W. E. Johns

BIGGLES VIDÍ PŘÍLIŠ MNOHO

RIOPRESS

Praha 1996

W. E. Johns

BIGGLES VIDÍ PŘÍLIŠ MNOHO

Přeložil Pavel Jansa

Slovo o autorovi:

Kapitán W. E. Johns, který zemřel roku 1968 ve věku 75

let, sloužil během první světové války v R.F.C. (Královské

letecké oddíly) a byl opakovaně vyznamenán. Později pracoval

u R.A.F. (Královské letectvo) a po skončení války se stal

prominentním leteckým dopisovatelem a autorem knih o

aviatice. V roce 1932 založil časopis Popular Flying.

Biggles se poprvé objevuje v krátkých povídkách ze

stejného roku. Tento hrdina byl vytvořen na základě

skutečných postav letců, jež kapitán Johns poznal za války.

Celkem kapitán Johns napsal o Bigglesovi 85 knížek a

učinil z něj tak jednu z nejznámějších postav literatury pro

mládež mnoha generací

4

Kapitola 1.

Zápach rybiny

Letecký detektiv inspektor Bigglesworth, svým přátelům

lépe známý jako Biggles, vrchní operační pilot speciálního

leteckého oddělení Scotland Yardu, zlehka zaklepal na dveře

soukromé kanceláře svého nadřízeného, leteckého plukovníka

Raymonda, a aniž by čekal na odpověď, nahlédl dovnitř. „Jen

abych vám dal vědět, že už jsem zpátky, pane,“ ohlásil se.

Plukovník letectva zdvihl pohled. „Pojďte dál, jen

vstupte,“ řekl rychle. „Nikam mi neutíkejte. Proč ten spěch?

Jak jste pokročil? Dobře jste si odpočinul?“

Biggles vstoupil.

„Jak jste našel to ubytování, jež jsem vám v Polcarronu

doporučil?“ pokračoval plukovník. „Posaďte se.“

„Nebylo to těžké, pane,“ odpověděl Biggles. „Přesně, jak

jste mi to popsal. Klid, pohodlí, výborná strava v domáckém

stylu.“

„Podle barvy vaší tváře soudím, že jste si našel i nějaké

příjemné místo na sluníčku. Doufám, že jste se držel mé rady a

dopřál jste svým mozkovým závitům trochu odpočinku.“

Biggles se chabě pousmál. „Musím se přiznat, že právě s

tím jsem měl trochu potíže.“

„Co tím máte na mysli?“

„Obávám se, že jsem až příliš dlouho hnal motor na plné

otáčky, takže teď je pro mne obtížné stáhnout plyn na pomalý

volnoběh.“

„Říkal jsem vám, abyste zapomněl na všechno, co souvisí

s kanceláří a vůbec co se týče vaší práce,“ vytýkal mu

plukovník Raymond.

„Ano, přesně tak jste mi to nařídil,“ souhlasil Biggles.

„Jenže, jak já říkávám, snáze se to poví než udělá. Nemohu si

5

pomoci, určité věci mi musí stále vrtat hlavou. Je to už takový

můj návyk.“

„Nad čím jste si u všech všudy mohl lámat hlavu na

takovém zapomenutém místě jako je Polcarron? Vždyť snad

není ani na mapě. Nic se tam neděje.“

Biggles při jeho slovech zpozorněl. „Myslíte? Já bych na

to rozhodně nesázel. Existuje spousta lidí, kterým se právě

takové klidné místo hodí. Na tom příjemném pásu kornišského

pobřeží se možná odehrává více, než by si člověk

představoval.“

„Co přesně máte na mysli?“

„Je možné, že tam leží řešení jednoho z problémů, kterým

se Yard už drahnou dobu zaobírá. Říkám ale možná. Nemohu

vám

poskytnout

konkrétní

důkazy,

které

by

tomu

nasvědčovaly. Tedy prakticky žádné. Ale povšiml jsem si tam

něčeho, nad čím se můj mozek už ze setrvačnosti rozběhl, a

jakjsem řekl, nepřestává mi to vrtat hlavou.“

„Pokračujte,“ vyzval jej plukovník letectva. „Čeho jste si

povšiml?“

„Zcela náhodou jsem viděl několik mužů, jak vyrážejí na

lov ryb.“

„A copak je na tom podivného?“

„Na první pohled vůbec nic. Jenže znovu čistě náhodou

jsem je uviděl se vracet.“

„No a co?“

„Prostě ti muži, kteří vyrazili lovit na moře nebyli ti stejní

rybáři, kteří se vrátili nazpět. Přinejmenším rozhodně ne

všichni. Počet rybářů byl stejný, jenže jednomu z nich se

přihodilo něco zvláštního. Snad to byla síla zvyku, co mne

přimělo, že jsem začal přemítat, jak se to mohlo stát během

doby, co byla loď na vodě.“

„Tak k jádru věci,“ nařídil plukovník Raymond.

„Náhle mi napadlo, že na tom jejich rybaření může být

mnohem více, než je možno spatřit. Snad to byla jedna aféra,

kterou tisk rozmazával v době mého odjezdu, co nasměrovalo

vlak mých myšlenek právě na tuhle kolej.“

6

„A to bylo co?“

„Psalo se o případech ilegálního vstupu do země. Možná,

že si sám vzpomenete na ten případ, kdy nalezli několik pánů

tmavé pleti bez jakýchkoliv dokladů, jak si to vykračují do

vnitrozemí směrem od jižního pobřeží. Nebyli schopni, nebo

nechtěli, uvést o sobě jakékoli údaje, odkudpak přišli či jak se

dostali na břeh. Šoupli je do vězení a nakonec byli

deportováni. Jisté noviny ovšem rozvířily otázku jak dlouho se

už toto děje a kolik nechtěných přistěhovalců už tímto

způsobem do země proklouzlo. Zdůraznily, že tato situace

může představovat nebezpečí pro nás pro všechny.“

„Samozřejmě. Těm lidem mohl být odmítnut legální vstup

ze zdravotních důvodů, protože měli nebo byli v kontaktu s

některou smrtelnou chorobou, například neštovicemi. Pamatuji

takové případy. Zahlédl jste takové ilegální přistěhovalce v

Cornwallu?“

„Ne. Ale napadlo mne, že jak se říká co je dobré pro

jednoho, může prospět i druhému, a že onu vstupní cestu

nemusejí využívat jen ilegální přistěhovalci. Nyní jsem si tím

už naprosto jist. Ve skutečnosti půjdu tak daleko, že prohlašuji,

že patrně přímo před zraky policie, pobřežní stráže a berních

úřadů se odehrává pořádná lumpárna. Jde o organizovaný

zločin. Jak víte, měli jsme dost co do činění s pašováním v

různých formách, ale tato lodní přeprava lidského nákladu, to

je něco nového. A organizátorům nekalého obchodu plynou

patrně velké peníze.“

Plukovník letectva se zamračil. Opřel se ve svém křesle.

„Rozumím vám,“ pronesl zamyšleně. „Mohl by to být velmi

výnosný obchod. Jenže jak to celé probíhá?“

„Jak to vidím nyní, neexistuje nic snazšího.“

„Ptám se vás jak?“

„Právě těmito rybářskými výlety doprostřed Lamanšského

průlivu. Konkrétně mám na mysli ony známé výlety na lov

žraloků, které se jako houby po dešti rozmohly po celém

jihozápadním pobřeží. Jen abyste mne správně pochopil.

Nemám nejmenších pochyb, že v naprosté většině jsou lidé

7

takto podnikající zcela poctiví a čestní, ale kdyby se mezi nimi

vyskytl jen jeden jediný lump, mohl by natropit pěknou

neplechu.“

„Máte proklatě pravdu,“ opáčil zasmušile plukovník.

„Podivné, že na to patrně nikdo nepomyslel. Co bylo

podnětem, který vám tuto myšlenku vnuknul do hlavy?“

Biggles zaváhal. „Je to poněkud dlouhá historie.“

„To nevadí. Bude lépe, vypovíte-li mi všechno najednou,

nyní, když o problému hovoříme.“

„Když to říkáte, pane,“ odvětil Biggles. „Všechno se to

seběhlo takto. Vy Polcarron znáte, vyprávění bude tím snazší.

Není to nic než malá vesnička, zhruba tucet domků, v nichž už

po generace žijí lidé, jimž dává moře živobytí. Rybolov podél

břehu, v sezóně několik košů na chytání humrů, stavění a

opravování lodí, když je špatné počasí. Přístav sám není nic

moc – kamenná přístavní hráz a krátké molo – byl vybudován

jen aby chránil několik malých plavidel před vlnami. Tamní

lidé se buď nezajímají o kratochvilné lovení žraloků nebo na

něj možná nemají vybavení. Tyhle výlety se pořádají ve

větších rybářských centrech dál po pobřeží jako je St. Mawes,

Falmouth a další. Mne osobně ta kratochvíle ani za mák

nezajímá. V životě jsem viděl dost žraloků a nebudu litovat,

pokud už žádného do smrti neuvidím.“ Biggles přerušil

vyprávění.

Pak pokračoval. „Protože jsem tam neměl nic na práci, tak

jsem si navykl vždy po snídani pomalou procházkou sejít dolů

na hráz. Tam jsem se pohodlně usadil na dřevěnou lavičku,

kde se občas scházívali staří mořští vlci a vzpomínali na staré

dobré časy, kdy se žilo snáz – či přinejmenším o tom byli

očividně přesvědčeni. Bylo zábavné je poslouchat. Jeden stařík

vždy bloumával okolo, tak jsem se s ním docela sblížil.

Jmenoval se Sam. Sam Pretty. Jednou za čas se k našemu

hovoru přidal důstojník pobřežní policie. Nevím, odkud

vlastně byl, předpokládám, že z některé blízké stanice. Protože

to nebylo pro mne nikterak významné, neptal jsem se jej.“

Biggles se odmlčel.

8

„Jednoho krásného rána jsem se slunil na lavičce a

naslouchal Samovu vypravování – mluvil většinou on – když

se objevil motorový člun, jehož tvar a zvuk motoru

prozrazovaly, že je schopen velké rychlosti. Člun přirazil k

molu. Připomínal takové ty velké motorové čluny pro zábavní

plavbu, s kajutami pro ubytování. To bylo poprvé, kdy jsem jej

spatřil. Sam, který věděl o všem, co se kolem šustlo, mne

informoval, že je to jedna z těch lodí vybavených na lov

žraloků. Tu a tam přijíždí, aby zde nabrala klienty, kteří si

patrně vybrali Polcarron za vhodné místo k nalodění. Na

palubě byli tři členové posádky. Na břeh nevystoupili. Zůstali

sedět na palubě a zřejmě na někoho čekali. To se vzápětí

potvrdilo, protože záhy přijel daimler řízený uniformovaným

šoférem a z něj vystoupili čtyři muži. Vystoupili na palubu

lodi, která hned odrazila a zamířila na otevřené moře.

Limuzína rovněž zmizela. Tohle všechno mne nijak zvlášť

nezaujalo, ale potom, co se vše vrátilo do normálních kolejí,

Sam se rozhovořil o tomto novém druhu sportu, kdy se loví

žraloci.“

„Vyrozuměl jsem, že je to poněkud nákladný koníček.

Nemusíte mít žádnou svoji výzbroj. Jednoduše si jen objednáte

loď, která se specializuje na tento druh zábavy a o zbytek se

postará kapitán člunu. To znamená, že zajistí pruty a návnadu a

zajede s lodí na místo, o němž ví, že tam budou s největší

pravděpodobností žraloci. Sam říkal, že je to asi dvacet mil od

pobřeží průlivu. Platí se podle hodin. Protože jsem viděl

žraloky celkem blízko, otázal jsem se, proč je nutné jezdit tak

daleko. Sam mi vysvětlil, že ti žraloci, které zde uvidím, jsou

obyčejní žraloci obrovští, zcela neškodní a nevhodní pro

sportovní lov. Skuteční zabijáci zůstávají dál od břehu. Sam

pokračoval a já jsem mu naslouchal. Pořád mne to ještě nijak

zvlášť nepřitahovalo. Abych byl upřímný, nazajímalo mne to

ani za mák. Ve skutečnosti jsem se začínal nudit, jenže když se

můj starý společník zabral do líčení něčeho, neexistoval

způsob, jak jej zastavit. Dozvěděl jsem se, že okolo tohoto

byznysu s lovením žraloků se dělá spousta okolků. Když se

9

loď vrací, tak pokud byl lov úspěšný, vyvěsí signalizační

vlajku na důkaz, že byl žralok uloven. Dvě ryby – dvě vlajky a

tak dál.“

10

… člun přirazil k molu, připomínal takové ty velké motorové čluny

pro zábavní plavbu…

11

„Takže nyní jste v onom oboru expert,“ přerušil jej

plukovník Raymond. „Copak vlastně dělají s tou rybou, kterou

ulovili?“

„To nevím,“ přiznal se Biggles. „Nenapadlo mi zeptat se.

Jak povídám, nijak mne to nezajímalo. Pokud lidé dokážou mít

vzrušení z toho, že nabodnou žraloka na hák, aťsi. Mně to

nijak nevadí. Každý podle svého gusta. Každopádně, takto

jsem tedy obdržel vzdělání v oboru nového sportu – lovu na

žraloky. Vrátil jsem se zpět do svého hostince a na všechno

jsem zapomněl.“

„Zdá se, že jste se celkem dost dozvěděl,“ poznamenal

plukovník letectva.

„O tom vás jistě přesvědčím dříve než skončím

vyprávění,“ přislíbil Biggles. „Zatím jste slyšel sotva

polovinu.“

„Pokračujte tedy, ať se dozvím vše,“ navrhl plukovník

Raymond.

Biggles jej uposlechl. „Po obědě, protože slunce dosud

svítilo a já jsem neměl nic lepšího na práci, vrátil jsem se zpět

na své místo. Sam, který mi dříve říkal, že si vždy touto dobou

chodí zdřímnout, tam nebyl. Já jsem se posadil a hleděl na

moře, téměř jsem sám usnul. Avšak probral jsem se, když jsem

spatřil, že se lovci žraloků vracejí zpět. Povšiml jsem si

praporku oznamujícího, že někdo měl štěstí. Podařilo se ulovit

žraloka. Sledoval jsem, jak loď vplouvá dovnitř a je přivázána

k molu na stejné místo jako předtím. Vystoupili čtyři muži. Ve

stejnou chvíli se přihnal daimler, aby je vyzvedl. Všechno

klapalo jako hodinky. Čtyři muži nastoupili do vozu a ten odjel

pryč. Tehdy jsem jej viděl naposled. Loď odrazila od břehu a

rovněž zmizela za výběžkem pevniny směrem na západ. Tím

celá zábava skončila.“

Plukovník letectva se zatvářil zklamaně. „Takže to je

všechno?“

12

„Ne úplně. Vlastně je to jen začátek. Právě tehdy jsem si

poprvé uvědomil, že něco není v pořádku, že ten rybí byznys

pěkně zapáchá. A rozhodně ten zápach nevydával ulovený

žralok.“

„Tak co to bylo za aroma, jež vám nešlo pod nos?“

„Popsal jsem vám předtím, že z auta vystoupili čtyři muži

a vešli na loď. Nijak zvlášť jsem si je neprohlížel, ale jsem si

jistý, že všichni byli hladce oholeni. Kdyby tomu tak nebylo,

povšiml bych si toho. Čtyři muži vyrazili na ryby a čtyři se

zase vrátili.“

„No a je na tom snad něco podivného?“

„Ano. Ti muži totiž nebyli ti samí. Přinejmenším jeden z

nich byl jiný, to vám klidně odpřísáhnu. Měl plnovous. Jakpak

se mu to mohlo přihodit? Tomu chlapíkovi sotva mohly tak

vyrašit vousy za pět či šest hodin, co byla loď na moři. Když

jsem nad tou věcí dál uvažoval, dospěl jsem k jedinému

závěru. Někde v průlivu se musela odehrát výměna, záměna za

muže z jiné lodi.“

Plukovník letectva visel očima na Bigglesově tváři a

vypadal stále více a více vážně. „Zapsal jste si číslo toho

auta?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„V době, kdy tam bylo, mi ani nenapadlo se o ně

sebeméně zajímat. Můj mozek se rozeběhl až ve chvíli, kdy

odjelo a já jsem měl čas na přemítání. Nemám ve zvyku si na

procházkách zapisovat číslo každého auta, které spatřím.“

„Ale ovšem, dobrá. Nemusíte se hned čertit,“ chlácholil

jej plukovník Reymond. „Znáte jméno té lodi?“

„Ne. Z naprosto stejného důvodu. Vzbudil jsem se až

když už byla pryč. Později jsem se tázal Sama, odkud ta loď je.

Nevěděl. Jen neurčitě ukázal rukou podél pobřeží, což mohl

být kterýkoli z celé přehršle velkých i zcela malých přístavů,

ležících mezi místem, kde jsme seděli a Land‘s End.“

„Dokázal byste poznat onu loď, kdybyste ji znovu

uviděl?“ otázal se plukovník letectva.

13

Biggles zavrtěl hlavou. „O tom pochybuji. Podél pobřeží

takových mohou být celé stovky. Já nejsem námořník,

mnohem více času jsem strávil nad oceánem než plavbou po

něm. Všechno co o tom člunu mohu říci je, že byl dobře

postavený zřejmě pro použití na moři.“

Plukovník letectva přikývl. „Chápu, co máte na mysli.

Podle vás někdo využívá malého člunu, aby propašoval do

země lidi, pro které je to z různých důvodů jediná cesta jak se

sem dostat.“

„Proč ne, když mají peníze, aby si to mohli dovolit?

Leckdo by z toho dokázal udělat pěkný kšeftík. Když se

nad tím hlouběji zamyslíte, uvědomíte si, že neexistuje nic

jednoduššího. Loď vypluje na moře, na oko lovit žraloky, a tak

nevzbudí nejmenší pozornost. Když je dostatečně vzdálena od

pobřeží, kontaktuje, patrně na základě předchozí domluvy, jiné

plavidlo z francouzské strany. Proběhne výměna osob a údajní

lovci žraloků se vracejí do Anglie. Nenapadá mne nic, co by je

mohlo zastavit.“

„Existuje přece pobřežní policie.“

„Pochybuji, že je jich dost na to, aby pokryli dva tisíce mil

pobřeží, dvacet čtyři hodin denně po celý rok. Darebáci budou

vědět, kde právě jsou, tím si můžeme být jistí. Znají trasy

jejich hlídek a kdy nastupují i končí službu. V každém případě

jistě existuje limit, co můžeme očekávat od pobřežní policie a

berních úřadů. Vidí, že čtyři muži jedou rybařit. To se tam jistě

děje neustále. Vidí, že čtyři muži se vracejí. Jakou jinou

kontrolu mají? Nemůžete po nich chtít, aby všechny tyto lidi

fotografovali nebo jim odebírali otisky prstů, jen aby se ujistili,

že ti, co vyjeli, jsou ti stejní, co se vrátili nazpět. I kdyby je ta

myšlenka napadla, jak vidíte, nebylo by to proveditelné.“

„Chcete proto tvrdit, že veškeré sportovní lovení žraloků

je jen falešná záminka? Zástěrka používaná při propašovávání

nechtěných imigrantů do země?“

„Samozřejmě, že ne. Jediná posádka lumpů dokonale

postačí, aby způsobila dost potíží. Klidně mohou tu a tam

14

přivézt domů i pár ulovených ryb, aby dodali plavbě zdání

skutečného rybolovu.“

„Co ta loď, kterou jste viděl? Přivezla do přístavu

žraloka?“

„Vyvěsila signalizační vlajku, že jednoho chytili.“

„Viděl jste jej?“

„Ne. Ani jsem jej nehledal. Na břeh žádný úlovek

nevynesli, takže lovci jej pravděpodobně nechtěli. Co si

vlastně počnete s mrtvým žralokem? Ty žraloky údajně loví ze

sportu, není to obchod s rybami.“

„Proč jste si tak jistý, že se jedná o zločin?“ zvědavě se

vyptával plukovník. „Z toho, co jste mi vypravoval mi vyplývá

možnost, že se může jednat o trestnou činnost. Ale rozhodně to

není ničím podloženo. Jak si můžete být tak stoprocentně

jistý?“

„Myslím, že jsem poznal jednoho z těch mužů, kteří

vystoupili na břeh. Uvědomil jsem si to až po chvíli, když už

byl pryč. Byl to ten chlápek s plnovousem. Něco mi na něm

bylo nějak povědomé. Byl jsem si jistý, že už jsem se s ním

dříve setkal. Ne, nebyl to ten plnovous, co jej prozradil. Zakryl

mu sice tvář, ale nedokázal zastřít jednu tělesnou vadu. Kulhal.

Silně napadal na jednu nohu, právě jsem si to ověřil ve

služebních záznamech a nyní jsem si zcela jistý, že jsem se

nemýlil.“

„Kdo to byl?“

„Logan. Svým gangsterským kumpánům známý jako

Kulhoun. Kulhoun Logan. Zabiják. Jistě si na něj vzpomenete.

Střelili jej do nohy při potyčce v nočním klubu v Sohu, před

lety. Kdysi vedl vyděračský gang vybírající peníze za ochranu.

Později se specializoval na únosy nákladních vozidel na

dálnicích. Nakonec jej policie polapila a dostal pět roků. Před

osmnácti měsíci uprchl z vězení ve Wormwood Scrubs a nebyl

nikdy polapen. Podle mého úsudku se dostal do zahraničí, kde

vyčkával až do nynějška.

Teď, když rozruch už utichl, nabyl přesvědčení, že je to

bezpečné a vrátil se domů. Buď aby se znovu přidal ke svým

15

kumpánům, nebo si možná chce jen vyzvednout peníze, které

někde tady ukryl. Není takový blázen, aby riskoval, že bude

odhalen v některém z přístavu nebo na letišti. Ale je tady, to

mi věřte. Kulhoun Logan je opět na koni. A podsvětí se o tom

záhy jistě přesvědčí.“

Plukovník letectva se mračil. „Tohle skutečně nerad

slyším,“ zabručel.

„Věděl jsem, že se vám to nebude líbit,“ opáčil Biggles.

„Přirozeně si člověk musí položit otázku, jak dlouho se tyto

věci už dějí, kolik ničemů se tímto způsobem dostalo dovnitř

nebo ven ze země. Vsadím totiž krk na to, že tato doprava

funguje oběma směry.“ Biggles pokrčil rameny.

„Takže, pane, tak se věci mají. Chtěl jste vědět, co mi vrtá

hlavou. Teď to tedy víte.“

„Je třeba podniknout něco na zastavení onoho nekalého

obchodu,“ prohlásil plukovník Raymond.

Bigglesovu tvář rozjasnil úsměv. „Přesně tohle jsem

čekal, že řeknete. Ujměte se tedy slova a povězte mi, jaký

způsob navrhujete na vypátrání onoho plavidla mezi tisíci

jinými, jimiž jsou nacpána všechna kotviště lodí mezi Land‘s

End a John O’Groats. Plavba na lodích je přeci naše národní

zábava.“

Plukovník

letectva

se

zadumal

nad

problémem.

„Promluvím s vrchním komisařem a zeptám se na jeho názor,“

rozhodl konečně. „Také o tom porozvažujte a předložte mi váš

návrh. Jsem si vědom toho, že najít onu loď nebude

jednoduché, ale budeme-li mít dostatek trpělivosti, možná za

námi sama přijede. Mám tím na mysli do Polcarronu. Pokud

ten přístav použili jednou, možná, že jej loď využije i znovu.“

„Není ovšem pravděpodobné, že by na ní cestoval

Kulhoun Logan. Ten už je zde.“

„S ním si nedělejte starosti. Já to zařídím. Vyrozumím

všechny policejní stanice, aby měly oči otevřené.

Důležitější je, aby se nám podařilo zastavit tento obchod s

ilegálními vstupy do země a jediný způsob, jak to provést, je

chytit toho ptáčka, který za tím vším stojí. Prozatím zřejmě

16

není špatný nápad, že byste si o pár dní prodloužil vaši

dovolenou v Polcarronu. Můžete se soustředit na sledování

přístavu a zároveň se pokusíte zjistit, co se v okolí povídá.“

Bigglesův úsměv se rozšířil. „To mi vyhovuje, pane. V

místní hospodě výborně připravují kraby a humry a je to jen

kousek ve stejné ulici. Mohu si vzít někoho s sebou? Příliš

mnoho vyprávění starého Sama by mne mohlo přivést k

šílenství.“

„Zajisté. Vezměte si, koho chcete. Ale nežeňte se tam

hned dneska. Nejdříve si vše promyslete. Vypracujte si plán.

Setkám se s vámi než odjedete. Nemyslím si však, že by vám v

tomto případě mohlo být letadlo co platné.“

V Bigglesově tváři se zračil překvapený výraz. „Naproti

tomu já ale nechápu, jak bychom mohli něco udělat bez

stroje.“

Nyní překvapeně nadzdvihl obočí plukovník letectva.

„Pročpak ne?“

„Tedy k tomu, abychom je mohli usvědčit, potřebujeme

lapit tyto pašeráky lidského nákladu přímo při činu. Nemá

smysl sledovat je v jiné lodi. Všimli by si, že je sledujeme, a

ten den by se žádné pašování neuskutečnilo. Od svých

společníků z francouzkého břehu se budou držet pěkně daleko.

Ale není pravděpodobné, že by si vůbec povšimli letadla,

přelétávajícího nad jejich hlavami. Ze vzduchu by bylo možné

sledovat celou operaci a došlápnout si na tu loď, až se vrátí

zpátky. Pochopitelně by se celá věc mnohem zjednodušila,

kdybychom věděli, po které lodi jdeme, jinak bychom patrně

strávili příliš času sledováním nevinných posádek jiných lodí.“

„Dobrá, to beru,“ souhlasil plukovník letectva.

„Nechávám tedy na vás, abyste podnikl opatření dle

vlastní úvahy. Ale dejte mi vědět, co máte za lubem, dříve než

vyrazíte.“

„Provedu, pane. Jen ještě jedna poslední myšlenka.

Prozatím bych nic neříkal pobřežní stráži a celníkům. Můžeme

je přizvat, až budeme hotovi. Kdyby věděli, co se chystá,

přirozeně by náhle zpozorněli. V tom případě by se začaly šířit

17

řeči a gang by se o tom doslechl. Pak by buď se vším na

nějaký čas přestali nebo by podnikli zvláštní opatření, což by

nám práci rozhodně neulehčilo.“

„Velmi správně. Můžete se na mne spolehnout, že

prozatím udržím celou věc pod pokličkou za všech okolností,“

slíbil plukovník Raymond.

„Děkuji vám, pane. Hned se do toho pustím.“ Biggles

opustil místnost.

18

Kapitola 2

Hra na čekanou

Týden po rozhovoru v kanceláři plukovníka letectva

Biggles opět lenošil na lavičce na nábřeží nevelkého

polcarronského přístavu. Společnost mu dělal policejní pilot

Bertie Lissie. Ve skutečnosti zde s přestávkami posedávali už

tři dny, výsledek však byl stejný, jako by zůstali doma. Bertie

byl k smrti znuděn stále stejným pohledem a nijak se svým

stavem mysli netajil. Dokonce i těch několik místních

rybářských lodí, odplouvajících a opět se navracejících s

hubeným úlovkem krabů a humrů nedokázalo protrhnout

dusivý závoj monotónnosti.

„Měj trpělivost,“ mírnil jej Biggles. „Když jsme se do

toho pustili, věděli jsme přece, že to bude vyčerpávající hra na

čekanou. Jsi na docela pěkné dovolené a přitom tě za to platí.

Copak by sis mohl přát více? Nepochybně Algy s Gingerem na

tom nejsou nijak lépe – jistě se také nudí.“

„Ta zpropadená lavička je den ode dne tvrdší,“ stěžoval si

Bertie.

„Skoč si koupit polštářek,“ dobíral si jej Biggles.

Ačkoliv to sám neřekl, cítil, že jej už rovněž vyčerpává

pozorovat věčně neklidné moře a těch několik stále stejných

tváří mužů, kteří se svými loďmi vyhledávali maličký přístav

při své poctivé práci. Po motorovém člunu, který toužil nalézt,

jako by se země slehla.

Pomocí nedbale pronesené zmínky o té lodi před starým

Samem Prettym, který se k nim každé ráno přidával, získal jen

nijak nepovzbudivou informaci, že ani starý pán ji nespatřil od

té doby, kdy ji společně viděli nabírat skupinu sportovních

lovců. Tu loď sice znal, ale zapomněl už její jméno, což bylo

rozhodně nemilé – tato informace by pátračům ušetřila spoustu

19

starostí. Biggles dál nepokračoval s otázkami, aby starý pán,

který rozhodně nebyl žádný hlupák, nepojal podezření o

skutečném účelu jejich pobytu zde. Proto neměl jinou

možnost, než čekat, až se člun objeví, na základě předpokladu,

že pokud použil Polcarron jednou, dříve či později tak učiní

znovu.

Dva dny strávené prohledáváním přilehlého pobřeží

dostatečně prokázaly, jak marné je pokoušet se najít jednu

jedinou loď, o níž nevědí ani její jméno. Například ve

Falmouth, který je jedním z největších evropských přístavů,

bylo obrovské množství plavidel všech druhů a velikostí. Stačil

jen letmý pohled, aby člověk nabyl jistoty, že zde existuje

spousta míst, kde lze loď uvázat nebo zakotvit, aniž by

vzbudila sebemenší pozornost. A nejen v samotném hlavním

přístavu. Řeka Fal a její přítoky vedly celé míle do vnitrozemí,

skoro až k městu Truro. Mimo řeky zde existovala početná

slepá ramenaa a říčky, naplňující se při přílivu, v nichž by

našel bezpečné přístaviště i nepoužívaný obrovský zámořský

tanker na ropu. V některých byly vybudovány i kotvící mola a

hráze. Jen na dokreslení, čtenář si může udělat představu o

velikosti a hloubce některých z těchto vodních kanálů na

základě skutečnosti, že se v nich skryla část invazní flotily,

která se zde formovala k útoku v den D ve druhé světové

válce.

Bigglesovi vrtalo hlavou, proč by loď, kterou hledají,

měla chtít využívat maličký přístav jako Polcarron, má-li zde k

dispozici veškeré vybavení ke kotvení. Možná je tou příčinou

stanice pobřežní stráže výhodně umístěna u vjezdu do přístavu

ve Falmouth, takže díky své pozici může sledovat každé

plavidlo, které připlouvá či se vzdaluje.

Dále si zjišťoval informace o možnostech, jak si lze

objednat zájezd s lovením žraloků, ale stejně jako v minulém

případě zjistil, že v tomto druhu sportu se angažuje více

drobných majitelů lodí, než si vůbec dokázal představit. Pokud

bylo dobré počasí, většina z nich byla stejně na moři, takže si s

nimi nemohl ani pohovořit. Někteří z nich své služby nabízeli

20

zcela oficiálně a ty, podle Bigglesova úsudku, bylo možno

vyloučit.

Zde se opět neodvážil klást příliš mnoho otázek, protože

se obával, že by mohl vzbudit podezření, za jakým vlastně

účelem se tak vyptává. Každopádně všechny tyto důvody jej

vedly k rozhodnutí, že jediná bezpečná cesta je vyčkávat v

Polcarronu, až se znovu hledaná loď objeví, i když to může

nějakou dobu trvat.

Pro zvládnutí situace Biggles zvolil co nejméně

komplikovaná opatření. On s Bertiem budou hlídkovat v

nevelkém polcarronském přístavu. Přijeli tam Bigglesovým

soukromým vozem, což byl starý ford Pilot, který nyní stál

zaparkovaný na konci nábřeží. Několik mil odtud směrem do

vnitrozemí na letišti morvenského aeroklubu, nedaleko vesnice

toho jména, byli připraveni Algy a Ginger s austerem z letky

letecké policie. Jejich úkolem bylo čekat na rádiový signál od

Bigglese. Pak měli vzlétnout a sledovat podezřelé plavidlo.

Tento plán ovšem předpokládal, že loď nejprve připluje do

přístavu. Odtud by ji měli sledovat na otevřené moře a dávat

dobrý pozor na její pohyby. Biggles a Bertie by samozřejmě

hlídali vše, co se odehraje na břehu. Biggles si byl vědom, že

tento plán má svá slabá místa, ale domníval se, že s výjimkou

nepředvídatelných okolností by měl fungovat.

Biggles si zvolil hlídku v Polcarronu, protože byl z celého

týmu jediný, kdo může okamžitě rozpoznat motorový člun,

kdyby se objevil. Je však třeba připustit, že sám si tím

rozhodně nebyl stoprocentně jistý. Jak už se zmínil plukovníku

Raymondovi, jeho znalosti o takových plavidlech byly jen

chabé.

Rádiové spojení mohly obě skupiny v každé situaci

navázat mezi sebou prostřednictvím krátkovlnné přenosné

vysílačky, která v Bigglesově případě visela na popruhu na

jeho rameni. Díky tomu, že byla uložena v koženém pouzdře,

kolemjdoucí by ji mohl snadno považovat za fotoaparát nebo

triedr, což byly běžné předměty, jež si lidé berou s sebou na

dovolenou u moře. S výjimkou otestování vysílačky, aby se

21

přesvědčili, že spojení je funkční, nenaskytl se až doposud

jediný důvod jí použít, takže jak Biggles pověděl Bertiemu,

Algymu a Gingerem toto čekání bezpochyby připadá stejně

nesnesitelné. Mezi prsty jim uplývá tolik času a jediné, co jim

zbývá, je čekat na volací signál.

Takto se tedy věci měly, když jsme je zastihli jako

obvykle sedět na nábřeží na lavičce. Biggles pokuřoval svoji

obvyklou cigaretu a Bertie, k jehož nohám se svezl rozečtený

místní plátek, napůl pospával v teplé záři slunce.

Najednou Biggles ožil. Loktem uštědřil Bertiemu

mohutné šťouchnutí do žeber. „Tak tady to máme.“ pronesl

napjatým hlasem. „Podívej, co nám sem dorazilo.“

Bertie zvedl pohled a spatřil, jak jen kousek dál po nábřeží

přijíždí a zastavuje velká černá limuzína. Zůstala stát na konci

nájezdu, který se svažoval k vodě od silnice nahoře.

„Princess,“ zabručel. „Je to ten vůz, který jsi viděl?“

„Nejsem si jistý.“ odvětil Biggles. „Mám ten dojem. Na

takovém místě jako tady jich nemůže být mnoho.“

Z auta nikdo nevystoupil, ale bylo vidět, že za volantem

sedí muž v řidičské čepici se štítkem.

„Co podle tvého názoru tady dělá?“ zeptal se Bertie.

„Pokud je to skutečně náš ptáček, pak by se tu měl s

někým setkat,“ odpověděl Biggles.

„Myslíš lovce žraloků z té lodi?“

„Co jiného?“

„A kde je ta loď?“

„Je zřejmé, že dosud nedorazila, jinak bychom ji viděli.

Pokud je toto předem smluvená schůzka, pak se zdá, že něco

neklape, jak by mělo. Buď je tady auto příliš brzy nebo má loď

zpoždění.“

„Ten vůz sem nikoho nepřivezl, takže musel přijet někoho

vyzvednout.“

„Přesně tak to vypadá,“ přitakal Biggles. „Mám číslo toho

vozu. Raději by sis je měl také zapamatovat. Připrav se na

přesun. Když odtud odjede, chci, abys to auto sledoval až na

místo, kam míří, ať je to kdekoliv.“

22

„A co bude s tebou?“

„Já zůstanu zde, abych zjistil, co se bude dít. Pokud se

objeví loď, dám Algymu signál. Na sledování toho vozu

nemusíme být oba. Nechám to na tobě.“

„Dobře. Mám vyrazit hned teď?“

„Ne. Počkej, až se rozjede ten vůz. Hele! Copak to dělá?“

Řidič velkého vozu vystoupil a dalekohledem na očích buď jen

volně zaostřoval nebo prohlížel obzor tvořený mořskou

hladinou.

„Hledá ten motorový člun,“ odhadoval Bertie.

„Můj plán se zřejmě začíná trochu hatit,“ prohlásil

Biggles. „Počítal jsem s tím, že auto, když přijede, tak přiveze

pasažéra. Vypadá to, jako by sem přijelo jen někoho

vyzvednout.“

To, co nastalo v příštích okamžicích, byla ta poslední věc,

kterou by snad dokázal předpokládat. Šofér uložil dalekohled

do pouzdra, volným krokem přešel po nábřeží a připojil se k

nim na lavičce. „Moh’, byste mi, prosím, připálit?“ požádal

zdvořile Bigglese a vytáhl krabičku cigaret.

„Jistě,“ zareagoval Biggles a nabídl mu svůj zapalovač,

což mu umožnilo dobře si chlapíka prohlédnout, aniž by svým

zkoumavým pohledem vzbudil podezření.

Byl to pomenší muž středního věku, vyzáblou tvář měl

hladce vyholenou, široké lícní kosti ostře kontrastovaly s

tmavýma, hluboko zasazenýma očima, z nichž vyzařoval

nepříjemně pronikavý pohled. Nos cizince byl mírně

deformovaný, zploštělý, snad následkem nějaké nehody či jeho

nositel v minulosti boxoval.

„Díky,“ poděkoval neznámý a vrátil Bigglesovi

zapalovač. „Ste tady na dovolené?“ nedbale pokračoval

poznámkou, která za daných okolností byla zcela přirozená.

Biggles přikývl. „Z jakého jiného důvodu by se tady

člověk zdržoval?“ řekl neurčitě.

„Bydlíte ve zdejší hospodě?“ byla následující otázka, jako

by se neznámý snažil zapříst rozhovor.

23

„Pochopitelně,“ musel připustit Biggles, protože pokud

mu bylo známo, bylo to jediné ubytování v okolí.

„Zkoušeli ste někdy rybařit?“

„Nikdy jsem se k tomu pořádně nedostal.“

„Je to dobrej způsob, jak trávit volnej čas. Navíc, pokud

máte kapku štěstí, můžete si dát na snídani i čerstvou rybu.“

„To je důvod, proč tady jste vy?“ mile se otázal Biggles.

„Já ne, to můj šéf, ten je do toho celej blázen. A taky je v

tom moc dobrej. Právě je tam venku na lovu.“

„Copak chytá?“

„Všechno možný, ale jeho poslední vášeň je lov žraloků.

Miluje nebezpečí. A s nima se musíte fakt porvat.“

„To si dokážu představit,“ suše opáčil Biggles.

Konverzace plynula tak nenásilně a poklidně, že z otázek i

z odpovědí nebylo možno vycítit nejmenší hrot či napětí.

Muž krátce pohlédl na své náramkové hodinky. „Dneska

má zpoždění,“ pokračoval. „Touto dobou už tu měl bejt. Měl

sem se s ním tady setkat. Vypadá to, že ho sport tentokrát

řádně zaujal, pokud nemaj’ trable s motorem.“ Povstal a

rozhlédl se po moři. „Nikde je nevidím přijíždět, takže bych si

během toho čekání moh dát jednu pintu piva. Zatím nashle.“

Řidič odkráčel směrem k malému hotýlku.

„Takže, co si o tom všem myslíš?“ otázal se Bertie,

jakmile muž poněkud poodešel.

„Právě nad tím dumám,“ odpověděl Biggles. „Podle mého

se nabízí více než jedno vysvětlení.“

„Jsi si jistý, že je to stejné auto, co jsi viděl posledně?“

„Téměř jistý, i když bych na to přísahat nemohl. Ovšem,

ten chlápek může být naprosto nevinný, nemusí vůbec vědět,

co jeho šéf vlastně provozuje.“

„Tomu přece sám nevěříš,“ namítl Bertie.

„Ne, to přiznávám. Mně připadal jako pěkně vypečený

ptáček. Chceš-li znát můj názor, mám za to, že nás tady uviděl

sedět a chtěl si zjistit, kdo jsme a co děláme na takovém místě

jako je toto. Přišel si nás proto trochu proklepnout. Požádat o

připálení cigarety je vždycky dobrá záminka, jak se zapojit do

24

hovoru. Věřím mu, že říkal pravdu, když tvrdil, že jeho šéf se

opozdil s návratem, jinak by sem nepřivezl ten auťák.“

„Pokud ovšem nemá v popisu práce přijet vždycky o něco

dříve a prozkoumat okolí, aby si byli jisti, že na břehu nic

nehrozí,“ navrhl Bertie.

„V tom můžeš mít, zpropadeně, pravdu,“ připustil

Biggles.

„A nyní, když si nás oťukal, zaskočil si do hospody na

drink.“

„Možná, že si pintu vypije, když už je tam, ale pokud by

ses mne ptal na jeho skutečný záměr, pak bych řekl, že si šel

zjistit naše jména od někoho z personálu hotelu nebo z knihy

hostů, co leží na stole v hale.“

„Mohlo by to vadit?“

„Teoreticky ano. Záleží na tom, jak moc zpátky si

zalistoval v knize. Nezapomínej, že náš velitel tady často

pobýval. Právě proto mi mohl toto místo doporučit. Mé jméno

mu asi nic neřekne, ale pokud je náš přívětivý šofér grázl,

téměř jistě už slyšel o plukovníkovi letectva Raymondovi ze

Scotland Yardu. V tom případě by pro nás celá hra skončila.

