WILLIAM EARL JOHNS

BIGGLES ZAPOMENUTÉ PŘÍBĚHY

TOUŽlMSKÝ & MORAVEC

© by W. E. Johns (Publications) Ltd.

Jacket Illustration Petr Bare, Zdeněk Burian

© Petr Barč, 2003

© Zdeněk Burian – dědicové, 2003

Translation © Oldřich Vidlák, Mikuláš Moravec, 2003

Remake © Mikuláš Moravec, 2003

ISBN 80 – 7264 – 051 – 8

Pár slov úvodem

Přestože William Earle Johns začal svá první literární díla

otiskovat v časopisech (Modern Boy a Popular Flying), dá se

najít pouze málo jeho povídek nezařazených do knižních

souborů. Není to nic divného, když si uvědomíme, že jedna z

nejlepších povídek se stíhacím pilotem Bigglesem, Bílý

Fokker, nejprve vyšla právě časopisecky a podobný osud mělo

i několik dalších povídek, které autor později zařadil do knih.

V souboru Zapomenuté příběhy, který máte v rukou,

najdete zcela typický rukopis W. E. Johnse, v mnohých ovšem

nenajdete Bigglese. Snad je to dokonce dobře. v tom ohledu

stojí za upozornění povídka Jasnovidec, ve které W. E. Johns

pouze přepsal svou starší povídku Čtenář myšlenek z jedné ze

svých prvních sbírek válečných povídek (česky vyslo pod

názvem Návrat velbloudích stíhaček). Byl to více než

nešťastný pokus. Původní Čtenář myšlenek se odehrává za

války 1914-1918, kdy se frontové zákopy téměř nehýbaly,

zatímco bitvy tanků a letadel v létech 1939-1945 měly zcela

odlišný charakter „bleskové války“, kdy vojska obvykle ani

neměla na vykopání zákopů čas. Příběh by se snad mohl

odehrát v tehdejším Sovětském Svazu, jenže tam se pohyb

armád zabrzdil spíše v zimě než o žních. Špiona z druhé války,

by Němci také vybavili poněkud lépe než obilnými snopy.

Naštěstí jde o výjimku. v několika příbězích v souboru

povídek Spitfire Parade (česky vydal Riopress pod názvem

Biggles a Bitva o Anglii) pozorný čtenář také najde zřetelné

4

ohlasy příběhů z první světové války, avšak autor každý z nich

zásadně pozměnil.

Další příběhy, ať již vznikly v jakémkoli období, jsou

původní a vtipné. Povídky Falešný hrdina nebo Král leopard

mají anekdotickou a chytrou pointu, za přečtení určitě stojí i

Odznak, odehrávající se v pohraniční oblasti Afganistanu,

který se v posledních rocích stal středem zájmu světa.

Chmurný avšak vtipný příběh o pomstě – Vynucené přistání je

z opačného konce světa, z australské buše. Za pozornost stojí i

příběh Osudy za války, který je nesporně studií autorova

vlastního zážitku z roku 1918, kdy letadlo mladičkého pilota

sestřelili nad německým územím a skutečně mu hrozil trest

smrti.

Jinou kuriozitou je příběh o míchání koktejlů. Zatímco

hrdina Biggles se ženám průkazně vyhýbal, jeho autor Johns

už tolik ne. Nedokazuje to pouze série příběhů o letkyni

Worrals, ale i krátká povídka o překrásné Stelle a veliteli letky

Busterovi. Všimněte si jí.

W. E. Johns psal otištěné texty v různých obdobích a je

tedy logické, že sbírka působí nesourodě. Přispívají k tomu

rovněž tři texty na náměty, které autora zaujaly natolik, že

věnoval jejich studiu mnoho casu. Vznikla podivuhodná

literární forma podobná nejspíš eseji na dané téma. Pro autora

však nebyla důležitá forma, význam měla fakta, která využil

při vlastní tvorbě. Čtenář si jistě vzpomene na řadu

dramatických výjevů z Bigglesových příběhů v Africe či Asii,

kde hrdina narazí na nebezpečná zvířata. Méně často se čtenář

bigglesovek setká s pirátskými historkami, ale i takové výjevy

se v nich najdou. W. E. Johns byl totiž neúnavným sběratelem

napínavých a záhadných příhod a jeho archiv nepochybně

obsahoval sta a sta novinových výstřižků o záhadně zmizelých

letadlech, lodích a o ztracených pokladech. Je škoda, že tohle

poslední téma mezi našimi texty chybí. Třetí stať „na volné

téma“ se totiž týká mužů, kteří si usmysleli vyrobit si letadlo

doma, tak říkajíc na koleně.

5

Pro mnohého čtenáře může být zajímavé, že mezi autory

ilustrací použitých v souboru je i W. E. Johns. Málokdo ví, že

spisovatel se v začátcích své tvůrčí činnosti věnoval také

kresbě. V souboru je jeho obrázkem uvedeno vyprávění Když

má letec štěstí.

Závěrem se sluší uvést, že nakladatelství T&M vydalo

Johnsovy povídky Vynucené přistání a Král leopard jako

novoročenky v létech 1995 a 2000.

T&M

6

JAK SE NARODIL BIGGLES

Svá první díla, příběhy z první světové války, jsem napsal

o postavě jejíž hrdinské činy, což jsem v té době sotva mohl

čekat, přečkaly až do dnešních dnů. Napsal jsem je pro časopis

„Modern Boy“, který jsem sám vydával a kromě úmyslu

pobavit jeho čtenáře, měly mnohem závažnější cíl, totiž

ukázat, jak vypadala letecká válka ve svých začátcích. Je

velice nepravděpodobné, že by někdo mohl tušit, jakým

směrem se bude ubírat další vývoj, nad kterým jsme žasli za

druhé světové války a žasneme dodnes.

Ve válce v roce 1914 začínaly letecké souboje tím, že

piloti po sobě házeli kamením. Později si brali do letadel

pistole a pušky a docházelo k prvním obětem. Dalším krokem

byl obyčejný pěchotní – pozemní kulomet. Později někoho

napadlo, zamontovat ho do letadla. K velkému pokroku došlo,

když technici vyrobili časově regulované zařízení, které

umožňovalo napřed jednomu a potom dvěma kulometům

střelbu dopředu přes vrtuli, které se tehdy ještě nesprávně

říkalo vzdušný šroub. Ještě v roce 1918 byla výzbroj ve

srovnání s tou, které používaly typy letadel létající v Bitvě o

Británii, nesmírně primitivní. Vzdušné souboje se odehrávaly

většinou ve stylu zápasu „Catch as catch can“, neboli „Chyť

jak můžeš“, kdy každý bojoval sám za sebe. Byly běžné různé

triky a úskoky. Na kázeň se příliš nedbalo, také proto že

velitelé britského královského letectva neměli čas zestárnout a

zkostnatět. Obdobně to platilo pro všechny bojující strany…

7

Bylo to zkrátka období zkoušek, pokusů a omylů. Ale

právě tohle zdánlivě neodpovědné chování ve válce vyvolané

německým císařem založilo tradice služby u letectva. Kázeň

se pak časem upevnila, rychlost a údernost je dnes mnohem

větší, vliv lidského činitele na výsledky však zůstává dodnes

stejný.

W. E. Johns

8

KDYŽ MÁ LETEC ŠTĚSTÍ

LETECKÝ DŮSTOJNÍK W. E. JOHNS VYPRÁVÍ O

DOBRODRUŽSTVÍCH, PŘI NICHŽ ŠLO O ŽIVOT

Když se zamýšlím nad léty své letecké činnosti, velmi

často se mi vybaví chvíle, kdy jsem se vyhnul nehodě pouze s

notnou dávkou štěstí, jak se říká, jenom o vlásek.

