám, že jdou zrovna směrem k nám!“

„Teď, když už překonali strach, se vracejí pro svého

boha Atu-Hua,“ prohlásil Pepe naprosto zdrceně.

„Možná. Možná ale, že hledají jenom vás,“ podotkl

Biggles.

„Co budeme dělat?“ vylekala se Conchita.

„Nevypadá to, že máme zrovna moc možností,“ klidně

odpověděl Biggles.

146

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

BIGGLES RISKUJE

Jak se planiny pomalu zmocňoval soumrak, mlha se

víc a víc rozptylovala, i když jakoby neochotně. Ale jak

Biggles řekl, tahle změna počasí přišla příliš pozdě, než

aby jim mohla nějak posloužit. Hranice otevřeného

prostoru, zejména na straně, kde se dotýkaly holé útesy

vlastně okolních oblak, se jevily jenom jako mlhavé

stíny. Pokoušet se dostat do vzduchu stroj obklíčený

horskými štíty dosahujícími až dvaceti tisíc stop výšky a

více, to by bylo takové riziko, které si žádný zkušený

pilot nemůže dovolit.

Ozvuky hlasů, znějících jako nějaké divošské

procesí, se po přestávce začaly ozývat znovu a zřetelně se

přibližovaly. Biggles, který stál u otevřených dveří

kabiny, svým kolegům oznámil nevítanou zprávu, totiž

že si už je naprosto jistý, že Indiáni opustili trosky

nebohé Caravany a právě teď směřují až nahoru na pláň.

„Tedy, já to nechápu,“ ozval se Pepe, který vypadal

stejně vylekaně jako udiveně. „Proč by sem jenom

Indiáni chodit? Přece není možné, aby vědět, že jsme

tady my?“

„Oni moc dobře vědí, že tady někdo je,“ bez obalu

mu oznamoval Biggles. „Tam v té měkké půdě kolem

havarovaného letadla a tady všude kolem jsme museli

zanechat tak jasnou stopu, že by ji mohl v té nejtemnější

noci sledovat skoro slepec, natož Indiáni, kteří tráví

polovinu života stopováním zvěře! Za to ale nikdo

nemůže. Tomu se prostě nedalo předejít.“

147

„No, radši bysme měli začít něco dělat,“ zavrčel

Algy podrážděně. „Nemůžem tady přeci sedět jako

vykrmený kuřata, co jenom čekají, až jim někdo zakroutí

krkem!“

„Myslím, že jim půjdu naproti, abych zjistil, k čemu

najednou takový poprask,“ rozhodl se Biggles.

„A k čemu to bude dobrý? Mluvit s nima stejně

nemůžeš.

Neumíš

přeci

ani

slovo

indiánsky,“

vehementně protestoval Algy. „Sejdeš tam dolů k nim a

první bude, že do tebe někdo z nich zapíchne svůj oštěp!“

„K tomu by mohlo docela dobře dojít, jestli tady

zůstaneme jen tak sedět a budeme jen čekat až oni

přijdou až k nám,“ odporoval mu Biggles netrpělivě.

„Mně se vždycky osvědčilo popadnout býka za rohy a

využít momentu překvapení. Až se tam najednou

objevím, tak z toho budou mít šok. Nebudou vědět, co to

má znamenat, a kdo já vlastně jsem. A mezitím, co se

budou snažit na to přijít, se mi třeba podaří je nějak

přimět k tomu, aby se vrátili.“

„Vezměte s sebou Atu-Hua a dejte jim ho,“

navrhovala směle Conchita. „Třeba to je to, co vlastně

hledají.“

„Myslím, že to není ono,“ vysvětloval neúnavně

Biggles. „Třeba by to zabralo, ale na druhé straně by to

mohlo mít také úplně opačný efekt než potřebujeme. Co

myslíte, Pepe? Já jsem naprosto přístupný vaším

návrhům. Vy přece o těchto divokých lidech víte víc než

já.“

„Když jsem se s nimi já naposledy setkal, tak oni

mne chtěli hodit do táborovýho oheň,“ ponuře odvětil

Pepe. „Takoví jsou to lidi. Já pochybuji o jejich mozku,

jestli vůbec nějaký mají, jestli jim někdy vůbec dobře

148

zafunguje. Mohl byste jich několik zastřelit. To by bylo

něco, čemu by oni dobře rozumět.“

Vypadalo to, že je Biggles přímo v šoku. „To je tedy

moc, moc hezké, od vás, od Chilana! Tihle lidé jsou sice

třeba Indiáni, ale to přece vůbec nemění nic na

skutečnosti, že jsou to chilští občané stejně tak jako vy!

Barva jejich kůže na tom nic nemění. Já nemám o nic víc

práva zastřelit někoho z nich, než mám právo zastřelit

nějakého bělocha v Santiagu!“

„To je jenom otázka názorová. Když se vás snaží

někdo zabít, máte všechno právo zabít jeho dřív.“

„Zatím se nás ale zabít nepokusili.“

„Ale vypadá to, že se o to budou pokoušet. Jestliže

mi na to budeme čekati, pak bude příliš pozdě dělat něco

proti tomu.“

Biggles se lehce pousmál. „S tím nemohu

polemizovat. Jaké mají zbraně?“

„Viděl jsem jenom oštěpy, kamenné sekery a takové

ty – tlusté klacky.“

„Žádné střelné zbraně?“

„Žádné jsem neviděl. Kde by oni chudáci dostat

střelné zbraně? Pochybuji, že nějakou střelnou zbraň

někdo z nich vůbec někdy vidět.“

„Heleďte, jestli něco rychle nepodnikneme, tak je

máme tady!“ vložil se do diskuse poměrně ostře a

netrpělivě Algy.

To bylo tak evidentní, že se o tom nedalo diskutovat.

„Jednu věc rozhodně udělat nemůžeme a to dovolit jim,

aby si hráli s naším letadlem,“ uzavřel dikusi Biggles.

„Kdybychom o ně přišli, tak tady zůstaneme na věky.

No, uvidím, co se dá dělat. Vy zůstaňte schovaní

tady. Pepe, vás nesmí za žádnou cenu spatřit! Třeba si

149

vzali do hlavy, že jste jistým způsobem zodpovědný za

ten výbuch, který jim tak připálil zadek.“ S těmi slovy

zamířil Biggles k východu.

„Já jdu s tebou,“ přidal se Algy vstávaje.

„Nenechám tě přece, aby jsi šel proti tomu davu dole

sám!“

„Díky, Algy, ale ty zůstaneš tady,“ nesmlouvavým

tónem odpověděl Biggles. „To je rozkaz.“

Algy pokrčil rameny, ale mlčel.

Biggles rychle pokračoval. „Jestli se nevrátím, tak

navrhuji, abyste bránili náš stroj co nejdéle to půjde. Ale

nezačínejte střílet, dokud nebudete skutečně muset. Tím

chci říct, že nemáte na vybranou, jestli si chcete zachránit

život. Ve skříni je ještě jedna pistole. Algy, dej ji

Pepemu. Ať poslední kulku šetří pro Conchitu, pokud

ovšem nedává přednost tomu, že jim padne do rukou a

bude muset strávit zbytek života s nimi tady v džungli.“

Když to Biggles dopověděl, kvapně se obrátil a vyšel ze

dveří ven.

Minutu jen tak stál a poslouchal přibližujícímu se

zmatení hlasů a odhadoval, že to není daleko od té části

pralesa, kde už stromoví řídne a začíná být vidět na

otevřenou planinu.

Na okamžik zaváhal, jak ho cosi napadlo, taková

úplně evidentní věc, že ho až zaskočilo, proč ho něco

takového nenapadlo dřív. Celou tu dobu vycházel z

naprosto definitivního faktu, že Indiáni vědí o existenci

bůžka jménem Atu-Hua, kterého také dobře znají a

uctívají. Takže jakmile by ho spatřili, okamžitě by ho

poznali. Vypadalo to, že k něčemu takovému skutečně

došlo. To, co vyprávěl Pepe, to prakticky potvrzovalo.

Ale jak by to bylo možné? Jak by ho mohli poznat? Přece

150

podle záznamů byla ta soška dlouhá léta v Anglii, možná

dokonce i celá staletí. Ani jeden z těch divochů, ať už

jsou jakéhokoli původu, ho nemohl nikdy vidět. Údajně

se soška vynořila kdesi v East Endu a to by znamenalo,

že ani jeden z těch Indiánů nemohl být na světě, když

zmizela z Jižní Ameriky, podle zasvěcených badatelů

pravděpodobně na palubě nějaké španělské lodi vracející

se do Evropy.

Bigglesův analytický rozum se rozběhl na plné

obrátky. Na tomhle případu je něco velice divného.

Někde je něco v nepořádku. Je sice pravda, že se Indiáni

mohli dozvědět o Atu-Hua z vyprávění, jak se to ostatně

děje s folklorními tradicemi, zvyky a obyčeji, v každé

zemi, ústním podáním, vyprávěním z generace na

generaci, ať už je civilizovaná nebo tak zvaně

necivilizovaná. Ano, přemýšlel Biggles v duchu, něco

tady od začátku nehraje. O tom bůžkovi třeba Indiáni

něco věděli, ale to přece neznamená, že ho také jsou

schopni ihned rozeznat a identifikovat, když ho v životě

uvidí skutečně poprvé. Docela ho otrávilo, že si tuhle

otázku už nepoložil dávno. Zásadně by totiž změnila

způsob, jakým by vedl vyšetřování a zvláště ty diskuse s

Pallimem a Barrendem. Co to ostatně Pallimo tvrdil? Že

nijak zvlášť netouží po tom, aby sošku sám vlastnil, ale

že by velice nerad, aby ji získal někdo jiný. Tohle

prohlášení se najednou octlo v úplně jiném světle a

dostalo úplně jiný význam. Ten důvod, který naznačil

Thurburn v Santiagu, tenkrát vypadal docela rozumně,

jenomže nyní si Biggles nebyl vůbec jistý, že měl pravdu.