To auto by uhánělo pryč, až by se za ním prášilo.“

„To je vážná věc, starý brachu,“ opáčil Bertie neveselým

hlasem. „Co s tím můžeme dělat?“

„Nic mne nenapadá.“

„Ten daimler je ještě pořád tady.“

„Bude zajímavé sledovat, jak dlouho zde zůstane. Podle

mého ať už si šofér myslí cokoliv, bude muset počkat na svého

šéfa. Nesmíme teď propadnout nervozitě. Zůstaneme tam, kde

jsme. Plán se nemění. Když auto vyjede, udělej vše proto, abys

je neztratil.“

Bertie upřeně hleděl na moře. „Právě se blíží nějaká loď.

Vypadá na rychlý motorový člun podle zčeřené brázdy za lodí.

Zdá se, že míří tímto směrem.“

„Vidím ji,“ pravil Biggles, když se zadíval do dálky.

25

„Řidič ji zahlédne z hospody bezpochyby také. Ano,

zrovna se vrací, pravděpodobně aby byl na svém místě, když

boss dorazí. Vypadá to, že dost spěchá.“

„Tak proč nastupuje do auta?“

„Aby

je

přivezl

blíž

k

přístavnímu

můstku,

předpokládám.“

„Ne. Mýlíš se. Vypadá to, jako by nadobro odjížděl.“

„U všech rohatých!“ vykřikl Biggles a upřeně hleděl na

scénu. „Zdá se, že máš pravdu. Hned vyraz. Jdi po něm. Já

budu sledovat, co se stane zde. Hoď sebou nebo ho ztratíš.“

Bertie ostře vyrazil ke svému vozu.

26

Kapitola 3

Vrtkavá Štěstěna

S nemalým zděšením sledoval Biggles, jak daimler

odjíždí a Bertie jej následuje se značným zpožděním. Nemohl

pochopit, co se tady vlastně děje. Copak se stalo? Řidič zde

měl čekat na svého šéfa. Sám to o sobě tvrdil a protože vše

tomu nasvědčovalo, nebyl nejmenší důvod o tom pochybovat.

A právě teď, když je na dohled loď, se kterou se měl podle

všech předpokladů setkat, právě teď odjíždí? Ve skutečnosti už

zmizel. Co způsobilo, že šofér změnil plány? Copak

neklapalo? Co vůbec mohlo neklapat? Až do tohoto místa vše

šlo přesně podle plánu, ale nyní, díky tomu, že daimler odjel,

se celá akce hroutí. Biggles byl celý popletený a zmatený.

Jeho mozek pracoval na plné obrátky, když upřel svoji

pozornost na přijíždějící silný člun, který byl dosud příliš

daleko na to, aby bylo možno rozeznat detaily. To, co viděl,

ještě znásobilo jeho zmatenost. Loď změnila směr jízdy a nyní

měla kurs více na západ. Na chvíli si myslel a zároveň pevně

doufal, že se jen vyhýbá nějaké překážce, ale záhy spatřil, že

tomu tak není. Loď, která za sebou vířila mohutnou bíle

zpěněnou brázdu prozrazující skutečnou rychlost, s jakou se

pohybovala, se neochvějně držela nového kursu. Bylo zcela

zřejmé, že ať už míří do jakéhokoli přístavu, jistě to není

Polcarron.

Když si to Biggles uvědomil, přepadl jej tíživý pocit

zklamání a beznaděje. Vypadalo to, jako by loď někdo

nějakým způsobem varoval před přistáním v Polcarronu. Jak to

ale mohl provést? A kdo to vůbec provedl? Něco se muselo

jistě stát, protože člun předtím mířil s naprostou jistotou do

Polcarronu. Řidič daimleru musel vědět o změně plánu. Proto

totiž odjel namísto čekání na nábřeží, což byl očividně jeho

původní záměr. Nemůže v tom mít prsty tenhle povedený

27

šofér? uvažoval Biggles a myšlenky mu vířily v hlavě jako v

úlu.

Jedna věc byla ovšem až příliš zřejmá. Loď mu uklouzla

doslova mezi prsty. A bez dopravního prostředku nemohl

naprosto nic dělat. Pokoušet se dohnat či zastavit člun pěšky

bylo naprosto vyloučeno. Už teď byl pryč z dohledu, skrytý

kdesi za mysem na západ od Polcarronu. Dorazí do kteréhokoli

z přístavů směrem dále po pobřeží mnohem dříve, než by se

tam dokázal dostat on sám. Bylo by marné snažit se najít tu

loď mezi spoustami dalších malých plavidel.

Ze stejného důvodu bylo bezúčelné povolávat rádiem

letadlo. Algy s Gingerem by potřebovali několik minut, aby se

dostali do vzduchu a když by přiletěli nad pobřeží, jak by

mohli rozpoznat jediné plavidlo mezi množstvím jiných, jež

jsou právě v přístavech nebo v pobřežních vodách?

Ne, to nemá žádný smysl, zoufal si Biggles. Musel si s

hořkostí přiznat, že jej přelstili. Ale jak, proboha jak – tato

otázka mu jako kladivo bušila v hlavě. Těžce dosedl zpět na

lavičku. Jediná naděje, která mu teď zbývala, byla, že snad

Bertie měl více štěstí s daimlerem. Uplynula minuta či dvě.

Biggles nemohl sice nic dělat, řekl si však, že by měl přece jen

podniknout něco jiného, než hledat inspiraci v mořských

vlnách, prošel podél nábřeží a pak nahoru po nájezdu

vedoucímu na silnici a po ní až k hotelu, který měl příznačný

název „U rybáře“.

Za barovým pultem našel obsluhovat muže, který tam

obvykle býval. Protože zde už byl Biggles nějakou dobu

ubytován, zdravili se jako staří známí. Pilot si objednal sklenici

piva a zatímco ji barman točil, jen tak mimochodem se zeptal:

„Pověz mi, Tome. Nepřišel sem před malou chvílí jeden

chlápek v řidičské uniformě?“

Odpověď, jak očekával, byla „Ano.“

„Znáš ho?“

„Ne. Byl tu jednou nebo dvakrát, ale neznám jeho jméno.“

„Copak chtěl?“

„Whisky se sodou.“

28

„Ptal se na něco?“

„Zeptal se mě, jestli nemáme nějaké volné pokoje.“

„Co jsi mu na to řekl?“

„Pověděl jsem mu pravdu. Měli jsme jen dva a ty jsou

obsazené. Ale myslím, že mi nevěřil, protože jsem viděl, že šel

do haly a díval se do knihy hostů. Musel tam vidět vaše jména,

protože když se vrátil, ptal se mne, jak dlouho tady budou

bydlet Bigglesworth a Lissie.“

„Copak jsi mu odpověděl?“

„Řekl jsem mu, že jste se ubytovali na blíže neurčenou

dobu.“

„A co pak?“

„To bylo vše. Zapálil si cigárko a přešel místností k oknu.

Pak nějak divně ve spěchu dopil svůj drink a vyšel ven.“

„Jak si zapálil tu cigaretu?“

Tom byl očividně překvapen touto otázkou, čemuž se ani

nedá divit. „Měl u sebe zapalovač. Proč?“

„Jenom mne to zajímalo.“ Biggles se žalostně pousmál,

když srkal pivo. Každopádně se tím zodpověděla jedna otázka.

Ve chvíli, kdy jej řidič požádal o oheň měl v kapse svůj vlastní

zapalovač. Bylo nad slunce jasné, že to byla jen záminka k

hovoru a zároveň patrně příležitost zblízka si prohlédnout oba

muže sedící na lavičce. Záminka dostatečně běžná a přijatelná.

Takže měl nějaké podezření. Proč? Nebylo těžké najít na toto

odpověď.

Biggles stále popíjel svoje pivo a pomalu mu začínalo

svítat. Po rozhovoru s nimi řidič zašel do hospody, na oko aby

si dal drink, ale ve skutečnosti aby zjistil, jestli tam on s

Bertiem přebývají. Zároveň si přitom zjistil jejich jména.

Mohlo mu jméno Bigglesworth něco říct? Biggles neklidně

přemítal. Mohlo, ale také nemuselo. Pokud mu řeklo, jeho

spojení se Scotland Yardem by vysvětlovalo, co se přihodilo

potom. Nějakým způsobem ten muž dal signál na loď.

Evidentně byl velmi ostražitý. Stejně jasnou byla i skutečnost,

že musel být součástí té bandy, přinejmenším, že byl zapleten

29

do něčeho nezákonného. Rozhodně se nechoval jako

spořádaný občan na dovolené.

Biggles dopil sklenici piva? „Vrátím se zanedlouho na

oběd,“ sdělil přes rameno barmanovi, když vycházel ven z

lokálu. Mířil zpátky na nábřeží, aby tam počkal, až se Bertie

vrátí. Pochopitelně neměl tušení, jak dlouho to bude trvat.

Skutečnost ovšem ukázala, že nakonec musel čekat

mnohem kratší dobu, než předpokládal. Už za necelou

půlhodinu jej spatřil, jak sjíždí dolů po nájezdu. Zastavil u

lavičky a vystoupil. Ještě dříve, než promluvil bylo Bigglesovi

jasné, že nepochodil.

„Tak jakpak to šlo?“ zeptal se.

„Ztratil jsem ho,“ oznámil sklíčeně Bertie.

„Jak se to stalo?“

„Sám víš, jak nepřehledné jsou některé venkovské cesty

tady v okolí. Klikatí se z kopce do kopce a ty nikdy pořádně

nevidíš kolem sebe či dál před sebe. Nějakou dobu jsem se

držel dobře, ačkoli, rozumíš, nebylo snadné udržet si jej v

dohledu, když jsem se nesměl k němu příliš přiblížit. Pak se

ale do toho vložila zapeklitá smůla. Zrovna přede mnou otevřel

farmář vrata a nechal celé stádo krav vyjít na cestu. Musel

jsem zastavit. Zdrželo mne to dobrých pět minut a to stačilo.

Kam se poděl daimler nevím. Nějakou dobu jsem projížděl

okolí, ale najít se mi jej nepodařilo. Už jsem ho nespatřil. Tak

jsem to musel zabalit.“ Bertie bezradně rozhodil rukama. „Co

jiného jsem měl dělat?“

„Nic,“ krátce odvětil Biggles. „Všiml si ten chlápek v

daimleru, že ho sleduješ?“

„To nevím. Neměl by v tom být ale žádný rozdíl. V tom

zpropadeném dobytku nemohl mít prsty tak jako tak.“

Biggles přikývl. „Očividně dnes nemáme šťastný den.“

„Proč? Něco tady neklapalo?“

„To je slabé slovo.“

„Co se stalo, když ta loď přistála?“

„Vůbec nepřistála.“

Bertie zamžikal. „Že nepřistála?“

30

„Skutečně ne.“

„Kam tedy jela?“

„Nemám ponětí. Změnila náhle kurs a bleskově zamířila

někam západním směrem. Protože jsem zde neměl vůz,

nemohl jsem vůbec nic dělat. Nejsem maratónský běžec.

Zmizela mi z dohledu za pobřežním výběžkem, pořádně si to

hnala.“

„Byl jsem si jistý, že mířila sem!“

„To také mířila. Kormidelník si to ale na poslední chvíli

rozmyslel a já mám dojem, že už vím proč. Nějakým

způsobem mu náš známý šofér dal varování, aby se ztratili.

Teď už o tom nemám pochyb. Byl jsem v hospodě a natrefil

jsem tam na pár drobných zajímavostí. Vzpomínáš si, že ten

řidič tam zamířil, když šel od nás? Nyní ti mohu s určitostí

povědět, že si tam šel zjistit informace o nás. Obávám se, že

našel informaci, kterou hledal. Pokud se nemýlím, musíme si

to otevřeně přiznat, ať tak či tak natropili jsme více škody než

užitku. Ukázali jsme nepříteli naše karty a nic nedostali na

oplátku. Budeme si teď muset nechat všechno znovu řádně

projít hlavou.“

„Pověz mi, starý brachu, copak jsi vlastně zjistil v

hospodě, že jsi si vším tímto tak jistý?“

Biggles mu ve stručnosti sdělil, co zjistil v hotelu a své

vyprávění ukončil: „Pokud je ten muž řídící daimler zločinec,

a my máme rozhodně důvod věřit, že je členem gangu

operujícího v této oblasti, je téměř jisté, že mne bude znát

podle jména a bude dobře vědět, čím se živím. Dobrá, teď to

tedy ví. Uvědomuješ si, co to znamená? Vyhnou se tomuto

místu na sto honů, přinejmenším dokud budeme tady. Možná,

že si budeme muset najít nové ubytování, jinak tady nic

nepořídíme. Třeba se pletu. Zkrátka uvidíme. Teď, když už se

vše provalilo, nemusíme nijak pospíchat. Klidně bychom si

mohli zajít nahoru do hospody a dát si chutného humra.“

„Řekl jsi o tom Algymu?“ zeptal se Bertie.

„Ještě ne, ale budu muset.“

31

„Tak proč ne hned? Bude lepší, když mu rovnou sdělíš,

jak jsme na tom, takže se bude moci připravit na rychlou

změnu plánu – chápeš?“

„Může být,“ souhlasil Biggles a povolil řemen pouzdra

skrývajícího vysílačku.

Zanedlouho navázal spojení. „To je Ginger,“ řekl chvatně

Bertiemu stranou. Pak pokračoval: „Co jsi říkal? Poslouchám.“

Bertiemu se zdálo, že Biggles naslouchá velmi dlouho,

přičemž prohodil jen několik poznámek, které Bertiemu nic

nenapověděly a tak mu nezbylo než mlčky sedět a dívat se.

Když uviděl, že Biggles vypnul vysílačku, řekl: „Co kdybys

byl tak hodný a pověděl mi, o čem jste se celou dobu bavili.“

„Je možné, že jsme nakonec nemarnili čas zcela

zbytečně,“ pravil Biggles a připínal si pouzdro s vysílačkou.

„Přinejmenším teď už známe řešení záhady, proč ta loď

najednou změnila kurs. Také je nám známo jméno, lépe řečeno

přezdívka toho chlápka, co řídil daimler. Byl to Pug1 Bates.“

Bertiemu mohly oči vypadnout z důlků. „Jak pro všechno

na světě můžeš vědět tohle? Copak s tím mohl mít Ginger co

do činění?“

„Hodně.“ odpověděl Biggles. „Poslouchej, vysvětlím ti to.

Štěstí se k nám neobrátilo zády docela. Alespoň kousíček se

nám přeci jen podařilo lapit. Před hodinou se Ginger pokoušel

navázat spojení, aby zjistil, zda nemáme něco nového. Když

přelaďoval knoflíky, podařilo se mu zachytit jiný radiový

rozhovor. Bylo tam sice nějaké rušení, ale pochopil podstatu.

Kdosi jménem Pug Bates někoho varoval, aby se vyhnul

Polcarronu, protože dva muži ze Scotland Yardu hlídají

přístav. Takže teď to víme. Musel to být rozhovor řidiče s lodí.

Měl přece zploštělý boxerský nos. Je jasné, že daimler má v

sobě zabudované zařízení na vysílání i příjem. Je to tak

jednoduché, teď už známe odpovědi na naše otázky. Mohli

jsme na to přijít sami. Pochopitelně ten hovor, do kterého se

1 Slovo „pug“ v hovorové angličtině označuje boxera. Tohoto výrazu

se rovněž používá ve významu „krátký tupý nos“, (pozn. překladatele)

32

Ginger připletl čistě náhodou, pro něj nedával smysl a jen se o

něm zmínil, když mi vysvětloval, proč se s námi nespojil už

dříve. Ale nám to dává velice dobrý smysl.“

„Všiml jsem si na tom daimleru antény, ale předpokládal

jsem, že je jen od standardního autorádia,“ řekl Bertie.

„Přirozeně, že jsi to předpokládal,“ opáčil Biggles.

„Začíná to vypadat, že stojíme proti mnohem mocnější

organizaci, než jsem si představoval. Musí v tom být skutečně

velké peníze, když zachovávají taková opatření a mají výbavu

tohoto typu. Ale prozatím už to stačí. V tuto chvíli nemůžeme

už nic dělat, takže bychom mohli poobědvat. Dnes odpoledne

bychom se mohli nenápadně ztratit a promluvit si s Algym a

Gingerem. Měli by vědět, jak se věci mají.“

„Přinejmenším

známe

poznávací

značku

toho

zpropadeného daimleru,“ připomenul Bertie.

„To je místo, kde můžeme začít,“ prohlásil Biggles.

„Zjistíme si, komu patří. To by nemělo trvat dlouho.“

Zanechali vůz tam, kde stál, a vyšli nahoru na cestu. Přešli

ji k jejich hotelu na protější straně. Vstoupili prosklenými

dvoukřídlými dveřmi do haly a právě jí procházeli do jídelny,

když se Biggles odmlčel a pohlédl na malý stolek u zdi, kam

pošťák vždycky dával veškerou poštu.

„Jen minutku, tady je balíček pro mne,“ pravil Bertiemu.

„Přinejmenším je adresován kapitánu Bigglesworthovi,

takže se mohu jen domýšlet, že tím mám být míněn já. Vypadá

to, že mne povýšili. Nemůže to být od plukovníka Raymonda.

Kdopak jiný by mi sem psal?“ Zvedl nevelký, pevný balíček.

„Zdá se, že je poměrně těžký,“ poznamenal.

„Tak se do něj podívejme,“ Bertie sáhl po balíčku.

Vyklouznul mu ale z prstů a upadl na podlahu, na níž nebyl

koberec.

Biggles se zastavil a zvedl jej. Náhle ztuhnul a se

záhadným výrazem ve tváři přiložil balíček k uchu. „Musí tam

být hodiny. Slyším tam tikot,“ řekl Bertiemu, který vše

sledovali tázavým pohledem. Pak začal jednat. Rychle.

Rozběhl se ze všech sil na konec haly a rozrazil lítačky. Letmo

33

se rozhlédl nahoru dolů po cestě, zda tam není nějaký provoz,

a mrštil balíčkem na protější stranu silnice. Ten dopadl na zeď

přístavní hráze a odrazil se od ní na chodník, jenž ji lemoval. V

tu chvíli vyšlehl ohlušující výbuch. Balicí materiál se rozletěl

do všech směrů a v místě, kde balíček dopadl na zem, se

vznášel ve vzduchu řídnoucí obláček modrého dýmu.

Síla exploze způsobila, že Biggles zavrávoral dozadu.

Narazil do Bertieho, který běžel za ním, aby zjistil, co se děje.

„U všech svatých!“ zalapal Bertie po dechu. „To jsou

přece grázlové! Dobře, že jsi s tím nemarnil čas.“

Bigglesova tvář byla přes opálení pobledlá. „Kdybych se

zastavil a otevřel to, Tom by teď sbíral kousky mého obličeje

ze země,“ řekl ponuře.

„Jak jsi mohl vědět, co to je?“

„Já jsem to nevěděl. Jen mi to bylo podezřelé. Ta adresa

mne přivedla na myšlenku, že je to nějaká bouda, ještě dříve,

než jsem to zvedl a potěžkal. Štěstí, že nám to upadlo, takže si

nemůžeme stěžovat na smůlu. Něco se tím spustilo. Zřetelně

jsem slyšel tikání. Nemohl jsem riskovat. Musel jsem se té

věci zbavit tak rychle, jak to jen dokážu. Mohl jsem se sice

mýlit. Jak se ale ukázalo, nemýlil jsem se. Takže teď už víme,

jak daleko jsou tihle zločinci ochotni zajít. Pojďme zpátky,

dáme si drink. Rozhodně jeden potřebuji. Jen o vlásek jsem

unikl smrti, dost blízko na to, aby to se mnou otřáslo.“

Když vešli do baru a objednali si pití, Tom pravil:

„Copak to bylo za ránu, co jsem slyšel? Pěkně to zatřáslo

okny.“

„To byl určitě nějaký pitomec, co překonával zvukovou

bariéru,“ řekl lhostejně Biggles. „Mimochodem, v hale jsem

teď měl balíček. Nevíš, jakpak se tam dostal?“

„Ne. Neviděl jsem nikoho jej doporučit,“ řekl Tom.

„Nemohl to být pošťák. Toto není jeho doba.“

„Nevadí. Zapomeň na to,“ opáčil zcela lhostejně Biggles.

„Pokud je oběd připraven, tak já jsem také. Pojďme Bertie. Jde

se na věc.“

34

„Vypadá to, že mne nějak přešla chuť k jídlu,“

poznamenal Bertie, když zasedli ke svému obvyklému stolu.

„Ale, no tak, zrovna teď,“ dobíral si jej Biggles. „Jsi přece

dost zkušený voják na to, aby tě taková malá prskavka

dokázala vyvést z míry.“ Pak dodal, už vážně: „Bylo to pro nás

varování, takže od nynějška musíme dobře vážit každý náš

krok. Ten gang, na který jsme narazili, rozhodně nemarní čas a

vypadá to, že jsou odhodláni nezastavit se před takovou

drobností, jako je vražda. Vrtá mi hlavou, jak se ten balíček

dostal do haly. Vrátil se sem ten řidič nebo je tady někde

permanentně umístěn člen gangu?“

Bertie zavrtěl zamítavě hlavou. „Nemá smysl se vyptávat

mě, starý brachu. Vůbec žádný smysl. Není pochyb; jak kdysi

poznamenal jeden čaroděj, čas vše ukáže.“

35

Kapitola 4

Biggles se informuje

Biggles při obědě nemluvil. Bertie si uvědomoval, že v

duchu přebírá události dnešního rána a nechtěl přerušit tok

jeho myšlenek. Když však byli hotovi s jídlem, nad kávou

Biggles prohlásil: „Ty se jistě snažíš přijít na to, co se mi honí

hlavou. Povím ti to. Zvažuji, zda má vůbec nějaký smysl

zůstávat tady déle, když teď nepřítel ví přesně, kdo jsme.

Nebudeme si nic nalhávat. Zcela určitě mají i velmi dobrou

představu proč tady jsme, jinak by neumístili dnes ráno tu

bombu. Samozřejmě, že ten řidič ve skutečnosti nehledal

pokoje k pronajmutí, když sem přišel. Chtěl si jen zjistit, kdo

jsme a jak dlouho máme v úmyslu se zdržet. Podívejme se na

to teď z druhé strany. Má vůbec smysl zůstávat tady déle, když

gangsteři už znají odpovědi na všechny otázky? Přinejmenším

můžeme oprávněně usuzovat, že znají.“

„Brzo zjistí, že jejich pokus nás oddělat nevyšel.

Každopádně si však budou jistí, že nás pěkně vystrašili a

očekávají, že se přestěhujeme na nějaké bezpečnější místo,“

přemítal nahlas Bertie.

„Uvažoval jsem stejným způsobem,“ opáčil Biggles.

„Takže co nám z toho vyplývá? Moje zkušenost mi

napovídá, že se obvykle vyplácí nedělat to, co se ode mne

očekává. Jak správně říkáš, čekají, že vypadneme. Tudíž mám

sto chutí zůstat ubytován tam, kde jsme – což bude věc, nad

kterou si oni jistě začnou lámat hlavu. Není nejmenších

pochyb, že to bude riskantní. To, že se jim nepodařilo odstranit

nás na první pokus, neznamená, že to nezkusí znovu.“

„Přesně tak, starý brachu, přesně tak,“ přitakal Bertie.

„Ale jde mi proti srsti, aby si mysleli, že se jim podařilo nahnat

nám strach.“

36

„Vyděsili mne pořádně, o tom si nedělej žádné falešné

představy,“ přiznal se beze stopy humoru Biggles. „Ale po

tom, co se přihodilo dnes ráno, se ten případ pro mne stává

osobní záležitostí. Když mi dá někdo ránu, mám velmi silné

nutkání mu to oplatit. Rozhodně nejsem ten typ, abych

nastavoval druhou tvář či dělal podobné blbosti. Ze zkušenosti

vím, že ta rána ode mne bude většinou bolet víc. Potíž je v

tom, že prozatím nemáme jedinou stopu, kdo má všechny tyhle

lumpárny na svědomí. Jsou ve výhodě, protože vědí, kdo jsme.

Ale podaří-li se nám získat trochu času, připravíme je o jejich

výhodu.“

„Víme o jednom muži, který ví, kdo jsou zač – rozumíš?“

poukázal Bertie.

„Kdo to je?“

„Kulhoun Logan, pokud se nepleteš v tom, že jsi viděl, jak

jej propašovali do Anglie.“

„Jenže nemáme ponětí, kde teď je.“

„Kdyby se policii podařilo jej lapit, mohli bychom mu

položit pár dotěrných otázek.“

„Ten zpívat nebude.“

„Mohl by, pokud bychom si jej řádně podali.“

Biggles zavrtěl zamítavě hlavou. „Na tohle bych se

nespoléhal. Beztak bychom ho ale museli nejdříve najít.

Existuje ještě jedna věc, která by nás mohla přivést na stopu.

Máme přeci číslo toho daimleru. Požádáme ve Scotland Yardu,

aby nám zjistili, komu patří. Nemělo by to trvat dlouho.

Nemám moc chutí telefonovat odtud. Pojďme seznámit

Algyho a Gingera s nejnovějším vývojem událostí. Na

Scotland Yard zavolám buď z pošty nebo až dorazíme do

budovy leteckého klubu. Jakmile budou znát odpověď, mohou

mi tam zavolat zpátky.“

„Řekneš šéfovi, co se tady dělo?“

„V žádném případě. Při jeho starostlivosti by nám

pravděpodobně nařídil vrátit se domů, dost možná, že by nás z

případu zcela odvolal. Nepřeji si, aby k tomu došlo. Když se

do něčeho pořádně zakousnu, k smrti nerad bych to nechal být.

37

Ale pospěšme si, už abychom byli u kluků. Už jsme nechali

můj vůz bez dozoru až příliš dlouho.“

Opustili hotel a poté, co se přesvědčili, že nejsou

sledováni, vrátili se do vozu. Stál dosud tam, kde jej zanechali

a pokud bylo možno soudit ze zběžné prohlídky, s ulehčením

mohli konstatovat, že s ním nikdo nemanipuloval. Biggles

nařídil Bertiemu nespouštět oči ze silnice za nimi, aby se

ujistili, že je nikdo nesleduje, a zamířil směrem k letišti. Po

půlhodině jízdy dorazili na místo, kde našli Algyho a Gingera,

jak postávají u letadla.

Biggles jim řekl: „Musím vám, mládenci, něco sdělit.

Pojďme si sednout do budovy. Potřebuji si také zavolat na

Scotland Yard. Co kdybyste na mne počkali na verandě?

Nebude mi to trvat dlouho.“

Když dorazili do dřevěné budovy místního aeroklubu,

Biggles se odpojil a zašel do kanceláře tajemníka. Zdržel se

tam několik minut. Když se vrátil, usedl a pravil: „Zavolají mi

sem zpátky, jak budou mít informaci, kterou požaduji, takže

máme čas si pohovořit.“

Potom pro Algyho a Gingera stručně shrnul, co se

odehrálo v Polcarronu tohoto rána. Své vypravování uzavřel:

„Tak takhle se věci mají v tuto chvíli. Mysleli jsme si, že

byste měli bez prodlení vědět, v jaké jsme situaci.“

„Takže copak teď máme podniknout?“ znepokojeně se

otázal Ginger.

„Dosud jsem se nerozhodl, jaký bude další postup,“

odpověděl Biggles. „Závisí na tom, co mi budou schopni říct

na Scotland Yardu o tom daimleru. Slyším, že právě zvoní

telefon. To by mohli být oni.“

„Hovor pro vás!“ zvolal tajemník klubu.

Biggles se vzdálil. Po pár minutách se vrátil a skládal

přitom v prstech kousek papíru, který pak vložil do své

peněženky. „Mám informaci, kterou jsem potřeboval,“ řekl,

když znovu zaujal své místo.

„Tak nám to pověz,“ dožadoval Bertie.

38

„Není to zrovna tak, jak jsem očekával,“ pravil Biggles.

„Ten daimler patří jistému Juliu Brunnerovi, který bydlí na

Velkém statku v Penlocku, což není daleko do Polcarronu, jak

jsem se právě přesvědčil z mapy v kanceláři. Vlastně jsem si

dokonce povšiml cestou sem ukazatele na silnici, který

označoval směr do Penlocku, takže zhruba vím, kde to je.“

„Brunner. To jméno mi něco připomíná,“ vložil se do

hovoru Bertie.

Biggles pokračoval: „Je zřejmé, že je to jeden z těch

mezinárodních finančníků, co mají dlouhé prsty.

Jedním z jeho zájmů je řetěz hotelů, a to jak na

kontinentu, tak i u nás v zemi.“

„Nevlastní náhodou motorový člun?“ zeptal se Algy.

„Pokud ano, na Yardu mi o tom neřekli. Možná, že to

nevědí. Pochopitelně, pokud nějaký má, nemusí ho mít

nezbytně registrován na své jméno.“

„Počkej, zadržte,“ přerušil je ostře Bertie. „Právě jsem si

vzpomněl, kde jsem viděl jméno Brunner. Je to nade dveřmi

naší hospody v Polcarronu. Jednou nebo dvakrát jsem ho tam

zahlédl, ale nikdy jsem s ním nehovořil. Bydlí kdesi nad

hostincem. Jednou jsem slyšel, jak mluví s Tomem, tím

barmanem. Má trochu cizí přízvuk.“

„To není tentýž muž,“ prohlásil pevně Biggles. „Všiml

jsem si toho jména na registračním štítku na dveřích hospody

„U rybáře“. Je to Stephen Brunner. Ten muž, kterému patří

daimler, je Julius Brunner.“

„Je to jen náhodná shoda jmen?“

„Teoreticky ano. Může to však být nějaký příbuzný, třeba

bratr. Zjistíme, které hotely vlastní Julius. Když se nad tím

zamyslíte, řetěz hotelů by se náramně hodil přesně v tom druhu

podnikání, ze kterého Julia podezříváme. Mám tím na mysli,

že by mohl své hotely používat k ubytovávání lidí, které nalodí

na moři. Souhlasím s tím, že ta jména jsou příliš podezřelá, než

že by to mohla být jen náhoda.“

39

„Pokud je Stephen z hospody „U rybáře“ do toho

namočený,“ pravil Bertie, „mohl by to být on, kdo umístil

balíček s překvapením dnes ráno do haly.“

„Tuto variantu jsem nepominul,“ odvětil Biggles. „Jenže

všechno tohle jsou jen dohady,“ pokračoval. „Shrňme si fakta.

Tom, barman, by měl vědět, jestli muž, který vede hospodu,

má nějaký vztah k Juliu Brunnerovi. Konec konců přece je sám

zaměstnán v oboru hostinských služeb. Ale musíme si dát

dobrý pozor, jak položíme otázky. Tom by mohl vědět leccos o

zločinech, které se tam dějí, i kdyby do nich nebyl přímo

namočen, což však není vyloučeno. V těchto věcech nevěřím

vůbec nikomu.“

Ginger jej přerušil: „Ať už v tom jede nebo ne, jsem si

jistý, že čím dříve ukážeš hospodě „U rybáře“ paty, tím větší

bude pravděpodobnost, že zůstaneš alespoň ještě nějaký čas

naživu.“

„Možná, že máš pravdu,“ uzavřel debatu Biggles. „Ale

muž, který vede naši hospodu, nemá žádný důvod

předpokládat, jak mnoho toho víme. Mám sto chutí to

nevzdávat a dobře si na něj posvítit. Pokud je do té nekalosti

zapleten, nemělo by trvat dlouho, než se prozradí.“

„Ano, tím, že ti přidá do polévky plnou lžíci arseniku,“

prohlásil Ginger s dávkou černého sarkasmu.

„Budeme se muset snažit ze všech sil, aby k tomu

nedošlo,“ opáčil nevzrušeně Biggles. „Mohu posléze změnit

svůj názor co se týče pobytu v Polcarronu, ale teď se o to

nebudeme přít. Navrhuji, abychom se zajeli podívat na onen

statek v Penlocku, pochopitelně, že jen zvenčí. Můžeme jet

všichni. Tak se pojďme dát do toho.“

Když se společně blížili k vozu, Biggles pravil:

„Myslím, že bys měl raději řídit ty, Algy.“

„Proč?“ zeptal se Algy s překvapeným výrazem, protože

bylo obvyklé, že Biggles řídí své vlastní auto sám.

„Hodláme vstoupit do míst, která bychom měli považovat

za nepřátelské území,“ odpověděl Biggles. „Pokud budu já s

Bertiem sedět vzadu, je méně pravděpodobné, že by nás

40

zahlédl řidič daimleru, kdybychom na něj narazili, což se může

stát. Musíme počítat s tím, že žije buď na statku v Penlocku

nebo ve vesnici.“

„Jasně, chápu,“ řekl Algy a zaujal místo za volantem.

Ginger se posadil vedle něj. Biggles s Bertiem usedli na zadní

sedadlo a v tomto uspořádání vyrazili.

Biggles navigoval Algyho zpátky po stejné cestě, kterou

přijel k letišti, až k ukazateli, o kterém se zmínil. Potom už

byla cesta neznámá pro všechny. Avšak stačilo jen sledovat

cestu vinoucí se typickým kornišským venkovem dvě nebo tři

míle a dorazili do vesnice jménem Penlock, což se dozvěděli z

nápisu nad budovou, která sloužila jako místní poštovní úřad a

obchod dohromady. Zde se silnice vidlicovitě větvila. Zatím

nenarazili na žádnou známku po velkém stavení, které by se

mohlo nazývat Velký statek.

„Kam teď?“ zeptal se Algy.

„Zastav tady,“ nařídil Biggles. „Dříve než vyrazíme po

špatné cestě a ztratíme se. Zaskočím si do místního obchůdku

koupit krabičku cigaret a tím budu mít záminku se zeptat na

cestu k Velkému statku. Jinak bychom tady mohli klidně

bloudit celé hodiny bez velkého výsledku.“

Algy sešlápl pedál brzdy a zastavil.

Biggles vystoupil a přešel několik yardů za vozem ke

vchodu do pošty i obchůdku zároveň. Starší ženu za pultem

oslovil: „Krabičku cigaret, prosím. Na značce mi nezáleží.“

Potom, když sáhla do regálu za sebou, pokračoval dál: „Jedu

tudy správně na Velký statek v Penlocku?“

„Pořád rovně. Na rozcestí se dejte doleva a nemůžete to

minout,“ zněla zdvořilá odpověď. „Je to asi půl míle odtud.

Uvidíte tam železnou bránu na začátku příjezdové cesty.“

„Děkuji vám,“ pravil Biggles, vzal z pultu balení cigaret a

zaplatil. Tu jej napadla nová myšlenka a pokračoval: „Je tady

někde v okolí místo, kde by se člověk mohl na den na dva

ubytovat? Rád bych se tady chvíli zdržel.“

41

Žena odpověděla: „Paní Catorová občas ubytovává

výletníky v létě. Je to i se snídaní. Má chalupu zvanou

Fernside, až na konci vesnice na pravé straně.“

„Děkuji vám,“ řekl Biggles ještě jednou. „Přeji vám

krásný den.“ Dal se na odchod. Přesněji řečeno, pohnul se

směrem k východu, ale někdo se zvenčí opřel do dveří a ty se

rozletěly. Srazil se s mužem, který vcházel dovnitř. Ten muž

měl na sobě uniformu. Byl to řidič z daimleru. Následkem

srážky dopis, který nesl, upadl na podlahu. Biggles se bleskově

sehnul a zvedl jej tak, že strana s nadepsanou adresou byla

nahoře. „Omlouvám se,“ řekl, když jej vracel.

Když oba muži na sebe navzájem pohlédli, bylo by

obtížné rozhodnout, kdo z nich byl více překvapen. Řidič byl

chvíli zcela bez sebe úžasem, čehož si Biggles stačil dobře

povšimnout. První promluvil Biggles.

„Tak to jste vy,“ řekl přívětivě. „To jsou ale věci. Takže

jsme se znovu setkali. Copak tady děláte?“

„Copak tady vůbec děláte vy?“ chtěl vědět řidič ostrým

hlasem.

„Ale, jen jsem si tak vyrazil, abych si prohlédl místní

krajinu pro změnu do moře,“ vysvětloval Biggles. „Je to tady

skutečně krásný kus země. Bydlíte tady někde v okolí?“

„Já? Ani nápad. Jen sem projížděl okolo a zastavil se tady

pro cigarety.“

„No to se podívejme. Víte, že já taky?“ pravil Biggles s

úsměvem.

„Stále ještě bydlíte v Polcarronu?“ ptal se řidič.

„Ano, nevidím žádný důvod k tomu, abych šel jinam,“

odvětil Biggles.

„Takže se možná zas někdy uvidíme.“

„V to doufám.“

Řidič přistoupil k pultu. Biggles si povšiml, že dozajista

patří k pravidelným zákazníkům, protože žena mu podala

krabičku cigaret jako by věděla, kterou značku kouří. Tím se

prozradilo, že lhal když popíral, že by bydlel nedaleko. Biggles

42

nečekal na další příležitost k hovoru. Vrátil se do svého auta,

přičemž cestou minul zaparkovaný daimler.

„Omlouvám se za to,“ řekl Algy. „V tu chvíli se nedalo

nic dělat. Daimler se vynořil ze zatáčky a zastavil těsně za

mnou.“

„V pořádku. Jeď,“ reagoval úsečně Biggles.

„Myslím, že mne neviděl,“ vložil se do hovoru Bertie.

„Jakmile jsem uviděl daimler přijíždět, skrčil jsem se na

sedadle.“

„Naneštěstí ale viděl mne,“ opáčil Biggles. „Nemohl jsem

tomu zabránit. Právě jsem šel ven, když on vešel a srazili jsme

se ve dveřích. Prohodili jsme pár slov.“

„Proč tam vůbec šel?“

„Pro krabičku cigaret a jak si alespoň myslím, také pro

známku na dopis, který nesl v ruce. Podařilo se mi zahlédnout

adresu. V tuto chvíli se asi ptá poštmistrové, proč jsem tam

přišel. Pokud mu řekne, že jsem se tam ptal na cestu na Velký

statek, mělo by mu to dát novou látku k přemýšlení. A jestli

mu k tomu navíc ještě poví, že jsem se ptal na možnost

ubytování ve vesnici, jistě nebude váhat, aby to okamžitě sdělil

svému šéfovi.“

„Proč jsi se jí na to ptal?“

„Napadlo mi, že by bylo možná dobré tady nějakou dobu

zůstat, ale ve světle toho, co se právě stalo, si to budu muset

ještě pořádně rozmyslet. Jestliže náš šoférský kamarádíček

není hlupák, o čemž já osobně pochybuji, uvědomí si, že tady

nejsem náhodou.“

„Jaká byla adresa na tom dopise, který šel poslat?“ zeptal

se Algy.

„Byl adresován panu S. Brunnerovi, hospoda „U rybáře“,

Polcarron.“ stručně shrnul Biggles. „A to zase nám dává něco,

nad čím bychom se měli zamyslet. Dostatečně to potvrzuje náš

předpoklad. Existuje spojitost mezi Velkým statkem tady a

hospodu „U rybáře“. Nejezdi příliš rychle, Algy. Podle té ženy

v obchodě jsou na začátku příjezdové cesty k Velkému statku

železná vrata. Tady to je, na pravé straně. Někdo je nechal

43

otevřené, odhaduji, že kvůli daimleru. Nezastavuj, jen zpomal

natolik, abychom se mohli podívat nahoru po příjezdové

cestě.“

„Objevil se za námi daimler,“ informoval Bertie po

krátkém pohledu zadním oknem.

„Jeď dál, Algy, nezastavuj,“ nařídil Biggles. „Ani

nezpomaluj.“

Jeli dál asi půl míle. Potom, na Bigglesův příkaz, auto

zastavilo. „Počkám tady.“ řekl. „Pokud neprojede kolem nás,

budeme mít jistotu, že zahnul na příjezdovou cestu. Abychom

si vytvořili důvod k zastavení, vystup a otevři kapotu, jako by

jsi měl potíže s motorem.“

Algy tak učinil.

Když čekali asi pět minut a daimler se neukázal, Biggles

prohlásil: „Dobrá. Teď víme, co jsme potřebovali. Musel

zabočit nahoru na cestu ke statku. Není ani divu, že řidič

pospíchal domů, aby zpravil svého šéfa, že jsme ve vesnici.“

„Takže co teď uděláme?“ otázal se Algy.

„Pomalu se vracej, jakoby jsme si spletli cestu. Raději se

tady nebudeme potloukat pro případ, že by nás sledovali.“

„Co kdyby jste mne tady vysadili a já se tu trochu

porozhlédl?“ navrhl Ginger. „Nikdo mne tu nezná, takže

nebude vadit, když mne uvidí.“

„Nenapadá mne nic, proč bys to nemohl zkusit,“ souhlasil

Biggles, když se předtím zamyslel nad návrhem.