Takové zážitky se většinou odehrají v kratičkém

okamžiku a dá se tvrdit, že nebezpečí pomine téměř v téže

vteřině, v níž se objeví, určitě dříve než má člověk čas si je

vůbec uvědomit. Připouštím však, že jsem vždy potom

krátkou chvíli cítil, jak se mi rozbušilo srdce!

Jednou jsem manipuloval s novým zaměřovačem na

shazování bomb, který mechanici zabudovali do podlahy

pilotní kabiny bombardéru. Hlavu jsem měl skloněnou téměř

mezi koleny a hledal jsem vhodnou polohu, abych viděl jasně

dolů na zem. Přitom se stalo, že jsem mimovolně odstrčil

řídicí páku, aby mi nepřekážela.

Najednou mi ale připadalo, že se průzorem zaměřovače

dívám na zem z velice neobvyklého úhlu. Zvedl jsem hlavu od

podlahy kabiny, abych se podíval, co se děje, právě když jsme

„parkovali“.

Řízení letadla reagovalo líně a ke svému zděšení jsem

viděl, že se vznášíme jenom několik set stop nad zemí. Co

horšího, o nějakém vznášení se vůbec nedalo mluvit! Když

jsem se vrtal v zaměřovači, ztratil stroj výšku a příď

dvousedadlového bombardovacího letounu zatížená těžkým

motorem nyní směřovala přímo dolů. Řítili jsme se prostě k

zemi rychlostí mnoha mil za hodinu!

9

Vypnul jsem motor a přitáhl řídicí páku doprava dozadu,

což bylo všechno, co jsem mohl dělat, kromě čekání na ránu,

až stroj narazí do země. Z výšky jednoho sta stop jsem viděl,

že rozhodne jenom ten příslovečný vlásek, zda to můj

bombardér včas vybere, nebo zda se na zemi rozpadne na

kusy. Je jasné, že letoun to vybral, jinak bych tohle nepsal!

Jindy jsem zase skoro narazil do skaliska. Došlo k tomu

takto. Letiště Marske v Yorkshire, které již zrušili, leželo

blízko moře. Vedl jsem formaci tří letadel. Letěli jsme podél

pobřeží a právě jsem přelétal ústí jedné řeky, když z moře

padla mlha. Když říkám „padla“, bylo to jediné slovo, které

vystihuje neočekávanost, s jakou nás tehdy ten hustý mléčný

opar zaskočil.

Následkem mlhy mi zmizela obě letadla za mnou a sám

jsem se taky ztratil. Nebylo to nijak překvapující, uvážíte-li, že

jsem musel sestoupit na zoufalých deset stop, abych vůbec

viděl vodu. Pořád jsem udržoval směr k severu a očekával, že

doletím k Hartlepoolu, tam se otočím a podél pobřeží se

vrátím domů.

Pobřeží bylo ploché a písčité a docela jsem zapomněl, že

z něj tu a tam vyčnívají vysoké skalní útesy. Frčel jsem ve

výšce deseti stop a náhle jsem před sebou spatřil obrysy

mohutné šedivé skály. Vsadím se, že jsem s letadlem ještě

nikdy neprovedl tak bleskovou zatáčku!

Na okamžik jsem měl dojem, že se kola podvozku lehce

dotkla útesu, ale musel to být omyl. Jinak bych sotva vrátil

letadlo na původní kurz. Klidně se ale přiznám, že tehdy jsem

měl srdce až v hrdle!

Jindy jsem letěl s novým letadlem z Norwiche do

Narborough a najednou se mi udělalo tak mizerně, že mi

nezbylo než přistát na nejbližším poli. Měl jsem štěstí, že

leželo pode mnou. Se štěstím jsem přistál, vystoupil z letounu,

lehl si pod křídlo a vzápětí jsem usnul.

Když jsem se probudil, zjistil jsem, že nás – to jest, mne a

mé letadlo – obklopil veliký zástup zvědavců. Rozhodl jsem

10

se ihned pokračovat v cestě do Narborough. Jak jsem vstával,

patrně jsem se nějak zapotácel, neboť někdo ze zástupu

přihlížejících prohlásil: „Vypadáte nemocný. Neměl byste

letět.“

„To bude v pořádku,“ odpověděl jsem, „neletím daleko“ a

šel jsem dál. Země se mi však zcela zvláštním způsobem

přibližovala a zase ustupovala. Znenadání jsem si uvědomil,

že jsem zas na zemi a lidé se pomalu rozcházejí. Značně mě to

polekalo, protože jsem netušil, že jsem na tom tak špatně, ale

přesto jsem letěl domů. Když jsem dorazil k letišti, hangáry,

které se zdály být tak daleko, náhle se řítily proti mně. Než

jsem poznal co se děje, narazil jsem do stožáru s větrným

rukávem a potom se můj stroj odrazil od střechy jednoho

hangáru na letadlo, které parkovalo na rozjezdové dráze a

urval mu celý vršek. Skončil jsem v pěkně zmatené hromadě.

Vyvázl jsem z toho docela bez zranění, ale pořád mi bylo

hrozně bídně a vůbec mě nepřekvapilo, když polní lékař zjistil,

že mám chřipku a horečku čtyřicet stupňů.

To pak nebylo divu, že se mi zem houpala pod nohama

jako bouřící moře!

Další z případů, kdy jsem se hrozně vyděsil a dost dlouho

měl vážné starosti, se mi přihodil v letadle, které jsem vracel

do dílen k opravě. Když jsem v docela dobré náladě a s čistou

hlavou letěl ve výšce asi pět tisíc stop, náhle jsem si povšiml,

že celá středová část mého letadla se otřásá. Chvíli jsem třeštil

oči, div mi nevypadly z důlků a přemítal, zda se mi to jenom

nezdá…

Dovedete si představit tu hrůzu, když jsem zjistil, že ani

jedna z podpěr zadní středové části není připevněna k trupu,

ale drží pouze na plátně před pilotní kabinou? Celý ten krám,

jeho středová část a obě vrchní křídla, se mohla každým

okamžikem utrhnout, a vůbec jsem nepochyboval, že kdybych

vyvedl nějaký ostřejší obrat nebo se jen pokusil o prudké

klesání, celé letadlo by se rozletělo na kusy.

11

Vypnul jsem motor a začal co nejplynuleji klouzat dolů.

Krajina byla naštěstí rovinatá a přímo přede mnou bylo blízko

veliké pole. Zadržoval jsem dech, dokud se kola nedotkla

země – a potom byste moje úlevné vydechnutí mohli slyšet na

míli daleko!

12

Jednou když jsme letěli ve formaci, jsem se nepěkně

vylekal při srážce s jiným strojem. Bylo to za první světové

války. Právě jsme se otáčeli, abychom se dostali nad cíl proti

větru, když jsem se z nějakých důvodů dostal pod stroj

jednoho přítele, či se on dostal nade mne, ani nevím jak k

tomu došlo, a svými koly se letmo dotkl horní části mého

letadla.

Letěli jsme stejným směrem a stejnou rychlostí, takže se

celkem nic nestalo až na to, že jsem ztratil asi padesát stop

výšky a krve by se ve mně nedořezal!

Téměř ve stejném okamžiku kapitán Mackay, jenž řídil

celou akci, vypálil zelenou raketu na znamení, že máme shodit

bomby. Než jsem stačil uhnout se svým letounem, svištěla

kolem mne sprška deseti stodvanáctiliberních pum.