Začal nabývat stále většího a většího přesvědčení, že byl

zatažen do nějakých intrik, do nějakého spiknutí, které je

151

mnohem nebezpečnější a mnohem větší, než si kdy vůbec

pomyslel.

Teď dokonce na okamžik začal uvažovat o tom, že

se raději vrátí a vezme bůžka s sebou, aby viděl, jaký

efekt to bude mít na ten šílený ryk, který se stále blížil.

Ale potom ten nápad zamítl, hlavně proto, že neměl dost

času, když chtěl ten rozvášněný dav zarazit ještě předtím,

než se vyřítí na planinu a uvidí, že tam stojí letadlo.

Obával se, že po tom, jak zapálili Caravanu, i kdyby si

dali třeba větší pozor a chovali se nyní opatrněji, bylo

velice těžké předvídat s jistotou jak se zachovají.

Biggles už neváhal ani vteřinu a vyrazil rychlým

krokem ke kraji pralesa, kde obrovské stromy přecházely

v houští tropických stálezelených keřů, takže se tam

dostal těsně předtím, než se na stejném místě vynořili

Indiáni. Vedla je jakási divná postava oblečená v hadrech

a

ověšená

všelijakými

primitivními

ozdobami.

Samozřejmě, že ho okamžitě zpozorovali, jak tam stojí

bez hnutí a jejich chování odpovídalo přesně tomu, jak si

to Biggles představoval. Zůstali stát jako přimražení.

Všechen hluk najednou zmizel, jako když se najednou

vypne rádio uprostřed populárního šlágru. Stáli tam a

vykulenýma očima zírali, brady dole, pusu dokořán, ale

obličej jinak pořád bezvýrazný, jak je typické pro

domorodce na celém světě, když se octnou tváří v tvář

něčemu mimo jejich chápání. Bylo jich asi dvanáct.

Asi půl minuty se na ně stejně ztrnule a bez jediného

pohybu díval i Biggles. Jenomže to muselo jednou

skončit. Proto se rozhodl, že to bude on, kdo to čarovné

kouzlo překvapení přeruší. Zvedl tedy ruku dlaní

dopředu, v gestu, které v naší civilizaci obvykle znamená

„stát“, i když jinde ho třeba mohou chápat jako pozdrav.

152

Tady to nemělo absolutně žádný efekt. Indiáni se ani

nepohnuli, kromě toho, že se ti vzadu tlačili na ty vpředu,

aby viděli, co zapříčinilo takové zastavení. Když ale ten

důvod uviděli, zachovali se stejně jako ti první, jako by

jim vrostly nohy do země. Nikdo nevydal ani hlásek.

Takhle to vypadalo nejméně celou minutu. Jako by to

byla scéna z němého filmu.

Biggles, nemaje žádné prostředky ke komunikaci,

nemohl dělat nic jiného než čekat, až zase Indiáni přijdou

k sobě. Zatím ho uklidnilo, že neukazují žádné známky

nepřátelství, i když bylo otázkou, co začnou dělat, až

jejich mozek zase přijde k sobě. Kdovíjak to potom

dopadne.

Pak už nastala ale doba, kdy Biggles přímo cítil, že

už je nejvyšší čas, aby něco udělal. Rozhodl se, že udělá

takový malý pokus, který nikomu neublíží, i když ma

druhé straně také třeba nikomu a ničemu neprospěje.

Velice pomalu a zřetelně začal zvedat ruku a pak ukázal

na stezku, kudy Indiáni přišli k planině. Potom řekl

nahlas, jasně a zřetelně: „Jděte!“ Samozřejmě, že vlastně

vůbec neočekával, že mu někdo bude rozumět. A ukázalo

se, že měl pravdu. Nikdo se ani nehnul. Indiáni dál jen

zírali. Zkusil tedy říci totéž španělsky. Ale výsledek byl

úplně stejný.

Jelikož už situace začínala být nesnesitelná, rozhodl

se pro jiný přístup, ze kterého, jak doufal, alespoň získá

určité poznatky, i přesto, že zahrnuje určité riziko.

Nadechl se zhluboka a vykřikl: „Atu-Hua!“ Ale reakce

Indiánů byla stejná, jako by byla u naprosto

hluchoněmých. Všichni do jednoho to úplně ignorovali a

ani se nepohnuli.

153

Biggles se rozhodl, že jejich pantomima trvá už

neúsnosně dlouho a co víc, mohla by trvat ještě déle, a

proto je nutné uchýlit se k nějaké drastičtější akci. Sice

by ještě nějakou dobu jen tak stát vydržel, ale neměl k

tomu zrovna chuť a kromě toho se začínalo citelně

ochlazovat. Pomalu vytáhl pistoli. Podle výrazu ve

tvářích těch prostých domorodců, kteří na něho stále

upírali zrak bez jediného mrknutí oka, jako by byli

zhypnotizovaní, usoudil Biggles, že jim to vůbec nic

neříká. Pistole zřejmě vůbec neznali. Zvedl tedy ruku k

obloze, namířil nad jejich hlavy a zmáčkl spoušť.

Tohle už pro ně evidentně něco znamenalo, protože

to naplnilo svůj účel vysoko nad Bigglesovo

nejoptimističtější očekávání. Jak se z hlavně zablesklo a

krajinou kolem otřásl dunivý výbuch náboje, vypuklo

naprosté zděšení. Celá skupina Indiánů sebou najednou

trhla, jako jeden muž se obrátila a v panickém děsu se

mlčky vrhla zpátky do hustého pralesa. Za okamžik

nebyla na dohled živá duše. Jenom praskání křovin

naznačovalo, jak krkolomný a panický je ústup Indiánů.

Po tomto neočekávaném završení napjaté situace,

poněkud směšném, když se to tak vezme kolem a kolem,

Biggles opět zastrčil pistoli do kapsy a bez ohledu na to,

že se nachází uprostřed lesa, vytáhl balíček cigaret a

jednu se mu po několika pokusech podařilo zapálit.

Vlhko kolem by ostatně náhodnému požáru zabránilo

stejně tak dobře, jako navlhly Bigglesovi i jeho sirky.

Okamžik čekal, aby se ujistil, že se Indiáni opravdu

ztratili v lese, potom se obrátil směrem k Merlinovi a

spatřil Algyho, jak k němu uhání s pistolí v ruce.

„Myslím, že tohle nebudeš potřebovat,“ povídá mu a

ukazuje na napřaženou pistoili.

154

„Co se stalo?“

„Nic.“

„Ale já jsem přeci jasně slyšel výstřel!“

„My jsme tady pořád jen tak stáli a civěli na sebe, až

se mi to začalo zdát poněkud monotónní, ztratil jsem

trpělivost a vypálil jednu ránu do vzduchu nad jejich

hlavy. A to stačilo. Jeden výstřel úplně stačil. Pádili

odtud pryč, jako bych byl sám ďábel.“

Algy si oddechl. „Dobrá práce, šéfe. Na jeden náboj

je to docela efektní výsledek. Kam myslíš, že teď asi

utekli?“

„Někam do lesa, bezpochyby. Možná se nezastaví,

dokud nebudou zpátky ve své vesnici, ale na to by asi

nebylo moudré sázet. Až budou mít čas si to rozmyslet,

tak se vrátí, aby se sem ještě jednou podívali. No, ale teď

jsou prozatím pryč a jestli zůstanou tam, kam patří, až do

rána do slunce východu, tak budeme v bezpečí. Pojďme

zpátky ke našemu stroji.“

„Takže oni o střelných zbraních vůbec nic netuší?“

„V takovémhle místě bych to ani nečekal. Vlastně

jsem na to jen tak vsadil a ono to náhodou vyšlo, nic

víc.“

Po cestě křovinami zpátky k letadlu uvažoval

Biggles nahlas. „To co se stalo, mne přimělo k tomu,

abych se znovu zamyslel nad celým tím případem a

hlavně celým jeho charakterem. Začíná mne zajímat,

jestli jsem ten případ nezačal vlastně z úplně špatného

konce? Buď nám někdo naservíroval celou hromadu lží,

nebo ti lidé, se kterými jsme už mluvili, a kteří jsou prý

experty na zdejší problémy a situaci, ve skutečnosti ani

nevědí, o čem to vlastně mluví. Skoro bych se vsadil, že

tihle chudáci Indiáni, se kterými jsme se tady zapletli,

155

nemají o nějakém bohovi jménem Atu-Hua, či o komkoli

jiném, ani zbla tušení. Když jsem na nich vyzkoušel to

jméno, tak to na ně mělo stejný vliv jako kdybych třeba

zavolal – Charleyova teta! Ostatně podle toho jejich

způsobu života, daleko od nejbližší civilizace, uprostřed

neznáma, já bych se opravdu vsadil, že nemají ani

nejmenší tušení, jak to chodí a co se děje v současném

světě. Možná, že je to dokonce jejich štěstí.“

„Takže, co z toho plyne?“

„Jestli

nějaký

chytrák

počítá

s

povstáním

domorodců, které vyvolá tím, že vytáhne na světlo světa

tenhle dávno ztracený zázrak jménem Atu-Hua, kterého

jsem od začátku podezíral, že je u kořene celého toho

případu, tak zjistí, že se sice pustil proti proudu, ale chybí

mu pádlo.“

„Ale pak nedává vůbec smysl, proč začali

domorodci tak nadšeně tancovat a ječet, když našli

ztraceného Atu-Hua v trupu Caravany?“

„Pokud mám vůbec nějaké zkušenosti s naivními a

nekomplikovanými domorodci nejrůznějších národností,

tak všichni jsou vždycky nadšením bez sebe, když mají

jakýkoli důvod si zatancovat a zazpívat. Konec konců si

ti chudáci v takových podmínkách, jako jsou tady, asi

zábavy příliš neužijí, nemyslíš? Těm poslouží jakákoli

záminka k tomu, aby se trochu rozjeli.“

„Otázka ale je, jestli se sem ještě nechtějí vrátit?“

„To je otázka, na kterou nehodlám vůbec hledat

odpověď, protože bych jenom hádal stejně tak jako ty.