„Vystup a jdi zpátky. Počkáme na tebe ve vesnici. Ale,

proboha, buď opatrný jak jen dovedeš. Nepouštěj se do ničeho

rizikového. Tito muži jsou nebezpeční. Už jednou to dali

najevo.“

„Dobrá,“ řekl Ginger a vystoupil z vozu.

Algy obrátil auto a zamířil s ním stejnou cestou, jak

přijeli, směrem k vesnici. Minuli železná vrata. Ta byla nyní

zavřená. Zatáčka na příjezdové cestě bránila ve výhledu na

vše, co leželo za ní.

44

„Když přijedeme do vesnice, zastav před hospodou,“ řekl

Biggles Algymu. „Jednu jsem zahlédl, když jsme jeli okolo.

Mohli bychom si tam dát šálek čaje. Mám docela chuť.“

Algy zastavil vůz před vesnickým pohostinstvím.

Přišla krátká přeháňka a spadlo pár kapek. Počkali ve

voze, dokud se nevyčasilo.

S uspokojením zjistili, že majitel podniku podává čaj v

zahradní restauraci a záhy již byli usazeni okolo stolu a jedním

z oněch proslulých kornišských čajů před sebou. Nijak s pitím

nepospíchali, protože předpokládali, že Gingerovi to bude

nějaký čas trvat. Měli přeci spoustu látky k hovoru. Ale když

uplynula hodina a Ginger pořád nikde, Biggles oznámil, že mu

to začíná dělat starosti.

Po další hodině čekání řekl: „Tohle se mi nelíbí. Co může

dělat tak dlouho? Doufám jen, že se nenamočil do nějakých

potíží. Už nemůžeme nechat auto stát déle venku nebo se lidé

začnou divit, co tu děláme. Nezapomínejte na to, jak jsem vám

řekl, že jsme na nepřátelském území.“

„Co jiného nám zbývá než čekat?“ ptal se Algy.

„Existuje jedna věc, kterou udělat můžeme,“ odpověděl

Biggles. „Bertie by tě mohl zavézt zpátky na letiště. Já počkám

tady. Když tě tam odveze, může se vrátit sem pro mne. Ginger

by tu měl do té doby být. Pokud nepřijde, budeme muset zjistit

proč. Nemůžeme odjet a nechat ho tady.“

„To znamená, že pojedeme na letiště dvakrát, povezeme

tam přece Gingera,“ upozornil Bertie.

„Proč ne? Nemáme kam spěchat.“

„Dobře, starý brachu, když to říkáš,“ souhlasil Bertie.

„Pojď, Algy. Hodím tě domů.“

Odjeli a nechali Bigglese samotného. Zanedlouho, protože

neměl co dělat, zaplatil účet. Potom se vrátil do svého křesla

na zahradě.

45

Kapitola 5

Komplikace

Ačkoli už na kraj padal večerní soumrak, Biggles dosud

seděl v zahradní restauraci, když se Bertie vrátil. Přijel

pochopitelně sám, když předtím podle plánu vysadil Algyho na

letišti.

Bertie se rozhlédl okolo. Když Gingera nespatřil, pronesl:

„Ještě se pořád nevrátil?“

„Jako by se země slehla.“

„Nikdo z místních o něm neví?“

„Ne.“

Bertie měl ustaraný výraz. „Co se mu u všech svatých

mohlo přihodit?“

„Neodvažuji se ani hádat.“

„Tohle není pro něj typické. Určitě se mu stal nějaký

malér.“

„Bojím se, že je to jediné správné vysvětlení.“

„Co s tím můžeme dělat?“

„Nic moc, přinejmenším mne nic nenapadá.“

„Zůstaneme tady nebo se vrátíme na noc zpátky do

Polcarronu?“

„Pokud se vrátíme do Polcarronu a přijedeme sem zase

zítra ráno, nijak Gingerovl nepomůžeme a situace bude přesně

stejná, jako je teď.“

„Kam mohl zamířit?“

„Může být kdekoli.“

„Na Velkém statku?“

„Nemá velký smysl chodit tam a vyptávat se. Pokud ho

tam drží, není pravděpodobné, že by se nám s tím svěřili. A

jestli tam není, odpověď bude nachlup stejná. Popřou, že by jej

kdy v životě spatřili.“

46

„Rozumím ti,“ řekl zamyšleně Bertie. „Má vůbec nějaký

smysl jít ho někam hledat?“

„V té tmě? Je to beznadějné.“

„Nemůžeme přeci odjet a nechat ho tady jak se říká – ať si

poradí jak dovede.“

„Jeden z nás by tady mohl zůstat pro případ, že se přeci

jen ukáže,“ řekl Biggles. „I kdyby se mi podařilo najít

ubytování, na poště jsem se dozvěděl o nějaké ženě, která

občas pronajímá pokoje, nemohl bych tam přijet bez

jakéhokoli zavazadla, ani batůžku. To by vypadalo podezřele.“

„Ano, to chápu,“ souhlasil Bertie. „Ale kdybys měl chuť

tady zůstat, mohl bych zaskočit do Polcarronu a přivézt ti pár

věcí, jen to nezbytné, rozumíš.“

„To je dobrý nápad,“ připustil Biggles. „Poslouchej můj

plán. Počkáš tady, zatímco já se zastavím ve Fernside, to je

chalupa, kde ta žena pronajímá pokoje, a zjistím tam, jestli by

měla pro mne volnou postel. Jistá paní Catorová. Pokud

nebude mít volno, vyřeší se nám tím jedna otázka.“

„Fajn, starý brachu, udělej to tak,“ řekl Bertie.

Biggles povstal. „Počkej na mne tady. Nezdržím se tam

dlouho. Mimochodem, účet jsem už zaplatil.“ Biggles odešel.

Zpátky byl asi za pět minut. „Je to v pořádku. Vše jsem

domluvil,“

oznámil.

„Paní

Catorová

má

jen

jeden

jednolůžkový pokoj, takže nemůže ubytovat nás oba. Vrať se

do Polcarronu a vezmi mi moje věci. Všechno, co bych mohl

potřebovat se jistě vejde do mojí příruční brašny. Pospěš si, jak

to bude možné. Když mi přivezeš oblečení, budeš se muset

vrátit na noc do Polcarronu a první věc, kterou ráno uděláš,

bude přijet sem. Chalupu najdeš asi sto yardů odtud po cestě.

Jméno má napsáno na vratech.“

Zůstali při tomto plánu. „Uvidíme se později,“ řekl Bertie

a rychle odjel.

Cestou do Polcarronu pospíchal, jak jen to šlo. Byla už

pochopitelně úplná tma, když dorazil k hostinci „U rybáře“.

Protože věděl, že bude auto záhy znovu potřebovat, nedal je do

hotelové garáže, nýbrž je nechal stát blízko vstupním dveřím.

47

Během pár minut našel Bigglesovo pyžamo a toaletní potřeby

a zabalil je do jeho příruční brašny. Právě se měl k odchodu,

když tu připadl na myšlenku: Aby ušetřil hotelový personál

zbytečných těžkostí, měl by je varovat, že se možná opozdí k

večeři a že bude pravděpodobně sám. Uvažoval, že Tom by

mohl předat vzkaz do kuchyně a zabočil k baru. Tom tam

nebyl. Ke svému překvapení spatřil, že jeho místo zaujal cizí

muž, kterého tu dříve neviděl. Štíhlý tmavohnědý muž

rozhodně nevypadal na Angličana.

Za těchto okolností se zeptal na tu nejpřirozenější otázku:

„Kde je Tom?“

„Je pryč,“ zněla lakonická odpověď a její přízvuk

potvrdil, že mluvčí nepochází z Anglie.

„Pryč? Kde pryč?“

„Odešel.“

„Máte na mysli, že odešel natrvalo?“ žasl Bertie.

„Ano.“

„To bylo trochu náhlé rozhodnutí, nemyslíte?“

Nový barman pokrčil rameny: „Prostě odešel.“

„To je dost podivná věc, vždyť zde pracoval tak dlouho,“

řekl Bertie. „Vůbec se mi nezmiňoval, že by se chystal odejít.

No nic, věřím, že k tomu měl své důvody.“

„Lidé přicházejí a zase odcházejí,“ pronesl muž za

barovým pultem a čistil sklenku.

Bertie pokračoval: „Jen jsem se tady zastavil, abych řekl,

že se možná opozdím na večeři. Mohl byste to povědět v

kuchyni?“

„Vyřídím. Dáte si drink?“

„Teď ne. Řídím.“

Bertie vyšel ven a ta věc mu stále vrtala hlavou. Ale

nakonec uvážil, že náhlý odchod starého barmana se jej nijak

netýká, a dříve než usedl do vozu a nastartoval motor, vypustil

celou věc z hlavy. Rozjel vůz. Nedojel dál než k poslední

pouliční lampě, což bylo sotva více než sto yardů, když jím až

do morku kostí otřásl hlas, který se ozval těsně za ním. Bylo

48

jasné, že ze zadního sedadla. Smykem strhl vozidlo k obrubě

chodníku, zastavil a obrátil se.

„Nic se neděje, pane. To jsem já, Tom,“ pravil hlas.

„Co sakra děláte v mém voze?“ rozhořčeně se ptal Bertie

nervózní kvůli tomuto zdržení.

„Potřeboval bych si s vámi o něčem promluvit, pane, je to

důvěrné.“

„Proč právě tady?“

„Nechtěl jsem, aby nás někdo viděl spolu hovořit.“

„Hovořit? O čem? Ten nový muž v baru mi řekl, že jste

právě dal okamžitou výpověď a odešel.“

„To je lež. Vyhodili mne,“ pronesl Tom tvrdým hlasem.

„Jak se to stalo?“

„Přišel šéf, dal mi týdenní mzdu s výpovědí a řekl mi,

abych vypadl.“

„Určitě měl nějaký důvod. Do čeho pak jsi se namočil –

nějaké machinace s tržbou?“

„Nic takového jsem nikdy neudělal,“ prohlásil Tom

chladně. „Řekl, že jsem moc žvanil.“

„Komu?“

„Nevím. Předpokládám, že vám a panu Bigglesworthovi.

S kým jiným jsem tam mohl povídat? Místní lidé toho

moc nenamluví.“

„Když říkáš šéf, koho tím myslíš?“ vyptával se Bertie,

kterého ta věc začala zajímat.

„Pana Brunnera.“

„To je člověk, kterému to místo patří a žije nahoře po

schodech?“

„Nepatří mu to. Vede hostinec pro jiného člověka, který

se stejně jmenuje, nějakého pana Julia Brunnera. Odhaduji, že

jsou příbuzní, protože spolu hovořili dost familiárně, když

jsem je zaslechl spolu telefonovat.“

„Aha,“ zamyšleně procedil mezi zuby Bertie. „Ale co to

má všechno co dělat se mnou? Chceš, abych tě někam zavezl?“

„Ne, děkuji. Podařilo se mi prozatím najít pokoj ve

vesnici, dokud si nenajdu jinou práci.“

49

„Co tedy potom potřebuješ – peníze?“

„Ne. V tom to není. Nějakou dobu vydržím s tím, co

mám. Chtěl jsem vás požádat o radu.“

„Dobrá, tak ven s tím. Ale, prosím tě, pospěš si, protože

se musím vrátit k panu Bigglesworthovi.“

„U rybáře“ se děje něco podezřelého. A já jsem jim to

řekl.“

„Komu jsi to řekl?“

„Šéfovi.“

„To od tebe nebylo moc chytré. Nedivím se, že ti dal

vyhazov. Co máš na mysli tím „podezřelého“?“

„Ty příchody a odchody v kteroukoli denní či noční

hodinu. Všechny velmi tajnůstkářské. Podivní lidé. Všech ras a

barev. Někteří měli takový pohled, co se mi nelíbil. Nikdy se

mnou nemluví. Přicházejí a zase mizí. Vidím je možná jen

jednou. Vypadají jako zrádní lidé. Obvykle přicházejí po dvou,

po třech. Nikdy nevycházejí ven. Nejsou to určitě obyčejní

výletníci na dovolené, protože nikdy nemají žádná zavazadla,

když přijdou. Přitom jsem si všiml, že obvykle mívají kufr při

odchodu. A další věc. Nikdy neodjíždějí ve stejných šatech,

jak přijeli. Zdá se mi, že vypadají nějak úplně jinak. Vy si toho

nevšimnete, protože jste skoro vždycky někde pryč. Přemýšlel

jsem, jestli bych to neměl oznámit policii. Co si o tom myslíte

vy?“

„Jak dlouho už se tohle děje?“ zeptal se Bertie.

„Jistě je to posledních pět, šest neděl.“

„A jak dlouho jsi pracoval jako barman v hostinci „U

rybáře“?“

„Bude to už sedm let. Pracoval jsem u předchozích

majitelů, dříve než to převzali tihle lidé.“

„Kdy k tomu došlo?“

„Asi před šesti měsíci. Přišlo to dost náhle. Vůbec jsem o

tom nevěděl. Ani mi neřekli, že je to zařízení na prodej. Prostě

se mne jen zeptali, jestli bych zůstal pod novým vedením a já

jsem pochopitelně řekl ano. Říkal jsem si, že to každopádně

zkusím. Teď to tam ale všechno nenávidím. To místo už není,

50

jak bývalo. Stará atmosféra se nějak vytratila. Tržby baru se

snížily. Nebyla to moje chyba. Já jsem se nijak nezměnil.

Pořád si dělám svoji práci. Ten nový chlap, Brunner, musí

prodělávat peníze. Podivná věc na tom je, že mu to podle

všeho nevadí.“

„Pověz mi upřímně, co si ty myslíš, že se tam děje?

Jistě sis udělal na věc nějaký názor.“

„Řekl bych, že nějaké podvody s pašováním. Je to jen

moje domněnka, ale nenapadá mi nic jiného. Odhaduji, že to je

důvod, proč mne vyhodili. Viděl jsem příliš mnoho.

Brunner to věděl.“

„Jak?“

„Druhý den jsem se ho přímo zeptal, kdo jsou všichni ti

lidé, jež přicházejí a druhý den jdou zase pryč. Řekl mi, abych

si hleděl své práce a nestrkal nos do cizích věcí. Od té doby

začaly potíže. Prostě se rozhodl, že se mne zbaví a podařilo se

mu to. Kdybyste byl vy na mém místě, šel byste na policii a

pověděl jim, že se v hospodě možná děje něco nekalého a že je

načase, aby se na to podívali?“

V tuto chvíli Bertie přemítal, jestli by neměl Toma

zasvětit do svého tajemství a říci mu, kdo je ve skutečnosti a

co vlastně pohledává v Polcarronu. Rozhodl se, že ne. Bylo

příliš brzy. Mohl by tím nadělat více škody než užitku. Navíc

zde byla pořád určitá šance, že Tom je špiónem ve službách

nepřítele a že všechno tohle je jen trik, jak zjistit, kolik už toho

ví nebo má podezření.

Proto řekl: „Pokud mne žádáš o radu, nechám to na tvém

uvážení. Kdybych byl na tvém místě, nikomu bych nic neříkal.

Živé duši nesvěřuj nic o svém podezření. Když budeš moc

mluvit, mohl by ses ocitnout v ještě mnohem větších potížích.“

„Asi máte pravdu,“ pravil Tom zamyšleně. „Zůstáváte dál

bydlet „U rybáře“?“

„Určitě den nebo dva. Budu si pamatovat, co jsi mi

pověděl. Kam teď půjdeš? Mám na mysli, kde bych se mohl s

tebou kontaktovat pro případ, že bych potřeboval s tebou

mluvit?“

51

„Prozatím budu bydlet v jedné z chalup, co jsou podél

nábřeží. Číslo osm. Bydlí tam jedna vdova, paní Berryová, a

někdy bere podnájemníky.“

„Rozumím. Možná se u tebe jednoho dne zastavím, abych

zjistil, jestli nevíš něco víc o hospodě „U rybáře“. Cokoli, co

mi řekneš, bude u mne v bezpečí. Teď už musím jet, jinak se

pan Bigglesworth bude podivovat, co jsem tak dlouho

prováděl.“

„V pořádku, pane.“ Tom vystoupil. „Dobrou noc, pane.“

„Dobrou noc, Tome.“ Dříve než se rozjel Bertie vrhl

rychlý pohled zadním oknem, aby zjistil, jestli jej nesledují.

Uviděl, jak nějaká postava chvatně ustoupila do stínu. Nebyl si

jistý, ale měl dojem, že je to nový barman z hotelu. Chvíli

uvažoval, jestli by neměl Toma varovat, aby si dával větší

pozor, protože jej někdo viděl vystupovat z vozu. Ale Tom už

v tu chvíli rychle odcházel, takže Bertie nic neudělal.

Zanedlouho svého jednání litoval.

S hlavou plnou všeho, co mu právě Tom pověděl, vyrazil

na cestu. Neměl už žádné pochybnosti, pročpak dostal Tom

vyhazov. Naivně dal najevo, že má podezření, že se v hotelu

děje něco nekalého. Bigglese, uvažoval, bude tento nejnovější

vývin událostí jistě zajímat.

Když dorazil do Peclocku, věděl, že Biggles už nebude v

hostinci, a rovnou zamířil na místo jeho ubytování, chalupu

zvanou Fernside. Vzal ze sedadla brašnu, přistoupil ke dveřím

a zaklepal. Otevřela postarší žena.

„Paní Catorová?“ otázal se Bertie.

„Ano, správně.“

„Domnívám se, že je tady ubytován můj přítel, jistý pan

Bigglesworth. Přinesl jsem jeho zavazadlo, jen pár věcí, které

bude potřebovat. Rád bych si s ním také promluvil, když už

jsem zde.“

„Lituji, ale to nebude možné.“

„Proč ne?“

„Odešel ven.“

52

„Ach!“ Na vteřinu tato neočekávaná informace Bertieho

zcela zaskočila. „Nevíte náhodou, kam šel?“

„Ne.“

„Zmínil se, jak dlouho se zdrží?“

„Ne.“

„Nenechal ani pro mne nějaký vzkaz?“

„Ne. Řekl jenom, že je dnes krásná noc a že se půjde

trochu projít a nadýchat svěžího vzduchu. Od té doby jsem ho

neviděla. Čekám, že přijde každou minutu, protože jsem mu

říkala, že dveře obvykle zamykám v deset hodin, kdy chodím

spát.“

„To už skoro bude,“ pravil Bertie.

„Ano. Čekám jen, abych zamkla.“

„Dobře, tak tady jsou jeho věci. Dejte mu je, prosím, do

jeho pokoje.“ Bertie jí předal brašnu s věcmi. „Já chvíli

počkám tady venku. Nemyslím, že by se dlouho zdržel.“

„Nepůjdete dál?“

„Ne, děkuji.“

„Jak tedy chcete. Pokud přijde pozdě, pozná, že jste tady

byl podle věcí, které jste mu přivezl.“

„Děkuji vám.“ Bertie se vrátil k autu a posadil se za

volant. Překvapilo jej, že Biggles odešel ven, když věděl, že

přijede. Nemohl stále pochopit, proč odešel. Ještě více jej na

celé věci zarážel fakt, že pro něj Biggles nenechal žádný vzkaz

s údajem, jak dlouho se venku zdrží. Je pravda, že jemu

samotnému trval výlet do Polcarromu a zpět déle, než bylo

možno předpokládat, kvůli rozhovoru s Tomem. Měl snad

Biggles už dost čekání?

Bertie se rozvalil na sedadle. Byl unavený a cítil se nějak

bez nálady. Protivilo se mu všechno to bezúčelné popojíždění

dokola a nečinnost. Čekal skoro hodinu. Během té doby

pozhasínala většina světel a na vesnici dolehl venkovský klid.

Nevěděl, co si má počnout. Začínalo jej štvát, že jej Biggles

nechává takhle čekat. Pokoušet se jej hledat v té tmě bez

znalosti směru, kterým vyrazil, by byla očividně zbytečná

ztráta času. Každopádně, uvažoval, Biggles bude při svém

53

návratu sotva očekávat, že jej dosud nalezne u chalupy

Fernside.

Čekal do jedenácti hodin a pak se rozhodl, že mu zbývá

už jen jediná možnost, pokud nemá v úmyslu strávit noc ve

voze. Pokud se rychle nevrátí do hostince „U rybáře“, je

pravděpodobné, že najde jen zamčené dveře. Když se Biggles

vrátí, najde v pokoji pár svých věcí, takže bude vědět, že se tu

stavil. S nelehkým srdcem vyrazil nazpět do Polcarronu.

Přijel právě ve chvíli, kdy nový barman zamykal vchod na

noc. Když se ukládal ke spánku, udělal jednu věc, kterou

obvykle nedělává. Zamkl dveře své ložnice. Bomba mu ještě

nevymizela z mysli a neměl chuť riskovat.

54

Kapitola 6

Šokující zjištění

Bertie neměl příliš klidnou noc, což bylo možno očekávat,

uvážíme-li, co vše se mu honilo hlavou. Cítil se zcela bez

pomoci v situaci, kdy se musí potýkat se záplavou problémů.

Ze všecho nejdříve to byl Ginger. Kampak mohl jít? Bylo

jasné, že se dosud neobjevil, jinak by byl s Bigglesem a

společně by čekali, až jej odveze k Algymu do morvenského

leteckého klubu. Pak tady byl Biggles. Pročpak nebyl v místě,

kde se ubytoval, jak se předtím dohodli? Něco se muselo

přihodit. Copak se tedy mohlo stát? Ta žena, paní Catorová,

věděla jen, že šel ven. Proč tedy šel ven, když věděl, že on,

Bertie, se rovnou vrací z Polcarronu s jeho pyžamem?

Všechno to bylo velmi tajemné a nemělo žádný smysl se

pokoušet uhádnout, jak to bylo ve skutečnosti. Jediné možné

řešení se nabízí přímo v Penlocku.

Tak Bertie přečkal neveselou noc a v hlavě přemílal tyto

věci stále dokola. Nakonec se mu podařilo přeci jen na chvíli

usnout. Přijal však s ulehčením, když přišlo jitro a dalo mu

záminku k tomu, aby vstal a dokončil ranní toaletu, takže byl

připraven vyrazit do Penlocku hned, jakmile dostane snídani.

Jedině tam může najít odpovědi na otázky, které jej tížily.

Přinejmenším v to doufal.

O malou chvíli později, když otevřel dveře svého pokoje,

aby sešel dolů, uvědomil si, že v hale pod schody je nějaký

divný ruch. Hlasy. Podivné cizí hlasy. Sešel dolů. Ke svému

překvapení tam našel místního strážníka, kterého znal od

vidění, spolu s policejním seržantem, jehož neznal. Oba byli

zabráni do vážného hovoru s majitelem hotelu, panem

Stephenem Brunnerem, který měl na sobě župan přes pyžama,

jako by jej vytáhli rovnou z postele. Nový barman, který

pravděpodobně odemkl přední vchod, byl spolu s nimi.

55

Bertie neměl žádnou chuť být zavlečen do debaty a

chystal se projít okolo, ale policejní seržant jej rukou zastavil.

„Jen okamžik, pane,“ řekl. „Pokud se nemýlím, vy jste tu

ubytován.“

„Ano, správně,“ odpověděl Bertie.

„Potom předpokládám, že jste znal zdejšího barmana, tedy

jako barman zde pracoval do včerejška.“

„Myslíte Toma? Neznám jeho příjmení.“

„To je ten muž, kterého mám na mysli,“ opáčil policista.

„Jak dobře jste se s ním znal?“

„Celkem dobře. Chci tím říct, že asi tak, jak člověk zná

barmana z hotelu, kde je ubytován,“ odpověděl Bertie a byl

zvědav, co přijde.

„Kdy jste jej viděl naposledy?“

„Včera večer.“

„Kde?“

„Venku. Tady kousek dolů po ulici. Mluvil se mnou.

Očekával jsem, že ho najdu obsluhovat za barpultem, ale tam

mi řekli, že odešel.“ Bertie pochopitelně namáhal mozkové

závity, jak to šlo, aby udržel tempo s otázkami a dokázal

odhadnout jejich možný účel.

„Byl střízlivý?“

„Ano, alespoň pokud jsem byl s to posoudit.“

„Choval se zcela normálně?“

„Domnívám se, že mohu prohlásit, že ano. Nepovšiml

jsem si ničeho neobvyklého v jeho chování, pokud máte na

mysli toto. Proč? Stalo se něco?“

„To se skutečně stalo,“ prohlásil ponuře policista. „Je

mrtev.“

„Cože?“ Bertie zůstal nevěřícně zírat. Nemohl věřit

vlastním uším. „Jak se to přihodilo?“

„Právě to se snažíme zjistit,“ řekl seržant. „Jeho tělo bylo

nalezeno dnes časně ráno na pláži pod útesem. Vypadá to, že

musel spadnout dolů. Zajímá nás, jak se to mohlo stát, pokud

nebyl opilý, či zda to nebyl případ sebevraždy.“

56

„Nezdálo se, že by toho hodně vypil, když se mnou

hovořil,“ prohlásil Bertie. „Stejně tak nemluvil jako člověk,

který má v úmyslu vzít si život,“ dodal a usilovně se snažil

vyrovnat se situací, která jej šokovala. Velmi silně.

„O čem s vámi hovořil?“ dotazoval se seržant s tužkou

připravenou nad stránkou notesu.

Bertieho stavěl tento výslech do obtížné situace, protože

byl přítomen majitel hotelu a nový barman. Bylo jasné, že si

musí dávat velký pozor na to, co řekne. V jeho odpovědi byla

proto pravda obsažena jen do jisté míry.

„Právě jsem odjížděl vozem vyzvednout kamaráda, který

tady bydlí s mnou, když mne zastavil a sdělil mi, že odešel z

hotelu, ale že zůstává tady ve vesnici, dokud si nenajde novou

práci. Protože mi byl vždycky sympatický, zeptal jsem se ho,

jestli mu mohu nějak pomoci. On řekl, že ne. Ve skutečnosti

jsem šel tak daleko, že jsem se jej zeptal, zda netrpí

nedostatkem peněz, ale on odpověděl, že to zvládne.“

„Kde říkal, že bydlí?“

„Nevěnoval jsem tomu mnoho pozornosti, ale myslím že

povídal, že má pokoj v čísle osm, někde podél nábřeží.“

Seržant si udělal poznámku do notesu. „Překvapilo vás,

když vám sdělil, že odešel z hotelu?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Už jsem to věděl.“

„Jak jste se to dozvěděl?“

Bertie ukázal na nového barmana. „On mi to pověděl,

když jsem přišel do baru. To bylo poprvé, co jsem se o tom

dozvěděl. Řekl mi, že Tom prostě odešel.“

„Udivilo vás to?“

„To bych řekl. Mám dojem, že Tom tu pracoval několik

let.“

„A to je vše, co mi k tomu můžete říci?“

„Ano, seržante. Myslím, že to je vše.“

„Rozumím, pane. Omlouvám se, že jsem vás obtěžoval.

Chápejte, je to jen rutinní vyšetřování.“

57

Bertie přikývl.

„Není pravděpodobné, že bych vás musel obtěžovat

znovu, pane, ale kde bych vás mohl najít v případě, že by bylo

zapotřebí vašeho soudního svědectví?“

„Budu tady,“ řekl Bertie. „Samozřejmě, pokud bych vám

mohl být nějak nápomocen…“ Tento pro něj neobvyklý

zážitek, kdy jej vyslýchá policie, už pro něj začínal být dost

nepříjemný.

„Kam jdete teď?“ zeptal se seržant.

„Dovnitř, jdu se nasnídat. Pak pojedu autem pryč. Ale

zanedlouho se vrátím.“

„Velmi dobře, pane. Prozatím to bude vše.“

Dosud otřesen tragickou zprávou, již se právě dozvěděl,

Bertie prošel do jídelny a usedl u svého obvyklého stolku ke

snídani. Měl sto chutí rychle odjet, ale věděl, že by měl před

odjezdem něco sníst pro případ, že by se už za celý den

nenaskytla příležitost. Nevěděl, co si má myslet o tom všem,

co mu bylo právě řečeno. Otřáslo jím to natolik, že nedokázal

rozumně uvažovat. Ale jednu věc věděl s naprostou jistotou.

Tom rozhodně nespáchal sebevraždu. V jeho chování nebyl

sebemenší náznak, stejně jako v tom, co říkal, prozrazující že

by uvažoval nad tím vzít si život. Stejně tak si nedovedl dost

dobře představit, že by spadl z útesu nešťastnou náhodou.

Copak by vůbec tam nahoře na útesu pohledával? Jaká se tím

pádem nabízí odpověď? Zdá se, že existuje pouze jediné

vysvětlení. Vražda. Někdo odklidil Toma z cesty. Umlčeli ho.

Proč? Bylo to proto, že věděl příliš mnoho? A dal přitom

najevo, že ví hodně? Bertie nezapomínal na to, že je někdo

viděl spolu, když hovořili ve voze.

Mechanicky se pustil do slaniny s vejci, bez obvyklé chuti

k jídlu. Byl dosud zaměstnán jídlem, když uslyšel policii

odjíždět. Pak k jeho velkému úžasu, protože se to nikdy dříve

nestalo, do místnosti vešel Brunner, stále oblečen v županu.

Usadil se u malého stolu blízko Bertieho a objednal si konvici

kávy a nějaký toust. Pro Bertieho bylo snadné uhádnout smysl

jeho počínání. Kdyby si Brunner skutečně přál kávu, mohl si ji

58

nechat odnést do pokoje. Ne. Brunner si chtěl promluvit,

hovořit s ním dříve, než půjde ven.

Proto jej ani v nejmenším nepřekvapilo, když Brunner

řekl: „Je to ale smutná záležitost s chudákem Tomem. Byl to

takový slušný chlapík.“

To byl zcela očividně zahajovací gambit pro navázání

hovoru.

„Ano,“ přitakal Bertie. „Je to pro mne rána.“

„Co jej u všech všudy přimělo spáchat takovou strašlivou

věc?“

„Spáchat co?“ zeptal se Bertie s pohledem odvráceným od

Brunnera.

„Zabít se.“

„My přece nevíme, jak se to stalo.“

„Je jasné, že to byla sebevražda.“

Bertie neodpověděl.

„Vy si to nemyslíte?“ dotíral Brunner.

„Ne, nemyslím,“ odměřeně odvětil Bertie.

„Dobrá, snad to víte lépe,“ pokračoval nevzrušeně

Brunner. „Vy jste byl poslední, kdo ho viděl naživu – přece

včera večer ve vašem autě.“

Takže Brunner ví, že Tom seděl v jeho autě, uvažoval

Bertie.

„O čem jste mluvili?“ naléhal Brunner.

„Ale, jen tak,“ odpověděl Bertie, který se rozhodl, že z něj

Brunner nic nedostane. „Povídal mi, že odešel z hotelu a že

zůstane bydlet ve vesnici, dokud si nenajde novou práci.“

„Pročpak by vám to měl povídat?“

„To jsem si také pomyslel.“

„Tedy zde to bude mít za následek určité změny.“

„V jakém ohledu?“

„Ten nový člověk, kterého tu mám, je tady jen dočasně,“

pravil Brunner ponuře, když si naléval kávu do šálku.

„Nemůže zde dlouho zůstat, což, jak se obávám, znamená,

že nebude moci obsluhovat ubytované hosty.“

„Co tím chcete konkrétně říct?“ tázal se Bertie.

59

„Je mi to líto, ale budu vás muset požádat, abyste odešli.“

Na tohle nebyl Bertie připraven. „Ale nemůžete nás přece

s okamžitou platností vystěhovat,“ protestoval. „Dříve, než

budeme moci odjet, si musíme zajistit nové ubytování a v tuto

roční dobu, kdy se celé pobřeží jen hemží výletníky na

dovolené, to patrně nebude snadné.“

„Nechtěl jsem tím říci, že si máte okamžitě sbalit věci,

hned ráno,“ řekl Brunner.

„To rád slyším, protože by to bylo skutečně obtížné,“

pronesl úsečně Bertie.

„Ale sám vidíte, v jaké jsem situaci,“ pokračoval Brunner.

„Za těchto okolností bych vám byl vděčen, kdybyste vy a váš

přítel laskavě uvolnili pokoje jak nejdříve to bude možné.

Pročpak by bylo pro vás obtížné odjet hned teď?“

„Protože zde není pan Bigglesworth,“ krátce pronesl

Bertie. „Budu ho muset o tom informovat. Jistě jej to nepotěší,

tím si můžete být jistý.“

„Kdepak je?“

„Zůstal přes noc u přátel na venkově. Jedu ho vyzvednout

hned jak posnídám.“

„A sdělíte mu, jaká je situace?“

„Samozřejmě.“

Brunner dopil svoji kávu a povstal. „Výborně. Zůstaneme

tedy při tom. Určitě se s vámi uvidím dříve než odjedete.

Zařídím, abyste měli účet připravený do doby, než se vrátíte.

Kdy to bude?“

„Až mne uvidíte,“ příkře odvětil Bertie. Brunner opustil

místnost.

Bertie neztrácel ani minutu. Měl pocit, že je naplněn

novinkami až k prasknutí a nemohl se dočkat, aby je už sdělil

Bigglesovi. Také si potřeboval vše pořádně promyslet a ve

voze cestou do Penlocku k tomu bude mít příležitost. Proto s

mozkem běžícím na plné obrátky došel k autu a vyrazil. Pevně

věřil, že tentokrát už Bigglese najde v místě, kde se ubytoval.

Touto dobou se rovněž zdálo více než pravděpodobné, že tam s

ním nalezne i Gingera. Události se vyvíjely velmi rychle,

60

rychleji, než aby s nimi mohl sám udržet krok. Bylo jasné, že

se musí vytvořit nový plán postupu a jediný člověk, kdo by to

dokázal, je Biggles.

Dojel do Penlocku a zastavil před chalupou Fernside.

Zklamalo jej, že zde nenašel Bigglese čekajícího u branky.

Případně i s Gingerem. Ale protože tomu tak nebylo, přistoupil

ke dveřím a zaklepal. Otevřela paní Catorová.

„Přijel jsem pro pana Bigglesworthe,“ vesele pronesl

Bertie.

„Lituji, ale není tady,“ řekla paní Catorová. „Není, zde!“

Bertie měl pocit, jako by mu někdo podrazil nohy. „Kde je?“

„To nevím.“

„Vy myslíte – říkáte, že se ještě od včerejšího večera

nevrátil?“

„Neviděla jsem jej od té chvíle, co včera večer odešel ven.

Nebyl ještě doma, když jsem si šla lehnout a dnes ráno, když

jsem mu nesla šálek čaje, jsem zjistila, že ve své posteli

nespal.“

Bertie chvíli marně hledal slova. „Aha,“ bylo jediné, co

dokázal vyslovit. Sklíčeně se usmál. „V tom případě jej budu

muset najít. Prozatím tedy nashledanou.“

Byl zmatený, že, jak se říká, nevěděl čí je, vrátil se do

vozu a ztěžka klesl na sedadlo řidiče. Bylo to něco, s čím

naprosto nepočítal. Neměl zdání, co si má počnout, ačkoli bylo

zřejmé, že něco udělat musí. Nemůže přeci tady sedět v autě

celý den a čekat, až se věci samy urovnají. Nějakou dobu tak

seděl hluboce zamyšlen a tu mu bleskla hlavou spásná

myšlenka. Algy. Algy by spíš věděl, co se stalo. Přinejmenším

to bude někdo, s kým si bude moci promluvit.

Zařadil rychlost a vyrazil k letišti morvenského aeroklubu.

61

Kapitola 7

Proč se Ginger opozdil

Ginger, jak známo, byl vysazen nedaleko od Velkého

statku v Peclocku s jediným cílem: aby pěšky došel do vesnice

a zde se setkal s ostatními, jakmile se mu podaří provést

předběžný průzkum velkého domu.

Z místa, kde stál, nebylo vidět vůbec nic, protože stejně

jako mnoho podobných silnic druhé třídy v kornišském kraji

byla i tato utopena mezi dvěma vysokými náspy porostlými

zelení, zabraňujícími výhledu na obě strany. Z trávy rašila

záplava divoce rostoucích květin. Na vrcholcích náspů byly

živé ploty, zejména změť planých růží a hlohu. V pravidelných

vzdálenostech byly zasazeny stromy, Gingera zajímala jen

jedna strana, ta, kde byl násep přerušen vjezdem na

příjezdovou cestu, kolem něhož jeli cestou k místu, kde stál

nyní. Právě na tu cestu pravděpodobně odbočil daimler. Bylo

jasné, že pokud chce něco zahlédnout, existuje jen jediný

způsob, jak to provést. Musí vyšplhat na vrchol náspu a

podívat se přes trnitý živý plot. Kdyby se mu nepodařilo spatřit

dům z vršku náspu, bude muset dojít zpět až k příjezdové cestě

a průzkum opatrně provést odtamtud.

Jedné věci si ovšem všiml až nyní, protože z vozu ji vidět

nemohl. Byla to část oblohy, kde se objevil mrak ve tvaru

kovadliny. Dobře jej znal a věděl, že je to téměř pravidelná

předzvěst bouřky v těchto krajích.

Avšak nijak jej to nezneklidnilo. Už přece zmokl

mnohokrát.

Když auto zmizelo z dohledu, vyškrábal se na vrcholek

náspu a s jistými obtížemi rozhrnul vršek živého plotu natolik,

aby mohl přehlédnout, co leží za ním. Byl zklamán, protože

mnoho neviděl. V popředí byla louka, na níž se popásal nějaký

dobytek a pobíhalo několik bažantích kohoutů. Na protější

62

straně pole, ve vzálenosti asi sta yardů, byl smíšený dlouhý les

či jen pás stromů. V jednom místě jen tak tak vystupovaly nad

vrcholky stromů dva komíny. Byly buď originální nebo

imitace tudorského stylu. Bylo jasné, že vedou z domu značné

rozlohy, o kterém Ginger na základě jeho umístění vzhledem k

příjezdové cestě usuzoval, že to může být jedině Velký statek.

Nic jiného zajímavého neobjevil, takže jediným

výsledkem jeho průzkumu byla informace o přesné poloze

domu. Zdálo se, že nikdo není venku. Necítil se nijak zvlášť

zklamaný, protože se dal takový výsledek očekávat. Přirozeně

jej to ale ani neuspokojilo. Rád by toho viděl více. Nedozvěděl

se nic, co by už dříve nevěděli, takže pokud by toto byl

konečný výsledek jeho průzkumu, zdálo by se, že zbytečně

mařil čas.

Několik okamžiků se zaobíral myšlenkou přiblížit se více

k domu, ale vzhledem k tomu, že neviděl žádný způsob, jak to

provést a přitom se nevystavit zraku v otevřeném terénu,

myšlenku nakonec zavrhl. Znamenalo by to bezdůvodné

riskování, kterého se měl dle příkazu vyvarovat.

Náhle jej kroky na štěrkové cestě přiměly rychle se

obrátit. Spatřil, že není sám. Stál tam podsaditý muž kolem

padesátky a prohlížel si jej. Byl oblečen jako sportovní lovec

nebo jako dost zámožný farmář. Pod ramenem měl zavěšenu

dvanáctku brokovnici. Poslušně vedle nohy mu seděl pes, žlutý

novofundlanďák.

Muž se přívětivě usmíval. „Hledáte něco?“ mile se optal a

v jeho hlase byla jen slabá stopa cizího přízvuku.

Ginger sestoupil z náspu. „Nic zvláštního,“ odpověděl.

„Jen jsem se pokoušel rozhlédnout, abych zjistil, kde to

jsem. Člověk je mezi těmito vysokými náspy úplně ztracený.“

„Ach, to já znám velmi dobře,“ odpověděl neznámý. Když

začali společně kráčet po silnici, pokračoval v hovoru:

„Máte namířeno někam daleko?“

„Jen tady kousek, do Penlocku,“ nedbale prohodil Ginger,

protože neviděl žádný důvod k tomu, aby se s tím tajil.

63

Když tak kráčeli bok po boku, náhle spatřil ve výšce

přelétat holuba. Když je pták zahlédl, udělal ve vzduchu

kličku. Puška byla jako blesk. Prásk! Holub se bezmocně

zatřepotal a v chumáči pírek dopadl na silnici. Pes vyběhl, aby

jej přinesl pánovi.

„Skvělý zásah!“ vykřikl Ginger. Myslel to upřímně.

Opravdu to byla velmi dobrá rána. Kličkující holub není nikdy

snadný cíl.

„Tihle divocí holubi jsou jen pro zlost,“ pravil jeho

společník, převzal mrtvého ptáka od psa a uchopil jej za krk.

„Zpropadeně se přemnožili. V mé zeleninové zahradě nadělali

úplnou spoušť. Proto si vždycky beru pušku, když se jdu projít,

i když ještě nezačala střelecká sezóna.“

„Ten pták, kterého jste střelil, není divoký holub,“

upozornil Ginger. „Je to domácí, chovný holub. Vypadá na

poštovního.“

Muž se zadíval na holuba. „Sktutečně. Na tu vzdálenost

jsem si toho nevšiml. Ale stejně, jaký to má význam? Co se

mne týče, pro mne jsou všichni holubi stejní. Měl jsem čas jen

na rychlý výstřel.“ Ovšemže to byla pravda. „Jste velmi

všímavý mladý muž,“ uzavřel hovor a nedůvěřivě se na

Gingera podíval.