Jedna, kterou vypustil Don Waterous, jenž málem přistál

na mém stroji, mě minula sotva o dvě či tři stopy. Do smrti

budu v duchu vidět ty bomby. Vypadaly tak zvláštně, když

proplouvaly vzduchem kolem mě v tom podivném šikmém

13

úhlu, místo aby padaly rovnou přímo dolů, jak by člověk

očekával.

A teď pár slov na vysvětlenou k termínu „parkovat“,

kterého jsem užil na začátku. Pokud se má letadlo udržet v

vzduchu, musí letět určitou rychlostí, která bývá u každého

typu jiná. Pokud rychlost stroje klesne pod tuto hranici, stává

se letoun labilní – to jest, nedá se ovládat. Takovému stavu se

říká „parkování“.

Když se řídicí páka pohybuje „líně“, či se vůbec nehýbe,

značí to, že řídicí mechanismus je nepoužitelný, příď klesá a

letadlo se strašnou rychlostí řítí dolů, až narazí do země, nebo

se pilotovi podaří pád vyrovnat. Výška potřebná k záchraně

stroje záleží opět na typu letadla a pohybuje se od 300 do 2000

stop. Během pádu je pilot téměř bezmocný a záleží jen na

výšce, ve které letí, zda se zřítí nebo se z toho dostane.

Pilot letící ve výšce tři sta stop ve stroji, který k

vyrovnání potřebuje výšku čtyř set stop, musí nevyhnutelně

havarovat.

Když vynechá motor, je ještě hůř. Příď se rychle překlopí

dolů a k „vybrání“ je třeba větší výšky. Automatické bloky

jsou cestou, jak ztrátě rychlosti předcházet. Náhodná a rychlá

ztráta rychlosti patrně zabila více pilotů, především

začátečníků, než jakákoli jiná podoba neštěstí.

14

BIGGLESOVA FILOSOFIE LÉTÁNÍ

Ze dvou věcí je jedna vždycky jistá:

Buď jsi na zemi, nebo se vznášíš ve vzduchu.

Když jsi na zemi, máš po starostech.

Když jsi ve vzduchu, jedna ze dvou věcí je jistá:

Buď zvládáš řízení, nebo ho nezvládáš.

Když ho zvládáš, máš po starostech.

Když nezvládáš řízení, jedna ze dvou věcí je jistá:

Buď havaruješ, nebo nehavaruješ.

Když nehavaruješ, máš po starostech.

Když ale havaruješ, jedna ze dvou věcí je jistá:

Buď se zraníš, nebo zůstaneš zdráv.

Když se nezraníš, máš po starostech.

Když se ale zraníš, jedna ze dvou věcí je jistá:

Buď se uzdravíš, nebo zemřeš.

Když se uzdravíš, máš po starostech.

Když však zemřeš, máš vážně po všech starostech!

15

FALEŠNÝ HRDINA

„Ne, ne. Létání již není to, co bývalo dříve. To za války

bývalo všechno jiné,“ řekl cizinec s americkým přízvukem, v

dost obnošené letecké bundě. Přistál před pár minutami a jeho

letoun typu Moth nyní stál na ploše letiště blízko oken.

Po těch slovech dosedl do křesla a zimomřivě natáhl ruce

ke krbu v klubovně. Zvědavě se rozhlédl po ostatních mužích

rozsazených do malého půlkruhu kolem ohně. Většinou šlo o

mládence, kteří teprve začínali létat, jenom tajemník klubu,

jemuž začínaly na spáncích šedivět vlasy, byl zhruba stejně

starý jako nový příchozí.

„Vy jste tedy za války létal?“ obrátil se právě on na hosta

s netajeným zájmem.

16

„Jestli jsem létal? To bych řekl, že jsem létal. Páni! Byla

to přece náramná legrace…“

„Legrace? Myslíte to vážně?“

„Ptal jste se, tak odpovídám,“ opáčil cizinec stroze. „Já se

při tom bavil. Vy jste chtěl něco dodat?“

„Ani ne,“ řekl náš tajemník.

„Povězte nám o tom,“ vyzval ho mladý Milton, který

právě dostal pilotní průkaz A, a myslel si, že létání je náramné

dobrodružství.

Cizinec se zahleděl do žhnoucích plamenů a v očích se

mu objevil nepřítomný výraz. „Skopčáci,“ zamumlal.

„Spousta skopčáků. Pěkní na pohled, ale jak dokázali

uštknout! Balóny visely po celé obloze jako bachory na

jatkách. Pche! Kouř z protiletadlových děl visel ve vzduchu

jako dech za mrazivého rána. Svíticí střely vyletovaly k

17

nebesům jako bublinky ve sklenici šampaňského. Ach jo, to

bývaly časy.“

„Napijte se,“ pobídl ho Milton. „Poslyšte, vy jste přející

člověk. Díky.“

„Mluvil jste o válce,“ připomněl Milton, když číšník

přišel se sklenkou. „Dostal jste nějaké skopčáky?“

Muž se krátce zasmál. „Jak by ne,“ řekl. „Chodíval jsem

je lovit s Dickem Silvestrem. Možná jste o něm slyšel. Tomu

zpropadenému malému darebovi jsme říkali ,Buldoček’.

Buldoček ze 60. letky. Dotáhl to na slušných pětačtyřicet

sestřelů nebo tak nějak. Větší část z nich s mojí pomocí, ačkoli

bych to snad ani neměl říkat.“

Na chvíli zavládlo ticho, jež přerušil tajemník, který

shraboval pohrabáčem žhavé uhlíky. „To jste pak Buldočka

jistě dobře znal,“ poznamenal suše.

„Ovšem! Byli jsme jako dva bratři. Měl o mně vysoké

mínění, snad protože přesně věděl, že na mě může při

leteckém souboji vsadit. On honil skopčáky a já za ním

udržoval čisté nebe. Jo, Buldoček mi naprosto důvěřoval,

zvláště po akci, za kterou dostal řád D.F.C. Panebože, to byl

tenkrát den.“

„Dejte si ještě jednu a vyprávějte o tom,“ vybídl ho

tajemník.

„To bych mohl,“ řekl cizinec zamyšleně, usrkl ze své

sklenky a v očích se mu usadil snivý výraz. „Myslím, že to

bylo v březnu 1918 a to byl měsíc, kdy už skopčáci začínali

ztrácet nervy a vrhli do útoku to, co jim zbývalo,“ začal.

„Neměli toho málo, takže bylo všechno vzhůru nohama.

Nikdo nevěděl nic než to, že se hemží jako mouchy nad kaluží

za letního večera při západu slunce na Floridě. Byl jsem ve

vzduchu ráno, v poledne i večer, až se i milý Buldoček divil,

jak to můžu vydržet a nezhroutit se.“

Odkašlal si a na vteřinu se odmlčel.

18

„Třetího dne té bitvy,“ řekl pak, „no myslím, že to už byl

třetí den, Buldoček zmizel. Odletěl a nevrátil se. Hoši, byl

jsem z toho celý pryč.“

„To jste určitě byl,“ zabručel tajemník.

„Trefil jste hřebík na hlavičku,“ prohlásil cizinec. „Dám

vám na to čestné slovo, ale co, nemusíme zacházet tak daleko.

Tou dobou si už většina lidí balila své věci a chystala se na

rychlý ústup. Jenže tohle na mě neplatilo. Když jsem vytáhl

letadlo a posadil se do kabiny, rázem byl u mne starej.

,Co je to za nápad?’ vyjel na mě.

Odsekl jsem, že letím na východ, abych se podíval po

Buldočkovi. ,Je to kamarád!’ dodal jsem. Byl jsem odhodlaný

přivézt ho zpátky, nebo tam zůstat taky. A potom jsem

odletěl.“

Nové zakašlání, nová krátká přestávka.