Ale abychom se mohli alespoň trochu v klidu pár hodin

prospat, budeme držet hlídky. Jestli přece jenom znovu

přijdou, tak už určitě nebudou dělat takový hluk jako

před chvílí.“

156

Algy jen přikývl.

Oba

zachmuřeně

kráčeli

stále

temnějším

soumrakem.

157

PATNÁCTÁ KAPITOLA

NEZNÁMÝ ZASAHUJE

Když Biggles s Algym dorazili k Merlinovi, přivítal

je pořádně vylekaný Pepe s Conchitou.

„Stalo se něco?“ vyhrkla na ně vyděšená Conchita

téměř bez dechu.

„Nic,“ zněla Bigglesova lakonická odpověď.

„Setkal jste se s nimi?“

„Samozřejmě.“

„A co dělali?“

„Nic.“

„A kde jsou teď?“

„Doufám, že doma.“

„Já slyšel výstřel,“ vložil se do té lakonické a pro ně

nic nevypovídající konverzace Pepe. „Někdo tam v lese

přece vystřelil!“

„To já,“ přiznával klidně Biggles. „Vystřelil jsem do

vzduchu jako varování, aby už ke mně nechodili blíž.“

„Zabralo to?“

„Ano.“

„A co potom?“ naléhala Conchita a tvářila se, jako

by jí Biggles zatajoval její zápletku napínavého

televizního seriálu.

„Utekli horem pádem zpátky do lesa. Doufejme, že

tam také všichni hezky zůstanou. Alespoň do rána.“

„A co když ne?“

„Drahá slečno, to je něco, co opravdu nevím a

nemohu zaručit,“ Biggles pokračoval s obdivuhodnou

trpělivostí. „Jediné, co můžeme dělat je čekat a pak

158

uvidíme. Mimochodem, jak to vypadá s tou vaší

nemocnou nohou?“

„Už je to lepší, díky.“

„Prima. Tak co kdybychom si dali něco k jídlu? Ta

mlha nám pomáhá v jedné věci. Ona nás tady sice drží na

zemi, ale současně brání komukoli jinému, kdo by přišel

na planinu, aby nás tady hned zpozoroval.“

Nikdo už nic jiného neřekl. Ze zásoby ve skříni pro

případ nouze se Algy dal do přípravy prosté večeře.

Conchita mu šla pomáhat, což byl úkol, na který jako

letuška byla vlastně přímo profesionálně kvalifikována.

Biggles vyšel ven, aby zjistil, nemění-li se počasí. Za

okamžik se ale vrátil s tím, že se obloha začíná

vyjasňovat, ale na pláni stále zůstává takový lehký závoj

mlhavého oparu. Pak se dali všichni do jídla. Během

večeře ale Biggles několikrát vstal a šel ke dveřím,

protože se od lesa ozývaly podivné, jakoby hrozivé

zvuky. Pokaždé se ale vrátil, aby jen ostatním oznámil,

že se nic neděje a všude je klid. Vzduch byl sice téměř

nehybný, nikde žádný ledový vítr, ale bylo velice

chladno.

Když

dojedli

a

Conchita

sklidila

z

improvizovaného stolu, vstal Algy a nabídl se, že půjde

jako první na hlídku.

Biggles souhlasil. „Probuď mne o půlnoci,“ přikázal

Algymu. „Já to už do rána vydržím a pak, jakmile se

začne rozednívat, všechny vás vzbudím, abyste se

připravili na start.“

„Je to opravdu nutné, aby byl někdo pořád vzhůru?“

zeptala se Conchita.

„Nechci raději nic riskovat,“ usmál se na ni Biggles.

„Ale je to jen tak, pro jistotu.“

„A jestli Indiáni opravdu přijdou?“

159

„Tak to budeme řešit, až se to opravdu stane.“

Algy odešel k otevřeným dveřím kabiny a zaujal

postavení na schůdku. Ostatní si vybrali svá sedadla jako

lůžka, uvelebili se na nich tak pohodlně, jak to jen bylo

možné a jak jim dovolovala situace. Ostatně kabina je

dostatečně prostorná, takže se jim bude spát docela

dobře. Nastalo ticho a Biggles také brzy usnul.

Ještě spal, stejně tak jako ostatní, když ho Algy

vzbudil. Držel ho jednou rukou za rameno, lehce jím třásl

a šeptal mu do ucha: „Je čas, abys mě vystřídal na

hlídce!“

„Děje se něco?“

„Nic. Nezaslechl jsem vůbec nic.“

„To je prima. Tak se dobře vyspi.“ Pomalu a

potichu, aby nikoho nevzbudil, přešel Biggles ke dveřím

a opatrně vystoupil ven, aby přehlédl situaci kolem

letadla, než zaujme pozici, kterou právě uprázdnil Algy.

Byla tmavá noc. Vlastně relativně tmavá, protože nyní

obloha, už bez mlhy, zářila tisíci hvězd tak jasnými, že

vůbec nevypadaly jako zasazené do klenby, jak je tomu

na severní polokouli v drsnějším podnebí, ale jako by

visely v prostoru – což je sice normální situace, ale tady

obzvláště nápadná. A dokonce i když nebylo vidět žádný

měsíc, jejich záře dostatečně osvětlovala celou planinu,

která se přímo koupala v chladném nafialovělém světle

jakoby z jiné planety. Propast pod planinou působila jako

obrovitá studna bez dna, plná tajemných a strašidelných

stínů. Vzduch v téhle nadmořské výšce byl řídký a

studený. Biggles se pronikavě zadíval směrem k lesu a

chvíli soustředěně naslouchal. Všude bylo téměř

absolutní ticho. Jako by byl na celém světě jen on sám.

Ale takový pocit už zažil několikrát a nevěnoval tomu

160

žádnou zvláštní pozornost. Jelikož nic neviděl, ani

neslyšel, uvelebil se na schůdku, aby se věnoval dál

stráži, kterou si sám naordinoval.

Čas ubíhal a ubíhal. Uplynula dlouhá doba. Biggles

si stále kontroloval čas na hodinkách, ale přitom věděl, že

se mu tím hlídka o nic ani nezkrátí ani neprodlouží,

protože teprve až se na obloze objeví první odlesky

falešného svítání, nastane čas, aby šel ostatní probudit a

připravili se na odlet. Za těchto okolností, i když zůstal

vzhůru a byl po celou dobu ostražitý, upadl do jistého

druhu snění, přičemž uvažoval nad problémem, který měl

za úkol vyřešit, převracel v duchu ze všech stran

dosavadní důkazy, které měl k dispozici a to všechno ve

snaze najít ten nezbytný klíč, o němž si byl jist, že

rozhodně existuje. Něco, co by vrhlo zásadní světlo na

celou tu podivnou záležitost. Avšak jediným závěrem, ke

kterému se byl schopen dopracovat, bylo ujištění, že

kdokoli položil tu bombu na palubu Caravany, tak to

nemohl být Palimo, protože když se letadlo zvedlo z

letiště na poslední část své cesty do Santiaga, on byl

zrovna v té době tisíce mil daleko, v Londýně.

Biggles se ponořil hluboko do svých myšlenek a

upadl do jakéhosi meditačního stavu. Z něho ho najednou

neurvale vrátil do přítomnosti zvuk tak vzdálený realitě,

že na okamžik dostal strach, že určitě usnul a něco si

právě představoval nebo měl dokonce sen. Byl to totiž

výkřik. Přicházel odkudsi od lesa a byl to lidský hlas,

který volal španělsky: „Haló, vy tam!“

Biggles neodpověděl, ale vstal a snažil se

prohlédnout zbývající tmu. Co je tohle zase za nesmysl,

pomyslel si trochu podrážděně. Nic nebylo vidět.

Opravdu něco zaslechl? Nebyla to halucinace? Ale

161

praskání suchých větví ho rychle přesvědčilo, že se

nemýlil. Za chvíli se znovu zopakovalo to volání, ale

tentokrát pokračovalo: „Kde jste?“

Biggles pořád neodpovídal, ale rychle přemýšlel.

Nakonec se rozhodl, že takhle by asi Indián nemluvil, i

když to úplně vyloučit nemohl. Trochu ho uklidnila jedna

zjevná věc, totiž že se ten člověk nesnažil přiblížit tajně a

nepozorovaně. Ať byl ten příchozí kdokoli, svou

přítomnost ohlašoval velice jasně a důrazně. Bigglese

napadlo, že by to mohl být kapitán z havarované

Caravany nebo jeho druhý pilot, který se podle toho, co

říkala Conchita, vydal hledat pomoc. Že by se jim

povedlo znovu najít místo jejich letecké katastrofy? To

sice nevypadalo zrovna pravděpodobně, ale žádné jiné

řešení téhle hádanky ho nenapadalo.

Přešla minuta. V tom nastalém tichu by bylo možné

zaslechnout jakýkoli pohyb a Biggles skutečně slyšel, jak

se někdo začal pohybovat k letadlu. Zahleděl se podle

zvuku tím směrem a čekal, nehybně a tiše. Za chvíli už

byl schopen rozeznat obrysy nějaké postavy razící si

pomalu cestu vysokým trsem lilií, nebo co to bylo za

kytky, které rostly za hranicí lesa, na samém okraji

začínající travnaté planiny. Tam se ta postava zastavila a

znovu volala: „Haló!“ Pak nastala pauza, jako by volající

dával prostor na odpověď, na kterou čeká. Když žádnou

nedostal, znovu se beze slov vydal kupředu.

To už se Biggles musel rozhodnout nastalou situaci

nějak řešit. Zavolal proto tlumeně: „Haló, tady, sem k

nám!“ Sotva to vykřikl, napjatě vstal a vyčkával. Uviděl,

že se mlhavá postava vydává zcela bez nejmenšího

pokusu se nějak krýt, přímo k němu. Odhadoval, že teď

už ten člověk určitě uviděl odlesk hvězdného svitu na

162

trupu stříbrného letadla. Ale nechtěl raději nic riskovat.