„Poznám rozdíl mezi divokým a cvičeným holubem, ale

musím připustit, že ve vzduchu bych si je asi podobně spletl.“

V tomto okamžiku, když kráčeli spolu, se z nedaleka

ozvalo dlouhé, temné zadunění hromu. Muž pohlédl vzhůru na

oblohu, kterou hrozivě zabíral tmavý, rychle se pohybující

mrak. „Raději bychom si měli přispíšit nebo to vypadá, že

zmokneme,“ poznamenal.

Což byla opět očividně pravda.

Přidali do kroku a zanedlouho došli k železným vratům,

jež označovaly vjezd na příjezdovou cestu. Tou dobou už

spadlo prvních několik velkých kapek.

„Měl byste se jít raději schovat ke mně domů než se to

přežene. Jinak na vás nebude nit suchá dříve než dorazíte do

vesnice,“ řekl muž.

64

„Nemyslím, že to bude tak vážné,“ odpověděl Ginger

poté, co si znovu prohlédl oblohu.

„Raději na chvilku zaskočte. Nemá význam jen tak

promoknout.“

„Bydlíte tady někde blízko?“ zeptal se Ginger.

„Je to hned tady nahoře. Jen kousek odtud.“ Muž ukázal

rukou na příjezdovou cestu, u které se zastavili.

„To je ten dům, který jsem zahlédl skrze stromy, když

jsem byl nahoře na náspu?“ otázal se Ginger, aby zakryl

okamžik nejistoty, která se jej zmocnila při tomto

znepokojivém zjištění. Přišlo to jako mírný šok, i když, jak si

nyní uvědomil, to mohl předpokládat.

„Takže,“ řekl muž. „Jdete se mnou? Pokud ano, tak se

dejme na cestu, než se bouřka skutečně rozprší.“

Gingerovou první reakcí bylo odmítnout. Příliš mu to

připomínalo pokládání hlavy přímo do lví tlamy. Zastřelený

holub náhle dostal nový význam. Nebyl celý incident jen

demonstrací jeho společníka jak dobře dokáže střílet? Pak,

když překotně uvažoval, si uvědomil, že by to mohla být

naprosto jedinečná příležitost pro něj získat informace, kvůli

kterým jej zde nechali. Nezdálo se to příliš riskantní. Konec

konců, ten muž jej pozval. Není to stejné, jako kdyby jej

chytili potloukat se někde okolo domu.

Zatímco neznámý muž čekal, Ginger se rozhodl. Ta

příležitost byla příliš lákavá, než aby si ji nechal uniknout. „To

je od vás hrozně milé,“ řekl. „Rád využiji na pár minut vaši

pohostinnost. Jak říkáte, nemá přece význam promoknout na

kůži, pokud se tomu dá vyhnout.“

„V tom případě tudy, prosím.“ Muž vešel na příjezdovou

cestu a otočil se, aby zavřel železnou bránu.

Tím dal Gingerovi chvíli na přemýšlení. Jeho mozek

pracoval a otočil se, aby udržel tempo s rychlým vývojem

událostí. Ze všeho nejdůležitější bylo přijít na způsob, jak dát

Bigglesovi vědět, kdeje, pro případ, že by se opozdil. Bylo

samosebou, že Biggles jej zaručeně začne hledat, pokud

nedorazí na dané místo podle domluvy. Měl by upustit nějaký

65

papírek? Ne, to by nepomohlo. Nedokázal by nechat papírek

nápadně umístěný, aniž by si toho ten muž všiml. Zatápal ve

svých kapsách a objevil malou krabičku se zápalkami. Na

obalu byla reklama restaurace, blízko níž bydleli a kam často

chodívali na jídlo. Zápalky tam dávali jako reklamu podniku.

To by mělo stačit. Odtrhl ochranný proužek papíru. Biggles

pozná reklamu restaurace, uvědomí si, že jedině on jej zde

mohl upustit a proč. Přinejmenším mu nezbývá než v to pevně

doufat. Samozřejmě že jej Biggles nemusí najít, ale pokud jej

půjde hledat, je téměř jisté, že se bude dívat na příjezdovou

cestu.

Neodhodil přebal krabičky v jednom kuse. To by bylo

příliš nápadné. Muž by si toho mohl všimnout. Namísto toho

papír přetrhl napříč, dvakrát. Tím dostal čtyři čtvrtiny. Jeden

kousek upustil na místě, kde stál a zbytek vždy po chvíli, když

se připojil ke společníkovi. Ten zavřel bránu a vykročil vpřed.

Všechno to zabralo méně času, než trvá toto vyprávění.

Ginger si uvědomil, že ještě stále nezná jméno muže, jenž

jej k sobě pozval. Mohl se pouze dohadovat. Cítil, že je načase,

aby to věděl s jistotou. Bude to zcela přirozená otázka. „Smím

se zeptat na vaše jméno, pane?“ otázal se když chvátali nahoru,

protože déšť začal zesilovat.

„Zajisté,“ odpověděl muž. „Jmenuji se Brunner. Julius

Brunner. Toto je můj dům, Velký statek v Penlocku.“

Přestože měl v tuto chvíli Ginger již dostatek důvodů k

tomu, aby to předpokládal, pocítil opětovné píchnutí u srdce z

překvapení. Důvodem byl fakt, že muž po jeho boku nějak

nezapadal, jak svým chováním tak vzhledem, do obrazu onoho

člověka, jež si v duchu vytvořil. Nevypadal vůbec jako

zločinec. To ovšem nebylo žádné kritérium. Byl tu ovšem i

jiný aspekt, který mu zavdával příčinu ke znepokojení. Pokud

se Brunner angažoval v nelegální činnosti, proč by jej zval do

svého domu? To byla přece ta poslední věc, kterou by bylo od

něj možno očekávat. Měl k tomu snad nějaké nekalé důvody,

nebo se oni všichni zcela mýlí, když jej podezřívají?

66

Avšak zašel už příliš daleko, než aby mohl nyní vycouvat

bez nějakého pádného důvodu. Když prošli zatáčkou na cestě,

objevil se před nimi dům. Byl větší, než očekával, postavený

ve stylu časně viktoriánských panských sídel. Byl to ten druh

domů, které by mohla obývat venkovská šlechta. Když se

přiblížili, Ginger spatřil tvář pozorující je jedním z oken v

přízemí. Byla to černá tvář nebo přinejmenším hodně tmavá.

To nijak nezmenšilo jeho pocit stísněnosti a tak se naposledy

pokusil o únik. Bouřka už přešla a na jejím konci už zbylo jen

mírné mrholení.

„Už přestalo pršet,“ poznamenal a nerozhodně se zastavil.

„Klidně bych už mohl vyrazit do vesnice.“

„Když už jste došel tak daleko, proč byste nezašel dovnitř

a nedal si se mnou šálek čaje? Za tu dobu se už jistě vyčasí,“

odpověděl příjemným hlasem Brunner, otevřel vchodové dveře

a vešel do haly.

Ne zrovna šťastný Ginger jej následoval dovnitř.

Neviděl jiný způsob, jak se zachovat, aniž by byl otevřeně

hrubý a nikdo nemá chuť se chovat nezdvořile tváří v tvář

vlídné pohostinnosti. Nemohl se zbavit pocitu, že Biggles,

který jej varoval, aby v nejmenším neriskoval, by nesouhlasil s

tím, co právě dělá. Jeho nejistota se ještě zvýšila, když se

otevřely dveře na protějším konci haly a v nich se objevil muž.

Ačkoliv jej Ginger viděl jen jednou v životě, ve

vesnickém obchodě, okamžitě jej poznal. Byl to řidič daimleru.

Nyní na sobě neměl tmavou uniformu s dvěma řadami

mosazných knoflíků, nýbrž byl oblečen jako domácí sluha.

Snad zde pracoval jako komorník. Byl to jen jeho dojem,

uvažoval Ginger, nebo si jej skutečně nápadně dlouho

prohlížel zkoumavým pohledem, když od nich obou bral

klobouky, aby je pověsil na stojan v hale? Brunner mu podal

také pušku. Poté se muž vzdálil a pes jej následoval. „Mohl

byste nám přinést trochu čaje,“ řekl ještě Brunner, když muž

odcházel. „Budeme v knihovně.“

„Ano, pane.“ Muž se vytratil.

67

„Tudy, prosím,“ řekl Brunner a položil ruku na Gingerovo

rameno.

Vstoupili do místnosti lemované policemi s knihami.

„Vezměte místo a udělejte si pohodlí jako doma,“

pokračoval nenuceně Brunner. Zasedli do křesel potažených

kůží naproti sobě. Ginger nevěděl, co říci, a tak čekal, až

promluví Brunner.

„Ze které části země pocházíte?“ byla první, úplně

přirozená otázka.

„Původem jsem z Yorkshiru, ačkoli nyní žiju v Londýně,“

informoval jej Ginger.

„Jste tady dole na jihu na dovolené, předpokládám.“

„Přesně tak.“

„Kdepak bydlíte?“

„V jednom malém místě na pobřeží nějakou tu míli odtud.

Asi jste o něm nikdy neslyšel,“ vyhýbavě odpověděl Ginger.

„A čímpak se vlastně živíte, pokud vám nevadí, že se tak

ptám?“

„Jsem letecký pilot,“ po pravdě odvětil Ginger, jelikož

neviděl důvod, proč by měl lhát.

„Skutečně! To je velmi zajímavé. Často jsem litoval, že

jsem se nenaučil létat, ještě když jsem byl mladší. Nyní se

obávám, že už je pozdě, a budu se muset spokojit s aktivitami,

které se lépe hodí k člověku mého věku.“

„A co třeba by to mohlo být?“ ptal se Ginger ve

skutečnosti proto, aby měl co říci.

„Rád jachtařím. Také si v sezóně chodím trochu zastřílet.

To je vlastně důvod, proč žiju tady. Chovám pár bažantů.

Podle vaší poznámky, když jsem sundal toho holuba, soudím,

že jste také něco nastřílel.“

„Jen když mám příležitost a to není často,“ řekl Ginger.

„Musíte sem přijet a strávit den tady u mne, když začne

sezóna na bažanty,“ navrhl Brunner.

„To je od vás velice laskavé. Velmi rád,“ přijal nabídku

Ginger.

68

V ten okamžik se otevřely dveře a dovnitř vešel muž

tmavé pleti s podnosem. Ginger si myslel, že je to ten stejný

člověk, kterého viděl předtím v okně, když přicházeli k domu,

ale nebyl si tím stoprocentně jistý. Muž přisunul malý stolek a

položil na něj tác s čajem. „Pan Bates by rád s vámi na chvíli

hovořil, pane, pokud byste měl chvilku čas,“ řekl a potom se

vzdálil.

„Omluvte mne na minutku,“ pravil Brunner Gingerovi,

když se zvedal. „Zdá se, že vždycky se něco musí pokazit v

domě této velikosti. Raději zjistím, copak je to tentokrát.

Nenechám vás čekat dlouho. Nabídněte si zatím čaj.“

Vyšel ven a zanechal Gingera na pospas novým

pochybnostem a zlým předtuchám, přestože až doposud byla

konverzace perfektně přirozená a Brunnerovu chování nebylo

možno naprosto nic vytknout. Ginger zvažoval, kvůli čemu asi

se s ním potřeboval ten jakýsi Bates tak nutně setkat.

Bates. Kdo to vlastně je, ten Bates? Byl to ten sluha,

kterého viděli v hale? Ten řidič? Pak si vzpomněl. Bates bylo

jméno muže, kterého zachytil na letišti rádiem, když se snažil

navázat kontakt s Bigglesem. Ohlásil se jako „Pug“ Bates,

když vysílal varovný signál. Byla to jen náhoda? Ginger

nevěděl, co si má o tom myslet.

Na přemítání neměl mnoho času. Brunner se vrátil, znovu

se usadil na své místo a přisunul k němu podnos s čajem.

Ginger si s úlevou oddechl, protože jeho chování se nezměnilo.

„Copak, že jste si nenalil čaj,“ vyčítavě řekl Brunner.

„Nevadí. Jen klidně zůstaňte sedět. Naliju vám šálek.

Sladíte?“

„Jednu kostku, prosím.“

„Prosím, vezměte si.“ S těmi slovy Brunner naplnil

Gingerův šálek a podal mu jej.

„Děkuji vám,“ řekl Ginger. „To nemuselo být, rád si

posloužím sám.“

„Ale,

ovšemže

muselo,“

odvětil

Brunner.

„Nezapomínejte, že jste mým hostem.“

69

Když Ginger usrkával čaj, Brunner pokračoval stále svým

neměnné věcným hlasem: „Můj šofér, Bates, mi říká, že vás

viděl ve vesnici dnes dopoledne.“

Ginger si uvědomil, že se dostává na nebezpečnou půdu,

ale bylo by nerozumné tuto informaci popírat. „Pokud byl ve

vesnici, je to dost dobře možné, protože já jsem tam skutečně

byl,“ připustil.

„Copak jste dělal ve vesnici?“

„Seděl jsem v autě se svými přáteli. Jeden z nich si

potřeboval koupit cigarety, tak jsme zastavili u obchodu,“

vysvětloval Ginger. Znovu se napil čaje, aby se připravil na

obtížnější otázky, o kterých si byl jistý, že záhy přijdou. Náhle

bylo pro něj podivně obtížné střízlivě uvažovat.

„Myslím, že váš přítel se jmenuje Bigglesworth,“

nevzrušeně pravil Brunner. Jeho hlas jakoby zněl z dálky.

„Ano, to je pravda,“ souhlasil Ginger. „Bydlí v

Polcarronu, že ano?“

„Ano, to je pravda,“ znovu řekl Ginger a nebyl schopen

vymyslet nic jiného, co by řekl.

„Copak pohledává v tomto koutě světa?“ tázal se Brunner.

Ginger se ze všech sil snažil vymyslet nějakou vyhýbavou

odpověď. Takže Brunner to po celou tu dobu věděl, uvažoval,

nebo mu to právě vyklopil Bates.

„Odpovězte mi,“ vyrazil ze sebe Brunner. Jeho hlas náhle

zněl přísně.

Ginger už nebyl schopen vůbec uvažovat. Vypadalo to,

jakoby mu mozek zcela vypověděl službu. Napil se ještě čaje,

ale ruka se mu tak třásla, že rozlil více než polknul.

Otevřel ústa, ale nevypravil ze sebe ani slovo.

Místnost se s ním začala otáčet a tvář před ním, náhle

neskutečně obrovská, se točila s místností. Pak mu vědomím

náhle probleskla pravda jako rána kladivem. Dobrá nebesa!

pomyslel si zoufale. Něčím mne nadopovali.

Poslední věc, kterou si pamatoval, byla rána, s níž jeho

čajový šálek a talířek dopadly na podlahu a rozletěly se na tisíc

kousků.

70

Kapitola 8

Problémy

Když Biggles oznámil paní Catorové, v chalupě Fernside,

kde se ubytoval, že má v úmyslu trochu se projít a nadýchat

čerstvého vzduchu, než se uloží ke spánku, přesně to měl také

v úmyslu. Bylo příliš brzy na to jít do postele a každopádně

musel počkat na Bertieho, až mu přiveze věci z Polcarronu.

Dlouhá nepřítomnost Gingera mu dělala starosti a neměl moc

chuti sedět v obývacím pokoji v chalupě a poslouchat, jak paní

Catorová hovoří o věcech, které ho v nejmenším nazajímaly.

Potřeboval si spoustu věcí někde v klidu rozvážit a nejlepší

místo pro to byla klidná venkovská cesta.

Bylo těžké si představit, co zlého mohlo potkat Gingera za

předpokladu, že uposlechl rozkazu. Bylo snad jen přirozené, že

když vyšel ven, tak bez uvažování zabočil ve směru k

Velkému statku nebo k příjezdové cestě, která k tomu domu

vedla. Bylo to stejným směrem, kde Gingera vysadil, takže by

jej nutně musel spatřit, kdyby se tudy opožděně vracel do

vesnice.

Byla krásná noc s jasnou, bezmračnou oblohou a měsíci

chybělo jen málo do úplňku, takže volně kráčel dál a hluboce

zamyšlen přemítal o situaci. Nikoho nespatřil. Ani človíčka.

Dokonce ani žádné vozidlo neprojelo kolem a daným směrem

došel až k železným vratům u vstupu na příjezdovou cestu

vedoucí k domu muže, který byl nyní ve středu jejich zájmu.

Pan Julius Brunner. Tady se pochopitelně zastavil. Brána byla

zavřená. Zkusil vrata a přesvědčil se, že nejsou zamčená. Opřel

se o ně a mezi mřížemi pohledem zkoumal měsícem

osvětlenou cestu vinoucí se nahoru před ním. Přemýšlel, zda

byl Ginger tak pošetilý, že se odvážil použít příjezdovou cestu.

Zdálo se to velice nepravděpodobné. Nemohl po cestě daleko

dohlédnout, jednak kvůli ostré zatáčce a jednak protože ji na

71

pravé straně lemoval živý plot tvořený neopadavými keři,

vavříny, rhododendrony či něčím podobným. Opačnou stranu

tvořila otevřená rovná louka. Tolik tedy mohl Biggles vidět.

Neměl v úmyslu zkoumat cestu zblízka, protože v tom

nespatřoval žádný smysl. To bude lépe provést za denního

světla, pokud to bude vůbec nezbytné. Tak tam jen stál a

přemýšlel. To místo bylo výhodné, protože ať už by Ginger

přišel odkudkoli, po silnici nebo po příjezdové cestě, mohl by

jej tady zastavit. Stál tam nějakou dobu s úmyslem nic

nepodnikat. Všude okolo byl naprostý klid. Občas sem z dálky

dolehl některý z obvyklých nočních zvuků. Kdesi zaštěkal pes.

Táhlé zabučení krávy. Výkřik nočního ptáka. Hvizd

vzdáleného vlaku.

Po chvíli sám sebe přistihl, že upřeně hledí na jedno malé

místo na zemi hned za vraty. Ve světle měsíce tam cosi bíle

svítilo. Vlastně se na ně už nějakou dobu díval a ani si to

neuvědomil. Pak jej náhle na něm něco zaujalo a začalo mu

vrtat hlavou, co by to mohlo být. Kamínek to nebyl. Upustil

tam někdo něco? Například stříbrnou minci. Právě tak to

vypadalo. Dosud jej to nijak zvlášť nezaujalo, avšak nechtělo

se mu ještě jít a tak si ten předmět dál prohlížel. Potom si

všiml druhého bílého místa blízko toho prvního. To už bylo

příliš. Jeho zvědavost musela být ukojená.

V tichosti uvolnil železnou západku tak, aby nezazvonila,

otevřel jedno křídlo dveří a vešel dovnitř. Sehnul se, zvedl

objekt svého zájmu a zjistil, že je to, konce konců, jen drobný

kousek papíru. Či zcela přesně kousek tvrdého papíru. Už už

jej skoro zmačkal a strčil do kapsy, aby jej později vyhodil.

Pomyslel si, že tudy prošel nějaký nepořádník. Když se nad

tím znovu zamyslel, stále více ze zvědavosti, než že by jej to

skutečně zajímalo, podíval se na kousek papíru zblízka.

Vypadalo to, že je na něm něco jako značka, nějaký tisk.

Měsíc neposkytoval dostatek světla na to, aby mohl číst, avšak

zvědavost jej přiměla k tomu, aby rozžehl svůj benzínový

zapalovač. Chvíli nechápavě zíral na krabičku a když mu

došlo, co to drží v ruce, zatrnulo v něm až do morku kostí. Byl

72

to název malé restaurace blízko jeho bytu v Londýně. Často

tam chodíval. Občas ji navštěvovali všichni společně.

Existovala jen jediná odpověď na otázku, jakpak se sem

tento předmět dostal. Byl to kus papíru odtržený z obalu

krabičky se zápalkami. Jen Ginger jej tu mohl zanechat.

Pravděpodobnost, že někdo tady v okolí chodí do stejné

restaurace, byla natolik mizivá, že s ní nebylo možno vážně

počítat. Dva kroky a zvedl druhý útržek. Přitom si všiml

dalších dvou kousků. Posbíral je a všechny je k sobě přiložil na

dlani levé ruky. Přesně do sebe zapadaly. Proužek tvrdého

papíru s názvem restaurace byl úplný. Byl to ochranný přebal

krabičky se zalisovanými zápalkami.

S mozkem nyní ve stavu naprosté bdělosti Biggles prošel

vraty nazpět a zavřel je za sebou. Byl přesvědčen, že se sem ty

kousky nedostaly náhodou. Nikdo kromě Gingera by nemohl

mít takovou krabičku zápalek a nedokázal si představit, že by

Ginger jen tak bez nějakého významu odtrhoval přebal a dělal

nepořádek při vjezdu na soukromou příjezdovou cestu. I kdyby

použil poslední zápalku, nikdy by to neudělal, protože, jak

často říkal, nenávidí lidi, kteří odhazují odpadky v přírodě. Ne.

Toto udělal úmyslně. Nejprve odtrhl přebal z krabičky zápalek

a potom jej přetrhl na čtvrtiny, které nakonec rozházel po zemi.

Proč? Biggles nepotřeboval dlouho uvažovat, aby na to přišel.

Bylo zde pouze jedno vysvětlení a to zcela zřejmé. Protože

věděl, že pokud Biggles najde ty kusy, jistě je pozná, tak tím

vlastně zanechal zprávu, aby ukázal, že šel nahoru po

příjezdové cestě. Kdyby mu potom někdo bránil v návratu, toto

znamení by ukázalo, kde je. Ale proč se pouštěl nahoru po této

cestě? Na tuto otázku nebylo jednoduché odpovědět. Ve

skutečnosti přesahovala meze Bigglesovy obrazotvornosti.

Sotva by bylo možné předpokládat, že by si dokázal domyslet

události, které se odehrály na místě, kde právě stál.

Proč se Ginger takto zachoval? Jistě dobře věděl, že

pokud půjde po příjezdové cestě nahoru, hodně tím riskuje.

Muselo v tom být něco jiného, něco co jej k tomu přimělo.

Obával se snad, že mu možná někdo zabrání v návratu? To

73

Bigglese přivádělo na myšlenku, že jej někdo přinutil udělat to,

co udělal. Zdálo se, že jeho obavy byly opodstatněné. Skutečně

se nevrátil. Kdyby tomu tak bylo, určitě by posbíral to smetí,

které zde rozházel. Pokud z žádného jiného důvodu, tak už jen

proto, že toto výmluvné znamení by ztratilo svůj význam. Z

toho tudíž vyplývalo, že je ještě stále někde tam nahoře po

cestě, na pozemku nebo dokonce přímo v budově. Tím se tedy

nyní vysvětlilo, proč se dříve nepřidal ve vesnici k ostatním.

Biggles si uvědomil, v jak složité situaci se nyní nachází.

Bylo třeba se nad vším velmi dobře zamyslet. Za prvé a ze

všeho nejdůležitější je existence jasného důkazu, že Ginger je

v nebezpečí. To byla dominující myšlenka v Bigglesově hlavě,

když usedl na svah a začal zvažovat, co může nyní podniknout.

Viděl, že se mu otevírá hned několik možností, jak se

zachovat. Mohl by nedělat vůbec nic, jen sedět u brány a čekat,

až se Ginger vrátí. Pokud se ovšem vrátí. Ovšem, nemusel by a

v tom případě by byl drahocenný čas zcela bezúčelně

promarněn. I kdyby se ukázal, nemuselo by to být za

přiměřenou dobu a v tomto případě rozhodnutí, zda je ona

doba opravdu přiměřená, záviselo čistě na Bertiem. Byl by

naprosto ztracen, protože by vůbec netušil, co se stalo, až by se

vrátil do vesnice a nenašel jej tam.

Další cesta, kterou Biggles zvažoval, byla, že on sám

zajde zpátky do vesnice, kde počká, až se Bertie vrátí. Potom

by mohli společně podniknout nějakou akci. Vyvstávaly tu

ovšem jisté komplikace. Co udělají s vozidlem? Ve vesnici

nebyla žádná garáž. Bertie neměl zajištěný nocleh, takže kde

by mohl strávit noc? Prosedět ji v autě? Ne, tento plán nebyl

nijak uspokojivý a v žádném z aspektů nepřinášel nějakou

výhodu. Nebylo možné nechat stát auto na silnici, aniž by

někdo seděl uvnitř. Mohla by se vybít baterie, auto by přestalo

být osvětlené, a tím by ohrozili kohokoli, kdo by tou cestou v

noci projížděl.

Nutno připustit, že Biggles tentokrát skutečně nevěděl,

jaký postup zvolit. Pokud nic nepodnikne, Ginger se může

74

mezitím ocitnout v nebezpečí života a jakékoli prodlení může

mít fatální následky.

Existoval ještě jeden možný plán, jak se zachovat. Snad to

byl dokonce ten nejprostší. On, Biggles, by mohl vyjít nahoru

po příjezdové cestě sám a možná, že se mu podaří objevit

Gingera nebo alespoň přijít na nějakou stopu, která by vnesla

světlo do jeho tajemného zmizení. Něco, co prozradí, kam šel.

Dost možná, letělo Bigglesovi náhle zcela čistě hlavou, že

bude mít dostatek času na to, aby tak učinil a ještě se stihl

vrátit do vesnice a zastihnout tam Bertieho, až se vrátí z

Polcarronu s jeho nočními svršky. Ještě by měl být nějakou

dobu na cestě, protože nejen, že musí urazit dvakrát celou

vzdálenost, ale zdrží ho také sbírání toaletních potřeb, pro

které tam jel. Jediný háček byl v tom, kde se ubytoval, bude na

rozpacích, co má udělat.

Bigglesovi bylo jasné, že ať už podnikne cokoli, vždycky

bude něco hovořit proti, ale cítil, že už je načase, aby začal

jednat. Vrátil se zpátky k vratům a zadíval se vzhůru po

příjezdové cestě. Zdálo se, že bude celkem snadné proniknout

na dohled k domu díky neopadavému živému plotu, který se

táhl rovnoběžně s cestou. Ten může sloužit jako úkryt při

opatrném postupu k domu. Náhle se definitivně rozhodl.

Provede, pokud ne víc, tak alespoň určitý předběžný průzkum

situace. Poblíž domu by mohl zahlédnout někoho nebo něco,

co by jej přivedlo na představu, co se stalo s Gingerem. Bertie

bude muset počkat. Neztrácel ovšem ze zřetele možnost, že

pokud Ginger padl do pasti, on sám by se mohl dopustit stejné

chyby.

Vrata otevřel zcela tiše, za sebou je zavřel a přiblížil se k

živému plotu připraven se do něj skrýt, kdyby se někdo objevil

z kteréhokoli směru. Měsíc svítil dostatečně intenzívně, aby

příchozího prozradil. Vzduch se ani nepohnul. Nevanul ani

slabý větřík, jež by mohl pohltit zvuky blížících se kroků nebo

přijíždějícího vozu. Nezapomínal, že někde zde je daimler a je

možné, že tudy pojede.

75

Postupoval tak vpřed a když prošel zatáčkou cesty, ocitl

se na dohled k domu. Nebyl tak daleko, jak předpokládal, ale

byl mnohem větší. Uvědomoval si to, i když z něj ve tmě

nemohl mnoho vidět. Vlastně viděl jen jeho mohutnou siluetu

tyčící se proti noční obloze. Pak rozeznal i vstupní dveře či

spíše stříšku, která je chránila. Spatřil, že ji podpírají sloupy,

po nichž se plazila nějaká popínavá rostlina.

Štěrbinami podél okrajů rolet či závěsů pronikalo ven

umělé světlo a prozrazovalo, že v současné době je někdo ve

čtyřech místnostech. Zastavil se, aby si je mohl dobře

prohlédnout. Dvě se nacházely v přízemí, jednou byl velký

pokoj a o druhé soudil, podle osvětleného okénka nad

vchodem, že je to hala. Svítilo se na prvním patře, kde byl

zřejmě

horní

obývací

pokoj

nebo

s

ještě

větší

pravděpodobností ložnice. Další světlo bylo ještě výše a mohlo

přicházet z podkroví, patrně tam byla ložnice sluhy.

Opět pomalu začal postupovat vpřed až dokud se nemusel

zastavit z prostého důvodu, že živý plot, podél nějž se

pohyboval, skončil. Přesněji řečeno, ukázalo se, že přechází do

záhonu plného růží. Některé květy v měsíčním svitu rozeznal,

jak bledě probleskují. Zde se štěrková cesta otáčela v kruhu

před stříškou chráněným vstupem tak, aby automobil, který

sem přijede, mohl zase odjet, aniž by musel couvat. U tak

velkých domů to byla pochopitelně samozřejmá věc.

Biggles se zarazil. Zdálo se, že zde už mu nezbývá nic

jiného než troufale dojít ke dveřím a zeptat se, zda je tam

Ginger. Tento postup podle jeho názoru neměl nejmenší smysl,

obzvláště pokud tam Gingera drželi proti jeho vůli – a Biggles

si nedovedl představit jiný důvod, proč by tam jinak tak dlouho

zůstával.

Čekal a napjatě poslouchal. Z domu nevyšel jediný zvuk.

Rozhlédl se okolo. Nikoho tady neviděl. Zdálo se, že

neexistuje žádný důvod, proč nepřijít blíž, na takovou

vzdálenost, aby slyšel pohyby či hlasy uvnitř v domě. Svižně

přeběhl otevřený prostor příjezdové cesty a zaujal pozici u zdi

blízko chráněnému vchodu, což bylo domu nejbližší místo,

76

kam se mohl odvážit, aniž by neuváženě riskoval. Sotva však

dorazil ke svému bezprostřednímu cíli, uslyšel zvuk, který jej

přinutil rychle se vrhnout do rohu, kde se zídka vchodové

střechy napojovala na zeď domu. Ta popínavá rostlina na

sloupu, které si dříve všiml, byla jak se nyní zblízka ukázalo,

popínavá růže. Bolestivě se o tom přesvědčil na vlastní kůži

podle jejích trnů. Přesto však toto místo poskytovalo alespoň

nějaký úkryt.

Zvuk,

který

jej

znepokojil,

byl

rachot

motoru

přijíždějícího auta, jež se blížilo po cestě. Na chvíli mu blesklo

hlavou, že by to mohl být Bertie, který sem neuváženě zavítal,

aby jej hledal, ale tyto obavy se záhy rozptýlily. Ze zatáčky se

vynořily reflektory vozu a na několik vteřin osvětlily spodní

část domu. Biggles sehnul hlavu, aby mu nebylo vidět do

tváře, když nad ním přejel pruh světel vozu. Jedna věc už byla

jasná. Podle rychlosti, kterou auto jelo, bylo zřejmé, že

návštěvník zde není poprvé. Vůz se smykem zastavil. Řidič

vystoupil ven. Biggles risknul vyhlédnutí ven a spatřil, že byl

ve voze sám. Muž rychle přistoupil ke dveřím a zazvonil na

zvonek. Dveře se otevřely. Biggles slyšel nočního návštěvníka,

jak říká:

„Dobrý večer, Batesi: Je můj bratr doma?“ Muže sice

neviděl, ale hlas dobře poznal. Byl to Stephen Brunner, majitel

hotelu „U rybáře“ v Polcarronu. Takže oba muži, Stephen a

Julius jsou tedy bratři, pomyslel si.

„Ano, oznámím mu, že jste zde,“ odpověděl Bates. A

Biggles rozpoznal i jeho hlas. Bates byl tím řidičem, který

jezdil s daimlerem.

77

Kapitola 9

Dlouhé čekání

Nastala dlouhá pauza ticha, přerušovaného pouze zvukem

vzdalujících se kroků. Potom Biggles, který se krčil

nepohodlně v rohu za keřem růží, ucítil aroma zapáleného

doutníku a usoudil, že na scénu dorazila další osoba, zřejmě

bratr příchozího. Julius Brunner. Hned první slova, která nově

příchozí pronesl, tuto domněnku s velkou pravděpodobností

potvrdila.

„Nazdar, Stephene. Copak tě sem přivádí v tuto hodinu?“

ozval se hlas z domu. „Zrovna jsem uvažoval, že bych se měl u

tebe zastavit. Potýkám se tady s jedním drobným problémem.“

„To já taky,“

„Ale! Co máš za trable?“

„Mám důvod si myslet, že ti dva chlápci, co u mně v

Polcarronu bydlí, jsou policejní špióni,“ prohlásil Stephen.

„Myslel jsem, že by jsi měl o tom raději vědět. Budeme s tím

muset něco udělat.“

„Dobrá,“ krátce odvětil Julius. „Není žádný důvod k

panice. Měli bychom být schopni je bez problémů zvládnout.

Ale nemá význam, abychom si o tom povídali tady venku.

Pojď dovnitř.“

Biggles si na chvíli pomyslel, že tím tato konverzace,

která byla pro něj mimořádně zajímavá, skončí. Ale k jeho

radosti Stephen odpověděl: „Ne, nepůjdu dovnitř. Mám

naspěch, musím se hned vrátit. Potřebuji něco zařídit. Jaký je

ten tvůj problém?“

Julius odpověděl: „Jde o ty dva chlápky, co jsi je u sebe

ubytoval. Myslím, že je jich více než jen dva. Tady je další.

Mám ho uvnitř.“

„Cože! Jak se to stalo?“

78

„Zrovna jsem šel po cestě a chytil jsem ho, jak špehuje

můj dům. Každopádně to tak alespoň vypadalo. Tak jsem ho

přivedl dovnitř. Nedělal vůbec žádné potíže. Proč jsi musel

jezdit až sem? Pokud jsi potřeboval radu, stačilo jen zvednout

telefonní sluchátko.“

„Ne s policajty všude kolem. Není to bezpečné. Nevím,

kde jsou zrovna teď, ale když se vrátí, řeknu jim, že jsem jejich

pokoje už pronajal, takže budou muset vypadnout.“

„Je to moudré? Možná by bylo lepší držet si je pěkně na

očích, abys mohl sledovat, co vyšťourají.“

„Viděl jsem už dost. Mluvili s mým barmanem. Ten byl u

nás dost dlouho. Možná si už něčeho všiml, tak jsem ho radši

vyhodil. Dnes večer byl s jedním z těch dvou. Ale tím se

nemusíš nijak zatěžovat. Já se už postarám, aby nic

nevykecal.“

„Tvůj problém, Stephene, jak jsem ti už mockrát říkal, je

v tom, že se děsíš i vlastního stínu,“ kriticky pronesl Julius.

„Prostě se snaž chovat dál úplně normálně, jako by se nic

nestalo.“

„Kdybych byl na tvém místě, zbavil bych se všech,“ řekl

Stephen. „Tomuhle domu hrozí policejní prohlídka každým

dnem. Kolik klientů tady máš?“

„Jenom dva. Jsou už připraveni na cestu. Vlastně bys je

klidně mohl vzít hned s sebou a vyklopit je v Portwin Cove,

kde už je všechno připraveno, aby hned ráno vyrazili přes

čáru.“

„Já ne. Dnes večer do Portwin Cove nepojedu. Mám jiné

věci na práci.“

„Tak dobrá. Pošlu s nimi Batese. Pak už bude vše

připraveno na zítřejší rybolov.“

„Kam je umístíš?“

„Na obvyklé místo, dokud nebudu mít vše připraveno,

abych je přepravil na ostrov. Tam můžou počkat. Budou tam

jistě v bezpečí.“

79

„Já bych se s nimi nazatěžoval. Je to moc riskantní, když

jsou všude kolem fízlové. Já bych je vyrazil hned, ať si táhnou,

kam je napadne.“

„To by se jim určitě moc nelíbilo,“ opáčil Julius.

„Nezapomínej, že si každý z nich zaplatil pět set liber za

lístek. Ne, v tuto chvíli se jich nemůžeme zbavit. Rozšířilo by

se, že se nám nedá věřit a to by zničilo celý obchod.

Nedostali bychom už nikdy dalšího zákazníka a já mám v

pácu jednoho či dva, kteří by mohli být pro nás zlatý důl.“

„Já si ale pořád myslím, že tenhle pruh pobřeží už není

bezpečný, jak býval,“ bručel Stephen.

„Netrap se tím. Do dnešní doby by o mně i o mé lodi

museli dobře vědět,“ odvětil bezstarostně Julius.

„Co míníš udělat s tím policajtem, kterého tady držíš? Jsi

si jistý, že je skutečně fízl a ne jenom nějaký turista, co

zabloudil?“

„Bates ho viděl dnes odpoledne ve vesnici s jedním z těch

dvou mužů, kteří jsou u tebe ubytovaní – jak on se to jenom

jmenuje – Biggleswick, nebo nějak tak. Takže to musí být

jeden z nich. Podle mého jej tu zanechali, aby hlídal dům.“

„Co máš v úmyslu s ním udělat?“

„Nechám ho jít.“

„Ty jsi se dočista zbláznil.“

„On nemá ponětí, co se s ním stalo. Namluvím mu, že měl

nehodu nebo srdeční záchvat a přinesli jej sem, abychom mu

pomohli.“

„Já bych ho natrvalo umlčel. Mohl by mluvit.“

„Může si mluvit, kolik se mu zachce. Neví vůbec nic

podstatného. Můžeš si být jistý, že o to jsem se dobře

postaral.“

„Já bych se pojistil, aby už nemohl mluvit,“ řekl Stephen

úsečně.

„To by právě byla hloupost,“ namítl Julius. „Něco by to

spustilo. Když ho sem policie nasadila, a pokud by zmizel,

nepřestali by, dokud by jej nenašli. A podezření by padlo právě

na tento dům. Copak ti není jasné, že tím, že ho necháme jít,

80

vzbudíme dojem, že tady nemáme co skrývat, že se nemáme

čeho bát.“

„Tak dobrá. Dělej si, jak chceš, ale já vím, co bych udělal

já,“ odseknul Stephen. „Budu teď muset vyrazit, abych se

ujistil, že na mém konci je všechno v pořádku.“

„Postarám se, aby do rána už tady v domě nebyl nikdo z

našich zákazníků,“ slíbil Julius.

Tady rozhovor náhle skončil. Stephen se vrátil do svého

vozu. Prudce zabouchl dveře, nastartoval motor, reflektory se

rozsvítily a odjel. Vstupní dveře domu se zavřely. Ozvy kroků

v hale zeslábly a na Velký statek v Penlocku se vrátil klid.

Biggles si s úlevou natáhl nohy, jichž se zmocňovala křeč,

a vytáhl si trn popínavé plané růže zezadu zabodnutý do krku.

Jistě si představíte, s jak hlubokým zájmem naslouchal vše

osvětlující konverzaci mezi oběma Brunnery. Počkal jednu či

dvě minuty, aby si mohl být úplně jistý, že vzduch je čistý, a

pak zamířil k živému plotu u příjezdové cesty, aby si všechno

promyslel. A měl skutečně hodně látky k přemýšlení, tolik, že

jeho mozek o překot uháněl, jak se snažil informace, které

právě zaslechl, zařadit do složité mozaiky příběhu. Pohlédl na

své hodinky a zjistil, že už je po půlnoci.

Našel vhodné místo v místě, kde se živý plot zatáčel.

Odtud bude schopen sledovat průčelí domu a strávit to, co

slyšel. Zde se může rozhodnout, co udělá potom. Nejprve měl

sto chutí pospíchat pryč v naději, že ještě zastihne Bertieho,

který na něj čeká. Řekl by mu, co se dověděl, a potom by

mohli třeba jednat společně. Bylo to očividně nemoudré

ponechat si tak podstatnou informaci jen pro sebe, právě pro

případ, kdyby sám upadl do nesnází. Ostatní by měli vědět vše,

co se právě dozvěděl, jak nejdříve to bude možné. Tedy to, že

oba bratři Brunnerové jsou s jistotou namočeni v nějakém

nelegálním obchodu.

Potom pomyslel na Gingera, který byl kdesi v domě a

rozhodl, že ten je na předním místě. Podle toho, co říkal Julius,

si nemyslel, že by mu hrozilo bezprostřední nebezpečí. Co ale

pokud Julius změnil svůj názor pod vlivem bratrových slov.

81

Ten se vyjádřil zcela jasně, jak by měl s konečnou platností

naložit s Gingerem. Julius prohlásil, že má v úmyslu jej nechat

jít s tím, že mu namluví, že jej potkala nehoda. To by

napovídalo jediné, že Ginger byl zraněn. Jak? O jak vážné

zranění se jedná? To byla velmi podstatná věc. Biggles

nakonec usoudil, že to nemůže být příliš vážné, jinak by Julius

nehovořil o tom, že jej nechá jít.

Je však třeba počítat i s dalším faktorem. A to skutečně

kardinálního významu. On, tedy Biggles spolu s Bertiem, byli

prozrazeni, čím jsou ve skutečnosti. Pracovníci policie. Mají

být vyhozeni z hotelu „U rybáře“.

„Kdy?“

Až sem došel v myšlenkách Biggles, když tu zpozorněl. U

domu se začalo něco dít. Zpoza rohu se vynořil daimler.