„Byl to ošklivý den, mraky se hnaly nízko po obloze a

nad nimi bylo ještě hůř. Za takového počasí se mohlo stát

všechno možné. Já jsem přirozeně moc dobře věděl, kde je

oblíbený Buldočkův revír a začal jsem tu oblast pečlivě

prohlížet, jeden úsek za druhým. Tak jsem vnikal stále

hlouběji na skopčácké území, ale po Buldočkovi nebylo nikde

vidu ani slechu. Navíc jsem to minulé noci trošičku přehnal a

měl jsem jazyk jako struhadlo. Věděl jsem, že se musím napít.

Už od dětství jsem míval často žízeň.“

„Dáte si ještě jednu?“ zeptal se tajemník.

„Díky, nic proti tomu. Jak jsem říkal, potřeboval jsem se

napít a jak jsem se tak motal pod nízkými mraky, uviděl jsem,

že u kraje lesa teče potůček. Pokušení bylo příliš silné. Ve

vzduchu ani na zemi jsem nikoho neviděl, ale i kdyby tam byli

skopčáci, měl jsem pod sebou čerstvou vodu, a kdyby mi

někdo chtěl překazit napití, měl by velkou smůlu. Šel jsem na

zem a krásně jsem přistál poblíž potoka na tři body. Dole bylo

překrásně, ptáci opěvovali příchod jara a tak dále, však to

znáte. Strčil jsem pistoli do kapsy a šel k potoku. Neměl jsem

proč spěchat. Skopčáci by sice mohli některé lidi vystrašit…“

19

„Ale vás zaručeně ne!“ vpadl mu do řeči tajemník.

„To vážně ne, pane.“

„Je mi to jasné, ale pokračujte.“

„Tedy právě jsem uhasil žízeň a klidně se rozhlížel, když

jenom malý kousek ode mě vystoupil z lesa skopčák s dlouhou

špicí na helmě. Okamžitě zvedl pušku, jenže než mi stačil

poslat kulku na pozdrav, střelil jsem ho mezi oči, takže šel k

zemi. Zvedlo mi to bojovou morálku a řekl jsem si, že se

podívám, jestli jich v lese nenajdu víc. Skopčáky jsem bral

všechny podle jedné míry, ať už chodili po matičce zemi, nebo

poletovali ve vzduchu…“

„Správně,“ vyhrkl jeden z mládenců.

„Procházel jsem lesem, a právě když jsem přišel na druhý

konec, slyšel jsem někde blízko startovat motor. Nakoukl jsem

křovím a co jsem viděl, mi vyrazilo dech. Na volném palouku

stálo Buldočkovo letadlo. Vedle něj byl Buldoček, ale nebyl

sám. Ne, pánové. Kolem něj se shlukla skupina těch

nejskvělejších skopčáků, jaké jsem kdy viděl. Mířili na

chudáka Buldočka napřaženými bajonety, aby jim neutekl.

Neudržel jsem se a dal se do smíchu. Nemohlo jim to ujít a

otočili se, právě když jsem vystoupil z lesa s pistolí v ruce.

,Pracky nahoru!’ křikl jsem na ně a to byste koukali, jak sahali

k nebesům. Nebylo to k smíchu?“

„To jistě bylo,“ zašeptal tajemník.

„A máte určitě pravdu. Když mě Buldoček viděl, byl jako

když do něj uhodí hrom, ale pak s radostným výkřikem skočil

ke mně.

,Co je s tebou, fešáku?’ zeptal jsem se. Vysvětlil mi, že

musel přistát, protože mu došel benzín, takže letět jeho

letadlem zpátky nepřicházelo v úvahu. Zatímco jsme si

potřásali rukama, jeden ze skopčáků zvedl pušku a rázem jsme

byli uprostřed nejhezčí rvačky, jaká se kdy na zemi

odehrávala. Viděl jsem přibíhat další skopčáky a uznal jsem,

že je čas vyklidit pozice.

20

21

,Jdeme,’ povídám Buldočkovi a ukázal jsem mu, kde

jsem

nechal

své

letadlo.

Zatímco

jsem

zadržoval

pronásledovatele, nastartoval motor a potom, protože letadlo

bylo jednosedadlové a uvnitř nebylo místo, položil se na

dolejší křídlo a chytil se přední hrany.“

„Páni,“ vyhrkl Milton. „Co bylo dál?“

„Kolem nás vypuklo peklo, ale podařilo se mi odlepit

letadlo od země. Potom jsem ale přišel na to, že skopčáci

museli mít po ruce telefon a poštvali na nás Richthofena s tou

jeho smečkou. V každém případě se tam objevil s tím svým

hejnem nešiků, čekali na nás v půli cesty domů. Hoši, to byla

přece mela!“

„O tom nepochybuji,“ prohodil rychle tajemník.

„Velmi správně,“ řekl cizinec. „Mimořádná mela.

Nakonec jsme ale prorazili. Ani nevím, kolik jsem dostal

skopčáků, nestačil jsem je počítat. Mně na tom nezáleželo,

nezabýval jsem se vedením záznamů jako někteří hrdinové,

nikdy jsem nebyl ouřada. Dokud jsem honil skopčáky, nestaral

jsem se o nic jiného. Ať si slávu získají jiní, já byl od přírody

vždycky skromný. Jenže přístrojová deska byla na hadry hned

na začátku, a když se na obzoru objevila fronta, zbyla mi na

levé straně jediná vzpěra a na druhé jen jediný drát. Páni, to

byla jízda. Dvakrát či třikrát jsem otočil letoun, abych zkusil

dostat samotného Richthofena, který si klidně trůnil v tom

svém červeném draku, ale byl to mazaný chlapík a zdaleka se

mi vyhnul. Myslím, že moc dobře věděl, na co stačí a na co

ne.“

„Určitě věděl, že by s vámi nepochodil,“ tiše řekl

tajemník.

„Správně,“ přikývl vyprávěč. „Když jsem přelétal

zákopy, vypálil jsem do nich poslední dávku a pomalu letěl

domů. Věřili byste, že když se kola dotkla země, tak se ta má

stará kraksna rozpadla jako domeček z karet? Vyvázl jsem z

toho se zdravou kůží, jenže chudák Buldoček si silně narazil

22

hlavu. Nezbylo, než ho hodit přes rameno a donést na

velitelství letky. Když jsem dorazil, právě vymazávali naše

jména ze seznamu živých letců. Vsadil bych se, že Buldoček

na ten let hned tak nezapomene. Později mi napsal dopis z

nemocnice a děkoval mi, že jsem mu zachránil život. Nebyla

to pěkná akce?“

„To tedy byla,“ řekl tajemník. Jak vstával, rozkuckal se,

ale to jeho kuckání silně připomínalo tajený smích. „Musím

jít, mám ještě něco na práci,“ dodal chraptivě.

Když se za ním zavřely dveře, cizinec se ušklíbl a

rozhlédl se kolem. „Povězte mi, kdo je ten legrační skrček?“

zeptal se . „Vy ho neznáte?“ zeptal se Milton.

„Ne. V životě jsem ho neviděl.“

Milton se usmál. „To je přece Dick Silvestr,“ řekl. „V 60.

letce mu říkali Buldoček.“

23

OSUDY ZA VÁLKY

V pohnutých dnech roku 1918 poskytovalo město Nancy

veselou podívanou. Vozidla od 55. 99. a 104. denní

bombardovací letky a od 100. a 112. noční letky sem přivážela

stovky nadšených letců z belgického Liege i odjinud a chrlila

je na světlo, kde se mísili s elegantními francouzskými

leteckými důstojníky, kteří byli ověšeni medailemi. Byli to

stíhači, „pilots de chasse“, jak si sami rádi říkali. Nesmírně

nás zajímaly jejich válečné kříže a stužky k nim. Některé byly

dlouhé více než stopu a téměř na všech byly přišity banánky, z

nichž každý představoval jedno sestřelené nepřátelské letadlo.