Když se ten člověk, jakýsi muž, objevil asi dvacet kroků

před ním, vyštěkl, více méně podvědomě než úmyslně,

ve svém rodném jazyce: „Stop! To už je dostatečně

blízko!“

To vyvolala zřejmě šok nebo přinejmenším

překvapení druhé strany, protože se okamžitě ozvala

odpověď v angličtině: „No ne, vy jste Američan?“

„Ne, Angličan,“ odpověděl Biggles.

„Angličan?! Co u všech svatých dělá zrovna

Angličan tady?!“ Hlas měl silný americký přízvuk.

„To je moje věc,“ suše odpověděl Biggles. „Já se vás

mohu zeptat na totéž. Co chcete?“

„Dostat se odtud pryč,“ pokračoval ten člověk.

„Musíme na sebe takhle křičet? Nebo se něčeho bojíte?“

„Ano,“ odpověděl upřímně Biggles.

„No, mně se bát vůbec nemusíte. K tomu nemáte

žádný důvod.“

„Jste Američan?“

„Ne. Chilan.“

„Tak jak to přijde, že mluvíte jako Američan?“

„Strávil jsem pár let v USA. Nepozvete mne dál a

nenabídnete mi něco k pití?“

„Ještě ne. Ale můžete přistoupit trochu blíž.“

„Ale sakra, mně přeci můžete věřit!“

„Nejsem zrovna v náladě každému věřit.“

Ten muž postoupil kus kupředu. Současně se ve

dveřích objevil Algy, kterého vzbudil ten hlasitý

rozhovor a ozval se zezadu: „Co se to tady, k čertu, zase

děje?“

163

„Máme návštěvu,“ ohlásil mu Biggles věcně. Potom

se obrátil opět na nenadálého návštěvníka. „Tak to už je

až dost blízko. Kdo jste a jak se jmenujete?“

„Jmenuji se Estiban Huerta.“

„Odkud?“

„Ze Santiaga.“

„A co tedy děláte tady?“

„Jestli mi dovolíte, abych se posadil a dáte mi napít,

tak vám to povím. Prožil jsem si docela peklo.“

„Tak dobrá, můžete jít dovnitř. Ale žádné triky!“

„Zkoušet nějaké triky, milí bratři, to je to poslední,

co bych chtěl dělat. Chtěl bych jenom, abyste mi pomohli

dostat se odtud, to je všechno.“

„Žil jste s Indiány?“

„Jasně. Právě se mi podařilo se jim ztratit.“

„Myslíte, že za vámi půjdou až sem?“

„Myslím, že ne. Podle toho, co jsem je slyšel

povídat, tak rozhodně ne.“

„Znamená to snad, že umíte jejich jazyk?“

„Víceméně. Už jsem tady byl několikrát.“

Tou dobou už se vzbudila i Conchita a Pepe a přešli

ke dveřím kabiny, aby zjistili, co se venku děje. Pak

ustoupili stranou, aby mohl vejít Biggles, Algy i ten

cizinec. Algy rozsvítil, když se posadili, takže si poprvé

mohli nového příchozího pořádně prohlédnout.

Byl to mladý muž, asi něco přes třicet, štíhlé postavy

a sluncem do bronzova opáleným obličejem, se značně

vystouplými

a

ztrhanými

rysy,

pravděpodobně

důsledkem nějakého horečnatého onemocnění. Měl černé

vlasy, dlouhé a v nepříliš dobrém stavu. Leskly se jen

matně, tváře měl neholené a už se na nich vlastně začínal

ježit plnovous.

164

„Co tady v těch končinách, proboha, děláte?“ otázal

se ihned, jakmile mu Algy nalil a podal šálek s pitím.

Biggles to byl, kdo mu odpověděl: „To je jedno, co

tady děláme. Co vy děláte v takových končinách a

evidentně úplně sám? Koho jste to vlastně hledal? Po

kom jste se to vlastně sháněl, když jste volal z lesa?“

„Já nevím. Hledal jsem prostě někoho – kohokoli.“

„Takže jste věděl, že tady někdo je?“

„No jasně.“

„Jak jste to mohl vědět?“

„Od Indiánů. A teď budete chtít vědět, co jsem

vlastně u Indiánů dělal, co? Takže když budete chvíli

poslouchat, místo toho, abyste mi pořád dávali nějaké

otázky, tak já vám to všechno klidně a dokonce rád,

povím.“

„Tak se do toho dejte. Posloucháme.“

„Nejdříve mi dovolte vysvětlit, že jsem zlatokop,

trochu taky cestovatel a výzkumník. To je z toho, že jsem

jako kluk četl příliš mnoho dobrodružných knížek. Já

jsem vždycky jedině chtěl prožívat nějaké dobrodružství,

všude možně ho vyhledávat a věřte mi nebo ne, vážení,

nakonec jsem ho měl přímo vrchovatě. Když jsem byl už

dost starý, tak mě můj otec, který žil v Santiagu, poslal

na střední školu do USA. Tam jsem pak studoval

metalurgii a také odpromoval. Věděl jsem naprosto

přesně, co chci dělat.

Také jsem věděl, že v těchto horách je určitě spousta

barevných a vzácných kovů. Takže když jsem se vrátil

domů a můj otec zemřel, sbalil jsem si tiše fidlátka a

vydal se do světa, abych nějaké objevil.“

„Úplně sám?“

165

„Ale ovšem. Nechtěl jsem žádného partnera, který

by mi byl jenom na překážku. Ale samozřejmě v podstatě

jsem hledat ani ne tolik samotné drahé kovy jako spíše

dobrodružství. Takový druh dobrodružství jako jsem o

něm tolik četl. Nějakou dobu jsem se živil lovem

chinchillas vysoko v horách. Víte, chinchillas, to jsou

takové ty šedé krysy, co mají jednu z nejdražších kožešin

na –“

„My víme, co je to činčila,“ přerušil ho Biggles.

„Mluvte k věci, prosím, a pokračujte rychleji. Máme

málo času.“

„No, to byla ta první věc, která mě přivedla do styku

s Indiány. Musel jsem se s nimi blíž seznámit, poznat je,

a oni se museli seznámit se mnou. Jak jsem se postupně

dostával do míst, kam ještě nevkročila noha žádného

jiného bělocha, tak jsem se toho o nich dozvídal pořád

víc a víc. Například tady. Naučil jsem se jejich jazyky.

Tihle Indiáni tady jsou příbuzní Araukánských Indiánů.

Nikdy se nedostali blíže k naší civilizaci a mně se

podařilo poslat vědeckým společnostem i vládním

institucím spoustu informací jak o Indiánech samých tak

o jejich životě, tradičních zvycích a tak dále. To mne pak

přivedlo do kontaktu s lidmi, kteří se o ně také zajímali.“

Biggles na cizince ostře pohlédl. „S kým,

například?“

„No, existuje u nás jeden velký boháč jménem

Pallimo. Vlastně to byl on, kdo mne sem poslal.“

„On vás sem přímo poslal?“

„Ovšem.“

„Proč?“

„No, zdá se, že se dozvěděl, že někdo rozšiřuje mezi

Indiány všelijaké zvěsti o tom, že se jim odněkud

166

navracejí jejich dávní starověcí bohové, aby jim v jejich

těžkém postavení v dnešní době nějak pomohli.“

„A co jste vlastně měl dělat?“

„Měl jsem zjistit, jestli je to pravda a kdo takové

zprávy vlastně rozšiřuje.“

„Nemluvíte náhodou o starověkém bohovi, kterému

Indiáni říkali Atu-Hua?“ skoro zašeptal tu otázku

Biggles.

Cizinec na něho vytřešti oči. „No jasně! Jak to,

sakra, vy můžete vědět?“

„Já jsem sem přiletěl s podobnou zakázkou. Abych

zjistil, jestli se Atu-Hua skutečně vrátil domů. Jestli to

náhodou ještě nevíte, třeba vás bude zajímat to, co vám

mohu oznámit, totiž že se ten starověký bůžek skutečně k

Indiánům vrátil.“

„To tedy určitě!“

„Co tím chcete říci?“

„Jak byste mohl vy vědět, že se ten bůh vrátil?“

„Jak? Prostě tak, že jsem ho viděl na vlastní oči.

Vlastně vám mohu říci, že je teď tady s námi v letadle.“

„Ale prosím vás! Nechte toho. Prohlédl jste si ho

pořádně?“

„Ještě jsem ho neměl možnost pořádně dopodrobna

prozkoumat, jestli máte na mysli tohle. Ale proč

vlastně?“

„Někdo vám prodal naprosto bezcennou tretku. Víte,

já jsem už sám na vlastní oči viděl to, co jste dostal, u

Indiánů. Je to padělek. Pouhá kopie. A přitom není ani

nijak zvlášť podařená. Ta věcička, kterou máte vy, o

které si myslíte, že je to pravěký indiánský bůh, to je

jenom kus pískovce s obyčejným červeným a broušeným

sklem zasazeným do tváře.“

167

Teď byla řada na Bigglesovi, aby zůstal překvapeně

koukat. „Jak můžete vědět, že to je pouhý padělek?“

„To já vědět nemohu. Ale Indiáni to vědí. Neptejte

se mne jak, ale oni to vědí. Ale jejich náčelník o tom

neměl nikdy sebemenší pochyby. A proto došlo k těm

potížím. Normálně se tihle domorodci chovají naprosto

mírumilovně a přirozeně klidně. Jenomže je nalákali, aby

čekali, že dostanou svého pravého boha a teď si myslí, že

to byl jenom další trik bílého muže, jak oni říkají, aby je

obalamutil stejně, jako obalamutil jejich předky. Teď se

pořádně rozzlobili a dokonce se obrátili i proti mně!“

Biggles zachytil Algyho pohled. „No alespoň jsme

se konečně někam dostali,“ spíš zabručel, než

konstatoval.

168

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

NEZAPOMENUTELNÝ START

Biggles upřeně hleděl na cizince a pokračoval. „Atu-

Hua se vynořil najednou zničehonic přímo v Londýně.