Zastavil u průčelních dveří. Řidič, pravděpodobně muž

jménem Bates, vystoupil, vešel do haly a záhy se znovu

vynořil v doprovodu dvou mužů. Nesl dva lehké kufry. Biggles

si domyslel, že Julius plní, co slíbil udělat: tedy vyčistit dům

od „klientů“ pro případ, že by policie provedla razii. Ty dva

muže odveze do Portwin Cove, ať už je to kdekoli, aby tam

čekali na rybolov ve dne. Jinými slovy, měli být přepraveni

přes moře.

Když byli „klienti“ usazeni ve voze, šofér zaujal své místo

u volantu a daimler se rozjel po cestě. Když jej spatřil se blížit,

Biggles se přikrčil, aby mohl sledovat, jak projede kolem.

Mnoho toho nezahlédl. Nezřetelná postava řidiče vpředu a

dvou pasažérů na zadním sedadle. Rád by je sledoval na místo,

kam míří, ale protože to nebylo možné, vypudil tento nápad z

hlavy a vrátil se v myšlenkách ke Gingerovi, což bylo mnohem

podstatnější. Nebyl ve voze, takže bylo jasné, že se dosud

nalézá v domě.

Julius říkal, že ho raději nechá jít, než aby po něm začala

pátrat policie. Kdy to ale provede? O žádném čase se nezmínil.

Pokud Julius bude držel slovo, není důvod k obavám. Ginger

by odtud došel do vesnice. Co však znepokojovalo Bigglese

byla možnost, že Julius by si pod vlivem svého bratra mohl

82

ještě rozmyslet variantu propustit Gingera. Stephen jej

zlovolně instruoval, že by se měl zbavit vězně navždycky. To

mohlo znamenat jedině vraždu. Jsou skutečně odhodláni zajít

až tak daleko?

Zmítán nerozhodností Biggles dál upřeně pozoroval dům.

Vědět, že pokud by se něco přihodilo Gingerovi, nyní, když s

naprostou jistotou věděl, že je v domě, nikdy by si neodpustil,

že se alespoň nepokusil o jeho záchranu. Na druhou stranu,

pokud má být Ginger propuštěn, nemá žádný smysl něco

podnikat. Stačilo by jen čekat, až se objeví. Kdyby se pokusil

násilím vniknout do domu, mohlo by to jen zhoršit celou

situaci.

V tento kritický okamžik trvalo Bigglesovi nějakou dobu,

než se dokázal rozhodnout, ale nakonec našel řešení. Rozhodl

se zůstat tam, kde je, a bedlivě sledovat dům, dokud Ginger

nevyjde ven či jej nevynesou, ať tak nebo tak. Pokud tak učiní,

ujišťoval se, Ginger nebude moci opustit dům, aniž by o tom

nevěděl on sám.

Prodral se s námahou do hloubi živého plotu tak, aby měl

ještě výhled na průčelí domu, a zde se usadil a čekal. Pohlédl

vzhůru na měsíc. Byl už sice za svým zenitem, ale ještě bude

nějakou dobu svítit.

Uplynula hodina. Nic podstatného se nepřihodilo. Jedno

za druhým postupně světla v domě pozhasínala až nakonec

zůstalo svítit jen jediné na horním podlaží. Pomalu přešla další

hodina. Bigglese toto čekání už dost unavovalo. Noc naštěstí

nebyla chladná, to by bylo toto únavně nudné čekání mnohem

horší. Po celou dobu nespustil zrak z domu, neodvažoval se

polevit v bdělosti ani na okamžik.

Byly asi čtyři hodiny ráno, když zaslechl, že se daimler

vrací. Alespoň tedy předpokládal, že je to daimler, a záhy

uviděl, že se nemýlil. Sledoval jej, jak projel kolem. Řidič byl

nyní ve voze sám, zřejmě tedy vysadil své cestující na

dohodnutém místě. Daimler se nezastavil u předních

vchodových dveří, ale pokračoval dozadu za dům,

83

pravděpodobně tam byla garáž. Biggles uvažoval, že nyní by

mohl někam odvézt Gingera, ale patrně to nebylo v plánu.

Jak se čas pomalu dál vlekl, Biggles už nebyl schopen

udržet víčka otevřená, s povděkem proto přijal zjištění, že

šedavý nádech nového dne se vkradl nad obzor. Nyní, za

denního světla, uvažoval, bude jeho úkol snazší. Ale musel

čekat dál. Ve skutečnosti bylo skoro osm hodin, když se

otevřely průčelní dveře domu a k Bigglesovu nesmírnému

ulehčení se v nich objevil Ginger. Minutku stál na prahu a

hovořil s někým uvnitř. Potom zamával na rozloučenou, což

Bigglese zarazilo, a volným krokem vyrazil po příjezdové

cestě, očividně nezraněn.

Biggles se nepohnul. Počkal, až Ginger došel na jeho

úroveň a pak tiše pronesl: „Jsem tady. Běž dál. Já zůstanu na

druhé straně živého plotu a sejdeme se u brány. Nechci, aby

mě viděli z domu.“

Ginger na chvíli nejistě zaváhal šokován tím, že slyší

Bigglesův hlas, ale pokračoval v chůzi dokud se nesešli u

brány.

„Ani nevíš jak jsem rád, že tě vidím,“ pozdravil jej

Ginger.

„To tedy věřím,“ odpověděl Biggles. „Co jsi tady dělal?“

„Čekal jsem na tebe, pochopitelně. Co jiného bych tady

mohl pohledávat v tuto ranní hodinu?“

„Jak jsi se dověděl, že jsem v domě?“

„Vybreptal mi to vrabec na střeše,“ odpověděl Biggles.

„Ale přestaň mi už klást otázky. Máš mi pár věcí

vysvětlit. Bude lépe, když nebudeme postávat tady. Můžeme si

promluvit cestou do vesnice. Jsi v pořádku? Mám na mysli,

jestli nejsi zraněn nebo tak?“

„Není mi vůbec nic pokud nepočítám příšernou bolest

hlavy,“ odvětil Ginger.

Rozešli se směrem k vesnici.

„Říkali mi, že jsem měl srdeční záchvat,“ pokračoval

Ginger. „Kdo ti to říkal?“

„Julius Brunner.“

84

„A měl jsi srdeční záchvat?“

Ginger ohrnul ret. „To tedy ani náhodou. Nejsem takový

hlupák. Něčím mne zdrogovali.“

„Jak se to stalo? A vůbec, copak jsi dělal v tom domě? O

tom mi musíš vyprávět. Jsem z celé té věci nějak zmatený.“

Ginger odpověděl. „Co se odehrálo poté, když jsi mne nechal

na silnici, je zcela prosté. Přišel tam jeden muž. Vypadal jako

velmi sympatický člověk. Měl při sobě psa a nesl pušku. Mě

jsem ho za jednoho z farmářů nebo sportovního střelce. Když

jsme šli spolu po silnici, dalo se do deště. On mne pozval,

abych se schoval u něj v domě, dokud se bouřka nepřežene.

Přirozeně jsem přijal. Až když jsme prošli branou, uvědomil

jsem si, že jdeme na Velký statek a že ten muž vedle mne je

Julius Brunner. Myslel jsem si, že bych se mohl něco

dozvědět, a tak jsem šel dál. Soudě podle toho, co následovalo,

je mi teď jasné, že jsem mu musel být celou tu dobu podezřelý.

Nabídl mi čaj. Co v něm bylo, nevím, ale mělo to na mne vliv.

On kladl otázky a já jsem musel odpovídat. Prostě jsem se

tomu nedokázal ubránit. Pak jsem ztratil vědomí a nějakou

dobu jsem o sobě nevěděl. Když jsem přišel k sobě. Ležel jsem

na posteli a cítil jsem se pěkně mizerně. Brunner byl u mě.

Řekl mi, že jsem měl srdeční záchvat. Dal mi nějaký lék a já

jsem se cítil po něm lépe. Ptal se mě, co mám v úmyslu dělat,

což mne překvapilo. Řekl jsem, že chci hned vyrazit k

domovu. On mne vyprovodil ke dveřím, choval se naprosto

mile a přátelsky.“

„Měl jsi štěstí, že jsi nepadl do rukou jeho bratra,

Stephena, který vede naši hospodu v Polcarronu,“ řekl Biggles.

„To je pěkně vykutálený ptáček. Nechal by tě hned

odbouchnout. Zaslechl jsem, jak to radil Juliovi. Povídáš, že ti

Julius kladl nějaké otázky. Co to bylo za otázky?“

„Nemůžu si vzpomenout,“ musel připustit Ginger. „Byl

jsem v tu chvíli hodně už pod vlivem té látky, co mi dal.“

„To nevadí. Dovedu si je domyslet. Já sám jsem se

minulou noc hodně dozvěděl. Nemůžu ti klást za vinu, co se

stalo.“

85

„Jak jsi věděl, že jsem na Velkém statku?“

„Našel jsem stopy, které jsi zanechal u brány.“

„Ach ano. Samozřejmě. Ten obal z krabičky od zápalek.

Byl bych na to úplně zapomněl. Mimochodem, kde je Bertie?“

„Nevím. Minulou noc jsem se nevrátil do vesnice. On mi

měl přivézt potřeby na spaní. Jistě teď dumá, co se u všech

čertů stalo. Doufám, že jej najdeme, jak čeká ve vesnici.“

Ve skutečnosti nemuseli ani dojít až do vesnice. Dříve,

než došli k prvním domkům spatřili, že se k nim blíží auto.

Bertie řídil a Algy tam byl s ním.

Bertie zastavil a vyskočil ven z vozu. „Hele, povídám, na

co jste si to u všech rohatých hráli?“ netrpělivě spustil.

„Já jsem si rozhodně nehrál,“ klidně opáčil Biggles.

„Pracoval jsem. Teď se nebudeme přít. Vrať se do auta a

odvez nás někam, kde si budeme moci pohovořit. Mám pro vás

novinky.“

„Ty že máš novinky!“ zvolal Bertie. „Jen počkej, až ti

vypovím já ty svoje.“

Všichni nasedli do vozu. „Kam to bude?“ zeptal se Bertie.

„Kamkoli, jen aby to bylo dost daleko od Penlocku,“

stručně odpověděl Biggles. „Zde to pro nás není vůbec zdravé

místo v tento okamžik.“ Bertie vyrazil.

86

Kapitola 10

Plán akce

Bertie řídil vůz nějakou dobu směrem od vesnice až

dokud se nepřiblížili k místu, kde se silnice rozšiřovala do

obvyklých příkrých břehů tak, aby se zde mohla vozidla

vyhýbat. Zde mu Biggles nařídil zastavit. „To bude stačit,“

řekl. „Teď si můžeme promluvit. Je načase, abychom si

navzájem porovnali naše poznatky. Bertie, ty začni. Co máš

nového? Vezmi to stručně, protože události se hýbou rychle a

my nemáme času nazbyt.“

„Hned to bude. Zapni si bezpečnostní pás, starý brachu,

protože to budeš potřebovat,“ začal Bertie.

„Tak už začni, maříš drahocenný čas,“ stroze odvětil

Biggles.

„Dobrá, dobrá. Jen mne nehoň,“ postesknul si Bertie.

„Začnu od chvíle, kdy jsem včera v noci odjel, abych ti

přivezl potřeby na spaní a ty jsi mohl strávit noc v Penlocku.

Když jsem přišel do naší hospody v Polcarronu, zjistil jsem, že

ten barman, Tom, už tam není. Za barovým pultem stál nějaký

nový člověk. Řekl mi, že Tom odešel. To byla lež. Dostal

výpověď s okamžitou platností.“

„Jak to můžeš vědět?“

„On sám mi to řekl. Zastavil mne, když jsem byl na cestě

zpátky do Penlocku s tvými věcmi. Když jsem přijel do

Penlocku, ty jsi tam nebyl. Čekal jsem celé hodiny. Ty jsi se

ale neukázal. Co jsem mohl dělat?“

„Hlavně co jsi udělal?“

„Brašnu jsem nechal v místě tvého noclehu a vrátil jsem

se do hospody „U rybáře“ na přenocování. Neměl jsem chuť

sedět v tom sakramentském autě celou noc, ve vesnici, kde by

mne mohl zahlédnout někdo z Velkého statku. Dnes ráno jsem

vstal brzy a byl jsem si jistý, že tě najdu ve Fernside. Když

87

jsem šel dolů, abych sehnal něco k snědku na snídani, v hale

byl nějaký kravál. Byla tam policie.“

„Co za policii.“

„Mládenci z místní stanice, pochopitelně.“

„Zkomplikuje to situaci, pokud se do toho začnou míchat.

Copak chtěli?“

„Ptali se na otázky ohledně Toma.“

„Co udělal?“

„Nic. Ani nic udělat nemohl. Byl mrtvý.“

Biggles zůstal nevěřícně civět. „Mrtvý!“

„ Jeho tělo bylo nalezeno na pláži na úpatí útesu.“

„Chceš tím říct, že se zabil?“

„Ne. Tomu rozhodně nevěřím. Byl jako rybička, když se

mnou hovořil jen pár hodin předtím. Řekl mi, že jej vyhodili,

tak si najal pokoj ve vesnici, dokud si nenajde novou práci.

Povídal, že jej vyrazili, protože se něco nelegálního děje v

hospodě a on se pokusil zjistit, o co jde. Připadá mi to, že oni

se nespokojili s tím, že jej vyhodili, ale odkrouhli ho, aby už

nemohl víc mluvit.“

„Mluvit s kým?“

„Snad se mnou. Vím, že někdo nás sledoval, když jsme

spolu hovořili ve voze.“

„Takže ty si myslíš, že byl zavražděn?“

„Jsem o tom přesvědčen. Se mnou nehovořil jako člověk,

který má v úmyslu spáchat sebevraždu. Byl naprosto střízlivý,

takže nevidím způsob, jak by mohlo dojít k nehodě. Když mne

opustil, měl namířeno do svého nového bydliště, a ne někam

blízko útesu.“

Biggles se na chvíli odmlčel, jeho rty tvořily tenkou

pevnou linku. „Banda sprostých vrahů,“ vydechl. „Nyní je

opravdu musíme dostat.“

„Policie prováděla vyšetřování. Myslí si, že to musela být

nehoda nebo sebevražda jako následek ztráty zaměstnání.

Vyptávali se každého, včetně mne samého.“

„Kolik jsi jim toho řekl?“

88

„Prozatím co možná nejméně. Protože jsem neměl žádný

způsob jak to dokázat, neříkal jsem, že si myslím, že to byla

vražda. Tím bych spustil spoustu věcí. Musel bych potom

povědět všechno, kdo jsem a proč jsme tam.“

„Udělal jsi správnou věc.“

„To bych řekl, že správnou. Když policie odjela a já jsem

popíjel šálek kávy, Brunner vešel do jídelny a také se mne

začal vyptávat na různé věci. Myslím, že chtěl zjistit, co si ve

skutečnosti o celé té věci myslím. Nechal jsem ho při tom, aby

si myslel, že jsem ochoten přijmout teorii o sebevraždě. Řekl

bych, že nás podezřívá. Každopádně prohlásil, že naše pokoje

už pronajal, takže se musíme vystěhovat.“

„Na to se ještě podíváme,“ významně procedil mezi zuby

Biggles.

Bertie pokračoval: „Když jsem přijel dnes ráno do

Penlocku a zjistil jsem, že jsi nebyl celou noc doma, začal jsem

si opravdu dělat starosti. Nevěděl jsem, co dělat, a tak jsem

uháněl na letiště, abych Algymu sdělil, co všechno se událo.

Když jsem vezl Algyho sem zpátky, aby mi pomohl vás hledat,

potkali jsme ten zatracený daimler. Rozhodli jsme se jej

sledovat a zjistit, kam má namířeno. Skončili jsme v malé

vesničce na pobřeží jménem –“

„Portwin Cove,“ skočil mu do řeči Biggles.

Bertie doširoka otevřel oči. „Jak u všech všudy můžeš

vědět tohle?“

Biggles se chabě pousmál. „Řekněme, že jsem jasnovidec.

Já jsem se také činil. Jen pokračuj dál. Co se stalo v Portwin

Cove?“

Slova se ujal Algy. „Nechal jsem Bertieho ve voze a vydal

jsem se pěšky na průzkum. Daimler se zastavil v místě, odkud

bylo nejblíže do malého přístavu. Vystoupili tři muži a

vstoupili na palubu lodi, která kotvila u přístavní hráze. Jeden

z nich zapískal. Z podpalubí se vynořila nějaký muž,

předpokládám, že správce lodi. Dva z nově příchozích se

připojili k tomu chlápkovi na lodi a ztratili se někde dole.

89

Řidič daimleru se vrátil nazpět k vozu a odjel. Sledoval jsem

jej až na Velký statek v Penlocku. To je všechno.“

„Co ta loď?“ otázal se Biggles. „Co to bylo za typ?“

„Já bych ji nazval cestovní motorová jachta. Plavidlo to

bylo napohled dost silné. Vypadala jako speciálně vyrobená

pro použití na moři. Podle mého odhadu tak pro čtyři osoby.“

„Neznáš její jméno?“

„Ne. Neodvážil jsem se tak moc přiblížit. Nechtěl jsem,

aby mne načapali, jak slídím.“

Biggles přitakal. „To stačí. Teď bych vám rád pro vaši

představu vylíčil, copak se včera přihodilo Gingerovi a co mně

minulou noc.“ Dále pak pokračoval tím, že ve stručnosti

převyprávěl vše, co se přihodilo na Velkém statku,

pochopitelně včetně konverzace, kterou náhodou vyslechl u

krytého vchodu do domu.

Když skončil vypravování, Bertie pronesl: „Takže takhle

se věci mají v tuto chvíli. Co tedy podnikneme, starý brachu?“

„To není jednoduché,“ zadumaně odvětil Biggles. „Máme

nyní velmi dobrou představu o tom, čím se Brunnerovi

zabývají. Na sto procent pořádají tenhle výlet po moři v rámci

svých nekalých kšeftů. Co však nemáme jsou patřičné důkazy,

které by obstály u soudu. Nemůžeme nijak dokázat, že ti muži,

kteří jsou nyní na palubě, mají namířeno do zahraničí. I

kdybychom měli vlastní loď, což nemáme, bylo by očividně

marné plýtvání času, kdybychom je sledovali od chvíle, kdy

vyplují. Spatřili by nás.“

„A proč třeba nezkusit zmáčknout ty chlapy, o nichž

víme, že jsou v tuto chvíli na lodi?“ navrhl Algy.

„Z čeho bychom je mohli obvinit? Z lovu žraloků? Přesně

to by totiž uvedli jako důvod svého pobytu na lodi. Dokonce

by to třeba mohla být i pravda. Na tom není naprosto nic

nelegálního.“

„Mohli by to být párek pěkných ničemů na útěků před

zákonem, jestli rozumíš, co mám na mysli,“ podotknul Bertie.

„A možná, že taky ne,“ opáčil Biggles. „Co potom? Ne, to

není řešení. Riziko je příliš vysoké. Ukázali bychom všechny

90

své karty zbytečně. Mimochodem, ta loď už možná odplula.

Zkusme se tedy ještě jednou podívat na celou věc. Podloudný

obchod se podle mne uskutečňuje asi takto. Ti dva muži, co

jsou nyní na lodi, vyrazí naoko na lov žraloků. Vsadím se o co

chcete, že na palubě mají i rybářské náčiní pro případ, že by se

jich někdo vyptával. Pobřežní stráž možná uvidí loď odjíždět.

Neměli by mít žádný důvod k tomu, aby ji zastavili.

Bezpochyby ji dobře znají z dřívějška, od pohledu. Takže loď

projede. Někde na moři, dostatečně daleko od pevniny, se dva

muži na palubě vymění s dvěma jinými, pravděpodobně s

ilegálními imigranty. Ti už tam zřejmě nějakou dobu čekají na

tento okamžik, kdy si je přijedou vyzvednout. Pobřežní stráž

vidí, že se loď vrací se stejným počtem pasažérů jako předtím

vyplula, takže není důvod jakkoli zasáhnout. Proč by také

měla? Klidně to může být i tak, že ti dva muži, co vystoupí na

břeh, budou mít na sobě šaty těch, kteří vyjeli předtím. Co

však neznáme, to je ono místo, kde tito nechtění imigranti

čekají. Mohli by být na jiném plavidle, například na

francouzské rybářské lodi. Na druhé straně by ale dost dobře

mohli čekat na nějakém ostrově.“

„Proč na ostrově?“ otázal se Ginger.

„Protože minule v noci cosi povídali o ostrově. Může

ležet kdekoli. Tato země je doslova obklopena ostrovy. Sotva

by to mohl být Isle of Man. To je příliš daleko odtud. A

myslím si, že můžeme vyloučit i Isle of Wight, protože leží

příliš

blízko

domova.

Ze

které

části

Kontinentu

nejpravděpodobněji přicházejí lidé, čekající na vstup sem?“

„Francie,“ hádal Ginger. „Je to nejbližší místo.

Nezapomínej, že ta loď v Portwin Cove by měla mířit na lov

žraloků, takže by se jim moc nehodilo, kdyby byla na moři

nápadně dlouho.“

„Řekl bych, že máš pravdu,“ souhlasil Biggles.

„Řekněme, že je to tedy Francie. Jak by ses o tom

přesvědčil?“

91

„A co tak třeba udělat takový menší průzkum ze

vzduchu?“ přispěchal s návrhem Algy. „Je už načase, abychom

něco začali dělat, jinak nám ujede vlak – či spíše loď.“

„Rozpoznal by jsi ten člun, kdybys jej uviděl na moři?“

„Myslím, že ano, i když přísahat bych na to nemohl.

Kdybych uviděl cestovní motorovou jachtu daleko na

otevřeném moři, jak se šine v kurzu na francouzské pobřeží,

určitě by to byla dobrá stopa.“

„Dobře,“ energicky prohlásil Biggles. „Pojďme tedy na to.

Já tě vezmu na letiště. Jakmile se odlepíš od země, zamiř na

Portwin Cove a ověř si, jestli ta loď, kterou jsi minulou noc

viděl, je ještě na tom stejném místě. Pokud ano, tak ji sleduj.

Pokud už bude pryč, pokus se ji lokalizovat na moři a přesně

zjistit, na kterém místě přistane. Drž se od ní dost daleko, jinak

hrozí, že jim dojde, jaký je tvůj úkol. Možná budeš potřebovat

pomoc, takže si raději vezmi Gingera s sebou. Pokud se dozvíš

něco podstatného, měl bys být schopen navázat spojení se

mnou prostřednictvím vysílačky ve voze.“ S těmito slovy

Biggles nastartoval automobil a zamířil po silnici k

morvenskému letišti.

„A co budeš dělat ty?“ zeptal se Algy, jak Biggles řídil.

„Nejdříve vyklopím tebe a Gingera na letišti a pak pojedu

do Penlocku. Vyzvednu si své věci od paní Catorové a

omluvím se, že jsem se minulou noc nedostavil. Nemá žádný

smysl zůstávat déle ve vesnici, když o nás nyní Brunner ví.

Potom budu pokračovat do Polcarronu. Bertie a já si budeme

muset najít nějaké místo, kde bychom mohli večer složit hlavu,

takže by to klidně mohl být i náš známý hotel „U rybáře“.

Beztak tam máme kufry.“

„Nezapomněl jsi, že nás odtamtud vyhodili?“ připomněl

mu Bertie.

„Na to se ještě podíváme,“ odvětil drsným hlasem

Biggles. „Hotel si nemůže dovolit dělat takové věci a já mám v

úmyslu to Brunnerovi celkem nevybíravě říct. Máme velmi

dobrý důvod pro to, abychom tam dál zůstali. Policie by si

mohla přát s tebou znovu mluvit o Tomovi, zejména pokud se

92

chystá soudní vyšetřování. Možná budeš muset podat

svědectví. Bylo by velmi podezřelé, kdybys nebyl k nalezení.

Vypadalo by to, jako bys z nějakého důvodu uprchl. Správný

postup z právního hlediska by nyní, když máme před sebou

podezření z vraždy, byl zajít za službu konajícím policejním

úředníkem v této oblasti a sdělil mu všechno, co víme. To

ovšem udělat nemůžeme, zhatilo by to všechny naše plány.

Bude to muset počkat. Je samozřejmé, že později budeme

nuceni vysvětlit veškeré naše počínání.“

Během příští půlhodiny se všechno rozběhlo podle

předem stanoveného plánu. To znamená, že Algy a Ginger

odletěli v letounu. Biggles s Bertiem sledovali jejich odlet a

pak vyrazili do vesnice Penlock, aby z chalupy Fernside

vyzvedli Bigglesovy věci. Následkem všech těchto aktivit

bylo, že se už chýlilo k polednímu, když konečně dorazili do

Polcarronu. Když pomalu dojížděli jedinou ulicí k hotelu,

zastavil je místní policista tím, že vstoupil před vůz se

zvednutou paží.

Biggles stáhl okénko na své straně automobilu. „Copak se

děje, důstojníku?“

„Hledal jsem vás, pane. V hotelu mi sdělili, že odjíždíte,“

informoval jej konstábl.

„Vůbec nic takového,“ odpověděl Biggles. „Právě jsme na

cestě tam. Potřeboval jste něco?“

Policista se zadíval na Bertieho. „Týká se to soudního

vyšetřování případu Toma Drapera, který byl barmanem v tom

hotelu. Jak se zdá, byl jste poslední osobou, která jej viděla

naživu, zřejmě vás budeme muset přizvat, abyste podal

svědeckou výpověď.“

„Kdy se koná líčení?“ otázal se Bertie.

„Pozítří. V jedenáct hodin v obřadní síni místního

kostela,“ zněla odpověď.

„Dobrá. Dejte mi vědět. Budu nedaleko, pravděpodobně v

hotelu,“ oznámil mu Bertie.

Policista zasalutoval a ustoupil z cesty.

93

Biggles popojel dál a zastavil u okraje chodníku před

hotelem. Vešli dovnitř. V hale se setkali s majitelem zařízení.

„Přišli jste si posbírat své věci, doufám,“ spustil zostra.

„Za žádným takovým účelem jsme nepřišli,“ odvětil

chladně Biggles. „Přišli jsme, protože zde bydlíme a máme v

úmyslu zde i nadále zůstat.“

„Ale to nemůžete udělat,“ protestoval Brunner. „Já jsem

už vaše pokoje pronajal.“

„Potom byste měl raději jejich rezervaci zrušit,“ pronesl

stroze Biggles. „My zde zůstáváme. A navíc očekáváme

skutečně provotřídní služby. Takže na to dohlédněte.“

„Zavolám na vás policii,“ vyhrožoval Brunner.

„To bych vám rozhodně neradil. Dobře si to rozmyslete.“

„Vy mi nebudete nařizovat, co nám dělat,“ hřímal

Brunner.

„Právě v tom jste na omylu,“ prohlásil Biggles. Jedním

krokem přistoupil k Brunnerovi a zadíval se mu přímo do očí.

„Chci vám říci jen toto,“ pokračoval ledově. „Pokud vám

to doposud není známo, máme určité mocné přátele a pokud se

mi ještě jednou pokusíte dělat nepříjemnosti, zařídím, abyste

přišel o licenci. Dobře se nad tím zamyslete a přestaňte s tím

vaším marným zastrašováním. Pomineme-li vše ostatní, máme

policejní příkaz nevzdalovat se odtud, abychom byli

dosažitelní pro případ, že by bylo třeba podat svědectví při

soudním líčení v následujících dvou dnech. Jde o vašeho

zesnulého barmana. Víme, proč odtud odešel a naše verze se

zřejmě nebude s tou vaší příliš ztotožňovat.“

Brunner neodpověděl.

„Na oběd dolů přijdeme během pěti minut,“ uzavřel

debatu Biggles a následován Bertiem pokračoval v chůzi.

Vyšli nahoru do svých pokojů. Když byli na vrcholu

schodiště, Bertie se na Bigglese zadíval pochybovačným

pohledem. „Hele, povídám, starouši, ty jsi tomu dal tedy

grády. Proč jsi mu toho řekl tolik?“

„Neřekl jsem mu nic, co by už nevěděl nebo

nepředpokládal,“ opáčil Biggles. „Někdy se vyplácí zavléct

94

bojiště na půdu protivníka. Každopádně nemám v úmyslu se

nechat vyhazovat od toho mizerného kořistníčka.“

„Mohl by na nás něco ušít – pokud víš, co myslím,“

zapochyboval Bertie.

„Bezpochyby by chtěl, jenže s policií na dohled si já

osobně nemyslím, že by se o něco takového pokusil. Dvě další

náhlá úmrtí ve vesnici by byla příliš, než aby to mohlo být

považováno za náhodu. Nejdříve se trochu opláchneme a pak

sejdeme dolů na oběd. Potom bychom se měli raději začít

střídat u vozidla pro případ, že by se Algy pokusil s námi spojit

vysílačkou. Uvidíme se dole pod schody za pět minut.“

95

Kapitola 11

Algyho zpráva

Biggles se s Bertiem setkal dole v jídelně při obědě, jak

bylo dohodnuto. Brunner tam sice nebyl, ale skoro až k jejich

údivu se objevila obvyklá servírka, aby si mohli objednat.

První chod, polévku, přinesla a podávala jako obvykle. Bertie

už už nesl první nabranou polévkovou lžíci k ústům, když tu

Biggles vykřikl: „Zadrž!“

Bertie s tázavým pohledem spustil lžíci pomalu zpět do

talíře. „Co se děje, starý brachu?“

„Možná že nic – jenže… Nezarazilo tě, že ta polévka

vypadá na hladině trochu moc mastná?“

„Toho jsem si nevšiml.“

„Navíc se mi zdá, že má nějaký podivný zápach.“ S těmi

slovy Biggles zvedl svůj talíř a začichal.

Bertie učinil totéž. „Teď, když jsi mne na to upozornil,

ano, máš pravdu,“ souhlasil. „Je mi nějak zvláštně povědomý,

jako že jej odněkud znám – rozumíš, co mám na mysli.“

„Něco na tom je,“ významně pronesl Biggles.

Bertie znovu začichal. „Vypadá to, že ten pach dobře

znám, ale neumím jej teď zařadit.“

„Ale já ano,“ opáčil Biggles. „Existuje jeden zápach, na

který nezapomenu až do konce svého života. Stačí jen jedno

nadechnutí a ocitám se hned zpátky v těch starých časech, kdy

létaly pupy a velbloudí stíhačky.“

„Nemluvíš snad o ricinovém oleji?“ řekl Bertie a náhle

mu to také došlo.

96

… Stačí jen jedno nadechnutí a ocitám se hned zpátky v těch starých

časech, kdy létaly „pupy“ a velbloudí stíhačky…

97

„Ten zápach mi jej strašně připomíná. Také jsem tím

svinstvem smrdíval já sám, ještě když jsem létal na

velbloudech2. Levý rukáv své kombinézy jsem míval úplně

černý od oleje, jak odletoval od motoru. To bylo tím, že stejně

jako hodně pilotů té doby jsem vždycky míval za letu levý

loket opřený o okraj kabiny, abych měl dobrý výhled vpředu.“

„Copak je to za nápad?“ podivil se Bertie. „Musel se tam

dostat nějakou nešťastnou náhodou.“

„To není moc pravděpodobné. Co by podle tebe

pohledával ricinový olej v kuchyni?“

„Ale proč? Tím nás přece nemůžou otrávit.“

„Ne, ale vyřadí nás to z aktivity na nějakou dobu.“

Přišla servírka, aby posbírala talíře. Vypadala překvapeně,

když spatřila, že se polévky ani nedotkli.

Biggles se jí zeptal: „Kdo připravoval tuto polévku?“

„Pan Brunner,“ odpověděla. „Kdepak je právě teď?“

„V kuchyni.“

„Jděte mu vyřídit, že s ním chci hovořit.“ Děvče odešlo.

Za minutu Brunner vešel do místnosti. „Něco snad není v

pořádku?“ otázal se kysele. „Ano. Nechutnala nám vaše

polévka,“ prohlásil chladně Biggles.

„Co s ní není v pořádku?“

„Dal jste do ní příliš mnoho ricinového oleje. Smrdí. Bylo

nám řečeno, že jste ji připravoval vy.“

„Nesmysl. To není možné,“ plácal Brunner.

„Jen ochutnejte,“ vybídl jej Biggles. „Vezměte si moji

lžici. Nepoužil jsem ji.“

„Já jsem právě poobědval.“

2 Letecké motory v časných dobách aviatiky byly promazávány

rostlinnými oleji, většinou ricinovým olejem, který tím, že se spotřebovával

po galonech, přispíval k velmi drahému provozu těchto motorů. Olej se

hnal přímo přes válce a v místě hlavy válce volně vystřikoval ven. Protože

byl horký, vydával nepříjemný nasládlý zápach, který si ten, kdo jej jednou

poznal, už nespletl s ničím jiným. Člověk mohl dobře rozpoznat pilota

velbloudích stíhaček podle černých olejových skvrn na kombinéze.

98

„Vsadím se, že si přece dáte,“ jízlivě protáhl Biggles.

„Ale jak by se mohl ricinový olej dostat do polévky?“

„Dostal se tam, protože vy sám jste jej tam dal a já si

dokážu domyslet proč,“ drsným hlasem řekl Biggles.

„Kdybych měl dost času, nalil bych vám tohle všechno do

chřtánu.

Postarejte se, aby se to už neopakovalo nebo si budu

muset přivést policii, aby se porozhlédla po zdejších

poměrech. To je všechno. Teď bychom si rádi dali k snědku

něco, co jste nevylepšoval.“

Brunner nasupeně hleděl, ale neříkal nic. Vyšel ven z

místnosti.

Bertie pravil Bigglesovi: „Víš, starý brachu, už to tak

nějak vypadá, že mě tohle připravilo o můj obvyklý apetit.

Odteďka mi už ta zdejší bašta asi moc nepojede. Kousek odtud

v ulici je malý bar s přímořskou kuchyní. Co kdybychom se

tam prošli a obrátili do sebe plný talíř hranolků?“

„Ne, díky. Alespoň ne dokud si tady platím za stravu. Ta

maličká krysa mne nevyžene z tohoto zařízení. Nemyslím si,

že se pokusí ještě o nějaké triky tohoto druhu, nyní, když jsem

mu pohrozil, že přivedu policii.“

V jídle, což byl studený rostbíf a vařené brambory, dál

pokračovali mlčky. Pokud bylo možno rozeznat, vypadalo to,

že je všechno v pořádku. Když dojedli, vyšli ven k vozu a

přemístili jej na staré místo na nábřeží. Bertie se usadil ve

voze, nasadil si sluchátka a byl připraven prozkoumat všechny

radiové signály ve vzduchu. Nejprve pochopitelně zkusil jejich

služební vlnovou délku.

„Vidím, že se můj starý povídavý kámoš hrne na lavičku.

Půjdu s ním prohodit pár slov, jinak si bude myslet, že se ze

mě stal pěkný náfuka,“ poznamenal Biggles. „Dej mi vědět,

pokud něco zjistíš.“

„Počkej minutku,“ napjatě pravil Bertie. „Mám dojem, že

jsem zachytil Gingera.“

Biggles počkal.

99

„Dobrá, Gingere, ohlas se,“ promluvil Bertie do přístroje.

„Tady Bertie. Ano. Biggles je se mnou. Přepínám.“

Pomlka a Bertie pokračoval. „Omlouvám se, ale právě

jsme se krmili na obědě. Pokračuj, poslouchám tě. Přepínám.“

Znovu zavládlo ticho, tentokrát to trvalo delší dobu. Bertie

napjatě poslouchal. Nakonec řekl: „Rozumím. Budeme tam.

Hned vyrážíme. Konec.“ Vypnul vysílačku a obrátil se k

Bigglesovi, který se zjevnou netrpělivostí očekával novinky.

„O čem jste se celou tu dobu bavili?“ otázal se Biggles.

„Dnes ráno narazili na tu loď, byla už dost daleko od

břehu. Sledovali ji. Je jim známo, kde vysadila oba pasažéry a

zřejmě se nyní vrací zpět jen s dvoučlennou posádkou na

palubě. Nabrala kurs směrem k této části pobřeží, ale nemohou

říci, kam přesně. Odhadují, že by měla ke břehu dorazit zhruba

za hodinu.“

„Mají v úmyslu ji sledovat až tam?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Říkají, že to nemá smysl. Na palubě nejsou žádní noví

pasažéři. Mnohem důležitější je, aby se s tebou co nejdříve

setkali a probrali nejnovější vývoj. Prostřednictvím vysílačky

by to trvalo příliš dlouho. Míří nejkratší cestou na letiště a

podle všeho by měli sednout na zem za méně než půlhodinu.

Chtějí, abys je tam počkal. Ginger byl trochu namíchnutý,

protože jsme na jejich volání nereagovali dříve. Říkal, že celou

půlhodinu jen zapínal a vypínal vysílačku, jak se snažil

navázat s námi spojení.“

„Nemůžeme být zároveň na dvou místech,“ řekl Biggles.

„Dobrá. Tak vyrazme rovnou na letiště.“

Bez dalšího komentáře vyrazili na cestu. Jeli rychle a tak

se ocitli na dohled letiště právě včas, aby zahlédli austera

přistávat. Zaparkovali vůz a chvatně vyběhli naproti posádce

letadla.

„Kde jste k čertu byli?“ podrážděně dorážel Algy.

„Snažili jsme se k vám dovolat vysílačkou celé

dopoledne. Toto opravdu spěchá.“

100

„Pak to rychle vysyp a neztrácej čas remcáním. My jsme

měli také co na práci,“ odpálkoval jej Biggles. „Kde loď

vysadila oba své pasažéry?“

„Nebudeš tomu dozajista věřit,“ prohlásil Algy.

„Dej mi alespoň šanci. Kdepak to bylo?“

„V Lamanšském souostroví.“

„Který z ostrovů?“

„Já nevím, který z nich to je.“

Biggles se zamračil. „Co tím chceš říct – že nevíš, který z

nich to je?“

„Jak bych to vůbec mohl vědět? Dokážeš si představit,

kolik jich tam je?“

„Přiznám se, že ne. Slyšel jsem jen o čtyřech.“

„Jsou jich tam spousty. Ve skutečnosti to vypadalo, že

snad stovky. Celý Lamanšský průliv je doslova zaneřáděn

ostrůvky.“

„To nemyslíš vážně.“

„Tropil bych si snad šašky v takové situaci? Všechno co

vím je, že přistáli na jednom z menších ostrůvků. Dobře jsem

si jej prohlédl, takže doufám, že bych ho dokázal najít.“

„Předpokládám, že ten ostrov patří k našemu území.“

„O tom nemám nejmenší ponětí. Proč? Copak nám nepatří

úplně všechny?3“

3 Vyzvete-li kteréhokoli školáka, aby vám vyjmenoval ostrovy

Lamanšského soustroví, pravděpodobně bez zaváhání odpoví: Jersey,

Guernsey, Alderney a Sark. Ten, který by měl přitom k dispozici atlas by

mohl připojit Herm a Jethou. Ale není příliš pravděpodobné, že by mohl

vyjmenovat množství ostatních, jako je Lithou, Burhou, Ortae, Casquety,

Les Ecrehou nebo ostrovy Chausey, což je skupina, která leží blízko

francouzského pobřeží a mimochodem patří Francii. Ve skutečnosti leží v

této oblasti mnoho ostrovů, jak velkých tak i malých, které se řadí pod

široký pojem Lamanšské souostroví. Zdá se, že vlastně nikdo neví, kolik

přesně jich je. Některé z nich nejsou více než hromady kameni, většina z

nich není v současné době obývána. Zříceniny domů však napovídají, že

kdysi zde žili lidé. Jeden či dva patří soukromným vlastníkům. Jeden je

přírodní rezervací. Na jiném zase žije osamocený muž, který se živí lovem

humrů. Jeho úlovek čas od času odváží loď z některého z větších ostrovů.

101

„Osobně si tím nejsem nijak zvlášť jistý, ale mám takový

nejasný dojem, že některé z nich, ležící nejblíže k

francouzskému pobřeží, patří Francii. Budeme si to muset ještě

prověřit.“

„Bude lépe, vypovíš-li mi přesně, co se stalo dnes ráno,“

vyzval jej Biggles.

„Dost dlouhou dobu nám zabralo hledání té správné lodi a

stále se nestačím divit, že jsme ji nakonec našli,“ začal Algy.

„Byla o hodně dál na volném moři, než jsem předpokládal, a

když jsem pomyslel na palivo, chystal jsem se to už už zabalit,

když jsem ji v dálce zahlédl. Pořád si to hnala jako blázen

soudě podle zčeřené stopy, kterou za sebou nechávala. Nevím,

co je to za druh lodi, ale můžete dát na mne, když říkám, že

rozhodně není běžným typem. Její motor musí mít sílu řádově

sta koní. Řekl bych, že si to hnala rychlostí takových čtyřiceti

uzlů.“

„Jsi si jistý, že to nebyl vojenský torpédoborec?“ vložil se

pochybovačně Biggless do hovoru.

„Naprosto jistý. Poznám přece torpédoborec, když ho

vidím. V dohledu bylo jen tohle jediné malé plavidlo, takže

stejně jsem si je neměl s čím splést.“

„Dobře. Pokračuj dál.“

„Vzpomněl jsem si, že jsi zaslechl nějaký hovor o ostrově,

a odhadl jsem, že kurs toho plavidla směřuje na Guernsey,“

hovořil dál Algy. „Mýlil jsem se. Guernsey se zdaleka vyhnul.