Vzpomínám si, jak jsem jen jednou viděl nad frontou

spady. Bylo to při jednom úkolu snímkovat kamerou blízko

města Mety. Náhle se vynořily proti mně tři tyhle stroje a jak

jsem byl překvapený a polekaný, vypálil jsem na ně krátkou

dávku. Naklonily se, abych viděl jejich křídla, na kterých byly

obrysy americké hvězdy. Byl jsem kvůli tomu pokárán, ale

jenom formálně. Někdy tito pilots de chasse skočili na letišti

do svých strojů bez kukel a ochranných brýlí, a aniž by zahřáli

motory, vyrazili rovnou do vzduchu, jako by jim hořelo u

zadku. Jen Bůh ví kam letěli, já to nevím, protože nahoře byli

tak vzácní jako sovy ve dne, nebo pták dodo v dnešní

zoologické zahradě. Ale abych se vrátil k Nancy.

Uvnitř a kolem té veselé tlačenice poletovaly mimořádně

půvabné a působivé dámy. Stačilo by vyměnit naše vojenské

uniformy za šaty z kůže a klobouky za sombrera a vše by

vypadalo jako v kovbojském saloonu v Texasu, někdy v

devatenáctém století.

Všichni se zdáli být šťastní. Hostinští propláceli šeky v

každé rozumné výši a velitelé byli daleko. Když občas v ulici

zaduněl výbuch pumy, pozdravovaly ho posměšné výkřiky.

Nancy bylo opravdu dobrým příkladem, jak neúčinné je

24

nepřetržité bombardování. Po čtyřech létech denního

bombardování se výbuchy staly samozřejmou věcí, a zdejší

obyvatelé je přijímali bez vzrušení, stejně jako si dávno zvykli

na arabské a černošské tváře vojáků ve francouzských nebo

amerických uniformách. O bombách se hovořilo jen tehdy,

když zasáhly a rozvalily nějakou významnější budovu.

Jediná stížnost na armádu přišla tehdy od starosty města.

Jednou ráno se vracel z náletu zpátky do Nancy pilot

Gompertz, alespoň si myslím, že to byl on, a byl zoufalý z

neodbytného fokkera. Protože mu došla munice, zvedl svůj

dvouhlavňový kulomet z ložiska a hodil celý ten krám na

fokkera, který právě končil svůj poslední manévr a podlétal

pod jeho letadlem.

Fokkera nezasáhl, ale jeho podivuhodná zbraň dopadla

doprostřed náměstí, kde vzbudila svým neobvyklým tvarem

velkou pozornost. Pan starosta se vzápětí vyjádřil, že

nepřátelské pumy mu nevadí, že si však nepřeje, aby piloti

letadel odhazovali nad městem přebytečnou výzbroj. Lidé by

si mohli stěžovat. Měl v tom samozřejmě pravdu, ačkoli by si

člověk mohl myslet, že jedna či dvě zříceniny navíc nehrají

velkou roli.

Stolování probíhalo v Nancy dost bouřlivě. Důstojníci

ohlašovali svůj příchod různým způsobem. Jeden z nich

obvykle postavil vinnou sklenku na pult a odpálil ji svou

hůlkou přes celý lokál. Rád bych věděl, co by tomu řekl dnes,

kdyby viděl, jak se může chovat mladý důstojník. Škodu

potom vždycky uhradil, tak co na tom záleželo? Vypadalo to

prostě tak, že každý voják si občas potřeboval nějak uvolnit

pojistný ventil. Jestliže jsme ve dne cestou tam a zpátky prošli

peklem a zasloužili si svůj plat, utratili jsme jej večer přímo

královsky.

Takovým večerem a nocí byla i noc 15. září. Během

dopoledne jsme provedli nálet na Stuttgart a byla to pěkně

rušná akce. O půlnoci jsem čekal před radnicí na přítele, který

25

mi slíbil, že mě odveze zpět na letiště autem. Nákladní vůz s

rozdováděnými chlapci, kteří za chladného svítání budou

zahřívat motory k náletu na Mannheim, totiž už dávno odjel.

V tichu spícího města se rachot děl od mostu

Pont Mousson zdál nabývat na síle. Tu a tam vyletěly k

nebesům svítící střely a dunění protiletadlových děl zdravilo

při přeletu fronty letadla z obou bojujících stran. Přestože jsem

nic neviděl, slyšel jsem příjemné hučení Beardmoreova

motoru jakéhosi nízko letícího F.E., které se rychle blížilo.

Světlomet spěšně blikal heslo té noci: tečka – tečka –

čárka – tečka – tečka – čárka – tečka – tečka. Zářivá zelená

ohnivá koule padala v odpověď z tmavomodré klenby nade

mnou a pomalu se měnila v červenou. O.K. O.K. blikalo

světlo dole a starý F.E. pokračoval ve své noční cestě. Pak

světlomet svým zvláštním způsobem zeslábl a zhasl.

Připozdívalo se a mně byla čím dál větší zima a moje

znepokojení rostlo. Kamarád patrně odjel beze mě. Začínalo to

být vážné. Kolem rohu zarachotila americká sanitka a chystala

se odbočit do ulice St. Nicholas. Vrhl jsem se k ní, abych ji

zastavil.

„Jedete někam blízko Azelotu?“ křikl jsem na řidiče,

který si mě nenucené prohlížel.

„Ne é,“ odpověděl.

„Vezete někoho?“

„Ne é,“ řekl opět a začal řadit rychlost.

„Počkejte!“ zařval jsem. „Stačí vám padesát franků na

benzín?“

Udělal nejdelší proslov, jaký jsem od něho slyšel.

„Ne é,“ řekl. „Jsem unavenej.“

„Tak sto?“ nabízel jsem zoufale.

„Ne é,“ zakrákal ten havran v lidské podobě.

„Sakra, člověče, ve čtyři letím na akci, a když tam

nebudu, bude muset jinej chlápek letět místo mě a dá mi přes

hubu. Bud kamarád a svez mě.“

„Vlez si dovnitř,“ řekl.

26

Nastoupil jsem do vozu a zeptal se: „Znáš cestu?“

„Ne é,“ odpověděl.

Těžce jsem polkl. Zdálo se, že cesta s tím upovídaným

mládencem bude asi dost jednotvárná.

„Povedu tě,“ řekl jsem neprozřetelně a za chvilku jsem

usnul. O málo později jsem otevřel oči s pocitem, že blízko mě

někdo křičí. Dva francouzští pěšáci stáli před našim autem ve

ztlumeném světle reflektorů a jejich pušky mířily na kabinu.

Za nimi stál hlouček dalších mužů, rovněž s připravenými

puškami.

„Kam ses to k čertu dostal?“ zasyčel jsem na

neschopného řidiče vedle sebe. „Snad jsme nezabloudili?“

„Asi jo,“ zívl.

Mé hodinky již ukazovaly dvě hodiny. „Co kdybys pro

změnu začal trochu myslet,“ řekl jsem. „Potěšil bys mě.“

Dvířka od vozu se náhle rozlétla a dovnitř se natáhly ruce.

Beze všech ceremonií nás vytáhly ven a dostrkaly do chalupy

u silnice, kde u stolu seděl nějaký důstojník. Vojáci, žádostiví,

aby o nic nepřišli, se namačkali za nás. Důstojník na nás

zaměřil vychytralý pohled.

„Mluvíte francouzsky?“ vybafl. „Ano.“

„A váš přítel?“

„Ten umí jen jedno slovo,“ řekl jsem. „Qu’est-ce que

c’est?“ (Jaképak?) „Ne é.“

„ Comment?“ (Cože?)