Nabízeli ho k prodeji na aukci. A koupil ho zrovna pan

Pallimo. Poslal ho potom letadlem do Santiaga a ten

stroj, který ho přepravoval, se –“

„– se zřítil tady do toho lesa pod námi. O tom

všechno moc dobře vím už od Indiánů, se kterými jsem

zrovna bydlel.“

„A kde si myslíte, že je právě teď ten pravý bůžek?“

„Já bych řekl, že ho Pallimo pořád má u sebe. Do

letadla se určitě vůbec nikdy nedostal. On si přece

nepřeje, aby se ho zmocnili Indiáni!“

„Jak to víte?“

„No přece mi to sám řekl! Myslí si, kdyby jim ho

dal, že by to byl jenom začátek obrovských problémů.

Proto mi nabídl, že mi dá tisíc escudos, pokud se

vypravím do těchhle končin a budu všude říkat, že to jsou

samé lži, že by se měl Atu-Hua vrátit domů ke svým

Indiánům. On dobře věděl, že nikdo tady Indiány tak

dobře jako já nezná a navíc, že mluvím několika jejich

jazyky, takže se s nimi dokáži v každé situaci dost dobře

domluvit. A navíc, já už jsem tady byl, když jsem hledal

zlato. Tehdy ovšem nebyly nejmenší potíže, ani poprvé

ne, když jsem se tady objevil. No a tak jsem udělal, co na

mně chtěl a všem Indiánům jsem to vyřídil. Jenomže pak

přišla ta letecká havárie a já jsem byl najednou v pěkném

průšvihu.“

169

„Oni toho Atu-Hua našli!“

„Už jsem vám přece říkal, co našli. Ten jejich šaman

se hned tak oklamat nedá. Rozzuřil se, nazval mne

lhářem a podvodníkem a nechal mě přivázat ke kůlu.

Jenomže se mi naštěstí podařilo rozvázat pouta a utéci

sem. To je celý můj příběh.“

Biggles přikývl. „Já vám věřím. Povězte mi ale

tohle. Co si o tom všem vlastně myslíte? Co se to tady

skutečně děje? Oč komu jde? Nemáte ponětí, kdo vlastně

začal rozšiřovat ty pověsti, že se Atu-Hua vrací do

Chile?“

Huerta chvíli mlčky přemýšlel. „Já znám jenom

jednoho člověka, který Indiánům rozumí a ví toho o nich

nejméně tolik, jako vím já. Hodně tady všude cestoval a

v místních poměrech se vyzná jako málokdo. Jmenuje se

O’Higgins.“

„Tak O’Higgins?!“ Biggles opět významně pohlédl

na Algyho. „Proč by zrovna O’Higgins měl začít šířit

nějaké pověsti o tom, že se vracejí indiánští bohové, nebo

v tomto případě konkrétní bůh jménem Atu-Hua?“

„Já jsem přece neřekl, že to dělá on. Ale on je

rozhodně člověk, který má velký zájem o zdejší

indiánské kmeny. Když jsem byl v Santiagu, tak mne

osobně dvakrát nebo třikrát vyhledal a dokonce přišel na

návštěvu. Mě se zdá, že si nasadil do hlavy nějakého

brouka, co se týče původních obyvatel zdejších zemí.

Sbírá o nich kdejaké vykopávky a archeologické

exponáty a zejména všelijaké předměty spojené s

náboženstvím těch praobyvatel.“

„Jako Atu-Hua?“

„Ovšem.“

170

Biggles se zachmuřil. „Kdyby měl ten originál, mohl

by ho vytáhnout na světlo, až se to bude hodit jeho

politickým záměrům.“

„Asi ano. Co ještě ode mne chcete vědět?“

„Pověděl jste mi toho spoustu, na základě čehož

mohu pokračovat v pátrání. Budeme se to muset pokusit

nějak roztřídit, až se vrátíme do Santiaga. Zkuste si teď

pořádně zdřímnout. Já se mezitím podívám, jak to

vypadá venku.“

Biggles pokynul Algymu a odešel ke dveřím kabiny.

Algy se vydal za ním. Venku zjistili, že je všude klid a na

obzoru začínají hvězdy blednout v záři vycházejícího

měsíce.

„Mně se tahle záležitost zná čím dál tím praštěnější,“

zavrčel Algy. „Nejsem schopen v tom poznat, kde to má

patu nebo hlavu. Kdo si myslíš, že tedy vlastně má ten

vzácný originál? Kdo si myslíš, že toho Atu-Hua

schovává?“

„Já bych řekl, že ho má pořád ještě Pallimo.“

„Cože?“ ozval se Algy, jako by nevěřil tomu, co

slyší. „Slyšel jsi dobře. To si myslím já.“

„A kde je Pallimo teď?“

„Asi ve svém domě v Santiagu, když se vrátil právě

z Londýna.“

„Ale to přeci byl on, kdo začal všechen tenhle

poprask s bůžkem a krádeží a tak. Promiň, ale mně to

pořád nedává smysl.“

„No tak se podíváme, jestli se v tom dokážeme

alespoň trochu vyznat a dát tomu nějaký logický smysl.

Podle toho, co nám vyprávěl Pepe a teď zase ten náš

nový pasažér, zlatokop Huerta, se mi to jeví takhle.

Ovšem všechno mám založené na domněnkách a musím

171

si přiznat, že se mi to nijak zvlášť nelíbí. Jenomže když

nemáme vůbec žádné důkazy, tak se nemůžeme opřít o

nic jiného než vlastní dohady. Třeba se tedy mýlím, ale já

to vidím takhle.“ Biggles se na chvíli odmlčel a vytáhl

cigarety. Chvíli zjevně zápasil s pokušením, ale pak

neodolal a po obřadném poklepávání s cigaretou na hřbet

ruky, si přece jenom zapálil.

„V době, kdy byla soška na prodej na veřejné aukci,

existovali v Londýně jenom tři lidé, kteří o ni měli více

než obyčejný zájem. Pallimo, Barrendo a O’Higgins. Ti

všichni bůžka zoufale chtěli pro sebe. Jestli si vzpomínáš,

tak Barrendo ho chtěl na té aukci také koupit, ale

přeplatil ho tam Pallimo.“

„Já ale pořád nejsem schopný pochopit, proč ho tihle

lidi tak zoufale chtěli?“ divil se upřímně Algy.

„Protože tady se ten bůžek okamžitě stává

symbolem moci nad domorodým obyvatelstvem. A

zjevně se z nějakého důvodu, a je vlastně jedno z jakého,

každá z těch tří osob intenzívně angažuje v politice.

Pallimo, který si pořídil Atu-Hua díky svému

nesmírnému bohatství, se možná obával, že ti zbývající

dva by ho mohli o sošku nějakým způsobem připravit.

Osobně mi tvrdil, že O’Higginsovi naprosto věří. Jenže

tomu zase nevěřím já. Lidé jeho postavení, s takovým

bohatstvím, kteří se vypracovali tak vysoko, nevěří nikdy

nikomu. Možná to je právě ten důvod, proč jsou dneska z

nich takoví boháči. A jelikož jsou to vlastně političtí

konkurenti, dokonce soupeři, je velice nepravděpodobné,

že by si navzájem důvěřovali. Každý z nich hraje nějakou

složitou a těžko proniknutelnou hru. To ale není

podstatné. Když Pallimo koupil tu sošku, chtěl ji nějak

dostat domů. Takže se rozhodl pro falešnou stopu. Zašel

172

si k nějakému sochaři v Londýně a objednal si u něho

lacinou, ale naprosto přesnou kopii Atu-Hua.“

„Proč si myslíš, že tu kopii si nechal udělat zrovna

Pallimo?“

„Byl to přece jediný člověk, který měl k dispozici

originál jako předlohu. A jediný z těch tří byl schopen tu

sošku získat v jistém omezeném časovém limitu.

Řekněme to takhle. Žádný z těch zbývajících dvou si

nemohl nechat udělat tu sošku, dokud se Pallimo

nerozhodl, že ji předá osobně O’Higginsovi a tou dobou

už měli objednanou cestu domů. Kdyby si někdo z nich

chtěl udělat kopii, muselo by to být během cesty, to

znamená během letu a to bylo prostě nepředstavitelné.

Ne. Tu kopii určitě udělali v Londýně a objednal ji tam

Pallimo. Potom kontaktoval O’Higginse a požádal ho,

aby tu sošku vzal s sebou a převezl ji, až pojede domů,

do Santiaga. On mu ale samozřejmě nesvěřil ten originál,

ale jenom tuhle kopii. Dovedu si proto představit docela

dobrý důvod. Pokud by O’Higgins toho falešného bůžka

ukradl a snažil se ho využít ve svůj prospěch, Pallimo by

mu mohl dokázat, že je podvodníkem tím, že by

najednou ukázal pravého bůžka. Ten pravý bůžek by se

tak dal dokonce využít jako určitý prostředek k vydírání.

Ale ať už je to, jak chce, O’Higgins se vydal domů s

padělkem a nechal Pallima, aby se v klidu kdykoli

později, až se mu to bude hodit, vydal domů se svým

autentickým Atu-Hua. Ještě mě pořád sleduješ?“

„Jistě, že tě sleduju.“

„Fajn. Takže pojďme dál, i když to budou jenom

hypotézy. Barrendo zjistí, že O’Higgins veze domů od

Pallima nějaký balíček a dohaduje se, co to v něm asi je.

Nebo mu to třeba O’Higgins přímo prozradil. Ještě stále

173

se nevzdal nadějí, že Atu-Hua nějakým způsobem přece

jenom získá a tak si rezervuje letenku do Chile stejným

letadlem. Co se stalo během první části letu, to se

můžeme jenom dohadovat, ale jednou věcí si můžeme

být naprosto jisti, alespoň myslím. Tihle dva cestující,

jediní pasažéři na palubě letadla, se znají a proto spolu

začnou mluvit. O čem by asi nejpravděpodobněji

mluvili? No o Atu-Hua, přirozeně. Třeba se i podívali

dovnitř do toho balíčku. Jestli se tam skutečně podívali,

tak si určitě uvědomili, že ta věc je podvrh a že jim tedy

Pallimo vypálil rybník. Proto se možná Barrendo

rozhodl, že už nebude ztrácet čas a honem v Buenos

Aires vystoupil.“

„A nechal tam O’Higginse, aby jednal na vlastní

pěst.“

„Přirozeně, protože O’Higgins měl určitě strašný

vztek, že ho Pallimo takhle doběhl a snažil se tedy

vymyslet nějaký plán, jak mu to vrátit a vyrovnat tak

skóre. Jelikož věděl, že letadlo přistane v El Lobitos,

rozhodl se porazit Pallima jeho vlastní zbraní tím, že to

zařídí tak, aby letadlo nikdy do Santiaga nedorazilo.