Guernsey vždycky snadno poznáte, protože půl ostrova je

pokryto sklem. Ve sklenících tam pěstují časná rajská jablka a

bůhví co ještě. Tak mi napadlo, že to musí být Jersey, kam má

Tyto ostrovy byly kdysi popsány jako „drobečky Francie rozsypané v

průlivu a posbírané Anglií“. Avšak před tisíci roky byly součástí

normanského vévodství a když Vilém Dobyvatel, vévoda normanský,

ovládl Anglii, přinesl si je obrazně řečeno s sebou. Za těchto okolností snad

tedy čtenář pochopí a omluví Algyho nedostatečné znalosti v oboru

geografie.

102

ta loď namířeno. Ale nic takového. Opět jej zdaleka minula. V

tuto chvíli, kdy jsem měl ostrovy na všechny strany, se mi už z

toho začínala motat hlava… nevěděl jsem, co si mám o tom

všem myslet.“

„Měl jsi přece mapu,“ upozornil Biggles.

„Ta mi byla houby platná,“ odfrknul Algy. „Jsou na ní

vyznačeny

jen

hlavní

ostrovy.

Já

jsem

potřeboval

přinejmenším námořní mapu Admirality. Ale nech mne

domluvit. Začínal jsem si dělat už vážné starosti s benzínem,

protože dosud se neobjevil jediný signál napovídající, že by se

tato přihlouplá honička měla chýlit ke konci. Chystal jsem se

proto obrátit k domovu, když ten člun náhle změnil směr a

jako blesk zamířil do maličké zátoky na jednom z menších

ostrovů. A bylo to tady. Mnoho jsem toho neviděl, protože

jsem se neodvážil přiblížit. Obával jsem se, že někdo by mohl

uhádnout smysl mého počínání. Ovšemže mne museli vidět,

ale já jsem přesvědčen, že to nijak nevadí, protože jsem nebyl

jediným letounem na obloze. Dva či tři menší stroje se

proháněly kolem, odhaduji, že to byly výlety buď mezi ostrovy

nebo z hlavních ostrovů na francouzskou pevninu.“

„Co se ale odehrálo na tom ostrově, to je věc, která mne

zajímá,“ zeptal se Biggles.

„Loď se na místě nezdržela ani pět minut. Zahlédl jsem

tam cosi jako budovu nebo možná stan a venku před tím stáli

dva muži. Rychle vběhli na loď. Krátce tam o něčem

diskutovali.

Ti dva muži na palubě se připojili k těm na břehu a loď

odrazila od břehu. Vyrazila zase na plný plyn a ti čtyři zůstali

na ostrově. Držel jsem si člun na dohled dokud jsem si nebyl

jistý, že má namířeno k domovu a pak jsem letěl rovnou sem.

Proč ta loď musela plout takovým setsakramentským tempem,

to opravdu nevím.“

„Já ti to mohu vysvětlit,“ řekl Biggles. „Měla před sebou

dlouhou cestu. Pokud chtěla budit dojem, že byli na lovu

žraloků, nebylo by vhodné, aby byla pryč příliš dlouho – určitě

ne až do noci.“

103

„Ano. řekl bych, že to je správné vysvětlení,“ souhlasil

Algy. „Na to jsem vůbec nepomyslel. Můj názor je asi

takový,“ pokračoval. „Podle mého bylo původním záměrem

vyložit dva nové muže na ostrově a přivézt ty, kteří už tam

byli. Ale z nějakého důvodu došlo ke změně plánu, jako by

Brunner nebo kdokoli, kdo lodi velel, něco vytušil.“

„Pravděpodobně se nemýlíš,“ odvětil Biggles. „Věci se

zde vyvíjely rychle. Vědí, že po nich už jde policie a mně už

bylo známo, že dnešní výlet má sloužit k tomu, aby se Brunner

zbavil dvou mužů, kteří byli u něj na Velkém statku v

Penlocku. Jak daleko byla ta loď, když jste ji viděli

naposledy?“

„Bylo to ještě kus. Ach, musím ti říct také toto:

Jednou se skoro zastavila a ti chlapci na palubě vypadali,

jako že rybaří.“

Biggles přikývl. „Kdyby domů přivezli rybu, byl by to

důkaz, že skutečně rybařili a důvod, proč se tak dlouho zdrželi

na moři,“ suše prohlásil.

Promluvil Bertie: „Takže jaký bude tvůj další krok, starý

brachu? Tradá do vzduchu kapku si omrknout ten ostrov, co o

něm mluví Algy? Tedy ovšem pokud jej dokáže poznat.“

„Poznám jej,“ prohlásil pevně Algy. „Přistání na něm

nepřipadá v úvahu, pokud se vám toto honí hlavou. Je jen asi

tři sta yardů dlouhý a méně než poloviční do šířky, navíc je to

tam samá skála.“

„V tom případě na to můžeme v tuto chvíli zapomenout,“

rozhodl Biggles. „Pokud ještě není pozdě, rád bych viděl, kde

ta loď přistane, kdo vyjde na břeh a kam zamíří.“

„Jak to hodláš provést?“

„Možná, že to vyjde. Povím vám, jak na to. Dobře mne

poslouchejte. Je to velmi důležité.“ Biggles rychle hovořil.

„Já spolu s Bertiem zamířím vozem k pobřeží. Algy,

vezmi Gingera, nasedněte do stroje a pokuste se určit přesně

polohu lodi, jestli je dosud na moři. Budeme udržovat spojení

prostřednictvím vysílačky. Nezapomeňte si doplnit nádrže, než

odstartujete. Přesto se dostanete k pobřeží před námi. Pokud se

104

vám podaří objevit loď, chci od vás, abyste mi sdělili, kam má

podle všeho namířeno. Pokud to budu vědět, zajedu na to

místo, abych viděl, co se bude dít – kdo vystoupí na břeh a

kam bude směřovat.“

„Co když je už v přístavu?“ zeptal se Algy.

„Pokud ji nebudete schopni s určitostí poznat, pak

můžeme na vše zapomenout. Plán tím padá.“

„Kam přesně zamíříš, když odjedeš odtud?“

„Do Polcarronu.“

„Proč tam?“

„Je to při ruce stejně jako kterékoli jiné místo. Pro začátek

bude stačit. Musíme někde jíst a spát a klidně to může být „U

rybáře“. Bertie bude muset být v Polcarronu každopádně kvůli

vyšetřování smrti Toma Drapera. Policie si jej přeje mít

nablízku. Jakmile budeš hotov se svým úkolem, Algy, leť

rovnou do Londýna a popiš plukovníku Raymondovi, jak se

věci mají – ta loď, ostrov, Velký statek v Penlocku – prostě

všechno. Vypovíš mu celou situaci stejně dobře, jako bych to

učinil já sám. Zeptej se ho, co si přeje, abychom podnikli. Tato

záležitost začíná být pro nás příliš velké sousto, než abychom

si s ní sami poradili. Pak se raději vrať sem. Rozumíš?“

„Jasné. Kde vás potom najdu?“

„Zkus hospodu v Polcarronu. Tak dobrá. Hejbněme

kostrou! Nezbývá nám moc času. Udržujte spojení. Budeme

čekat na radiový signál.“

„Dobře.“

V pěti minutách už Biggles s Bertiem zanechali Algyho a

Gingera v přípravách na dotankování austera, seděli ve voze a

uháněli po cestě na Polcarron.

105

Kapitola 12

Zpátky do Polcarronu

Dříve než dorazili k pobřeží a dosud čtyři nebo pět mil od

Polcarronu, Biggles s Bertiem spatřili austera, jak se nad nimi

přehnal. Za chvíli poté, když usoudili, že letoun je na dohled

od moře, Bertie zalovil vysílačkou v éteru, protože Biggles byl

zaměstnán řízením. „Za chvilku se tedy dozvíme, nakolik nám

přálo štěstí,“ poznamenal vesele.

Štěstí jim bylo skutečně nakloněno, protože nemuseli

čekat dlouho a zachytili první zprávy. „Našli ji,“ řekl radostně

Bertie Bigglesovi. Za chvíli pokračoval: „Je stále ještě sedm až

osm mil od pobřeží. Pohybuje se velkou rychlostí a zdá se, že

míří na Polcarron. Algy říká, že se bude držet v dostatečné

vzdálenosti, ale tak, aby na ni stále viděl.“

„Skvělé. To nám vyhovuje,“ řekl Biggles a přidal plyn.

„Měli bychom tam dorazit první.“

O několik minut později, když už bylo moře v dohledu,

ozval se Ginger a Bertie opět tlumočil Bigglesovi. „Ano,

pokud loď nezmění kurs na poslední chvíli, pak má namířeno

do Polcarronu. Chlapci chtějí vědět, jestli mají hlídkovat dál

nebo pokračovat v operaci, jak bylo dohodnuto.“

„Řekni jim, že to tady přebíráme. V pár minutách bychom

měli být schopni loď vidět sami. Oni mohou zamířit do

Londýna.“

Bertie přetlumočil po svém vzkaz: „Dobře, vy kujóni.

Upalujte do města. To je vše. Konec.“ Vypnul vysílačku.

Za pět minut dorazili do Polcarronu. „Támhle je,“

poznamenal Bertie. „Právě vjíždí dovnitř. Je tady na chlup

přesné. Takže co teď?“

Biggles zpomalil na jízdu krokem. Když se ocitli v úrovni

malého přístavu, zastavil úplně. „Vypadá to, že má v úmyslu

zakotvit u támhletoho malého betonového mola,“ řekl rychle.

106

Rozhlédl se kolem. „Zdá se, že tu není nikdo s výjimkou

starého povídavého Sama na lavičce. Víš co ti povím, Bertie?

Vystup ven a projdi se tady kolem, zjistíš, co se děje. Nevadí,

pokud tě uvidí. Budou tě mít za náhodného návštěvníka.“

„A co ty?“

„Já zůstanu tady ve voze. Pokud je zde někde poblíž Bates

– ten chlápek, co řídí daimler, tak pozná mého starého forda.

Ne že by to nějak vadilo. Jednou tady s námi hovořil,

vzpomínáš? Udělej si procházku a zjisti, co dělají a kam jdou.“

„Dobře, starý brachu.“ Bertie vystoupil a volným krokem

zamířil podél nábřeží, jež bylo opuštěné s výjimkou starého

Sama na jeho obvyklém místě.

Biggles svůj pohled soustředil hlavně na loď, jež nyní

stála podél mola, které tvořilo ochrannou zeď na vzdálené

straně přístavu. Ale povšiml si, že když Bertie došel po úroveň

lavičky, Sam vstal a šel dál vedle něho.

Pochopitelně, že Biggles neměl tušení z jakého důvodu,

pokud to nebyla jen pouhá zvědavost. Když Biggles sledoval

loď, spatřil, jak dva muži cosi dělají na zadní palubě,

nedokázal však rozeznat co. Potom společně vykročili po molu

směrem k ulici vesnice, na jejímž konci vyšli po schodišti

nahoru a zmizeli mu z očí. Bertie se Samem došli po molu až k

zakotvené lodi, zastavili se tam na minutku a hovořili. Pak se

vrátili a po ulici zamířili nahoru, kde se také za chvíli ztratili z

dohledu. Přešla minuta, dvě. Pak Biggles spatřil Bertieho, jak

se vrací podél nábřeží sám, směrem k vozu.

„Tedy?“ otázal se Biggles, když přišel. „Kam ti dva šli?“

„Vešli do hospody „U rybáře.“

„Zpropadeně, no ovšem.“

„Daimler stojí na hotelovém parkovišti.“

„Kdo byli ti dva muži? Poznal jsi je?“

107

Daimler stojí na hotelovém parkovišti…

108

„Jednoho z nich. Byl to Bates, šofér. Toho druhého jsem

nikdy neviděl, ale mám pocit, že by to mohl být Julius

Brunner, bratr toho chlapa, co vede hostinec. Starý Sam měl za

to, že je to opravdu on, že už jej tady ve vesnici párkrát viděl.

Řekl mi ještě něco dalšího, i když si nejsem moc jistý, co si

mám o tom myslet. Viděl jsi nás, jak jsme šli společně k tomu

člunu?“

„Ano, ovšem.“

„Dělali tam něco se žralokem. Nebyl nijak zvlášť velký.

Dosud leží na přední palubě.“

„Takže se jim podařilo jednoho chytit. Algy nebo Ginger,

jeden z nich říkal, že někdo z lodi rybařil.“

„Ne. V tom je ten vtip. Oni žádného nechytili.“

„Tomu nerozumím.“

„Podle starého Sama je ta ryba už mrtvá týden. Říká, že

už ji viděl dříve, jednou pokud ne i dvakrát. To je vlastně ten

důvod, proč šel se mnou, aby se na ni podíval. Přísahá, že je to

ta stejná ryba, kterou viděl kdysi minulý týden. Je to modrý

žralok. Ti se nikdy nepřibližují moc ke břehu. Podle Sama

musíš urazit alespoň dvacet mil, abys jej mohl ulovit.“

„Tedy to musí vědět on.“

„Vrtá mu hlavou, co mají ti dva povedení rybáři za

lubem.“

„To naprosto chápu,“ řekl Biggles.

„Jaký to má podle tebe smysl?“

„Na to existuje zcela prostá odpověď. Mrtvý žralok slouží

jako důkaz, že loď byla na moři za účelem lovu – pro případ,

že by se nečekaně objevila nějaká úřední osoba a kontrolovala

je.“

„Takže tak to je.“

„Nenapadá mne žádné jiné vysvětlení a nemám v úmyslu

marnit čas tím, že si budu lámat hlavu, abych na ně přišel.“

„Co máš v úmyslu udělat?“

„Mohli bychom si zaskočit do hospody „U rybáře“ a dát si

tam něco k snědku.“

109

Na chvíli se v Bertieho tváři objevil vyděšený výraz.

„Nezapomněl jsi náhodou, kdopak tam právě přišel?“

Biggles se usmál. „To je právě jeden z důvodů, proč mám

v úmyslu tam zajít. Mohli bychom se leccos dozvědět. Vezmu

auto a zaparkuji je před hotelem. Stejně jsme ve slepé uličce

dokud nedostaneme instrukce od plukovníka Raymonda, co si

přeje, abychom udělali. Věci dospěly do takového stadia, kdy

nemám chuť nadále podnikat něco na vlastní pěst.“ Nastartoval

vůz a vyrazil.

„Víš, starý brachu, jedna věc je mi na celé té záležitosti

záhadou, zkrátka mi tam nějak nesedí,“ zamyšleně pronesl

Bertie. „Říkal jsi, že když jsi začal podezřívat ten žraloci

byznys, tak sis povšiml, že počet mužů, kteří se vraceli, se

rovnal počtu těch, kteří předtím odjeli. To znamenalo, že by si

toho nepovšiml žádný pracovník celních úřadů, i kdyby se k

tomu náhodou nachomýtl.“

„To je pravda,“ souhlasil Biggles.

„Jenže dneska odjeli z přístavu čtyři muži, ale jen dva se

vrátili. To znamená, že hodně riskovali. Co kdyby se jich

někdo zeptal, copak že se přihodilo oběma pasažérům?“

„Kdepak. Přehlédl jsi jeden podstatný detail.“

„Copak jsem přehlédl?“

„Ten člun se nevrátil do stejného přístavu, odkud vyplul.

Vyrazil z Portwin Cove, ale nazpět se vrátil do Polcarronu.

Tudíž je velmi málo pravděpodobné, že někdo, kdo je viděl

odplouvat, by je zahlédl i při návratu. Takže žádné otázky

nehrozí. Domýšlím se, že toto je jejich obvyklý postup, který

jim umožňoval unikat se svoji nekalou činností spravedlnosti.“

„Vyzvednout zákazníky na jednom místě a přistát potom

u břehu někde jinde.“

„Přesně tak.“

Bertie se zamračil. „Čím to je, že ty vždycky dokážeš

přijít s tak sakramentsky jasnou odpovědí?“

Biggles se usmál. „Je to jen otázka používání té šedé

hmoty, která ti leží někde mezi ušima. Musel jsem si zvyknout

myslet hlavou, když jsem byl mladší. Už jsme tady.“ Zabrzdil

110

automobil před hlavním vchodem do hostince „U rybáře“.

„Jelikož budeme brzy potřebovat auto, necháme jej stát tady.“

„A co přesně doufáš, že se ti teď podaří, můžu-li se

zeptat?“

„Dříve, než podniknu něco dalšího, půjdu si dát drink,“

prohlásil Biggles. „Nejsem přece velbloud. Čas od času

potřebuji také z něčeho žít. Jediná věc, která dnes přišla do

styku s mým žaludkem byl ten tenký plátek studeného

hovězího. Do baru zaskočíme cestou do jídelny. Zvu tě na

sklenku. Co si dáš?“

„Sklenici piva, díky moc.“

Opřeli se do lítacích dveří a vstoupili do baru. Zjistili, že,

je úplně prázdný s výjimkou nového barmana.

„Dvě půlpinty, prosím,“ objednal Biggles.

Barman se na něj zadíval, ale ani se nepohnul.

Biggles zopakoval objednávku.

Barman dál zíral. Nepohnul se a ani nepromluvil.

Na okamžik Biggles pochopitelně vypadal překvapeně.

„To jsi snad najednou dostal vadu sluchu, nebo co?“ otázal se.

„Já jsem vás slyšel,“ řekl barman.

„Tak co kdybys také něco udělal?“

„Dostal jsem příkaz, abych vás neobsluhoval.“

„Ale! Takže tak je to. Kdo ti dal ten příkaz?“

„Šéf.“

„Je tady?“

„Myslím, že ano.“

„Raději bys ho měl rychle najít. Máš na vybranou. Buď

sem navalíš ty piva nebo mu kalupem vyřiď, že jdu volat

policii. Myslím, že to se mu nebude moc zamlouvat. Nejsme

opilí, takže nemáš žádnou záminku, abys nás neobsluhoval. To

jsou vyhláškou dané podmínky a tady je veřejně přístupný bar.

Tak pěkně sebou hoď.“

Po kratičkém zaváhání se barman ztratil ve dveřích na

konci místnosti baru.

„To je ale zpropadený hajzlík,“ ulevil si Bertie a

kapesníkem si čistil svůj monokl.

111

„Není čeho se bát,“ povzbudivě odvětil Biggles. „Ten nás

obslouží.“

Barman se vrátil zpět. Bez jediného slova vzal dvě

sklenice z police za sebou, naplnil je a prudce jimi udeřil o

barpult, takže trocha piva přetekla.

„Pořádně je dolij a potom utři sklenice,“ poručil Biggles

hlasem, který byl tvrdší než ocel. „Chci se toho piva napít a ne

si ho bryndat za límec.“

Barman poslechl.

„To už je lepší,“ řekl Biggles.

„Dělá to dva šilinky,“ vyštěkl barman.

Biggles vysázel peníze. „Teď můžeš jít a vyřídit svému

šéfovi, že až to tady dopijeme, tak jdeme dovnitř a hodláme si

dát něco k jídlu.“

„Oběd se už nepodává.“

„Tak to bych vám doporučoval, abyste jej pěkně rychle

zase začali podávat, jinak vám garantuji, že ztratíte stravovací

licenci.“ Biggles ani nezvýšil hlas.

Barman je znovu opustil. Vrátil se doprovázen svým

šéfem, Stephenem Brunnerem, který úsečně prohlásil: „Přišli

jste pozdě.“

„Já vím a omlouvám se za to, ale zdržely nás okolnosti,

které jsme nemohli ovlivnit,“ vysvětlil Biggles nevzrušeně.

„Ale uvědomte si, že jsme zde bydlící hosté, takže se o

tom nebudeme přít. Potřebujeme něco sníst a to jídlo si dáme

tady. Postačí nám studené maso s nakládanou zeleninou.“

„Před krátkou chvílí zde byla policie a ptali se po vás,“

informoval je Brunner nevlídným hlasem. „Mám vám vyřídit,

že přelíčení kvůli mému zesnulému barmanovi bylo

odloženo,“ Brunner hovořil, jakoby se mu moc nechtělo

informaci vyřídit, ale přitom se neodvažoval ji zamlčet.

„Skutečně! Proč je odložili?“

„Jak bych to mohl vědět?“

„Dobrá, myslím, že k tomu mají své důvody,“ řekl

Biggles. „Připadá mi to, jako by měli podezření, že jde o

nečistou hru. Tím se řeší veškeré otázky, týkající se našeho

112

odjezdu, nemám pravdu? Chci tím říct, že protože se tady ve

vesnici nemůžeme jinde ubytovat, budeme muset zůstat tady,

ať už se vám to líbí nebo ne.“

„Tím bych si nebyl zase tak jistý,“ zavrčel Brunner.

„Já jsem,“ mile opáčil Biggles. „A radím vám, abyste

pečlivě vážil svá slova a činy, jinak si koledujete o malér.

Jdeme, Bertie.“ S těmito slovy prošel kolem Brunnera a pak

dál do jídelny.

Tam nalezli dva muže jak sedí u stolu, před nimi bylo

naservírováno jídlo. Byl to Julius Brunner se svým řidičem

Batesem. Přestali jíst a udiveně zírali, očividně toto setkání

neočekávali.

„Krásný den na to, aby si člověk trochu zarybařil,“ vesele

zvolal Biggles na Julia Brunnera. „Přálo vám dnes štěstí?“

„Jednu rybu jsme chytili,“ zněla překvapená odpověď.

„Jen jednu? Kdosi mi povídal, že vy se obvykle vracíte s

párem úlovku,“ nevzrušeně opáčil Biggles. „Kdo vám to

říkal?“

„Jeden můj známý. Povězte mi ale jednu věc, že jsem tak

zvědavý. Když chytíte žraloka, co s ním potom uděláte?“

„Putuje do rybárny, kde se zpracuje na potravu pro

kočky.“

Biggles se usmál. „Skvělé, skutečně samotného by mi

nenapadl lepší způsob, jak s ním naložit.“

Tyto žoviální konverzaci přerušil až sám Stephen

Brunner, který vešel na scénu a nesl podnos. Přinesl jej až ke

stolu, u kterého byli usazeni Biggles a Bertie a naservíroval

jim jídlo, které Biggles předtím objednal.

„Jste teď spokojen?“ nevrle se otázal.

„Přesně tohle jsem potřeboval,“ přikývl Biggles.

„Omlouvám se, pokud jsem vyrušil vaši malou společnost.“

„Vůbec nic se nestalo,“ zavrčel Brunner s nijak

neskrývaným sarkasmem. Pak jedovatě dodal, jako by už

nebyl dále schopen ovládat svůj vztek: „Vy si myslíte, že jste

na mne vyzrál, ale já si to vámi zanedlouho vyřídím.“ S tím se

připojil ke svému bratrovi u druhého stolu.

113

„Snad mi nehodláte vyhrožovat,“ pokáral jej Biggles a

potom se bezeslova pustil do jídla.

„Jaký smysl měla tahle výměna názorů?“ tiše se otázal

Bertie.

„Neexistuje lepší způsob, jak pořádně otřást protivníkem.

Ztratí tak možnost soudného uvažování,“ odpověděl Biggles.

V jídle pak pokračovali bez dalšího hovoru. Když dojedli,

Biggles se pohodlně opřel a spokojeně vydechl. „To už je

lepší,“ poznamenal a pohlédl na hodinky. „Teď vzhledem k

tomu, že zde nemáme víc co na práci, bychom se mohli vrátit

na letiště a zjistit, jestli se už hoši vrátili s příkazy z ústředí.

Pojďme,“ uzavřel hovor a povstal.

„My se vrátíme,“ zahalekal přes místnost na Stephena

Brunnera, když vycházeli ven.

„Koleduješ si o průšvih,“ poznamenal Bertie, když už byli

venku.

„Někdy je to ten nejrychlejší způsob, jak přimět věci k

tomu, aby začaly krystalizovat,“ odpověděl rozvážně, když

nastartoval motor.

114

Kapitola 13

Biggles vykládá karty

Když Biggles a Bertie přijeli na letiště, zjistili, že auster

už tam stojí na malé betonové parkovací ploše. Vedle něj stáli

Algy s Gingerem a očividně už na ně čekali.

„Tak honem, pojďte,“ huboval je Algy. „Trvalo vám

nějak moc dlouho, než jste se sem dostali.“

„Měli jsme nějaké zařizování,“ vysvětloval Biggles. „Jako

třeba?“

„Jako třeba se znovu dohadovat s Brunnerem o tom, jestli

zůstaneme dál ubytovaní v hotelu.“

„A výsledek?“

„Zůstáváme tam. Nemůže nás vystěhovat. Soudní líčení

ve věci smrti Toma Drapera bylo odloženo a policie může

chtít, aby Bertie svědčil.“

„Já vím. Náš šéf je za to možná nepřímo zodpovědný.

Obrátil se na policejního velitele okresu a navrhl mu, aby

nechal líčení odložit. Tím se podaří získat čas na soudní pitvu

těla, při které se mimo jiné zjistí, kolik toho Tom Draper

vypil.“

„Odpřisáhl bych, že byl naprosto střízlivý, když se mnou

hovořil,“ vložil se do řeči Bertie. „Říkal mi, že je na cestě do

svého nového bydliště, kde přenocuje.“

„Tím se nebudeme teď zabývat,“ netrpělivě přerušil

konverzaci Biggles. „Co šéf navrhuje, abychom za této situace

podnikli?“

„Můžeš se jej zeptat sám. Je tady.“

„Kde?“

„V budově klubu, čeká tam na tebe.“

„Jak je to možné?“

„Přivezl jsem jej austerem. Když jsem mu vše vylíčil,

rozhodl se, že se s tebou musí setkat osobně. A přivézt jej sem

115

bylo rychlejší, než s tebou letět do Londýna. Cestou jsme

přibrali i policejního velitele, protože operujeme v jeho oblasti.

Teď jsou tam uvnitř spolu a probírají celou situaci.“

Biggles tlumeně zahvízdl. „Zpropadeně! To je ale

pořádný šrumec.“

„Však je také proč. Dobře mne poslouchej. Tohle ještě

totiž není všechno. Toho lumpa Kulhouna Logana, kterého jsi

viděl vystupovat na břeh při svém minulém pobytu v

Polcarrornu, tak toho sebrali v Londýně. Ptáček začal zpívat a

je ochten svědčit proti svým spoluviníkům. Díky tomu jsem už

právě neměl plukovníkovi letectva mnoho nového co říci.“

„Takže on zná jméno toho ostrova, kde se vždy

uskutečňuje výměna?“

„Ne. V tom je právě ta potíž. Logan nezná jméno onoho

ostrůvku. Nikdy mu je neřekli. Ale podle našeho popisu, když

jsem s plukovníkem procházel podrobně mapu, dospěli jsme k

názoru, že to musí být jeden ze skupiny ostrůvků zvané Petit

Caraloes. Problém spočívá v tom, že nevypadají nikdy stejně

ani dva dny po sobě, někdy se mění i dokonce během téhož

dne. Vypadá to, že na ostrovech v průlivu je mimořádně velký

výškový rozdíl mezi přílivem a odlivem. Podle plavebních

instrukcí Admirality ostrovy, jež jsem viděl, mohou vypadat

při přílivu jen jako skaliska těsně nad hladinou. Byl právě

odliv, když jsem je pozoroval, takže vypadaly větší, než ve

skutečnosti jsou.“

„A jaký postup v této věci tedy šéf zvolil?“

„Myslím, že se ještě definitivně nerozhodl. Každé řešení

této situace má své nevýhody. Můžeš se ho konec konců zeptat

sám. Zrovna tady přichází.“

Biggles se obrátil a spatřil, jak se k nim blíží letecký

plukovník Raymond v doprovodu muže, jehož neznal.

Oba měli na sobě civilní oblečení.

Plukovník

letectva

přistoupil.

„Dobrá

práce,

Bigglesworthi,“ řekl na uvítanou. „Prokázal jste, že vaše

podezření bylo na místě.“ Svého společníka pak představil

116

jako plukovníka Hudsona, zástupce policejního velitele

zdejšího okresu.

„Děkuji vám, pane,“ odpověděl Biggles. „Měli bychom se

pomalu připravit, jak celý případ uzavřít.“

Plukovník letectva zaváhal. „Není to tak snadné, jak se

zdá. Celá věc je ještě přímo poseta komplikacemi. Dříve než

udeříme, musíme získat neochvějné důkazy. Nezapomínejte,

Julius Brunner je bohatý člověk, takže si můžete být jisti, že na

svou obhajobu najme ty nejlepší advokáty v zemi. Konec

konců může se zde jednat o obvinění z vraždy. Je vám známo,

kde je právě teď?“

„Ještě před hodinou byl v Polcarronu, v hospodě „U

rybáře“, kde mluvil se svým bratrem Stephenem. Pokud Julius

odešel, pak měl pravděpodobně namířeno domů, do svého

obydlí v Penlocku. Nemůže tušit, kolik toho ve skutečnosti

víme, takže bychom jej tam mohli zatknout a vyslýchat. Dost

možná bychom jej mohli i obvinit z nelegálního převozu osob

přes hranici. Takže v čem jsou komplikace?“

Odpověděl policejní velitel: „Jde o to dostaveníčko na

ostrově. Chceme vědět, kdo tam je a co přesně se tam

odehrává. Nechceme urazit příslušné správní úřady v

Lamanšském průlivu nebo dokonce Francii, když na to přijde.

Musí nám být známo, komu ten ostrov patří. Pokud správně

chápu charakter toho místa, není tam možnost přistání letadla,

takže jediný způsob, jak se tam dostat, je plavba lodí.“

„Není k tomu přece zapotřebí bitevní loď,“ řekl Biggles.

„Úplně postačí kutr pobřežní stráže. Mohl bych tam s ním zajet

a sledovat věci z našeho hlediska.“

Plukovník letectva se zadíval na vrchního policejního

velitele: „Jak se vám líbí tento nápad?“

„Domnívám se, že by to tak bylo možné provést – pokud

ovšem budeme znát přesnou polohu ostrova,“ zněla zamyšlená

odpověď.

„Takže potom už nezbývá než to všechno spustit,“ vesele

pravil Biggles. „Až vyčistíme toto malé ostrovní hnízdo

darebáků, pak to můžeme skoncovat i na Velkém statku v

117

Penlocku a v hostinci „U rybáře“. Pokud dovolíte, rád bych

navrhnul, abychom se pro začátek přesunuli do Polcarronu a

zjistili, co se tam děje.“

„Co přesně máte za lubem?“ otázal se jej letecký

plukovník.

Biggles pokračoval: „Já to vidím asi takto, pane. My

víme, že dva muže nechali na ostrově. Pokud vydrží dobré

počasí, můžou se pokusit je odtamtud vyzvednout. Jsem si

celkem jistý, že Julius Brunner tomu bude nakloněn, aby si

udržel dobrou pověst mezi zákazníky, kteří si za převoz přes

hranice zaplatili. Podle lodi můžeme usuzovat, co se děje. Byla

zakotvena v Polcarronu. Pokud už tam nebude, je možné, že

vyrazila na ostrov. Potom je tu jejich vůz, daimler. Pokud už

nebude v Polcarronu, budeme moci se domyslet, že v něm

odjel Julius domů do Penlocku. Tady se nedozvíme nic, takže

bych navrhoval, abychom se přesunuli do Polcarronu. Mám

tady vůz.“

„Dosud jste mi neodpověděl na jednu důležitou otázku,“

vložil se do hovoru vrchní velitel policie. „Předpokládejme, že

člun už odjel, že je už na otevřeném moři. Co potom? Jak pak

budeme moci lokalizovat ten ostrov?“

„Nevidím v tom žádný velký problém,“ odpověděl

Biggles.

„Máme přece letadlo. Vy opatříte plavidlo a my se

postaráme o leteckou stránku.“

„Jak přesně?“

„Pokud ten člun už odjel z Polcarronu, z letadla by mělo

být možné jej najít a sledovat. Když člun přistane u ostrova,

letadlo pak neudělá nic jiného, než že začne nad ním kroužit.

Tím ukáže kutru pobřežní stráže, kde přesně ostrov leží. Ale

tohle všechno závisí na tom, jaká bude situace v Polcarronu,

takže jsem pro to, abychom tam zamířili a neztráceli už více

času.“

Po krátké rozmluvě tento plán přijali oba vysocí

důstojníci. Biggles ještě stačil Algymu povědět několik slov:

„Prozatím nemůžeš dělat nic jiného, než zde zůstat s Gingerem

118

a čekat na radiové instrukce. Ty vám nedám dokud nezjistím,

co je nového v Polcarronu. Potom vás zavolám.

Pokud je člun stále v přístavu, pak všechno padá. Pokud

bude pryč, vaším úkolem bude jej najít. Ovšem pochopitelně

jen za předpokladu, že vrchnímu policejnímu veliteli se podaří

získat nějaké plavidlo na sledování, které by mělo probíhat pod

vaší navigací.“

Policejní velitel se připojil: „Nemá význam, abych se

pokoušel cokoli sehnat, dokud si nebudeme zcela jisti, že loď

už zamířila na moře.“

„To je pochopitelné, pane.“

„Zatelefonuji z nějakého místa jakmile budeme vědět, že

se tato akce stane námořní operací.“

„Navrhoval bych buď policejní stanici nebo poštovní úřad

v Polcarronu, to by měla být ta nejvhodnější místa,“ upozornil

Biggles.

Tím rozmluva skončila. Automobil vyrazil obsazen čtyřmi

osobami, Algy s Gingerem zůstali u austera. Během cesty se

prakticky nehovořilo, vše, co bylo třeba probrat, už bylo

řečeno, a auto hladce svištělo po přímořské cestě k Polcarronu.

Biggles pomalu zastavil u okraje chodníku. Očima pečlivě

prohledával nevelký přístav. Loď, již hledali, už byla pryč.

„Takže teď to víme,“ procedil mezi zuby. „Otázka nyní

zní, kam odjela? Na ostrov nebo se jen prostě přesunula na jiné

kotviště? Támhle na pláži vidím svého starého známého. Je

možné, že viděl, kterým směrem odjela. Půjdu se ho zeptat.

Daimler je dosud před hostincem, takže to vypadá, že Julius

Brunner je stále tam. Pokud jeho řidič odjel na lodi, pak možná

čeká na jeho návrat. Je možné, že sám nedovede řídit vůz.“

Promluvil plukovník letectva: „Raději hned přivolejte

letadlo a nechte je zahájit hledání.“

„Dříve, než to udělám, bych si rád promluvil se Samem,

tím známým na lavičce,“ odvětil Biggles.

„Mohl by vědět, kterým směrem zamířila loď, když odtud

vyjela. Nemá žádný význam začít prohledávat průliv, pokud se

loď jen přesunula kousek podél pobřeží. Nezdržím vás ani

119

minutu.“ Biggles vystoupil a bez jakéhokoli zjevného spěchu

pro případ, že by jej sledovali z hostince „U rybáře“, zamířil na

pláž, kde se starý Sam Pretty vyhříval na sluníčku. Měl na sobě

svůj obvyklý vlněný modrý námořnický svetr a čepici s

kšiltem.

„Nazdárek,“ pozdravil jej starý námořník svým plným

kornišským přízvukem, když se k němu připojil Biggles.

„Poslední dobou sem vás moc neviděl. Už sem si myslel,

že ste odjel nadobro.“

„Ach, trochu jsem cestoval po okolí,“ nedbale odvětil

Biggles, když usedal.

„Tak copak vy na to, jak zkrátka to vzal Tom Drapper?“

řekl Sam. „To bylo trochu silný kafe. Nemoh’ sem tomu věřit,

když mi to řekli.“

„Ano,“ souhlasil Biggles. „Co o tom soudíte vy?“

„Nemůžu na nic přijít. Ale připadá mi to zatraceně

podivný. On nevypadal na chlapíka, kterej by tímhle způsobem

natáhl bačkory.“

„Oni jsou přesvědčeni, že to byla nešťastná náhoda,“

napověděl Biggles, aby získal názor starého muže.

„Sam zamítavě zakroutil hlavou a úkosem pohlédl na

Bigglese. „To nebyla žádná nešťastná náhoda.“

„Jak můžete tohle říct?“

„Tu noc Tom nebyl sám na cestě k útesu.“

„Jak to můžete vědět?“

„Mám přece oči. Já sem tam viděl jinýho chlapa, kterej šel

za ním.“

„Kdo to byl?“

„To nevím. Byla tma.“

„Řekl jste tohle policii?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Nikdo se mě neptal. Já vám povídám, že se tady děje víc,

než je jen tak vidět. A děje se to pořád. Cizinci sem přicházejí

a zase jdou jinam.“

„Jací cizinci?“

120

„Jak bych to moh’ vědět? To není moje starost.“

Biggles změnil téma hovoru. „Ta loď na lovení žraloků

tady ještě před chvílí byla. Vidím, že teď je už pryč.

Předpokládám, že vyrazili zase na ryby.“

„Možná, možná. Pokud ano, tak dneska nebudou mít

vůbec žádný štěstí. Měli by to sami vědět.“

„Proč nebudou mít štěstí?“

„Je špatná fáze přílivu. Mění se vítr. Voda je moc

studená.“

„Viděl jste tu loď odjíždět?“

„Ani sem jinak nemoh’. Seděl sem tady.“

„Jak dlouho to už je, co odjela?“

„Pár hodin, co já vím.“

„Kdo v ní jel?“

„Brunner, kerej má hospodu, ten chlápek, co jezdí s tím

velkým autem – tím co stojí venku, a dva cizinci, přesně

takoví, o jakejch sem mluvil. Přijeli sem pěkně kalupem, jak

mi to připadlo, na to že si jedou odpočinout na ryby.

Přijeli po ulici jedním tím malým červeným závodním

auťákem tak, že mohli někoho přejet. Ti dva mladí chlápci

vešli dovnitř. Teda do hospody. Měli s sebou nějaký kufry. Za

chvíli jeden z nich vyjde ven a zamkne auťák do garáže, co

patří k hospodě. Takže to vypadalo, že mají v úmyslu zůstat na

dýl. Po chvíli vyšli ven se Stephenem Brunnerem a tím

šoférem a všichni šli dolů k lodi. Ti cizinci měli pořád ty svoje

kufry, což mi připadalo moc divný.“

„Proč?“

„Nevypadalo to rozhodně jako nádobíčko na rybaření.

Nešlo mi to vůbec do hlavy. Pak odvázali lana a vypluli.“

„Kterým směrem ta loď vyplula?“

Sam ukázal rovnou na moře. „Tím směrem vypluli a tím

směrem taky pořád jeli na plnej plyn, když sem je naposled

viděl.“

To bylo vše, co Biggles ve skutečnosti potřeboval vědět.

Nezdržoval se tím, aby se podivoval, kdo mohou být ti dva

cizinci. Už teď tady prodlel déle, než měl v úmyslu.

121

Proto se omluvil a vrátil se do vozu, kde zastihl ostatní,

jak poslouchají rozhlasové zprávy v jednu hodinu.

„Budu se muset vrátit zpátky do Londýna,“ zamračeně

prohlásil plukovník Raymond.

„Proč? Co se stalo?“ otázal se Biggles.

„Stala se další velká bankovní loupež. Měl bych tam být a

řešit případ na místě. Rutinní záležitost. Automobil, v němž

ujeli, je červený jaguár. Pochopitelně, že kradený. Nemělo by

nám trvat dlouho, než ho najdeme.“

„Říkal jste skutečně červený jaguár?“ napjatě se zeptal

Biggles.

„Přesně tak to hlásili. Proč?“

„Zhruba před dvěma hodinami sem dorazilo červené

sportovní auto, očividně v mimořádném spěchu. Byli v něm

dva muži se zavazadly. Podle mé informace se to auto nyní

nachází v jedné z privátních uzamykatelných garáží hostince

„U rybáře“. Oba muži, kteří vešli dovnitř, jsou nyní i se

zavazadly na lodi, která zamířila na otevřené moře pod

pláštíkem rybářského výletu. Co si o tom myslíte? Je to jen

shoda náhod – nebo ne?“

Plukovník letectva zůstal zírat do Bigglesovy tváře. „Snad

si nemyslíte…?“

„Je to možnost. Proč ne? Lupiči budou mít velký zájem

ztratit se ze země co nejrychleji a pokud věděli o zdejším

podloudném obchodu, který se realizuje pod zástěrkou lovu

žraloků, klidně mohli zamířit právě sem. Vlastně celá ta věc

mohla být dohodnuta už dopředu.“

„Měli bychom se raději podívat na ten automobil,“

prohlásil plukovník Raymond a pohnul se ze svého sedadla.

„Ovšem uloupenou kořist v něm nenaleznete, i kdyby se

ukázalo, že je to ten vůz, v němž uprchli.“

„Jak to?“

„Pokud hádám správně, pak se lup nachází v kufrech,

které si vzali na loď. Automobil nám nic neřekne, takže není

třeba pospíchat s jeho zajištěním. Bude tam stát i zítra a

pravděpodobně i dlouhou dobu poté, protože žádný darebák by

122

se nechtěl nechat vidět s autem, po němž jistě nyní pátrá dobrá

polovina policie v zemi. Myslím, že by bylo lepší se soustředit

na loď. Zavolám své mládence vysílačkou a řeknu jim, aby se

pustili do práce. Ani v tomto případě není žádný velký spěch.