„Ale jdi do háje,“ protestoval Amerikán.

Důstojník se zatvářil přísně. „Myslím, že jste špioni,“

zasyčel.

„Neříkejte nesmysly,“ vyzval jsem ho unaveně.

„Následovalo dvacet minut telefonování, než se nadějný

vojenský Sherlock Holmes ujistil, že se zmýlil a dovolil nám

pokračovat v jízdě. Krajinu jsem nepoznával.

„Když se tě zeptám, zda máš nějaké tušení, kde jsme,“

řekl jsem chlapci ze země hvězd a pruhů, „mohu čekat, že

řekneš Ne é? Je to tak?“

27

„Jo,“ vesele se zasmál.

„To jsem si myslel. Tak už to raději neříkej. Špatně to

snáším. Zastav u nejbližšího domu, který uvidíš.“

Poté naše konverzace uvázla a já si zase zdříml, ale za

chvíli jsem při zakřípání brzd otevřel oči. Zastavili jsme před

těžkými železnými vraty. Byla zamčená. Měl jsem však

naspěch a tak jsem přelezl zeď a vydal se po zarostlé

nekonečně dlouhé příjezdové cestě, která vyústila na velkou

plochu porostlou travou. Na opačné straně se v měsíčním

světle strašidelně rýsoval rozlehlý bílý dům. Nikde nebylo

jediného světélka, což při tak pokročilé době nebylo

překvapující.

Zatáhl jsem za zvonek vedle vstupních dveří. Strašný

hluk, který následoval, by probudil mrtvého. V jednom okně

se objevilo světlo a za několik minut uvnitř zazněly hlasy. Pak

někdo odtáhl závoru a dveře se na několik palců otevřely.

Mihotavé světlo svíčky ukázalo tvář, která by se hodila do

pařížského chrámu Notre Dame. Za tím hrůzným zjevem jsem

viděl jinou tvář, která patřila nějaké dívce. Jestliže tvář

babizny připomínala zjev hrbáče od Matky Boží, dívka měla

obličej anděla nebeského. Tím však mé schopnosti vyjádřit se

o její kráse v superlativech končí, takže to musí stačit. Dívka

se oblékla do hedvábného županu. Babizna byla skromnější a

měla na sobě to, co si brala na noc.

„Mille pardons, madame, je me suis perdu. Pouvez-vous

me dire, quelle est la direction pour Azelot?“ zeptal jsem se.

(Velice se omlouvám, paní, ale zabloudil jsem. Můžete mi říct,

kterým směrem je Azelot?)

Hrůzný zjev něco zamumlal bezzubými dásněmi a chystal

se zavřít dveře, ale slečna byla pohostinnější.

28

„Mais attendez, monsieur, reposez-vous. Peux-je vous

offrir un petit verre?“ řekla tiše. (Jen počkejte, pane,

odpočiňte si. Mohu vám nabídnout skleničku?)

Měl bych? Byl jsem si zcela jistý, že bych měl! Na

chodbě mě pak přepadl zvláštní pocit, že jsem vkročil do

některého ze Sabatiniho příběhů. Po stěnách byly rozvěšeny

obrazy mužů a žen v oblecích starobylého střihu a módy.

Svíčka vrhala nezvyklé stíny na starý vyřezávaný nábytek. V

krbu svítily poslední uhlíky ze shořelých polen. Dívka zmizela

a vrátila se s nádherně zaprášenou lahví a se sklenkou na víno.

Vdechoval jsem tu vůni a pak ochutnal víno, jaké by mohli pít

olympští bohové.

„Vy jste aviateur?“ zeptala se babizna, prohlížející si

křidélka na mém stejnokroji.

„Oui, madame.“ (Ano, paní)

29

„Mého muže zabili ve válce v roce 1870,“ prohlásila.

Kdyby mi řekla, že to bylo v bitvě u Hastingsu, tak bych jí to

také věřil. Přikrčila se nad ohněm a já se otočil k Marcelle, jak

se nebeský anděl jmenoval.

„Můj otec padl ve válce,“ řekla smutně. „A vaše

maminka?“

„Maman est morte aussi.“ (Maminka je taky mrtvá)

Rozhovor vázl a babka po chvíli začala chrápat. Pil jsem

pomalu, neboť s takovým vínem se nespěchá. Potom však k

mým uším najednou dolehl zvuk leteckého motoru. Vyskočil

jsem, přeběhl až k oknu a rozhrnul záclonu. Na oblohu se

vkrádala růžová záře jitra a těsně nad domem hučelo pět válců

přelétajícího F.E., jemuž z dolního křídla vlál kus potrhaného

plátna. Výmluvně svědčil o tom, co mělo letadlo za sebou.

„Kolik je hodin?“ vyhrkl jsem a pohlédl na hodinky.

Ukazovaly už 3-30. „Mon Dieu! Jak daleko je Azelot,

slečno?“

„ Vingt kilométres.“ (Dvacet kilometrů).

Šel jsem ke dveřím a znepokojeně pohlédl na rychle se

jasnící oblohu. Na okamžik jsem zaváhal…

„Já se vrátím, Marcelle,“ zašeptal jsem a vyšel ven.

„Oui, monsieur.“

Uprostřed trávy navlhlé rosou jsem se zastavil a otočil.

Stála ve dveřích.

„A demain,“ (Tak zítra) zavolal jsem.

„Mais non. “ (Ale ne). Ukázala na východ. „A toutá

l’heure. “ (Brzy na shledanou).

„ A toutá l’heure,“ opakoval jsem jako ozvěna.

Můj americký přítel byl pryč, ale po silnici právě

projížděl jiný automobil a už vůbec netuším, jak jsem se ocitl

vedle řidiče. Mířil na letiště, kde již burácely motory mnoha

letadel. Dojel jsem včas.

V horečném chvatu jsem doběhl ke svému letadlu, usedl

k řízení a překontroloval všechno, co bylo třeba. Dělal jsem to

30

mechanicky, a až když jsem pohlédl na hodinky, uvědomil

jsem si, že jsem bílý dům opustil přesně před půl hodinou…

„Co je to s tebou?“ dotíral na mě pozorovatel.

Nějak jsem ho nevnímal a už vůbec jsem netušil, že to

byla poslední slova, která jsem od něj slyšel. Startovali jsme.

Ráno bylo hodně chladné a našim cílem byl Mannheim. Naše

letadlo se vzneslo mezi posledními. Krajina dole jako by se

změnila v mapu, vnímal jsem ji rozmazaně a neostře. Bylo to

Německo a na hodinkách bylo náhle 05.00! Nechápal jsem to.

Hluché dunění vybuchujících protileteckých granátů jsem

vnímal jako by se nic nedělo, okolo našeho letadla vykvétaly

obláčky a potom najednou zmizely. Zamrkal jsem, bylo to

podivné…

Až po několika desítkách vteřin ticha jsem pochopil, co to

ticho znamená a zmateně se rozhlédl do stran. To však už za

mými zády rachotil německý kulomet a řízení se mi v rukou

rozechvělo. Hned nato motor vysadil a těžký nos stroje se

sklonil k zemi. Motor zas naskočil a vrtule se na chvíli

roztočila.

Zápasil jsem s řízením a v hlavě mi vířila otázka, jak jsem

mohl promeškat dobu, kdy se nepřátelská děla odmlčela.

Archie přece utichne vždy, když se v ostřelované oblasti

objeví vlastní stíhač. Věděl jsem to dobře, ale dnes se mi to

nějak vykouřilo z hlavy…

Kolik je hodin?