Takže umístil na palubu letadla bombu. Pepe nám

prozradil, jak to vlastně udělal a jak se vymluvil, proč

musí náhle opustit letadlo uprostřed trasy.“

„Mně to nějak není jasné,“ namítl Algy. „Co by z

toho měl za užitek, kdyby způsobil havárii toho letadla?“

„Co se mu honilo hlavou, to můžeme jedině hádat.

Ale je fakt, že by se v případě havárie okamžitě dostal do

postavení, které by mu umožňovalo, aby zabránil

Pallimovi žádat o vyplacení té dohodnuté pojistné částky

za ukradeného bůžka.“

„Ale jak by to asi udělal?“

174

„No přece tak, že celou záležitost oznámí jako

pojistný podvod. Atu-Hua na palubě vůbec nebyl. To, co

měl doručit, to byla jenom bezcenná kopie objednaná

Pallimem. Kdyby se našly trosky Caravany, tak by se to

dalo také dokázat. A Pallimo by nikdy nemohl vyjít s tou

soškou na světlo, aniž by se tím absolutně neodepsal a

vlastně nepřihlásil ke spáchání zločinu. Já vím, že to zní

hodně složitě a tak zamotané, že je těžké tomu uvěřit, ale

musíme mít na paměti, že mluvíme o lidech, kteří jsou

bezohlednými politiky.“

„Banda podvodníků,“ zabručel Algy.

„To jsem neřekl. Normálně jsou to třeba i docela

slušní lidé, loajální ke své zemi a skuteční vlastenci.

Jenomže tohle je politika a každý z těch tří dělá jenom to,

co si myslí, že je pro jeho zemi zrovna nejlepší.“

Algy vypadal vyděšeně. „Podle tebe byl O’Higgins

připravený na to, že zamorduje třeba i celou posádku

Caravany?!“

„A proč ne? Vzhledem k tomu, co bylo v sázce, to

pro něho nic neznamenalo. Když dojde na boj o

politickou moc, tak už tu přece byli a jsou lidé, kteří

klidně zahájili revoluci i přesto, že moc dobře věděli, co

nevinných lidí přitom přijde o život. Je to stále stejné.

Dějiny se vůbec nemění, na to můžeš vzít jed,

kamaráde.“

„No ale tihle chlapi si už všichni užívají hezky v

pohodlí svých luxusních baráků! Doufám, že s tím hodláš

něco udělat?“

„Promyslím si to cestou do Santiaga. Upřímně

řečeno, je mi jedno, co si tihle tři provádějí navzájem.

Nás sem poslali, abychom zabránili uplatnění pojistné

175

události a vyplacení pojistného, což já rozhodně hodlám

splnit.“

„Ale jak?“

„Pravděpodobně tak, že se sejdu osobně s Pallimem

a tváří v tvář si to vyříkáme. Přece to vlastně všechno

začal on sám tím, že nechal padělat sošku Atu-Hua! A

my ji konečně máme. Moc rád si poslechnu, co mi k

tomu může říct.“ Biggles pohlédl na oblohu a

poznamenal: „Podívej, tady už nám přichází zítřek. Za

půl hodiny bychom měli mít dost světla, aby bylo možné

se odtud dostat konečně pryč.“

„Moment!“ zavolal najednou Algy, mávl na ně

rukou, aby je ztišil a pak soustředěně něčemu naslouchal.

„Zdá se mi, že jsem něco zaslechl!“

Odkudsi z dálky, jakoby zdola pod džunglí, se

ozýval podivný zvuk, jakési bzučení rojících se divokých

včel či podobného hmyzu.

„To zní jako kdyby se ti Indiáni zase znovu

navztekali,“ poznamenal Biggles a za okamžik dodal: „A

jdou směrem k nám, už se o tom nedá pochybovat!“

„Proč by chodili sem?“ divil se Algy.

„Nemám tušení. Třeba hledají Huertu nebo Pepeho.

Nebo někoho jiného, na kom by si zchladili žáhu. Určitě

vědí, že Huerta utíkal naším směrem. Ale místo

klábosení bychom s sebou měli hodit! Pojďme, musíme

říct ostatním, aby si pospíšili.“

„Ale na to, abys odstartoval, ještě není dost světla!“

„Když dojde na nejhorší, nezbude mi, než to zkusit.

Nemůžeme s nimi přece začít normálně bojovat! Pořád

jsou ještě dost daleko a než dorazí až sem, tak bude zase

o něco víc světla. Takže raději všechno připravíme k

odletu.“

176

Svolali všechny v kabině, vysvětlili jim, v jaké se

nyní nacházejí situaci. Jejich sdělení o blížících se

Indiánech vyvolalo sice úlek, ale žádnou paniku. Merlin

už stejně stál ve startovní pozici, jak ho Biggles připravil

ihned po přistání, takže s ním nic víc dělat nemuseli.

Biggles poslal Algyho, aby hlídal venku a oznámil mu

ihned, jakmile se první Indiáni objeví v dohledu. Jestli se

překvapením zastaví, až uvidí letadlo, to by jim mělo

poskytnout dalších velice cenných pár minut. Ale jestliže

by ihned pokračovali směrem k Merlinovi, Algy měl

okamžitě skočit na palubu, aby se mohlo odstartovat.

Biggles potom požádal všechny cestující, aby se pořádně

při startu drželi, protože letadlo bude při rozjezdu asi

hodně skákat a drncat, a pak zaujal své obvyklé místo v

sedadle pilota, nastartoval motory, aby se trochu zahřály

a pohodlně se posadil, aby mohl dobře vidět čelním

sklem k lesu. Ale mohl jen tak tak rozeznat jenom hrubé

obrysy obrovitých útesů po levé straně. Na pravé straně,

kde planina končila okrajem propasti s prudkým srázem

kamsi do hlubin, byl jenom zamlžený závoj a neznámá

prázdnota.

Venku najednou prudce utichlo veškeré mumlání a

zaklínání Indiánů a Biggles hádal, že to je přesně ten

okamžik, kdy vyběhli na planinu a najednou se před nimi

zjevily obrysy letadla. Chvíli na ně museli překvapeně

civět, ale to ticho dlouho netrvalo. Po minutě je přerušil

obrovský jekot a všelijaké výkřiky. Algy stačil ještě

zavolat: „Už jdou na nás a mají oštěpy!“ a už se šplhal

dovnitř Merlina, aby zaujal sedadlo vedle Bigglese.

Zabouchl dveře a zavolal: „Rozjeď to! A jeď co to dá, už

jsou zatraceně blízko!“ V jeho hlase bylo slyšet téměř až

úzkostnou naléhavost.

177

„Zapněte si pásy a pořádně se držte!“ ponuře zavelel

Biggles a současně otevíral naplno plyn. Zvuk motorů se

teď změnil v pořádný řev, který přerušil i jekot Indiánů a

Merlin se rozjel kupředu a začal nabírat stále větší a větší

rychlost.

Algy křečovitě civěl před sebe a v duchu se modlil,

aby jejich stroj nabral dostatečnou rychlost ke startu

dříve, než se dostanou na samý okraj planiny, který se

stále ztrácel ve tmě. Co se stalo ale potom, v

následujících pár minutách, to si Biggles nikdy nemohl

úplně vybavit a vlastně i těmi fragmenty vzpomínek si

nebyl nikdy úplně jistý. Letadlo sebou ošklivě házelo a

divoce skákalo po nerovném terénu, i když se nárazy

značně zmenšily, jakmile Merlin zvedl ocas. Bigglesovi

se jen stěží dařilo držet letoun v přímé dráze. Potom

najednou cosi prudce narazilo na jedno kolo podvozku,

letadlo se smýklo stranou mimo svou stopu a rozběhlo se

šikmo proti černé díře, která otevřela svůj jícen jako

bezedná propast vpravo od nich. Nebyl čas snažit se

startovací dráhu nějak vyrovnávat, a i kdyby to vůbec

bylo možné zvládnout bez toho, aby se neutrhl celý

podvozek, všechno se to odehrávalo příliš rychle. Merlin

se tedy dál rval s kamenitým terénem. Za okamžik se

doslova vrhl ze skály dolů do mlhy a jakýchsi hrozivých

temných stínů. Motory zařvaly naposledy, protože je

Biggles vypnul.

Algy nevydal ani hlásku, jenom sepjal ruce před

obličejem, protože očekával zcela přirozeně následující

konec letadla a všech těch lidí, co v něm v tom okamžiku

byli beznadějně uvězněni. Očekával náraz a zvuky jako

praskot a tříštění toho nebohého stroje a pak už nic. Ale

konec nepřicházel. Naopak, náhle ho velký tlak přimáčkl

178

do sedadla a Algy z toho usoudil, že se letadlo začíná

šplhat nahoru. A skutečně, letoun se vzpamatovával z

pádu a jeho nos směřoval vzhůru. Když už si Algy

myslel, že cítí, jak je trup letadla opět v horizontální

poloze a sebral odvahu odkrýt si obličej a podívat se po

Bigglesovi, uviděl, že sedí ztrnule v sedadle a táhne

letadlo do lehkého stoupání. Nemohl si vybavit hloubku

té propasti, do které spadli a i kdyby se o to pokoušel,

bylo to už vlastně jedno. Hlavní bylo, že byla dostatečně

hluboká, takže si v ní Merlin zřejmě našel dost místa, aby

se vzpamatoval ze střemhlavého pádu dříve, než se stačil

roztříštit na dně té zdánlivě bezedné díry.