Pokud má ten člun namířeno k ostrovu, zabere mu větší část

dne, než se tam dostane.“

Biggles se obrátil k vrchnímu policejnímu veliteli:

„Smím-li si tedy dovolit něco navrhnout, pane, pak pokud

by to bylo možné, povolejte jedno ze svých služebních

plavidel s dvěma či třemi zdatnými chlapíky na palubě pro

případ, že by nastaly komplikace.“

„A co tak počkat tady a zatknout celý gang ve chvíli, kdy

vystoupí na břeh?“

„Nevíme s jistotou, že loď se vrátí právě sem či dokonce,

pokud se tak skutečně stane, může předtím vylodit některé své

pasažéry na jiném místě. Navíc je krajně nepravděpodobné, že

ti dva noví muži, kteří lodí odjeli, se v ní vrátí nazpět.“

„To je pravda,“ souhlasil policejní velitel.

„Nejpravděpodobněji budeme úspěšní ve Falmouth, tam

bychom měli dostat to, co potřebujeme. Není to odtud daleko.

Mohli by nám dát k dispozici hlídkovou loď pobřežní stráže i s

posádkou.“

„Pokud by to šlo, pak by mohla loď přijet sem a přibrat

kohokoli, kdo by s ní chtěl jet. Kapitán bude potřebovat

někoho, kdo by mu vysvětlil, co přesně máme v úmyslu.“

„Okamžitě se s nimi telefonicky spojím,“ řekl policejní

velitel.

Biggles se obrátil k plukovníku Raymondovi: „Protože to

začíná vypadat na dlouhé lokte, pane, nemyslíte, že by byl

dobrý nápad něco lehčího pojíst, pokud k tomu máme zatím

příležitost?“

„Pojíst? Kde?“

„V hostinci „U rybáře“. Nic jiného tady není. Beztak by

mohlo být prospěšné zajít se tam podívat, co se děje nového.“

123

„Můžete tam zajít, pokud chcete. Já nemám moc velký

hlad,“ odpověděl plukovník Raymond. „Jsem zcela zaujat

tímto případem.“

„Protože se zdá, že máme před sebou dlouhý výlet, cítil

bych se lépe, pokud bych měl v kapse pár sendvičů, když nic

jiného,“ řekl Biggles. „Starý voják je zvyklý vždycky hlídat

svůj proviant.“

Vše bylo tedy domluveno. Vlastně se tím spustila druhá

část původního plánu operace. Vrchní velitel policie odešel na

poštu, aby odtamtud zatelefonoval a Biggles se zatím pustil do

navazování spojení s Algym na letišti. Když se spojení

podařilo, vydal podrobné příkazy a vysvětlil, co přesně se od

nich očekává.

Dříve, než skončil, byl policejní velitel zpátky. „Je to v

pořádku,“ prohlásil. „Kutr pobřežní stráže je už na cestě. Měl

by tady být asi za půl hodiny.“

„Skvělé,“ řekl Biggles. „Zatímco budeme čekat, já bych

mohl zaskočit do hospody pro pár sendvičů jako záminku,

abych se tam porozhlédl, co se děje. Vezmu nějaký i pro tebe,

Bertie. Po dobu, co budu pryč, sleduj vysílačku pro případ, že

by volal Algy.“

Po těch slovech Biggles vystoupil z vozu a energickým

krokem zamířil po chodníku k hostinci „U rybáře“. Opřel se do

lítacích dveří a v chůzi jen krátce nahlédl do baru. Nebyli tam

žádní zákazníci, jen barman, který leštil pár sklenic a věnoval

Bigglesovi překvapený pohled.

Biggles se ani nezastavil a hned pokračoval do jídelny.

Byla tam rovněž jen jediná osoba, Julius Brunner, který právě

obědval. Na vcházejícího Bigglese se zahleděl s vidličkou

zvednutou ve vzduchu. „Takže jste se už vrátil,“ řekl krátce.

„Copak si přejete teď?“

„Něco k snědku, co jiného?“ bodře odvětil Biggles. „Oběd

se již nepodává.“

„To nevadí. Postačí mi několik sendvičů. Bydlím tady,

proto mám nárok na nějakou stravu. Tohle místo vypadá, že by

zde mohlo být více zákazníků. V této roční době byste měli být

124

plní. Anebo vás ani nezajímá, jestli máte nějaké zákazníky

nebo ne?“

„Co tím chcete říct?“ rozhořčil se Brunner.

„Proč se otravovat s hotelovými hosty, když existují

snazší cesty, jak vydělat peníze.“

„Jako třeba?“

„Tedy kupříkladu lov žraloků.“

„Já té kratochvíli nehovím.“

„Ale váš bratr ano.“

Po krátké pauze Brunner pokračoval: „Vy se jmenujete

Bigglesworth, nemýlím-li se.“

„Přesně tak.“

„Podle mých informací máte cosi společného se Scotland

Yardem!“

„Vaše informace jsou správné.“

„Jste tady služebně nebo za odpočinkem?“

„V tuto chvíli čistě ze služebních důvodů. Znepokujuje

vás to?“

„Ne. Proč by mělo? Jak dlouho předpokládáte, že se zde

ještě zdržíte?“

„Už ne moc dlouho, alespoň doufám. Téměř jsem už

dokončil věc, kvůli které jsem sem přišel, takže zítra bych měl

odjet. Mohl byste požádat svého bratra, aby mi připravil účet.

Jen jsem se tu krátce zastavil, abych si vzal s sebou pár

sendvičů.“

„My nepřipravujeme sendviče.“

„Vidím, že právě máte kuře na studeno. Trocha kuřete mi

dokonale postačí. Omlouvám se, že jsem vás vyrušil u oběda,

ale pokud byste mohl zavolat někoho, kdo by byl schopen

připravit mi několik plátků masa mezi chleby s máslem, hned

bych zase vyrazil pryč. Vezmu si dva balíčky, jeden pro svého

přítele.“

Brunner se zakabonil, ale rozezněl zvonek na svém stole.

Když se objevila servírka, objednal sendviče. Pak pohlédl na

Bigglese a řekl: „Budete muset počkat na mého bratra, aby

125

vám vystavil účet. On se stará o účetnictví. V současné době je

venku na rybách.“

„Říkali mi, že dnešek není dobrý den na rybaření. Přesto

nepochybuji, že přiveze rybu, aby ukázal, že nemarnil čas

nadarmo.“

Se zrakem upřeným na Bigglesovu tvář Brunner pravil:

„Copak chcete říct zase tímhle?“

Biggles odpověděl: „Myslím, že dobře víte, co mám na

mysli. Já vím naprosto všechno o vašich rybářských aktivitách,

pane Brunnere. Zanedlouho ale skončí.“

V tento okamžik vešla do místnosti servírka s dvěma

balíčky sendvičů. Položila je na stůl blízko místu, kde stál

Biggles a odešla pryč. Biggles sebral balíčky.

„Děkuji vám,“ řekl. „Teď už budu muset jít.“

„Vůbec nikam nepůjdete,“ prohlásil chladným hlasem

Brunner. „Zůstanete tady. Posaďte se.“

Biggles zjistil, že hledí do ústí malé automatické pistole.

Smutně potřásl hlavou. „Ale no tak, pane Brunnere, copak

tohle má být za nesmysl? Příliš jste chodil do kina. Věci, které

tam dělají, vždycky nefungují v reálném životě. Mám venku

nějaké přátele a pokud za nimi nepřijdu, přijdou oni sem, aby

zjistili, co je se mnou. Jste už dost namočený v průšvihu bez

toho, abyste si to dělal ještě horší. Měl byste se raději zamyslet

nad svojí situací.“

„Nemůžeme to nějak urovnat sami, mezi sebou?“ řekl

Brunner se stopou zoufalství v hlase. „Jsem přece bohatý

člověk.“

„To vám věřím a také vím proč. Tenhle druh peněz

nemám rád a pokud se mi snažíte nabídnout úplatek, nedá se

nic dělat. Dost dlouho jste se smál vy a zanedlouho za to

všechno zaplatíte. Přeji vám pěkný den.“ Biggles se odvrátil a

vyšel ven z místnosti. Sám se podivoval, proč tak široce

Brunnerovi rozestřel, co se chystá.

V několika minutách se znovu připojil k ostatním ve voze.

„Tady máš dlabanec,“ řekl Bertiemu a podal mu jeden

balíček sendvičů.

126

„Měl jsi nějaké potíže při jejich získávání?“ zeptal se

Bertie.

„Ani ne,“ klidně odvětil Biggles.

„Auster nás právě přeletěl.“

„Dobře,“ řekl Biggles.

Čekali a v tichosti ukusovali ze svých sendvičů.

127

Kapitola 14

Moře zasahuje

Plán se začal vyvíjet. Uviděli, jak se auster vrací. Algy se

s nimi spojil vysílačkou a oznámil, že údajně rybářský člun

objevil dost daleko na moři ve směru buď na Francii nebo k

ostrovu, který předtím označil. Protože měl ještě dost daleko k

cíli, vrací se s letadlem na základnu. Nemá smysl zbytečně

pálit benzín a možná by tím i nepříteli naznačil, co mají za

lubem. Se sledováním bude pokračovat později, až dotankuje.

Krátce poté se objevil za výběžkem pevniny kutr pobřežní

stráže a zamířil do přístavu.

V tu dobu již bylo dohodnuto, že Biggles a Bertie pojedou

v něm. Dva vysocí důstojníci se rozhodli zůstat ve voze, kde

mohou udržovat telefonický kontakt se svými ústředími, kdyby

to bylo zapotřebí. Biggles a Bertie sešli dolů na nábřeží, kde se

představili a potom nastoupili na palubu hlídkové lodi. Bylo to

silné robustní plavidlo o výtlaku zhruba dvaceti tun jménem

Sea Scout. Posádku tvořili čtyři muži včetně strojníka.

Neztráceli zbytečně čas a v několika minutách kutr se

zachraným člunem přivázaným na palubě zamířil na otevřené

moře ve stále sílícím větru.

Biggles se dal do hovoru se službu konajícím

důstojníkem, který stál u kormidla. Ukázalo se, že je

vysloužilý poddůstojník královského námořnictva. Byl to

vousatý muž pozdního středního věku. Představil se jako Cole

– Frank Cole.

„Jistě vám vrtá hlavou, proč se tohle všechno děje,“ začal

Biggles.

„To ano,“ zněla odpověď. „O co se jedná? Nedostal jsem

příliš konkrétní instrukce. Řekli mi prostě, že jste policejní

vyšetřovatelé ze Scotland Yardu a já vám mám být se svojí

128

lodi k dispozici na dost dlouhý výlet. Vy mi máte sdělit

detaily.“

Biggles mu vysvětlil celou situaci. „Moji spolupracovníci

nás budou doprovázet v letadle, až přijde správný čas. Označí

nám ten správný ostrov,“ uzavřel vyprávění.

„Ta motorová jachta, po které jdeme, musí být

Shearwater,“ pravil zamyšleně námořník.

„Vyj i znáte?“

„To se ví, že znám. Znám všechna malá plavidla podél

našeho úseku pobřeží. Často jsem si říkal, že její chování bylo

trochu podivné. Vlastně jednou či dvakrát jsem jí kontroloval.

Ale obvykle se vracela na palubě se žralokem, takže se zdálo,

že tam nedělají nic nezákonného. Každopádně se mi

nepodařilo objevit nic, co by nebylo v pořádku. Musím ovšem

připustit, mi nenapadlo uvažovat o pašování osob.“

„Nemyslím, že by ztráceli mnoho času rybařením, ačkoli

pro dobrý dojem tu a tam přivezli s sebou domů žraloka. Jsem

přesvědčen, že někdy použili stejnou rybu opakovaně na dvou

či třech výletech.“

„Jsem to ale hlupák!“ vykřikl hněvivě Cole. „Tak takhle

mne celou dobu vodili za nos.“

„Dobrá, tak teď si můžete s nimi vyrovnat účet,“ odvětil

povzbudivě Biggles. „Chceme vyslechnout ty dva muže na

ostrově, pokud tam dosud jsou, a každého na palubě

Shearwater. Mohli by tam být dva bankovní lupiči, kteří mají

v úmyslu utéci do zahraničí s množstvím ukradených peněz.

Jak to vidím já, měli by je vylodit na ostrově, kde by je pak

měla vyzvednout podle dohody loď z druhé strany průlivu.

Myslím, že v této zločinné aktivitě musejí být zaangažovány

dvě lodě, každá z jedné strany, ale mne zajímá jen ta, která

operuje z Cornwallu. Až budu o celé záležitosti vědět více, pak

dám našim francouzským přátelům tip, co se tu děje a nechám

jejich stranu na nich.“

„Já jen doufám, že když dorazíme k ostrovu, tak se

budeme moci vylodit na břeh,“ řekl Cole.

„Vy tedy znáte ten dotyčný ostrov?“

129

„To není nutné. Ale měl bych znát tuhle oblast.

Pochybuji, že někdo zná všechny ostrovy v průlivu.“

„Existuje nějaký důvod, proč bychom se neměli dostat na

břeh?“

„Dívám se zrovna na počasí. Předpověď není moc

příznivá. Říkají, že se blíží vítr. Přistání na těchto menších

ostrovech za neklidného moře je vždycky zrádné, dokonce i

pro malý člun,“ ušklíbnul se Cole. „Doufám, že jste dobrý

námořník. Možná, že nás čekají potíže. Vědět to budeme, až

dorazíme zhruba do poloviny průlivu.“

Po následující dvě hodiny se nic nepřihodilo, tedy nic co

by mohlo ovlivnit průběh operace s výjimkou skutečnosti, že

moře se stávalo stále neklidnějším. To však nemělo nejmenší

vliv na rychlost služební lodi, která byla stavěná na takové

podmínky. K Bigglesově tichému údivu spatřili jen několik

jiných lodí, přestože se nalézali v oblasti, která je považována

za jednu z nejfrekventovanějších lodních tras. Potom skrz

poletující vodní spršku s námahou rozeznal menší plavidlo

před nimi.

130

Zvuk leteckého motoru jej přiměl vzhlédnout nahoru a spatřil, jak nad

ním přelétá Auster…

131

„To je Shearwater,“ poznamenal Cole. „Poznal bych ji

kdekoli. Tady ale nemá vůbec co pohledávat, tak daleko

plavidla nesmějí, není to legální.“

„Ta loď zde rozhodně není za legálními účely,“

připomenul Biggles.

„Mohu ji předstihnout kdykoli si to budete přát.“

„Raději se prozatím příliš nepřibližujte, nebo dostanou

strach a pláchnou na jeden z větších ostrovů,“ radil Biggles.

Čas ubíhal a počasí bylo stále horší a horší.

Shearwater, stále slušný kus vepředu, byla vzhledem k

tomu, že byla menší, zmítána ze strany na stranu, ale nejevila

žádné známky, že by se chystala obrátit zpět.

„Doufám, že se jim plavba skutečně líbí,“ vrčel Biggles.

„Jak ještě daleko budeme muset jet?“

„Pokud se nemýlím v ostrově, ke kterému bychom měli

dorazit, řekl bych tak půl hodiny, plus mínus pár minut. Co se

stane, když oni dorazí k ostrovu a zjistí, že za těchto podmínek

tam nemohou přistát?“

„Domníváte se, že to bude nemožné?“

„Řekl bych, že ano.“

„V tom případě nám nezbývá nic jiného, než sledovat tu

loď zpátky do Cornwallu a sebrat je, když vystoupí na břeh,“

odpověděl Biggles. Zvuk leteckého motoru jej přiměl

vzhlédnout nahoru a spatřil, jak nad nimi přelétá auster.

„Támhle jsou moji mládenci,“ řekl Colemu. „Označí nám

ten správný ostrov, když s jistotou uvidí, který z nich to je. Nic

víc pro nás v této situaci nemohou udělat.“

„Divím se, že jste pro tento úkol nepoužil vrtulník,“

poznamenal Cole. „V Cornwallu je jich spousta, plní tam řadu

úkolů.“

„Ano. Já vím. Ale byly pro to objektivní důvody.

Helikoptéra vám může dobře posloužit, pokud víte přesně

předem, jakým účelem ji pověříte. Řekli mi, že ten ostrov je v

podstatě jen hromada rozeklaných skalisek. Potom zde byla i

pravděpodobnost, že budeme s sebou brát zadržené. Když jsem

132

to ze všech stran uvážil, připadla mi loď jako spolehlivější a

jistější varianta.“

„Co tam ti vaši mládenci dělají?“ zeptal se Cole a oči

nespouštěl z letadla. „Vypadá to, že se vracejí nazpět.“

„Možná mají za to, že nyní, když nyní máme nepřítele

pod dohledem, je jejich mise už zbytečná,“ dohadoval se

Biggles. „To by mohla být dobrá myšlenka, pokud bychom se

ovšem dokázali trochu více přiblížit pro případ, že by se nám

pokusili uklouznout v této nepohodě.“

„Postarám se, aby se jim to nepodařilo,“ odvětil Cole.

Kutr přidal na rychlosti až jeho příď rozčesávala

rozbouřenou vodu jako ostrý nůž. Zanedlouho před nimi

vytanul tmavý stín nízce lemující vodní hladinu.

„To musí být ten ostrov, kam mají namířeno,“ řekl

Biggles. Ve skutečnosti z něj nebylo mnoho vidět hlavně kvůli

velkým zpěněným vlnám, které vrhaly mračna bílé vodní tříště

vysoko do vzduchu. Ale jak se blížili, vyvstávaly některé

detaily.

Ostrov, či přesněji řečeno ostrůvek, v žádném ohledu

nebudil sympatický dojem. Mohl by to klidně být hřbet

obrovské mořské příšery zvedající se z moře, nebýt toho, že v

podstatě celý sestával z chaotické změti vodou opracovaných

balvanů. Nebyla tam prakticky žádná vegetace, snad jen

několik trsů divoké trávy. Stromy nikde nebyly. Dřeviny tam

zastupoval jen jeden jediný větrem ošlehaný hlohový keř s

větvemi nepřirozeně pozohýbanými a silou větru zkroucený k

zemi v úhlu třiceti stupňů.

„Tak takhle si teda opuštěný ostrov nepředstavuji, starý

brachu,“ poznamenal Bertie. „Tady bychom žádné banány

nenašli, pokud rozumíš, na co narážím.“

„Tady bychom nenašli vůbec nic, jak to tak vypadá,“

bručel Biggles, když hleděl vpřed přes bariéru vodní tříště.

„Jednu věc vám povím,“ vážně pravil Cole. „Kdokoli by

se dnes pokoušel tady o přistání, ten si skutečně říká o malér.“

„Vypadá to, že ti lidé před námi mají v úmyslu se o to

pokusit,“ opáčil Biggles. „Je to pochopitelné. Jistě nás už

133

spatřili a uvědomili si, že jdeme po nich. Udělají cokoli, než

aby se nechali chytit při činu a navíc s nákladem uloupených

peněz na palubě.“

„Pokud tady byli už dříve, možná, že vědí o nějakém

chráněném místě někde v závětří,“ řekl Cole. „Doufám, že

nemáte v úmyslu po mně chtít, abych riskoval svoji loď a

pokoušel se o nějakou pitomost.“

„Můžete si být jist, že nemám v úmyslu po vás žádat nic,

co byste vy sám nepovažoval za rozumné,“ odpověděl se

sklíčeným úsměvem Biggles. „A když vám tohle říkám,

myslím na svoji vlastní kůži stejně jako na vaši loď. Nemám v

nejmenším úmyslu se koupat v takovéto vodě.“ Když hovořil,

nespouštěl zrak z lodi před nimi, již bylo nyní zřetelně vidět.

Pokračoval: „Jak jsem před chvíli řekl, domnívám se, že se

pokusí uniknout za všech okolností.“

„Zaručeně,“ zavrčel Cole. Naklonil se dopředu a upřeně

zíral. „Hele! Co má být tohle? Vidíte také to co já?“

Biggles se zadíval. „Další loď, u všech hromů!“

„Vypadá to, že jde o francouzskou rybářskou loď. Blíží se

k ostrovu z opačné strany. Co si o tom myslíte?“

Biggles se na několik vteřin zamyslel. „Řekl bych, že

jsme zde právě včas na to, abychom viděli, jak zde lidi

vyzvedávají. Vždycky jsem si byl vědom, že to musí být

obchod pro oba břehy a ostrov plní úkol jakéhosi skladiště v

půli cesty. A tady je skutečně jakási budova, tedy spíš

zbořeniště.“ Biggles pokračoval zvýšeným hlasem: „Všechno

je mi jasné. To je místo, kde ti lidé čekají, až je zde vyzvednou

z druhé strany. Ano, tak je to. Právě vyšli ven dva muži.

Mávají.“

Nastala pauza. Potom Bertie, který většinou stál jen

stranou a mnoho nehovořil, poznamenal: „Vsadím se, že

nemávají na nás a pokud mávají na tu rybářskou loď, pak mají

dost smůlu. Ta právě obrací. Už nás z ní uviděli a podle všeho

se jim ten pohled moc nezamlouvá.“

„Řekl bych, že máte pravdu,“ řekl Cole. „Buď nemají

chuť riskovat potíže se mnou nebo se jim nelíbí představa, že

134

by se měly přiblížit ke skalám tady v moři. A já se jim ani

nedivím. My sami jsme příliš blízko na můj vkus.“

Všechna tři plavidla byla nyní v blízkosti ostrova.

Všechno bylo dobře přehledné, jen občas obraz částečně

zastírala vodní pěna, kterou do výšky rozstřikovaly tříštící se

vlny. Nad hlavou se objevil znovu auster, který opsal kruh a

zřejmě sledoval, jak se události vyvinou. Francouzská rybářská

loď se obrátila a nyní směřovala v opačném kursu. Shearwater

se stále hnala kupředu stejně jako Sea Scout, i když ten o

hodně pomaleji.

Biggles řekl: „Vypadá to, jako by Brunner nebo kdokoli,

kdo velí té lodi, měl v úmyslu dostat se na břeh. Musí to být

pro něj akt zoufalství, když nás vidí hned za zádí.

Nebude mít zájem se zbavit kořisti, jež má na palubě.

Nebo se jí nebudou chtít zbavit ti lupiči. Jistě dobře vědí, že už

na ně budeme čekat, pokud se vrátí zpět do Anglie. Vsadil

bych se, že teď se na palubě toho plavidla odehrává pořádná

hádka.“

„Připadá mi, že se nemýlíte,“ odpověděl Cole. „Jsou

odhodláni vystoupit na břeh za každou cenu. Pořád jedou

vpřed, odhaduji, že se snaží dostat do mezery mezi těmi dvěma

velkými skalami. Mohli by tam nalézt určité útočiště před

větrem. Ale stejně, museli se prostě zbláznit. Musí přece vědět,

že všechna ta voda tady okolo se jen hemží skalisky. Já sám

jsem s lodí moc blízko na to, abych byl klidný.“

„Pokud máte takový pocit, navrhuji, abychom se drželi ve

vzdálenosti a nechali ty blázny, aby si sami dělali, co chtějí,“

řekl bez obalu Biggles. „Nemá smysl tady riskovat.“

Cole neopověděl. Střídal krátké úzkostné pohledy na

typické víry nad skalami skrytými pod hladinou v blízkosti

lodi se sledováním počínání Shearwater.

Zničeho nic ze sebe vyrazil: „Dobrý Bože! Jim se to snad

podařilo!“

Nebylo třeba žádného vysvětlování. Na okamžik loď před

nimi zmizela za oponou vodní tříště a potom se vynořila za

135

dvěma obrovskými skalisky, které působily jako přírodní

vlnolam.

„Byli buď zatraceně dobří nebo měli z pekla štěstí,“

prohlásil Cole. „Já to po nich zkoušet nebudu. Moje loď

potřebuje více vody než oni. Soudě podle způsobu, jak tam

najeli, jistě to už dělali předtím.“

Biggles nepromluvil ani slovo. Jeho zrak spočíval na

Shearwater, která se přiblížila k velké svažující se skalní

plošině, která vybíhala v prodloužení svahu do moře jako skluz

loděnice. Na břeh letěly dva kufry a hned za nimi následovali

oba muži, kteří je předtím vyhodili z lodi. Dva muži, kteří byli

už předtím na ostrově, se rozběhli, aby pomohli s

vyloďováním. Vzali kufry a natahovali se dopředu, aby

pomohli těm, kteří se ještě chystali ke skoku na kluzkou,

mořskými řasami povleklou skálu. Skočili a uklouzli. Loď se

začala otáčet a právě během otáčecího manévru se na chvíli

ocitla svým rozklísaným bokem vstříc moři.

Právě v tento kritický okamžik se udála katastrofa. Vzala

na sebe podobu nečekané velké vlny, hrozivě se tyčící jako

vodní stěna, jež se občas objevují na vířícím rozbouřeném

moři a ta byla osudná. Náhle se vztyčila se zpěněným

hřebenem, vevalila se mezerou mezi oběma chránícími skalami

jako lavina a udeřila v mračnu drtícího příboje, jež vše

neproniknutelně zastřelo. Když opadla, nebylo nikoho vidět,

ale Shearwater tam stále byla. Ležela jen napůl ponořená ve

vodě přes okraj svažující se skály.

„Co teď?“ otázal se Biggles napjatě. „Zdá se, že to

dostali.“

„Další velká vlna může tu loď spláchnout dolů, ale jestli

se udrží na hladině nebo půjde ke dnu závisí na tom, jak vážně

je poškozená. Klidně může být proděravělá.“ Cole pokračoval:

„Jedna věc je ale jistá. Nemůžeme za této situace vůbec nic

dělat. Nic na světě mne nepřiměje, abych se pokoušel tam

dostat. Bylo by naprosto čiré šílenství něco takového zkoušet.

Nepošlu svoji loď ke všem čertům pro bandu lupičů.“

„Ti lidé se možná utopí,“ pravil nejistě Biggles.

136

„Nevidím žádný důvod, proč bychom se měli utopit s

nimi,“ opáčil drsně Cole. „Věděli, co dělají. Nemůžeme

doufat, že by se nám podařilo dostat loď z té skalní desky, i

kdybychom projeli dovnitř. Bude dost vysoko na suchu za

odlivu, jenže se může uvolnit za přílivu. Tohle není záchranný

člun ani plavidlo záchranářů. Ohlásím, k čemu zde došlo a

nechám na někom jiném, aby rozhodl, co je třeba udělat.“

Biggles nevěděl, co na to říci. To, co říkal Cole, byl hlas

zdravého rozumu. Měl hned několik důvodů, proč se mu

nechtělo opouštět toto místo, ale bylo by pošetilé snažit se za

každou cenu o nemožné. Pohlédl na Bertieho a v jeho očích se

zračila otázka. Bertie bezradně pokrčil rameny.

„Dobře,“ řekl Biggles Colemu. „Je to na vás. Udělejte, co

uznáte za vhodné. Vy jste odpovědný za tuto loď.“

„Pak tedy pro začátek se přesuneme tam, kde pod

hladinou nečíhá tolik zubů,“ odvětil Cole. „Takovéhle místo je

noční můrou všech námořníků.“

Auster nad nimi odlétal pryč, podle všeho zřejmě mířil k

domovu.

„Můžu sem zaletět, když se moře trochu uklidní, a podívat

se tady na to zblízka,“ řekl Biggles.

„Vítr se pravděpodobně zklidní spolu s odlivem,“

odpověděl Cole a otáčel kormidelním kolem. Přikrčil se, když

se o konstrukci palubní nástavby jakoby něco s ostrým

prásknutím rozplesklo. „Copak bylo u všech rohatejch tohle?“

vyrazil ze sebe.

„Tenhle zvuk jsem už několikrát v životě slyšel,“ řekl

Bertie. „Zní mi to dost podobně jako svištění kulky. Ano, tady

zůstala díra,“ dodal a ukázal na místo prstem. „Raději trochu

skloňte hlavy, vážení.“

„Ale kdo by mohl na nás střílet?“ tázal se Cole s očima

rozšířenýma překvapením.

„Pokud mořské ryby nebo rackové nazačali nosit střelné

zbraně, což se nezdá moc pravděpodobné, pak existuje jen

jediné vysvětlení,“ suše odvětil Biggles. „Někdo na ostrově

nám naznačuje, že nemá rád naši společnost. Dost možná se

137

také domnívá, že nás tím odradí, abychom se víc

nepřibližovali.“

„Neslyšel jsem hluk výstřelu.“

„Ani jste nemohl, při spuštěném motoru a všem tom

hukotu vln.“

„Máte s sebou zbraň?“

„Já ne. Vy snad ano?“

„Ne. Nemáme střelné zbraně ve výzbroji.“

Biggles chmurně pokračoval. „Jsem opravdu zavázán

tomu střelci, že nás upozornil, že má u sebe tenhle kousek

železa. Pokud se sem vrátím, doufám, že budu v takové situaci,

abych mu mohl jeho kompliment opětovat.“

Další kulka udeřila do lodi a zůstala po ní hvězdicová

prasklina ve skle.

„Nikoho nevidím,“ řekl Cole když opatrně vyhlédl.

„Já to ani nebudu zkoušet,“ prohlásil Biggles.

„Zkušenost mne naučila, že když někde poletuje

vzduchem olovo, je dobré udržovat co největší část svého těla

pěkně v úkrytu.“

„Ten má tedy nervy, střílet po nás,“ skuhral Cole.

„Protože tím, že se tady budeme potloukat, ničemu

rozumnému neprospějeme, jen mu budeme dělat terč, navrhuji,

abychom odjeli z dostřelu,“ řekl Biggles. „Poslední výstřel

směřoval nebezpečně blízko naší hlavy.“

„To máte zpropadeně pravdu,“ procedil mezi zuby Cole a

zařadil rychlost. Zanedlouho pokračoval: „Budete si přát,

abych vás sem přivezl zpátky, když se moře uklidní?“

Biggles zaváhal. „Nad tím se budu muset ještě zamyslet.

Možná, že se rozhodnu požádat šéfa o instrukce. Prozatím

jeďme domů.“

Další výstřely už nepřišly či přesněji pokud ano, nikdo je

nezaznamenal. Záhy se dostali mimo dostřel.

„To už je lepší,“ řekl Biggles. Zadíval se na oblohu, ale

auster se ztratil kdesi nad stmívajícím se obzorem směrem na

sever.

138

Kapitola 15

Coleho návrh

Chvíli nikdo nepromluvil. Potom Cole, který se zdál být

hluboce zamyšlen, přišel s otázkou: „Přejete si, abych vás

odvezl na nějaké určité místo?“

Biggles odvětil: „Pokud je vám jedno, do kterého přístavu

nás povezete, pak bych chtěl vysadit v Polcarronu. Měl bych

se tam dostavit a zpravit svého nadřízeného, co se stalo. Měl

jste na mysli nějaké konkrétní místo?“

„To právě závisí na tom, zdali si budete přát, abych vás

sem zase později přivezl.“

„Jaký smysl by mělo se sem vracet, dokud bude trvat toto

počasí?“

„Nebude trvat dlouho. Vítr se zklidňuje, takže moře se

zanedlouho usadí. Barometr stoupá, což by mělo znamenat, že

je na cestě pěkné počasí. Předpokládám, že nechcete, aby ti

lumpové pláchli i s kořistí.“

„To bych skutečně nechtěl.“

„Já rovněž ne, obzvlášť potom, co mne s takovou drzostí

vodili za nos.“

„Máte nějaký jiný návrh?“

„Napadlo mi, že pokud máte v úmyslu vrátit se na tenhle

proklatý ostrov, nemělo by žádný smysl vracet se celou cestu

do Cornwallu. Byla by to zbytečná ztráta času.“

„Co jiného bychom mohli udělat?“

„Mohli bychom dojet jenom do Jersey a počkat tam.

Dorazit bychom tam mohli během půl hodiny. To bude ještě za

světla.“

„To je ale nápad,“ souhlasně řekl Biggles. „Šlo by to tedy

udělat takto?“

„Nevidím důvod, proč ne. Stačí, abych zavolal na své

velitelství a dal jim vědět, co mám v úmyslu. St. Helier leží po

139

ruce pro cestu sem nazpět, jakmile se vyčasí. Vidím v tom ale

jeden háček – tedy je to věc, která se týká spíše vás.“

„O co jde?“

„Na ostrově je přinejmenším jeden muž ozbrojen střelnou

zbraní. Už nám dokázal, že je připraven ji použít. Vy říkáte, že

nejste ozbrojen.“

„To on ale vědět nebude.“

„Má to znamenat, že jste připraven se mu postavit jen

tak?“

„Zvládl jsem už obtížnější situace. Blafování někdy

dokáže pravé divy.“

„Dobrá, pokud se na to díváte takto. Vše záleží na vás.“

Bertie se vložil do hovoru. „Hele, zadržte, chlapi,“ řekl

čile. „V Jersey je přece letiště.“

Biggles odvětil: „K čemu je nám letiště, když nemáme

letadlo?“

„Brzy bychom mohli jedno mít. Co takhle třeba

zatelefonovat z Jersey do Morvenu a říct mládencům, aby tam

přiletěli s austerem? Ve skříňce jsou dvě pistole.“

Biggles se rozzářil úsměvem. „Ty tedy boduješ. Máš

okamžiky, kdy tě posedne inspirace a toto je jistě jeden z nich.

S austerem by bylo možné provést, že bych se zaletěl mrknout

na ostrov dříve, než rozjedeme akci naplno. Problém může být

dostat Algyho nebo Gingera na telefon.“

„Proč? Touto dobou by už měli být doma nebo budou

přinejmenším až dorazíme do Jersey. Každopádně musí být

alespoň někdo v budově klubu, kdo jim bude schopen předat

vzkaz.“

„Měli bychom dát plukovníku Raymondovi vědět, že se

dnes večer nevrátíme zpátky,“ řekl Biggles.

„Pokud se nám podaří kontaktovat Algyho, můžeme pro

něj nechat zprávu. Stačí vysvětlit Algymu, co se stalo, a on

předá informaci dál.“

Biggles se znovu usmál. „Máš pravdu. Mořský vzduch

očividně svědčí tvým závitům.“ Obrátil se na Coleho, který už

nabral kurs na Jersey. „Jakpak se vám to zamlouvá? Mám na

140

mysli, že byste nás vysadil na ostrově zítra ráno, pokud se

zlepší počasí. Skály tam ale budou pořád.“

„Ty mi nenaženou strach, pokud bude moře klidné,

protože za odlivu je budu moci vidět. Nemusím nutně vjet

přímo mezi ně. Při nejhorším můžete dojet na břeh v

záchranném člunu, i když pokud na vás bude někdo střílet,

mohlo by to být poněkud obtížné.“

„Nestahujme kalhoty, dokud je brod daleko,“ odvětil

Biggles pobaveně. „Dobrá tedy. Uvidíme, jak se věci vyvinou.

Je mi proti srsti vracet se domů s prázdnýma rukama.“

„Máte pravdu,“ řekl Cole. „Pokud tedy domluva platí, tak

vyrážíme nejdříve směr Jersey.“

Tím konverzace skončila. Celá cesta do Jersey se obešla

bez zvláštních událostí a bylo ještě plné světlo, když Sea Scout

pomalu vplul do přístavu u St. Helier a zaujal kotviště podle

instrukcí náčelníka přístavní správy. Cole řekl, že se setkají za

chvíli, a zamířil na břeh, aby zatelefonoval svému nadřízenému

ve Falmouth. „Kde máte hoši v úmyslu zůstat přes noc?“

zeptal se, když Biggles s Bertiem kráčeli na břeh po jeho boku.

„Já pravděpodobně zůstanu na palubě,“ dodal.

„S námi si nedělejte starosti,“ odpověděl Biggles. „Nějak

to zařídíme.“

„Budu na palubě pro případ, že byste mne potřebovali.“

„Dobře.“

Biggles s Bertiem zajeli taxíkem, na letiště. Nebylo to

daleko. Zde zařídili vše potřebné pro přistání austera.

Pochopitelně, že vše šlo mnohem snáze, když se prokázali

svými pověřovacími listinami a doklady. Určitou dobu trvalo,

než se jim podařilo získat odpověď z Morvenu prostřednictvím

veřejného telefonního přístroje. Na druhém konci linky se

ohlásil tajemník klubu. Řekl, že Ginger je přítomen, právě si

dává něco k jídlu a pití. Slíbil, že pro něj dojde, což učinil.

Potom následoval dlouhý rozhovor s Gingerem, i když byl to

právě Biggles, kdo spíše jen naslouchal. Bertie s narůstajícím

zájmem dokázal rozpoznat na výrazu Bigglesova obličeje, že

se dozvídá překvapující novinky.

141

Když konečně Biggles zavěsil, Bertie se jej netrpělivě

otázal: „O čem jste spolu hovořili?“

„Počkej minutku, musím si to všechno srovnat v hlavě,“

protestoval Biggles. „Algy tam není.“

„Není tam! Kdepak tedy je?“

„Odletěl do Londýna.“

„U všech svatých, proč?“

„Vezl plukovníka Raymonda zpátky do města. Je zřejmé,

že zatímco čekal, šéf se telefonicky spojil se Scotland Yardem

a tam se dozvěděl nějaké nové zprávy, na základě nichž se

rozhodl vrátit nazpět. Na letiště dojel mým vozem.

Policejního velitele vysadil cestou. Čekal tam, až se

mládenci vrátí z leteckého výletu na ostrov. Algy s ním hned

pokračoval do Londýna a Gingera tam zanechal, aby držel

službu pro případ, že bychom se ozvali vysílačkou. Tady vidíš,

jak může selhat celkem dobrý plán, pokud lidé nedělají to, co

říkali, že budou dělat,“ uzavřel rozmluvu hořce Biggles.

„Má to znamenat, že se celý plán hroutí?“

„Ne. Ginger ví, kde jsme a že chceme mít stroj tady.

Jakmile se Algy vrátí, vše mu poví a oba sem bez prodlení

přiletí. Cesta by jim neměla zabrat více než půl hodiny.

Pravidelná linka sem z Heathrow letí čtyřicet minut. Za

předpokladu, že se Algy nikde nezdrží, by sem měli ještě stále

dorazit před setměním.“

„Znamená to, že tvoje auto je ještě pořád na letišti?“

„Předpokládám, že ano, pokud se jim nepodařilo nějak

zařídit, aby s ním někdo zajel zpátky do Polcarronu. To ale

nijak

nevadí.

Vzhledem

k

tomu,

že

s

největší

pravděpodobností poletíme zpátky v austeru, až to tady

všechno skončíme, mé auto může být na letišti stejně jako

kdekoli jinde.“

„A co podnikneme teď?“

„Počkáme, až přiletí auster. Nic jiného nám ani nezbývá.

Řekl jsem Gingerovi, že budeme na ně tady čekat. Seženeme si

k snědku pár sendvičů a vyčkáme.“

142

… a již bylo vidět, jak je jeden z členů pozemního personálu navádí

na správné parkovací místo…

143

Podařilo se jim usadit se poměrně pohodlně v sedadlech

velké haly, což se ukázalo důležitým, protože jejich čekání

nakonec trvalo hodně dlouho. Ve skutečnosti už byla skoro

tma, když zaslechli známé vrčení motoru austera. Letadlo

nejprve získalo povolení k přistání z kontrolní věže a pak již

bylo vidět, jak je jeden z členů pozemního personálu navádí na

správné parkovací místo nedaleko dalších soukromých lehkých

letadel, jež stála na letišti.

„Trvalo vám dost dlouho, než jste sem dorazili,“ vyjel

Biggles, když byli všichni pohromadě v čekací hale.

„Měj slitování,“ protestoval Algy. „Byl jsem ve vzduchu

skoro celý den.“

„Pověz mi, co se přihodilo,“ vyzval jej Biggles, když se

usadili.

„To nezabere mnoho času,“ prohlásil Algy. „Viděli jsme,

co se dnes ráno odehrálo na ostrově a pak jsme letěli domů.

Vtom nebyl nejmenší zádrhel. Když jsme se vrátili, našli jsme

plukovníka Raymonda, jak na nás už čeká na letišti. Přijel tam

tvým vozem. Říkal, že se musí dostat do své kanceláře jak

nejdříve to bude možné – neříkal proč – tak jsem s ním zaletěl

na Gatwick. To je vše. Když jsem se vrátil do Morvenu,

Ginger mi řekl, že potřebujete mašinu tady, takže tu nás máš.“

„Vylíčili jste plukovníkovi Raymondovi, co se stalo na

ostrově?“

„Jen to, co bylo možné postřehnout ze vzduchu.

Nevypadal zrovna potěšené nad tím, jak se věci vyvinuly.