Motor opět vysadil. Řítili jsme se k zemi. Bylo 05.10.

Zoufale jsem se pokoušel vyrovnat letadlo. Řízení

neposlouchalo. Pak vrtule zabrala ještě jednou, předek letounu

se mírně zvedl a přistál jsem. Přistál? Tak tvrdé přistání

nepřeji nikomu. Podvozek se roztříštil a pravé spodní křídlo

rozrývalo zemi…

„A tout a l’heure, “ opakoval jsem jako ozvěna.

Dva páry rukou mě vyzvedly z kabiny a vlekly po měkké

hlíně.

31

Bylo 05.30. Dvě hodiny po odchodu z bílého domu jsem

seděl jako omámený v německém civilním vězení ve

Štrasburku a díval se jako ve snu do tváře svého mrtvého

pozorovatele, který mi ležel u nohou a vedle se vytvářela malá

rudá kaluž. Dveře se otevřely a vstoupil muž s ostře řezanou

nelítostnou tváří. Na hlavě měl helmu se špicí a na prsou

železný kříž. Pohlédl na chlapce na kamenné podlaze a

zasalutoval, jak dokáže salutovat pouze Němec. Potom se

otočil ke mně a zasmušile si mě prohlížel.

„Tak! Vy budete zastřelen, že jste shazoval bomby,“ řekl.

Čekaly mě válečné soudy a tribunály, dny drsné

samovazby a noci děsivých snů. Viděl jsem v duchu všechny

své minulé hříchy – a vzpomněl si dokonce i na nějaký

dřívější dobrý skutek. Zažil jsem toho mnoho, než přišla

svoboda.

Ale anděla jménem Marcelle jsem již nikdy nespatřil…

32

JASNOVIDEC

PŘÍBĚH ODNĚKUD Z NĚMECKA

Letní slunce zářilo na bezmračné modré obloze v plné své

slávě. Velitel letky Bigglesworth ležel na zádech s rukama za

hlavou na kousku husté, svěže vonící trávy v tichém koutku

letiště a lenivě hleděl na skřivánka, který vysoko nad ním

radostně prozpěvoval.

Teplo, uspávající bzučení hmyzu a vůně čisté země byla

balzámem pro Bigglesovc unavené tělo.

Válka se zdála být někde daleko. Rachot postupujících

tanků a dunění střelby sem nedoléhaly, jen tu a tam se z velké

dáli ozvala ojedinělá salva výbuchů.

33

Když Biggles uslyšel tiché šustění travou se blížících

kroků, stáhl trochu obočí, ale nepohnul se. Kroky se zastavily

těsně za ním.

„Koukáš se na hvězdy?“ řekl nějaký hlas. Patřil

leteckému poručíkovi Algymu Laceyovi.

„Díval bych se, kdyby tam nějaké byly. Jsi už dost starý,

abys věděl, že jsou vidět jen v noci,“ řekl Biggles chladně.

„Budeš z toho šilhat,“ varoval ho Algy. „Čekáš, že něco

uvidíš, nebo se díváš do budoucna?“

„To je ono,“ souhlasil Biggles.

„Jaké ono?“ otázal se Algy.

„Dívám se do budoucnosti. Řeknu ti, co uvidíš tam

nahoře přesně za tři a půl minuty.“

„Jenom nevykládej!“ ušklíbl se Algy. „Chceš říct, že tam

uvidím krásně modré nebe.“

„A ještě něco,“ řekl Biggles vážně. „Nedávno jsem se

jako amatér zabýval astrologií a docela se v ní teď vyznám.

Dokážu si odvodit věci úsudkem. Měl bych se druhým

jménem jmenovat Sexton. Jako ten slavný detektiv Sexton

Blake!“

„No tak to vyklop,“ vyzval ho Algy. „Co jsi dnes

odvodil?“

Biggles zívl a řekl: „Za minutu uvidíš jak jeden

messerschmitt uhání od jihovýchodu ve výšce asi deseti tisíc

stop. Baterie naší protiletecké obrany ho začnou ostřelovat, ale

neudělají mu vůbec nic. Až doletí k tamhleté skupince topolů

na pravé straně, tak vykrouhne celou zatáčku a se skloněnou

přídí pomaže domů docela jiným směrem, než odkud přiletěl.“

„Od toho slunce ti asi změkl mozek,“ prohlásil Algy.

„Proč si to myslíš?“

„Nemusím myslet – já to vím!“ odpověděl Biggles.

„Mám něco, čemu se říká druhý pohled. Je to něco podobného

telepatii, což je dar, který…“

„S telepatií na nás nechoďte, Bigglesworthi,“ přerušil ho

jiný hlas. „To vám prostě neuvěříme.“

34

Biggles se zvedl na lokti a zjistil, že hledí do usmívající

se tváře plukovníka Raymonda, zpravodajského důstojníka,

přiděleného k velitelství letky.

„Promiňte, pane,“ vydechl a pokoušel se postavit.

„Myslel jsem, že Algy přišel sám.“

„To je v pořádku, jen ležte a nenechte se vyrušovat. Já se

tady jen tak procházím.“

„Ale poslouchejte!“

Odněkud z dálky k nim dolehlo hučení leteckého motoru

a tři páry očí se otočily vzhůru za malou černou tečkou, která

se sem blížila od jihovýchodu. Ačkoli byla malá, poznali, že to

je německý letoun messerschmitt.

Bum! Bum! Bum!

Kousek za ním rozkvetly tři nadýchané bílé obláčky, jak

britští protiletadloví dělostřelci zahájili hon.

Biggles úkosem pohlédl na své společníky, a když uviděl

výraz jejich tváří, v koutcích úst mu to zacukalo. Nezdržel se

úsměvu, když messerschmitt pokračoval v cestě, až dolétl

skoro přesně nad skupinu topolů, o které Biggles před chvílí

hovořil. Potom zcela záměrně opsal kruh a jako o závod se

hnal se skloněnou přídí zpět k východu, tentokrát však jiným

směrem.

„Na amatéra to není špatná předpověd?“ poznamenal

klidným hlasem Biggles. „Co vy na to?“

„Docela dobrá,“ připustil Algy zdráhavě. „Možná že

dokonce víš, proč letí zpátky jinou cestou?“

„Samozřejmě,“ řekl Biggles. „Je to otázka jednoduché

dedukce. Odlétá tudy, protože kdyby se vracel trasou kudy

přiletěl, narazil by rovnou na naši letku, která přilétá z

hlídkového letu. On tohle všechno ví, avšak protože si nedělá

žádné iluze, že by proti nim obstál, tak se jim zdaleka vyhne.“

Nepřátelské letadlo se již skoro ztratilo z dohledu a hukot

jeho motoru byl postupně přehlušen hučením jiných, rychle se

blížících letadel. Ve stejném kurzu, v němž německý pilot

přelétal frontu, se nyní blížily k letišti tři britské letouny.

35

„Říkal jsem vám, že bych se druhým jménem měl

jmenovat Sexton!“ smál se Biggles.

„To se vám vážně povedlo, Bigglesworthe!“ prohlásil

plukovník. „Musím říct, že to je velmi chytré. Řekněte nám,

jak jste na to všechno přišel.“

„Ale pane,“ odpověděl Biggles káravě. „Vážně si myslíte,

že má smysl chtít od kouzelníka, aby vám ukázal, jak provádí

kouzla? To přece žádný čaroděj neudělá.“

„Právě tenhle trik mě velmi zajímá,“ protestoval

Raymond.

„To mě taky, abych vám řekl pravdu, pane,“ odpověděl

Biggles. „Teď víte totéž co já, ale já si to představuji takhle.