„Ty mně zabiješ!“ podařilo se mu vydechnout.

„Na to je pořád ještě čas,“ kousavě prohlásil Biggles

a rozhlížel se rychle vlevo, vpravo a pak dolů pod

letadlo. „Jsme docela dole v údolí. Ale podle toho, co si

pamatuji, když jsme byli u Caravany, tak by tady mělo

být dost místa, abychom se odtud zase dostali nahoru.“

Brzy se ukázalo, že mají štěstí a místa tam bylo skutečně

dostatek. Motory se teď zase rozeběhly na plné obrátky a

zvedaly stroj ostře vzhůru, takže Merlin po chvíli prudce

vyletěl do rozzářené modré oblohy a paprsky jasného

slunce se zablýskaly na jeho trupu. Algy zase mohl

klidně dýchat, ale Biggles ho v klidu nenechal.

„Podívej se do kabiny, jak jsou na tom ostatní.“

Přikázal mu stručně.

Algy se odpoutal, trochu vrávoravě zvedl a vyšel

splnit rozkaz. Ihned se ale vrátil a hlásil, že je všechno v

pořádku, až na to, že všichni cestující zřejmě utrpěli

menší šok z toho, jak se letoun málem převrátil, potom

propadl a pak strmě stoupal vzhůru.

179

„Já se jim vůbec nedivím,“ prohlásil Biggles s

úsměvem. „Abych se ti přiznal, kamaráde, jsem z toho

taky pěkně v šoku!“

Pořád ještě stoupaje nabral Biggles kurz mezi

sněhem pokryté vrcholy velehor, které hrozivě čněly do

výšky před nimi. Potom už jim v další cestě nestály

žádné potíže.

O půl hodiny později už byl Merlin v příjemném a

teplém ovzduší a klouzal po dlouhé dráze nad úrodnými

údolími chilského středozemí směrem ke své prozatímní

základně v Los Cerrillos. Tam požádal Biggles Algyho,

aby na chvíli převzal řízení a odebral se do kabiny.

Uvnitř

mezi

ustaranými

cestujícími,

kterým

zachránil život, pak vyslovil svou žádost: „Chtěl bych

vás všechny požádat o jistou laskavost. Za chvíli

přistaneme a vy všichni se budete muset vydat na cestu

domů. Já mám v Santiagu ještě jistou důležitou práci v

souvislosti s Caravanou, takže byste mi velice pomohli,

kdybyste co nejméně vyprávěli o tom, co se stalo,

přinejmenším až do zítřka, kdy budete samozřejmě muset

sepsat úřední protokol o všem kolem té havárie

Caravany.“

Když se na tom dohodli, vrátil se Biggles do kokpitu

a pár minut nato už přistával na dráze konečně

regulérního letiště.

180

SEDMNÁCTÁ KAPITOLA

Poslední trumf

Když se později téhož dne ve svém hotelu Biggles s

Algym dali do pořádku, s chutí se řádně najedli,

osprchovali a trochu si odpočinuli, vysvětlil Biggles, co

si mezitím vymyslel, že hodlá udělat. Algy se na to ale

netvářil nijak nadšeně.

„Teď pojedu na návštěvu k Pallimovi,“ oznámil mu

Biggles.

„Copak by to nepočkalo do zítra?“

„Zítra už tady taky nemusí vůbec být. Až k němu

dorazí ta novina, co se stalo s Caravanou a vyjde najevo,

jak je do toho namočený, což se tady určitě ihned

rozkřikne, možná ho napadne, že by bylo moudré

podniknout zase nějakou cestu kolem světa, alespoň do té

doby, než se všechno uklidní. Dřív nebo později budou

muset Conchita s Pelem zaprotokolovat svou podrobnou

výpověď. To je samozřejmě správné, jenomže takový

dobrodružný příběh se nedá utajit před novináři. Takže já

chci chytit Pallima ještě dřív, než se o všech těch

podrobnostech doslechne sám.“

„A co s ním chceš udělat?“

„Chci od něho jen získat písemné prohlášení, že

stále ještě vlastní Atu-Hua, nebo alespoň přesně ví, kde ta

soška právě je. S tímhle v mojí kapse se Pallimo

neodváží ještě stále uplatňovat nárok na nějakou pojistku,

tím jsem si jistý a to je taky všechno, oč mi zrovna jde. A

je to taky všechno, co na nás chtěl letecký komodor

Raymond. Mně se už taky chce domů. Nejméně tolik

181

jako tobě a hlavně ještě dřív, než tady vypukne pěkný

skandál. Jako že vypukne, na to vem jed. A já budu

rozhodně raději, když u toho nebudeme muset být. Až

dojde k oficiálnímu vyšetřování, k čemuž asi také dojde,

pokud Pallimo nemá dost moci, aby to tady celé ututlal,

mohli bychom tady také zůstat trčet celé měsíce. A co se

týká těch našich tří hlavních aktérů v tomhle případě,

Pallima, Barrenda a O’Higginse, ty můžeme nechat, ať si

to rozdají mezi sebou. Proto musím jednat hned, než to

tady všechno začne vřít.“

„No a jak ses rozhodl, co se týče mne? Chceš, abych

šel k Pallimovi s tebou, nebo tam hodláš jít zase sám?“

„Jelikož vím, čeho jsou tihle lidé schopni, tak bych

raději nic neriskoval a nechal bych si otevřenou

ústupovou cestu. Jestli jsem se v životě vůbec něco

naučil, tak to je mimo jiné ten fakt, že člověk Pallimova

typu, s jeho pověstí a postavením, nebude váhat použít

cokoli, aby se mu dostal do ruky náš důkaz o tom, že je

do té aféry s Atu-Hua osobně pěkně namočený. Mám na

mysli toho pochybného bůžka, co si nechal udělat a co

máme s sebou. Kdyby se mi jako náhodou najednou něco

stalo, a pokud se nevrátím do večera, ty už tím pádem

budeš vědět, že je to se mnou opravdu špatné, co

nejrychleji odjedeš na letiště, vyzvedneš náš stroj,

vezmeš s sebou toho falešného bůžka a sám poletíš

rovnou domů. Soška je pořád v té schránce, kam jsem ji

dal hned po přistání. Potom ji osobně předáš našemu

šéfovi. To by mělo jako důkaz stačit, aby byly

automaticky jakékoli žádosti o vyplacení pojistky

bezpředmětné. Mezitím, co budu pryč, můžeš Merlinovi

doplnit nádrže, aby byl připravený ihned odstartovat.

Potom se vrať sem a tady na mne počkej.“

182

„Jestli to chceš takhle, proč ne,“ pokrčil rameny

Algy. „A když se Pallimo přizná, co budeš dělat pak?“

„Vyrazíme brzo ráno rovnou domů.“

„Ale jestli dojde k oficiálnímu vyšetřování, tak

zdejší úřady budou chtít, abys tady zůstal a mohl svědčit

u soudu?“

„Jestli ode mne budou majitelé Caravany potřebovat

osobní hlášení o tom, jak přišli o letadlo, můžou ho

dostat skrz oficiální kanály přímo v Londýně.“

„To je fakt.“

Tím jejich rozhovor skončil a Bigges se vydal ven z

hotelu, kde chytil taxi a řidiči udal jméno Pallimovy

rezidence. Když dojeli na místo, přikázal řidiči, aby na

něho počkal, šel k bráně a ohlásil se svým jménem s tím,

že musí nutně osobně mluvit se seňorem Pallimem. To

určitě vzbudilo Pallimovu zvědavost, protože Bigglese

nenechali prakticky vůbec čekat a byl vzápětí uctivě

uveden do přepychově zařízené pracovny plné vzácných

starožitností a dobového španělského nábytku. Muž,

kterého přišel navštívit, mu spěchal zdvořile, s

příjemným úsměvem vstříc. To Bigglese utvrdilo v

přesvědčení, že se ještě nic nedozvěděl ani o Caravaně,

ani o jejich setkání s domorodci.

„Ale to je příjemné překvapení, inspektore,“

zahlaholil seňor Pallimo. „Rád vás opět vidím! Slyšel

jsem, že jste tady. Tak co, měl jste konečně štěstí ve

svém pátrání po tom mém ztraceném pokladu starých

Inků?“

„Obávám se, pane, že nebudete mít tak dobrou

náladu, až zjistíte, kvůli čemu jsem vás musel navštívit,“

ledově pronesl Biggles.

183

Výraz Pallimovy tváře se okamžitě změnil a

zdvořilý úsměv vystřídal ztrnulý pohled. „Opravdu?

Nesnažte se mi namluvit, že jste v těch našich

nekonečných horách našel tak dlouho a beznadějně

pohřešovanou Caravanu?“

„Ano, pane. Našli jsme nejenom Caravanu, ale také

se mi podařilo najít toho padělaného Atu-Hua, kterého

jste si nechal vyrobit a pak s ním poslal O’Higginse, aby

ho dopravil sem k vám domů.“ Tady Biggles vystřelil jen

tak nazdařbůh, byla to jenom taková rána do tmy, ale

podle výrazu Pallimova obličeje to byl zásah do černého.

Pallimo okamžik mlčel, potom se zamračil. Chvíli

jako by přemítal a pak se rozhodně ozval: „Nemám

tušení, o čem to tady vlastně mluvíte.“

Biggles se nedal vyvést z rovnováhy a pokračoval

tak klidně, jako by vůbec žádnou námitku neslyšel.

„Seňore Pallimo, nechcete přece, abych vám tady

vyprávěl jistý příběh, který vy rozhodně musíte znát také,

dokonce možná mnohem lépe než já sám. Ta věc, kterou

jste dal O’Higginsovi, aby vám ji dopravil sem domů, to

přece nebyl originál, ale jenom jeho kopie!“

„Jak to můžete vědět?“

Bigglesova odpověď zněla velmi lakonicky:

„Seňore, já jsem tu věcičku našel a mám ji momentálně

tady v Santiagu, víte?“

Pallimo

zřejmě

překvapením

ztratil

trochu

rovnováhu, protože zašátral rukou za sebe, chytil se

opěradla židle a pak se posadil. „Kde jste ji našel?“

„V troskách té nešťastné Caravany, na kterou někdo

spáchal teroristický útok a dal jí na palubu bombu.“

184

„Za to samozřejmě nejsem zodpovědný já!“ rychle

se ohrazoval Pallimo.