Říkal, že nechává na tobě, aby jsi celou záležitost ukončil

nejlépe, jak jen to bude možné. Také se zmínil o tom, že pošle

inspektora Gaskina s příkazem k domovní prohlídce, aby si

pěkně prošel Brunnerův dům v Penlocku. Pochopitelně, že

nevěděl, že dorazíte sem. Já jsem v té době také neměl o tom

nejmenší tušení. Jaký bude tedy další krok v této bláznivé

propletenici?“

144

„Dnes ráno jsme nemohli přistát na ostrově, moře bylo

příliš neklidné. Takže zítra hned ráno v první řadě vyrážíme

nazpět tam. Naše loď kotví v přístavu u St. Helier. Ještě

předtím možná provedu zběžný průzkum z austera, abych

zjistil, zda je tam nějaká známka života či pohybu. Nemělo by

to trvat dlouho. Právě jsem si na něco vzpomněl.

V přihrádce letounu jsou dvě pistole. Nenechte mne odejít

bez nich. Vlastně bys Gingere mohl pro ně skočit rovnou.

Vezmi dva nebo tři zásobníky se střelivem. Pak můžeme být

klidní, že je zde nezapomeneme, až se půjdeme nalodit na

palubu.“

Ginger odešel.

Algy řekl: „Takže představa je taková, že se nejdříve ráno

zaletíš podívat na ostrov ze vzduchu, a pokud bude moře

příznivé, vyrazíme na cestu hlídkovou lodí pobřežní stráže?“

„Přesně tak, ale nejsem si jistý, jestli všichni budeme moci

jet lodí. Kapitán Cole k tomu bude mít možná co říci. Je to fajn

chlapík. Ale o tom si promluvíme, až nadejde ten správný čas.“

Ginger se vrátil se dvěmi malými automatickými

pistolemi, které byly pro případ nouze uloženy vždy v

uzamykatelné přihrádce austera. Biggles si jednu z nich hned

strčil do kapsy a druhou podal Bertiemu.

„Zůstaneme tady přes noc?“ chtěl vědět Ginger.

„Můžete se zařídit, jak chcete, ale já zůstanu tady,“

informoval je Biggles. „S úsvitem už chci být ve vzduchu,

takže ani nemá pro mne moc smyslu začít si teď hledat

ubytování na noc. Nebude mi vadit, pokud přespím přímo

tady. Spal jsem už v tvrdších postelích. Vy ostatní můžete sjet

taxíkem do města. Venku před budovou pořád několik z nich

stojí. Setkáme se na molu u St. Helier, řekněme v pět hodin.

Tou dobou už bude dost světla. Doufejme jen, že nám

vydrží dobré počasí. To je velmi důležité.“

„Pokud zůstáváš tady, starý brachu, tak já tady zůstanu s

tebou,“ nabídl se Bertie. „Po ránu se ti jistě bude hodit další

pár očí.“

145

„Dobrá, díky, pokud máš chuť být tady,“ odvětil Biggles.

„Možná, že máš pravdu.“

Algy povstal. „Dobře. Pokud je tedy vše domluveno, já

zajedu s Gingerem do St. Helier a najdeme tam nějaké místo,

kde si budu moci dát nějaké jídlo a na hodinku či dvě se

natáhnout. Pojďme, Gingere.“ Po těchto slovech je opustili.

Biggles se uvelebil na sedadle. „To je ale život,“ zívnul.

„Proč jen jsem se nechal zatáhnout do tohoto případu? Je asi

načase, abych si nechal vyšetřit hlavu. To jsou prostě potíže s

příliš dobrou pamětí. Kdybych nebyl poznal Kulhouna Logana

na nábřeží v Polcarronu, pak bych si v tuto chvíli mohl klidně

hovět ve své vlastní postýlce.“

Bertie se usmál, ale neřekl nic. Také on s pohodlně usadil,

aby si stihl alespoň trochu odpočinout.

146

Kapitola 16

Hrůzný nález

Bylo několik minut před pátou následujícího rána, když

Biggles a Bertie po návratu z průzkumu za úsvitu vystoupili z

taxíku v St. Helier a zamířili k molu, kde byl zakotven Sea

Scout. Algy s Gingerem už tam na ně čekali. Hovořili s Colem,

který se ve své předpovědi počasí rozhodně nemýlil. Bylo

skoro perfektní, moře bylo naprosto klidné a vanul jen sotva

znatelný vánek.

„Tak tedy, co jste viděli?“ otázal se Cole, který již byl

informován, co měli Biggles a Bertie v úmyslu.

„Ani to nestojí za řeč,“ odpověděl Biggles. „Na ostrově se

nepohnul ani živáček. Odliv zanechal Shearwater vysoko na

suchu na té skalní desce. Nevypadá to, že by se někdo s ní

snažil cokoli udělat.“

„Což pravděpodobně znamená, že má do dna proraženou

díru,“ domýšlel se Cole.

„Jediným plavidlem v dohledu byla jen loďka, ne o moc

větší než veslice. Seděl v ní jeden muž. Pokud jsem to dokázal

na dálku rozeznat, vytahoval koše na chytání humrů.

Každopádně nic, co by mělo co do činění s námi.“

„Žádná stopa po té francouzské rybářské lodi, která včera

tak rychle zmizela, když nás spatřila se blížit?“

„Ne, alespoň když jsme tam byli před několika

minutami.“

„Dobrá. Nechceme mít potíže s Francií. Jsou trochu

nedůtkliví pokud se týče otázky, komu patří některé z těchto

ostrovů. Máte zbraň?“

„Ano. Ale doufám, že nebude nutné ji použít.“

„Velmi dobře. Pokud jsou tedy všichni připraveni, mohli

bychom vyrazit na cestu,“ řekl Cole.

147

„Jen minutku,“ požádal Biggles a díval se střídavě na

Algyho a na Gingera. „Přemýšlel jsem o letadle a rozhodl jsem

se, že někdo by u něj měl zůstat. Mimoto jsem neměl sám dost

času, ale někdo by měl zavolat plukovníku Raymondovi a dát

mu vědět, co máme v plánu – pro případ, že by se stala nějaká

nehoda. Kdo z vás tady zůstane? Nechtěli byste si o to hodit

mincí?“

„To nebude zapotřebí,“ odvětil Algy. „Ginger může jet,

pokud chce. Já zůstanu tady. Raději bych si udělal den volna a

dopřál odpočinku svým unaveným kostem, než si hrát na lovce

divokých kachen na širém moři.“

„Dobře, souhlasím,“ přikázal Biggles. „S tím lovem na

divoké kachny se možná nepleteš. Uvidíme. Můžeš si krátit

dlouhou chvíli tím, že necháš doplnit palivové nádrže austera,

aby byl připraven pro cestu domů.“ Obrátil se na Coleho a

pravil: „Dobrá, kapitáne. My jsme připraveni.“

„Potom tedy vyrazíme. Mohli by spustit povyk, kdybych

byl pryč příliš dlouho. Nechci, aby se nakonec Královské

letectvo muselo zapojit do pátrací akce po mé lodi.“

Sea Scout uvolnil kotevní lana a tiše vyjel na otevřené

moře, kde nabral kurs k ostrovu beze jména.

Cesta uběhla bez jakýchkoli zajímavých událostí až dokud

se na obzoru postupně nevynořila nízká masa kamení. Nebyl

vlastně ani žádný důvod, proč by měly cestou nastat jakékoli

komplikace. Všechny rybářské lodi, které byly venku přes noc,

se už patrně vrátily domů se svým úlovkem. Když se víc

přiblížili, ani ona malá loďka, o které Biggles předpokládal, že

se věnuje lovení humrů, nebyla nikde vidět. Jednou, na několik

minut, svoji přítomnost ohlásilo jedno z letadel pravidelné

linky, když se přehnalo jižním směrem k letišti na

francouzském pobřeží. Bylo jistě obsazeno výletníky

směřujícími na dovolenou.

Jak ostrov stále výše vyrůstal z naprosto nezčeřeného

moře, Cole podal Bigglesovi svůj dalekohled. „Nic tam

nevidím. Možná, že vy budete úspěšnější.“

148

Biggles asi minutu pohledem přejížděl ostrůvek. „Ne,“

řekl. „Nic se tam nehýbe. Možná, že nás už spatřili přijíždět a

skryli se. Zřetelně vidím Shearwater. Zdá se, že je stále pevně

uvízlá na skále, kam ji vyvrhla voda.“

„Je možné, že čekají na nejnižší fázi odlivu, aby zjistili

rozsah škody.“ předpokládal Cole. „Jinak, pokud by tam byla

díra, nemělo by význam uvolňovat ji ze skály. Šla by rovnou

ke dnu. Jestli je v pořádku, pak by ji mohli rozhoupat a uvolnit

za přílivu. Když to nedokážou, mohou být jenom rádi, když je

někdo odtud odveze – pokud ovšem nemají s sebou dostatečné

zásoby jídla. Na některé z těchto menších ostrovů nikdo

nezavítá celé týdny, či dokonce i měsíce.“

Promluvil Ginger: „Byla by to dost ostuda, kdybychom

tady nakonec nikoho nenašli.“

„Někdo tady prostě musí být, pokud sem ta francouzská

rybářská loď, co jsme ji viděli předtím se přibližovat,

nepřiplula v noci a nevzala všechny pryč. Odhaduji, že by zde

mělo být přinejmenším šest mužů. Stephen Brunner a řidič

Bates, spolu s dvěma muži, jež vezli s sebou, a ti dva, které

jsme tu viděli, jak čekají na vyzvednutí. Měli je vylodit v

Cornwallu.“

„My se jen domníváme, že ona francouzská rybářská loď

již jsme spatřili, má něco do činění s tímto případem,“

zdůraznil Cole. „Klidně sem ale mohla přijet jen kvůli košům

na humry.“

„Pročpak ale potom tak rychle mizela, když nás uviděli?“

zeptal se Biggles.

„Jistě nechtěli, abychom je nachytali, jak loví humry

okolo Britských ostrovů. Podobné záležitosti se už nejednou

staly předmětem sváru a potíží. Je totiž zakázáno pytlačit v

blízkosti cizího území,“ prohlásil Cole.

„Proč si nad tím lámat hlavu,“ vložil se do debaty Bertie.

„Brzy se už tohle všechno dozvíme.“

Byla to logická připomínka, protože Sea Scout se už na

poloviční rychlost blížil ke svému cíli. Cole nemusel

vysvětlovat, proč snížil rychlost na polovinu. Bylo to zcela

149

evidentní. Právě vrcholil odliv a nad hladinu vystupovaly na

mnoha místech skály potažené mořskými řasami. Pořád nic

nenasvědčovalo tomu, že by byl někdo na ostrově. Cole, který

bedlivým pohledem hlídal skaliska, jel vpřed se stále větší

obezřetností.

Nakonec řekl: „Teď jsme blízko tak akorát na to,

abychom nebyli v nebezpečí. Doufám, že vám nebude vadit,

když ten zbytek ke břehu překonáte ve člunu.“

„To mi vyhovuje,“ souhlasil Biggles. „Pár yardů

veslování nám jistě nijak neublíží.“

„Zůstanu tady nablízku pro případ, že byste se vraceli ve

spěchu,“ slíbil Cole. „Toto je vaše parketa, takže nechám na

vás, abyste si sami poradili, jak dovedete.“

Bez dalšího prodlení byl záchranný člun spuštěn na vodu.

Biggles, Bertie a Ginger do něj nastoupili. Bertie a Ginger se

chopili vesel. Biggles sevřel rukou kormidlo a zamířil do

mezery mezi dvěma velkými skalisky, kudy předtím projela

Shearwater. Protože věděl, že se na ostrově nachází nebo

alespoň nacházel střelec, zrakem pročesával břeh. Jedinou

známkou života však byli rackové, kteří na příjezd vetřelců

reagovali hlasitým nespokojeným křikem.

Kýl člunu zaskřípěl na nevelké pláži tvořené oblázky a

kamennou drtí nedaleko od místa, kde na boku spočívala

Shearwater. Bertie s Gingerem složili vesla do lodi, vyskočili

ven a dovlekli člun dostatečně vysoko, aby se sám nepohnul.

Biggles se k nim připojil, avšak stále s nedůvěrou obhlížel

skály nad nimi. Když se nic nestalo, obrátil svůj pohled k

místu, kam dosahoval příliv. Je to obvyklý pás složený z

různých odpadků; mořských řas, pomerančových slupek,

starých kartonů od zmrzliny a podobné, tak jak je tu zanechal

postupující odliv. Hned jej zaujalo velké množství malých

kousků papíru.

„Vypadá to, jako by si tady nějací rošťáci hráli na

stopování podle papírků,“ poznamenal bezmyšlenkovitě

Bertie.

„Pro začátek si prohlédneme vrak,“ řekl Biggles.

150

Jak k němu pomalu kráčeli, pokračoval: „Co je tohle to za

binec?“ a s těmi slovy zvedl jeden kousek papíru. Zadíval se

na něj. Zastavil se. Zůstal na něj nevěřícně zírat. „No tedy, co

tomu říkáte?“ vydechl. „Jen se koukněte na toto.“ Ukázal

papírek tak, aby jej ostatní mohli vidět. Byla to anglická

pětilibrová bankovka.

Ginger hvízdl. „Takže jsme nakonec přeci jen padli na

ostrov pokladů?“ zvolal s úsměvem, když se rozhlédl po

širokém pruhu tvořeném těmi kousky papíru.

„Bezva prachy,“ prohlásil Bertie. „Pojďme je posbírat.

Každý co si stihne nabrat – co vy na to?“

„Zadržte na chvíli,“ přísně nařídil Biggles. „Jen žádné

vzrušení. Je mi jasné, co se tady přihodilo.“

„Jasné jak facka, starý brachu,“ řekl Bertie. „Jeden z kufrů

se rozbil a otevřel, když ta velká vlna mrštila loď na skálu.“

„To je pravděpodobné vysvětlení,“ souhlasil Biggles.

Pohlédl směrem nahoru a dolů od linie nejvyššího přílivu.

„Jenže kde je kufr? Měl by tu ležet. Vlastně byly přece

dva kufry.“

„Někdo tady musel být před námi,“ nabídl vysvětlení

Ginger.

„Přesně tak to vypadá,“ potvrdil jeho slova Biggles.

„Ať už to byl kdokoli, může tady pořád ještě být, takže se

mějte na pozoru. Peníze nechte ležet. Ty mohou klidně počkat.

Podívejme se blíž na vrak. Mám takový pocit, že tady nejsme

sami, takže mějte oči otevřené a buďte stále připraveni rychle

jednat. Někdo může na nás číhat, až mu přijdeme do rány, a

pak to na nás spustí.“

Opatrně se přibližovali k místu, kde motorová jachta

ležela na boku a její záď byla ponořena ve vodě. Náhle se

Biggles na místě zarazil a zdviženou rukou varoval ostatní.

„Hele! Co má znamenat toto?“ vyrazil ze sebe a ukazoval

na zem, přesněji řečeno na nepěknou tmavou skrvnu.

„Připadá mi to jako krev,“ řekl Ginger.

„Mně také. Tady se děly hodně špinavé věci.“ Biggles

pohledem sledoval málo zřetelnou stopu krvavých skvrn.

151

Vedly ve směru k vraku. Pomalu, se smysly napjatými, začal

stopu sledovat. Stačil udělat jen několik kroků, když se ohnul a

zvedl ze země malou kapesní automatickou pistoli. Podal ji

Gingerovi. „Mohl bys jí potřebovat,“ řekl významně a kráčel

dál k lodi. Obezřetně ukročil stranou, když do jeho zorného

pole padla věc, jež ležela za ní. Bylo to nehybné tělo.

„To je šofér Bates,“ řekl Bertie a zase se postavil.

„Neublíží nám. Ten už neublíží vůbec nikomu. Je mrtev.

Řekl bych, že utonul, když se přes ně převalila ta obrovská

vlna. Proud vody jej strhl do moře. Možná, že ten grázl neuměl

ani plavat.“

„Neměl ani nejmenší šanci. Podívejte se na jeho hlavu.

Když ho vlna mrštila na skálu, buď hned upadl do bezvědomí

nebo byl na místě mrtev…“ Biggles se vyškrábal po svažitém

boku lodi a nahlédl do kajuty. „Dobrý Bože!“ zvolal. „Tady je

další.“

„Kdo to je?“

„Brunner.“

„Mrtvý?“

„Vypadá tak. Počkejte.“ Biggles sešplhal dolů do kajuty.

Za chvíli byl zpět. „Je stoprocentně mrtvý.“ oznámil ostatním.

„Ale neutopil se. Byl zastřelen. Když k tomu vezmeme do

úvahy i tu krev na pláži, začíná to už dávat smysl. Stala se tady

vražda. To je něco, co jsem skutečně neočekával. Budeme si

muset dávat velký pozor.“

„Kde jsou ale ostatní?“ řekl Ginger.

„To je právě věc, kterou budeme muset zjistit,“ opáčil

Biggles. „Myslím, že Brunner musel být postřelen na pláži, ale

podařilo se mu dostat na loď, kde zemřel. Ta pistole, kterou

jsme našli, mohla být jeho. Zřejmě ji upustil, když jej zasáhla

kulka.“

„Copak se to támhle opodál povaluje, je to celé zamotané

do změti mořských řas,“ ukazoval prstem Bertie. „Je to člověk

nebo kus dřeva?“

Přistoupili blíže k objektu. Byl to muž, nikomu z nich

nepřipadal povědomý. Nenašli žádné zevní poranění,

152

předpokládali proto, že se utopil. „Tak to máme tři,“ řekl

Biggles. „Jde nám to docela dobře,“ dodal s notnou dávkou

černého humoru. „Musela se tu odehrát bitva, pravděpodobně

kvůli penězům.“

„Pořád ještě tři zbývají,“ připomenul Ginger.

Biggles přiložil ruku k uchu a naklonil hlavu, jako by

poslouchal. „Poslouchejte! Neslyšíte něco?“

„Mořský racek,“ řekl Bertie.

„Mně to znělo spíše jako volání o pomoc,“ nesouhlasil

Ginger. „Odkud to přichází?“

„Myslím, že odtamtud, někde mezi těmi skalami.“ Bertie

zamířil směrem ke středu ostrova.

„Dávej si pozor, kudy jdeš,“ varoval jej Biggles a jeho oči

čile přejížděly obzor okolo. „Nedaleko odtud se skrývá vrah.

Nemůže odtud uprchnout. Shearwater má v sobě pořádnou

díru pod čarou ponoru.“

Zasténání směrem od skal je přimělo se zastavit. Potom

Biggles s pistolí v ruce vykročil kupředu.

„Dávejte pozor,“ řekl krátce. „Mohla by to být past.

Jdeme na věc,“ rychle pokračoval a rozběhl se kupředu.

Mezi skalisky ležel muž a vypadalo to, jako by upadl.

Bylo mu asi kolem padesátky, měl na sobě oblečenou modrou

pracovní kombinézu pokrytou skvrnami. Ve tváři byl bílý jako

křída, takže jeho mohutný černý knír ještě nápadněji

vystupoval. Biggles k němu přistoupil. „Kdo jste?“ zeptal se

ostře. Potom jen procedil stranou mezi zuby: „Tohle místo

vypadá každou minutu čím dál víc jako bojiště.“

Muž se na něj nechápavě zadíval: „Parlez vous francaise,

m’sieur? “

„Oui. Kdo jste a odkud jste sem přišel?“ otázal se Biggles

nyní francouzsky.

Muž řekl, že je francouzský rybář se St. Malo.

„Co tady pohledáváte?“

Muž se přiznal, že sem přijel, aby zde nachytal nějaké

humry.

„Přijel jste sem sám?“

153

„Oui, monsieur.“

„Co se vám stalo?“

Muž mu sdělil, že jej někdo postřelil.

„Kam?“

Muž ukázal na třísla. „Kdo vás střelil a proč?“

Muž vypověděl, že vůbec neví. Vypadalo to, že mluví

pravdu. „Byli tu nějací muži. Měli mezi sebou přestřelku,“

vysvětloval a přitom sykal bolestí.

Biggles se obrátil na ostatní: „Raději se podíváme, jak

vážně je zraněn. Podle toho, jak vypadá, musel ztratit hodně

krve.“ Prohlédl jeho zranění. Hned první pohled prozradil, že

ten muž nelhal. Bylo to vážné zranění, ale ne smrtelné, pokud

se podaří dopravit rybáře do nemocnice. S pomocí kapesníků

všech Biggles provedl alespoň základní ošetření v těchto

polních podmínkách. Smotaným kusem látky pevně staženým

nad ránou zastavil krvácení a muži se očividně ulevilo.

„Toto je pro nás komplikace,“ pověděl Biggles ostatním a

vypadal ustaraně. „Nemůžeme jej nechat tady jen tak ležet.

Nějakým způsobem jej musíme dostat na palubu naší lodi.

Budeme proto potřebovat nějakou pomoc.“ Zraněnému

muži pak řekl: „Jak jste se sem dostal?“

Muž pravil, že přijel ve své vlastní malé loďce.

„Kde je teď?“

„Někde na mořském dně.“

„Jak se to stalo?“

Muž mu pověděl celý příběh. Na loďce připlul k ostrovu.

Potom zaslechl střelbu a tak měl snahu zjistit, kdo zde střílí a

proč. Na pláži byli nějací muži a chytali ryby. Na skále ležela

loď. Právě se pokoušel utéct pryč, když jej postřelili. Potom se

dva z těch mužů pokusili ukrást jeho loďku, ale byli to špatní

námořníci. Když se pokoušeli vytáhnout plachtu, loďka se

převrátila. Je přesvědčen, že muži v ní se utopili. Neviděl je

vylézt na břeh. Slyšel pak další výstřely. Potom zřejmě ztratil

vědomí. To bylo všechno, co věděl.

„Kdo byli ti muži, které jste tady našel?“ zeptal se

Biggles.

154

Muž odpověděl, že neví. Vypadal, že každým okamžikem

ztratí vědomí, hovor jej nesmírně vyčerpával.

„Budeme s tím muset něco udělat,“ pravil Biggles

ostatním. „Znamená to, že budeme potřebovat další ruce z

paluby Sea Scout. Nezvládneme jej odnést sami.“

„Jak nám může Cole pomoci?“ tázal se Ginger. „Nebude

mít chuť brát toho muže do Francie. Hned by jej zadrželi a

podrobili spoustě výslechů.“

„To budeme muset nechat na něm,“ řekl Biggles. „Měl by

mít na palubě vybavenou lékárničku.“

„Zabrzděte, chlapi,“ vykřikl Bertie, který sledoval Sea

Scout, jež se přesunul poněkud blíže ke břehu. „Někdo na nás

mává bílým šátkem, myslím, že nám dává znamení.“

„Signalizuje nám morseovkou,“ všiml si Ginger.

Vzkaz četli společně. Byl krátký a jasný. „Francouzská

loď se blíží k opačné straně ostrova.“

„To nám ale dělá čáru přes rozpočet,“ rozzlobeně procedil

Biggles. „Jistě sem přijíždí podle dohody, aby zde vyzvedla ty

dva muže, jež sem Brunner včera přivezl. Jak to chápu já, ti

dva muži, co zde už byli, čekali na převoz do Anglie.“

„Co s tím budeme dělat?“ zeptal se Bertie. „Pokud se jim

pokusíme zabránit v přistání, je pravděpodobné, že se rozpoutá

další přestřelka.“

„Počkej chvíli,“ vyrazil ze sebe Biggles. „Dostal jsem

nápad. Mohlo by nám to vyjít.“

„Řekni, jak to myslíš, sem s tím,“ dožadoval se Bertie.

„Mě nic nenapadá.“

155

Kapitola 17

Jak to všechno skončilo

Biggles vysvětlil, co má za lubem. „Pokud muži z té

francouzské lodi vyjdou na břeh, což podle mého udělají, měli

bychom je dokázat přesvědčit, aby vzali tady toho chudáka

zpátky s sebou do Francie. Konec konců, je jeden z nich. Není

to žádný darebák. Jeho jediným prohřeškem bylo, že v tichosti

trošku pytlačil v britských vodách a to není tak hrozný zločin.

Navrhuji, aby Ginger zůstal tady a dával na něj pozor, zatímco

Bertie půjde se mnou a zkusíme, jestli se nám podaří vejít do

kontaktu s tamtěmi Francouzi.“

Zdálo se, že je to rozumný plán, který, za předpokladu, že

vyjde, by jim měl vyřešit jednu novou starost. Tak Biggles s

Bertiem vyrazili na cestu napříč ostrovem. Oba věděli, že

nebudou muset jít daleko. Když došli na nejvyšší planinu

ostrova, spatřili to, co jim doposud zůstávalo skryto. Rybářská

loď už byla nedaleko od břehu a právě stahovala svoji jedinou

plachtu. Spatřili však také něco jiného. Dva muži stáli na

okraji písčité pláže v malé zátoce, kam bezesporu směřovala

francouzská loď. Jeden z nich nesl kufr. Mávali na posádku

blížícího se plavidla.

„Kde je ten třetí muž?“ řekl Bertie. „Měl by tu být ještě

jeden. Vidím ale jen dva.“

„Žádný další by tu už neměl být, pokud se ten poraněný

chlápek nemýlil v předpokladu, že dva, kteří se snažili napnout

plachtu, se utopili,“ upozornil jej Biggles.

„Skutečnost, že jen jednoho z nich, kterého jsme viděli,

voda vyplavila na pláž, ještě nic neznamená. Ten druhý může

být klidně na dně spolu s lodí. Budeme se zabývat těmi, které

vidíme.“

V ten okamžik se najednou jeden z mužů na pláži ohlédl a

pochopitelně spatřil, jak Biggles s Bertiem kráčejí dolů po

156

svahu směrem k nim. Pravil něco svému společníkovi, načež

se oba muži rozběhli na konec malé zátoky a ztratili se mezi

kameny.

„Musejí vědět, že jsme z kutru pobřežní stráže,“

poznamenal Biggles. „Pokud začnou střílet, končí veškerá

legrace.“ Stále přitom kráčel kupředu. To mělo za následek

třesknutí výstřelu z pistole. Kulka se rozpleskla o skalisko

slušný kus od něj, což napovídalo, že střelec není příliš zručný

v zacházení s pistolí pokud to ovšem nemělo znamenat pouhé

varování. Biggles vypálil odvetný výstřel. „Dáme mu znát, že

tuhle hru si můžeme zahrát ve dvojici, pokud je to jeho

výslovné přání,“ zavrčel.

Další výstřely nenásledovaly. Biggles s Bertiem došli až

na pláž a tam také zanedlouho dorazila francouzská loď. Bylo

možno přečíst její jméno a domovský přístav. St. Malo.

Biggles zamával a poznamenal: „Protože pocházejí ze stejného

místa jako náš zraněný přítel, mohli by jej znát.“

Dva muži vystoupili z lodi a probrodili se vodou na břeh.

Nikde nebyla znát žádná známka nepřátelství, ale pochopitelně

že nemohli vědět, jak se věci na ostrově mají. Biggles popošel

vpřed, aby se s nimi setkal a promluvil s prvním mužem, který

vystoupil na suchou zem. Ve francouzštině požádal, že by se

chtěl setkat s kapitánem. Vysvětlil, že jsou britští vládní

úředníci. Na ostrově nalezli zraněného Francouze. Někdo jej

postřelil. Byli by tak laskaví a vzali jej na palubu a vysadili na

břeh v St. Malo, což je místo, odkud onen muž pochází? Bylo

by to lepší a hlavně rychlejší, než jej vézt do Anglie. Na ostrov

přijel kvůli lovu humrů, svoji vlastní lodí, která mu však byla

odcizena.

Zřejmě si dovedete představit, že muži naslouchali těmto

slovům s očima rozšířenýma údivem. Nejdříve se vzájemně na

sebe tázavě podívali, jeden se vrátil zpátky k lodi, jež nyní

spočívala svojí přídí na pláži, a s mohutnou gestikulací se

pustil do hovoru pravděpodobně s kapitánem nebo jejich

velitelem. Ten se nakonec sám dopravil na místo, kde Biggles

157

a Bertie postávali a čekali. Nejdříve se představil jako kapitán

a přirozeně se otázal, co že se to přihodilo na ostrově.

Biggles mu vše vysvětlil. Řekl, že nemá žádné výhrady k

francouzské lodi, i když britská policie věděla, co se zde děje

za obchody. On sám že je policejní důstojník a tento nelegální

obchod musí skončit, jinak nastanou skutečné potíže. Na tomto

ostrově se stala vražda. Jeden muž, Francouz, který nebyl do

celého případu zapleten, byl poraněn. Biggles mu ošetřil ránu,

ale nemůže dělat nic víc. Ten muž patří rychle do nemocnice.

Pochází ze St. Malo. „Bude kapitán ochoten jej tam vzít?“

Kapitán nic nenamítal.

„Merci, m’sieur.“ Řekl, že rozumí. „Kde je ten zraněný

člověk?“

„Pojďte se mnou, já vám ukážu to místo.“

Kapitán dal znamení dvěma členům své posádky a celá

skupina, nyní čítající pět osob, se pod Bigglesovým vedením

přesunula napříč ostrovem.

Když dorazili na místo, kde ležel postřelený muž, Ginger

seděl vedle něj. „Ztratil vědomí,“ řekl. „Je to ztrátou krve,

předpokládám.“

Kapitán zraněného okamžitě poznal, což nebylo

překvapující, protože pocházeli oba se stejného přístavu.

„Tak to je Paul Voudray,“ řekl stručně. „Bydlí kousek ode

mě. Už vícekrát jsem jej varoval, že se jednoho dne dostane do

průšvihu, pokud sem bude sám jezdit.“

„Věděl, co zde děláte vy?“

„Non, monsieur.“

„Vezmete ho tedy domů?“

„Mais certainement.“

„A slíbíte mi, že se sem už nikdy nevrátíte?“

„Na svoji čest, m’sieur.“

„Jsou zde nyní dva muži, myslím, že čekají na vás. My si

je zvládneme sami.“

Kapitán řekl, že je mu to jasné. To bylo vše. Francouzi

zvedli svého postřeleného krajana a odnesli jej ke své lodi.

Naložili jej na palubu. Kapitán řekl: „Bonjour, monsieur, et

158

merci.“ Loď odrazila od břehu. Vytáhli plachtu a plavidlo

zamířilo na moře směrem ke Francii.

„Tím jsme se zbavili jedné komplikace,“ s ulehčením

prohlásil Biggles. „Gingere, rychle se vrať ke Colemu a dej mu

vědět, že jsme v pořádku. Zdržíme se už jen pár minut.“

„Jasně,“ řekl Ginger a odklusal pryč.

„A co teď?“ vyptával se Bertie. „Co máš v úmyslu

podniknout tady s těmi dvěma kriminálníky?“

„Pokusím se s nimi promluvit,“ odvětil Biggles. „Pokud

se sami nevzdají, mohou si tady klidně zůstat, dokud nezemřou

hlady nebo mohou čekat, jestli si je nepřijede vyzvednout

někdo jiný. Nemám v úmyslu riskovat, že koupím kulku do

žeber na takovémhle místě, to ani nápad.“

„Vidím tam jednoho z nich, jak vykukuje zpoza skály.

Jistě mu vrtá hlavou, co se děje.“

„Už ho také vidím,“ Biggles bezpečně přikrčen křikl:

„Hej, ty. Slyšíš mne?“

„Co chcete?“ ozvala se odpověď.

„Chci vás. Půjdete s námi v klidu?“

„Táhni ke všem čertům. Jen si pro nás zkus zajít.“ Hned

nato následoval výstřel z pistole.

„Poslouchejte, vy blázni,“ zvolal Biggles. „Hra skončila.

Dávám vám šanci. Víc lodí sem už nepřijede.

Francouzi odjeli nadobro. Jste připraveni zůstat tady trčet

celé měsíce nebo to radši zabalíte?“

Následovala pauza ticha, během níž si muži patrně tiše

probrali svoji současnou situaci. Zanedlouho jeden z nich

oznámil jejich rozhodnutí: „Zůstáváme tady. Jen si nás zkus

dostat, fízle.“

„Dobře, pokud to chcete takhle,“ zvolal Biggles.

„Doufám, že se vám bude líbit dieta složená ze škeblí a

slané vody.“ Obrátil se na Bertieho. „Pojďme, chlapče.

Ztratíme se odtud. Nemám právě náladu na hrdinství.“

S těmito slovy vyrazil na cestu zpátky napříč ostrovem.

Vystřelili za nimi, ale žádnou škodu nezpůsobili.

159

Dorazili do zálivu a našli tam Gingera, jak čeká u

záchranného člunu. „Kde máte ty lumpy?“ zeptal se.

„Necháváme je tady, aby si to zde mohli dobře užít,“ řekl

mu Biggles. „Nemůžou odtud utéct, takže nemá žádný význam

riskovat. Pokud by sé snad nějakým pro ně šťastným řízením

osudu dostali do Francie, byli by tam uvězněni pro pokus o

vraždu. Francouzi už o nich vědí všechno. Pojďme sesbírat

alespoň část těch peněz, co se tu povalují. Cole může

rozhodnout, co uděláme s mrtvými těly. Mohl by nás vyložit v

Jersey a my se svižně přesuneme domů letecky. Až vylíčíme

plukovníku Raymondovi, co se stalo, on bude pak moci udělat

cokoli, co uzná za vhodné. Možná, že si přizve na pomoc

vojenské námořnictvo. Udělali jsme dost práce, tolik, kolik

bylo od nás možné očekávat.“

Když se vrátili na plavidlo pobřežní stráže, vylíčil Colemu

všechno, co se událo na ostrově. „Pokud byste nás mohl

vysadit v Jersey, doufám, že nebude zapotřebí, abych vás

znovu obtěžoval,“ řekl nakonec.

Cole zaklel. „Nesnáším mrtvoly na palubě, ale myslím, že

bude lépe, když je vezmu hned, jinak by je mohli najít rackové

a znemožnit jejich pozdější identifikaci,“ reptal.

„My vám pomůžeme,“ nabídl se Biggles.

Tak také učinili.

Tak to tedy celé dopadlo. Zhruba za hodinku celý tým

letecké policie vystoupil na břeh v St. Helier a zanechal

pobřežní stráž, aby pokračovala v cestě do své domovské

stanice. Taxi je zavezlo na letiště, kde již na ně čekal Algy.

Jakmile se podařilo vybavit veškeré potřebné formality,

Biggles vzlétnul a o dvě hodiny později už seděl v pracovně

plukovníka Raymonda a podával mu detailní zprávu o

událostech dnešního dne.

Plukovník Raymond si jeho vypravování vyslechl bez

jakéhokoli komentáře. Potom pravil: „Myslím, že jste se

zachoval správně, když jste zanechal ty dva muže na ostrově.

Nemělo smysl riskovat váš život pro pár obyčejných darebáků,

160

kteří věděli, že nemají co ztratit, a neváhali by vás zastřelit,

kdyby se jim k tomu naskytla příležitost. Zbytek už můžete

nechat na mně. Promluvím si trochu s Admiralitou o možnosti

vyzvednout je stejně jako jakékoli zbývající peníze, které by se

mohly povalovat na pláži. Bude to příjemná rozcvička pro ty

mládence v modrém.“

„A co s Brunnerovým bratrem – Juliem? Když jsem jej

viděl naposledy, seděl v hostinci „U rybáře,“ řekl Biggles.

„S ním si už nemusíte dělat starosti. Žádné další potíže

nezpůsobí.“

„Proč ne?“

„Je mrtev.“

„Mrtev! Jak se to stalo?“

„Zastřelil se. Nevím, co jste mu tehdy řekl, ale zřejmě si

uvědomil, že podloudný obchod, který on spolu se svým

bratrem vedli, je už definitivně v troskách a nebyl schopen

čelit následkům. Nějakým způsobem se mu podařilo dostat se

domů na Velký statek v Penlocku. Poslal jsem tam inspektora

Gaskina spolu s pár muži a soudním příkazem k prohlídce.

Když jim nikdo neotvíral, museli se dostat dovnitř

násilím. Nebyl tam vůbec nikdo s výjimkou Julia Brunnera,

který ležel mrtev na podlaze knihovny. Smrtící zbraň ležela

vedle něj. Doslova si vystřelil mozek z hlavy.“

„Hlupák jeden,“ smutně pravil Biggles. „Mohl vydělat

spousty peněz, aniž by se kdy dal na cestu zločinu.“ Pokrčil

rameny. „Ale někteří lidé jsou už takoví. Prostě nikdy nemají

dost. Myslím, že je to škoda. Podle mého jeho bratr Stephen, to

byl skutečný viník všeho. Byl to řádně prohnaný darebák.“

Letecký plukovník povstal. „Takže takhle je to. Raději

zajděte domů a trochu si odpočiňte. Vypadáte unaven.

Každopádně by vám mělo přinést uspokojení, že vaše

podezření o tom, co jste zahlédl v Polcarronu, bylo do puntíku

oprávněné.“

„Moje potíž spočívá v tom, že vidím mnohdy až příliš,“

opáčil Biggles žalostně, když se už otáčel ke dveřím.

161

„Jediné, co musím udělat, je skoncovat s tím mým

proklatým zvykem pracovat přesčas. Příště si dám lepší

pozor.“

Vyšel ven.

Jelikož by se možná mohlo zdát, že případ není řádně

ukončen v jednom či dvou detailech, zde je tedy doplňující

poznámka ve formě dovětku.

Není příliš pravděpodobné, že to, co se přesně událo na

ostrově, když tam přijeli bankovní lupiči se svojí kořistí, bude

kdy známo, ačkoli Bigglesova interpretace byla zřejmě pravdě

nejblíže. Když se kufr otevřel vlivem nárazu vlny, jež měla na

svědomí ztroskotání Shearwater, a ukázal se jeho obsah,

rozpoutala se bitva mezi nově příchozími a těmi, jež už byli na

ostrově o to, komu bude ono bohatství patřit. To by se

shodovalo s charakterem mužů, kteří tam byli přítomní.

Stephen Brunner a jeho šofér se pokusili do hádky zasáhnout a

byli zastřeleni pro tuto snahu. Totéž se téměř přihodilo i

francouzskému lovci humrů, i když je i celkem dobře možné,

že jej zranili jen náhodou.

Bohužel, oba muže, kteří znali pravdu, tedy ty, jež Biggles

zanechal na ostrově, nebylo možno přizvat k výslechu. Když

tam dorazila skupina vycvičených commandos námořní

pěchoty, aby je vyzvedla, ti tam už nebyli. Až po nějakém čase

bylo možno se z tisku dozvědět, že byli zadrženi francouzskou

policií a uvězněni za pokus o vraždu francouzského rybáře ze

St. Malo, který si vybral právě nevhodný okamžik ke kontrole

svých košů.

Důvodem pro toto mlčení byl bezesporu fakt, že

vlastnictví oné pusté hromady kamení bylo po dlouhou dobu

sporné. Ať tak či tak, nakonec věci dospěly ke stejnému konci,

jen s tím rozdílem, že oba muži si několik let poseděli ve

francouzské věznici namísto v anglické. Byli to zločinci, po

nichž pátrala policie už delší dobu.

Ani další bankovky se už na pláži nenašly. To bylo

pochopitelné, protože je musel smýt následující příliv.

162

Zaručeně se však ještě nějaký čas potom proslýchalo, že

anglické pětilibrové bankovky nacházejí lidé na plážích

rekreačních středisek na některých větších ostrovech.

Vzhledem k úmrtí obou hlavních konspirátorů bylo při

soudním projednávání případu Toma Drapera, barmana z

hostince „U rybáře“, možné obvinění z vraždy staženo. Verdikt

soudu mohl znít jen „nešťastná náhoda.“

Když se nad celým případem zamýšlel ze všech stran,

Bigglesovi vždy připadalo, že ten příběh nemá uspokojivé

zakončení. Ale Bertie mu připomenul při jedné příležitosti,

kdy na něj přišla řeč. „Nemůžeš zkrátka vždycky udělat

patřičnou tečku, starý brachu, takže to můžeš klidně už nechat

plavat.“

KONEC

163

Obsah:

Zápach rybiny

Hra na čekanou

Vrtkavá Štěstěna

Biggles se informuje

Komplikace

Šokující zjištění

Proč se Ginger opozdil

Nastaly problémy

Nekonečné čekání

Plán akce

Algyho zpráva

Zpátky do Polcarronu

Biggles vykládá karty

Moře zasahuje

Coleho návrh

Hrůzný nález

Jak to všechno skončilo

164

William Earl JOHNS

BIGGLES VIDÍ PŘÍLIŠ MNOHO

Z anglického originálu Biggles see to much

přeložil Pavel Jansa

Vydalo nakladatelství RIOPRESS Praha

Horní Měcholupy, Dýšinská 279

jako svoji 94 publikaci.

Odpovědný redaktor Jaroslav Kalát

Doporučená prodejní cena 79 – Kč

ISBN 80-85611-95-3

165

Dokonce i na dovolené v Cornwallu se Biggles nedokáže

vyhnout potížím. Záhy si uvědomuje, že místní organizátoři

sportovních rybářských výletů tou činností ve skutečno ti

zakrývají pašování ilegálních přistěhovalců a mužů na útěku

před zákonem.

Když obdrží balíček s bombou, Biggles a jeho přátelé si

uvědomí, že gang se nezastaví před ničím, jen aby si zachoval

své tajemství. Nebezpečná honička v Lamanšském průlivu jim

umožní zjistit, jak bezohledně krutí jsou tito zločinci.

166