„Já jsem přece neříkal, že jste za to zodpovědný vy

osobně. Ale někdo za to zodpovědný je a stálo to život

několik lidí. Za to, i když samozřejmě nepřímo, jste také

zodpovědný vy.“

Pallimo si nalil z karafy na stole jakýsi temný

hnědožlutý nápoj, který vypadal jako bourbon. Ruka se

mu přitom nepatrně chvěla. Nabídl sklenici nejdříve

Bigglesovi. „Whisky?“

Biggles zavrtěl hlavou a upřeně Pallima pozoroval.

Pallimo se zhluboka napil. „Co s tím hodláte dělat,

inspektore?“

„To záleží na vás.“

„Co chcete?“

„Máte pořád ještě ten originál Atu-Hua?“

Pallimo se opět zvedl a začal přecházet po místnosti.

„Poslyšte, inspektore Bigglesworthi, jsem si jist, že tuhle

nešťastnou záležitost můžeme vyřešit ve zcela přátelském

duchu. Nikdo z nás si jistě nepřeje veřejný skandál.

Mohu vám udělat velice výhodnou nabídku, aby se vám

to všechno vyplatilo –“

Biggles ho rozhodným odmítavým gestem zarazil

uprostřed věty. „Ne, ne. Na to jste si vybral špatného

člověka, seňore. Ale neodpověděl jste dosud na mou

otázku.“

„Upřímně řečeno, ano, ještě ho mám.“

„Kde je teď?“

„Tady.“

„To je všechno, co potřebuji vědět. Dovolte, abych

vám objasnil, jaké je moje postavení v celé té věci. Já si

rozhodně nepřeji, abych se tady stal příčinou nějakých

185

nesrovnalostí nebo nedorozumění. Proč jste udělal to, co

jste udělal, to sice nevím, ale mohu hádat. Jenomže moje

poslání tady je pouze zajistit, aby nedocházelo k

podvodnému uplatňování nároků na vyplacení pojistky

za věc, která je údajně ztracená, ale ve skutečnosti

existuje. Tím můj zájem o tu věc končí, takže jsem přece

jenom připraven a ochoten s vámi uzavřít jistou dohodu.“

Pallimo

zareagoval

nečekaně

rychle:

„Co

navrhujete?“

„Jediná věc, kterou musíte udělat je, dát mi

potvrzení, že Atu-Hua je stále fyzicky ve vašem držení,

že jste právoplatným majitelem té sošky. Tím zabráníme

jakýmkoli nežádoucím nárokům na odškodné od britské

pojišťovny.“

„A když odmítnu?“

„Potom vezmeme do Londýna ten padělek, který jste

nechal zhotovit, jako důkaz pokusu o pojišťovací

podvod. To by ale znamenalo vaše odhalení a váš

skandál nejenom tady a v Londýně, ale prakticky na

celém světě.“

Pallimo chvíli přemýšlel. „Pokud bych vám takové

potvrzení dal, jakou mám vlastně záruku, že celou tuhle

záležitost nezveřejníte?“

„Žádnou. Absolutně žádnou. Budete se muset prostě

spokojit s mým slovem. Ale pokud nevyhovíte mé

žádosti, tak možná začnu mluvit. Jsou tady ještě dvě nebo

tři drobnosti, o kterých byste měl vědět. Našel jsem totiž

jednoho člověka. Zachránil se od Indiánů, kteří ho u sebe

věznili a já jsem ho přivezl sem. Věřím, že toho člověka

dobře znáte. Jmenuje se Huerta. Řekl mi, že jste si ho

objednal, aby podnikl jistou akci, jistou kampaň, mezi

Indiány. Také jsem přivezl dva lidi, kteří přežili tu

186

havárii Caravany. Ti vám mohou říci, co se přesně stalo.

Je to navigátor a letuška. Budete se s nimi muset nějak

vyrovnat sám. Shodou okolností jsou však stále ještě

nezvěstní oba piloti.“

Pallimo ještě pořád váhal. „Hodláte tady zůstat?“

„Dejte mi to potvrzení, které chci a budu se snažit,

abych s ním během nejbližších dvanácti hodin opustil

vaši zemi.“

Tohle zjevně u Pallima rozhodlo. Přešel k psacímu

stolu a vzal si pero. „No tak dobře, co bych tam měl

přesně napsat?“

„Budu vám diktovat. A nebojte se, budu stručný.“

„Já, Don Car los Ricardo Pallimo, bydlištěm v

Santiagu de Chile, tímto prohlašuji, že nefritová soška

indiánského bůžka jménem Atu-Hua, o které jsem se

domníval, že je ztracena, byla nalezena a je v mém

fyzickém

vlastnictví.

Proto

tímto

bezvýhradně

odvolávám veškeré své žádosti o náhradu škody.“

„A teď to dole podepište,“ dodal Biggles, když

Pallimo nervózně dopsal.

Pallimo přikývl, podepsal se, složil papír na čtvrtky

a podal Bigglesovi, který si ho schoval do náprsní kapsy.

„Děkuji vám,“ přikývl a vstal. „Jelikož tím končí naše

společná záležitost, nebudu už vás zbytečně zdržovat.“

„Musíte mi prominout,“ poněkud nesvůj pronesl

Pallimo. „Je mi to líto, nechtěl jsem, aby na to někdo

doplatil. Snažil jsem se to vyřešit co nejlépe.

Zaměstnávám totiž spousty Indiánů a nerad bych viděl,

aby se nechali svést k nějaké nepředloženosti jenom

proto, že se to hodí politickým aspiracím někoho jiného.

Bylo to ode mne velice hloupé, naivní, a byla to chyba.

Teď to vidím jasně.“

187

„Seňore, všichni občas dělíme chyby,“ odpověděl

Biggles už na odchodu. Pallimo vyšel vedle něho k

domovním dveřím. „Přeji vám dobrou noc, seňore.“

„Dobrou noc, inspektore.“

Venku Biggles zjistil, že jeho taxík tam stále ještě

čeká, nastoupil a bez problémů dorazil do svého hotelu.

„Tak co?“ nedočkavě na něho hned dorážel Algy.

„Žádné problémy, absolutně žádné,“ uklidňoval ho

Biggles. „Mám jeho přiznání v kapse. V zásadě to asi

není špatný člověk. Snažil se z toho sice dostat jinak, ale

tentokrát mu to nevyšlo. Jakmile se rozední, startujeme a

rovnou domů!“

Zbytek tohoto zvláštního případu si může čtenář více

méně domyslet sám. Žádné další problémy už se

nevyskytly, což Biggles ocenil, protože se obával, že si

třeba seňor Pallimo, až bude mít dost času na přemýšlení,

všechno rozmyslí a využije veškerou moc, kterou má k

dispozici, aby jim zabránil v odletu ze země. K ničemu

takovému ale naštěstí nedošlo a tak nazítří za slunce

východu už byl Merlin ve vzduchu a prudce stoupal

vzhůru, aby překonal tu ohromující překážku zdvihající

se mezi ním a rozsáhlými pláněmi Argentiny.

O dva dny později byli Biggles s Algym konečně

zase doma v Anglii. Biggles šel ihned přímo do kanceláře

komodora Raymonda, položil před něho na stůl

Pallimovo doznání a falešného nefritového bůžka.

„Myslím, že to je všechno, co potřebujete, pane“ hlásil

stručně.

„Byly nějaké potíže?“

„Vlastně ani ne.“

188

„Prima,“ přikývl spokojeně komodor. „Zvu vás na

oběd. Tam mi můžete povědět, jak jste to všechno

zvládl.“

Biggles se nikdy nedozvěděl, jaký byl ve skutečnosti

konec celé té záležitosti kolem malého nefritového

bůžka. Je ovšem třeba přiznat, že se po tom nikdy ani

nijak zvlášť nepídil. Neměl o to prostě dost velký zájem.

Jelikož šlo o čistě domácí záležitost, v tisku mimo Chile

se neobjevily žádné informace. Biggles si myslel, že

udělal to, kvůli čemu ho tam poslali, a byl spokojený, že

to také tím skončilo. Čistě náhodou se ale pár týdnů nato

setkal s jedním pilotem společnosti, které patřila také

havarovaná Caravana, a ten ho informoval, že celá

záležitost sice nakonec skončila u soudu, jenže ani on

nevěděl přesně, kdo koho vlastně žaloval a proč.

Ale jedna zpráva, která Bigglese dostihla, ho přece

jenom potěšila. Do Scotland Yardu totiž přišel dopis s

poděkováním od Conchity. Psala v něm kromě jiného, že

si myslela, že by Bigglese zajímalo, že ti dva hledaní

piloti z Caravany se nakonec živi a zdrávi objevili v

Argentině. V dodatku potom oznamovala, že píše i za

Pepeho, za kterého se právě provdala.

Takže proč se vlastně všichni zúčastnění v případě

nefritového boha Atu-Hua chovali zrovna tak, jak se

chovali, zůstalo tak trochu záhadou. Na první pohled to

nemělo žádnou logiku, ale jak Biggles poznamenal k

Algymu, když o něco později probírali znovu celý tenhle

případ, on stejně nikdy v zahraniční politice žádnou

logiku nenašel.

189

William Earl Johns

BIGGLES A NEFRITOVÝ BŮH

Z anglického originálu Biggles and the Little Green God

přeložil Jan Nemějovský

Obálka Josef Pinkava s využitím motivu Zdeňka Buriana

Ilustrace Pavel Andrýsek

Vydalo nakladatelství Jaroslav Kalát – Riopress Praha

jako svoji 174. publikaci

První vydání

Odpovědný redaktor Jaroslav Kalát

Vytiskla Příbramská tiskárna s. r. o.

Doporučená prodejní cena 129,– Kč

ISBN 80-86221-38-5

190