Průměrný Němec nemá moc velkou fantazii a pracuje podle

časového rozvrhu jako hodinky. Právě teď se postup fronty

trochu zarazil a dokonce trochu připomíná první válku.

Poslední tři dny jsme díky tomu na stejném místě. Tanky se na

čas zastavily a tohle německé letadlo využívá času. Přiletí,

pokaždé se tu otočí a letí zpátky. Prostě vždycky udělá přesně

totéž!“

„A když jste pak přiložil ucho k zemi, sdělil vám jeden

místní krtek, že co nácek udělá dvakrát, udělá i po třetí a bude

v tom pokračovat, dokud ho někdo nezarazí. Němci tu jsou

přece doma, znají to tu, takže je asi budete muset zastavit

sám.“

„Kdybyste se mě ovšem zeptal, proč sem lítá, tak to byste

mě dostal. To je věc, kterou nevím. Řekl bych ale, že se

přichází na něco podívat. To není běžný průzkum. Posílají ho,

aby se podíval na něco, co vidí z místa, kde se otáčí nad

topoly.“

„Pak když to uvidí, sype zase domů za Göringem. Mohu

se mýlit, ale i moje skrovná inteligence mi napovídá, že sem

nelétá jen tak pro legraci. Přiznám se, že mě to začíná zajímat

a jsem i trochu zvědavý. Co vidí ten nácek, měl bych vidět

taky.“

36

„Na to jsem právě myslel,“ přikývl plukovník. „Zdá se, že

tihle náckové věnují poslední dobou našemu úseku značnou

pozornost. Před třemi dny jedna naše dělostřelecká brigáda

zaujala novou pozici v dobře krytém úvozu. Zamaskovali děla

dokonale, aby je nikdo shora nemohl vidět a přesto ji téže noci

Němci rozstříleli. To nemohla být náhoda.

Pak jsme potřebovali posílit palebnou sílu a právě jsme

dovezli několik těžkých námořních děl a umístili je do

postavení za pásem lesa. Byla tam dokonale ukrytá před

leteckým pozorováním, ale bez ohledu na to se německé

dělostřelectvo během deseti hodin zaměřilo právě na tuhle

oblast a rozbilo naše děla na kusy. Ani to nebyla náhoda.

Potom za stěnami pobořeného statku parkovaly naše

nákladní vozy s municí a přihodilo se jim totéž. Teď víte co

mám na mysli, když říkám, že náckové si na tenhle úsek pěkně

posvítili.“

„Někdo tu nezahálí, to je jistá věc,“ souhlasil Biggles.

„Rád bych, abyste se porozhlédl kolem,“ pokračoval

plukovník. „Nemůžu vám říct, co máte hledat, kdybych to

37

věděl, nemusel byste nikam letět. Musíte si ale dát dvě a dvě

dohromady a v tom vy se docela vyznáte!“

„Nechtějte, abych se před Algym červenal, pane,“ odmítl

Biggles chválu s úsměvem. „V každém případě hned vyletím a

podívám se, zda uvidím to, co viděl ten zvědavec v

messerschmittu!“

Za půl hodiny byl Biggles ve vzduchu a přesně napodobil

trasu, kterou prolétl německý stíhač a bedlivě přitom zkoumal

terén pod sebou. Při rychlosti, kterou letěl to nebylo snadné.

Když dospěl k místu, kde se messerschmitt otáčel,

zdvojnásobil úsilí a prohlížel v krajině každou silnici, dům a

pole.

Všude vládl zvláštní klid. Na několika místech zahlédl

tábory britských rot, které odpočívaly před novým útokem.

Objevil starý pobořený větrný mlýn zbavený lopatek,

převrácený transportér a povšiml si kurýra, který se hnal po

silnici na motocyklu v mračnu prachu.

Před očima teď měl malou německou vesnici. Mezi

prvními domky stál poškozený tank a opravářské vozidlo. Asi

míli za vsí zahlédl osamělého rolníka, který sklízel obilí a

stavěl snopy do panáků, bez ohledu na to, že fronta se na pár

dnů zastavila nedaleko odsud. Asi správně očekával, že se

brzy pohne.

Válka zde přelétla krajinou, aniž by v ní zanechala mnoho

stop a Biggles si náhle vzpomněl, jak děsivě vyhlížel kraj u

Verdunu a na mnoha dalších místech, kde ležela zákopová

fronta po celé měsíce a roky. Teď neviděl nic, co by stálo za

povšimnutí a co by nepříteli posloužilo jako znamení. Spatřil

místo, kde zničili dělostřeleckou baterii a otráveně stočil

letadlo jiným směrem.

Pokračoval v pátrání po celou hodinu, ale nenašel nic, co

by ho zaujalo. Potom se v nepříliš dobré náladě vrátil na

letiště.

Když přistál, plukovník Raymond na něj čekal.

38

„Tak co jste zjistil, Sherlocku,“ zavolal na něj. „Jaképak

jsou vaše nejnovější zprávy?“

„Nic jsem nenašel, pane,“ odpověděl Biggles stručně.

„Ale ještě jsem se nevzdal naděje. Rozhodně doufám, že se

zítra během dne s tím pilotem messerschmittu uvidím!“

Druhý den po ránu vydržel ve vzduchu hodně dlouho, aby

se střetl s německým letadlem. Úmyslně věnoval mnoho času

dalšímu průzkumu území, které se zdálo být cílem

každodenních návštěv nepřátelského letadla a kam teď zamířil

i Biggles. Když tam doletěl, zahleděl se pátravě na zem pod

sebou a pohněvaně zabručel. Nic se nezměnilo, dokonce i

osamělý rolník dosud sklízel obilí.

Slétl níže a zakroužil a o malý kus dál spatřil velkou

skupinu britských vojáků. Usoudil, že to je brigáda

motorizované pěchoty, která byla velmi dobře ukrytá na okraji

lesa. Vojáci tam patrně čekali na rozkaz k útoku a asi neměli

čekat dlouho.

Prolétlo mu hlavou, zda si jich povšimne slídivý zrak

pilota messerschmittu, ale nakonec myšlenku zavrhl ze dvou

důvodů. Němcův stroj poletí příliš vysoko a sotva se odváží

přiblížit k základně britských stíhačů. Podíval se na hodiny na

přístrojové desce a zjistil, že do příletu messerschmittu zbývá

ještě čtvrt hodiny, pokud se ovšem dostaví ve stejnou dobu

jako v několika předešlých dnech.

„Měl bych se taky dostat výš,“ přemítal, když zvedal příď

stroje a naposled pohlédl dolů, aby vyšetřil, co se tam děje.

Oči mu spočinuly na rolníkovi, který neustále pracoval s

panáky na poli. Náhle ho napadlo, proč chlapík s prací tak

spěchá, když výsledek není vidět. Zamračil se a pohlédl na

oblohu, zda někde neuvidí známky blížící se bouřky, které by

vysvětlovaly jeho velký spěch. Obloha však byla od obzoru k

obzoru modrá jako šmolka a vůbec nehrozilo zhoršení.

Naklonil se, aby lépe viděl dolů a s rozpačitým výrazem

ve tváři se zahleděl na pole a na rozmístění panáků.

39

Až nyní si uvědomil, že přes všechen spěch, s nímž rolník

běhal kolem panáků, byl jejich počet stále stejný jako

předešlého dne. Najednou ho napadlo, že změnily postavení a

tvoří nyní podivuhodný útvar, zcela nepodobný běžnému

uspořádání panáků na poli!

„Tak takhle ty to s námi hraješ, co?“ zamumlal Biggles a

rychle se nadechl, když si uvědomil význam toho, co viděl.

Sledoval očima dlouhou řadu panáků, směřujících k místu,

kde byla ukrytá pěchota. Několik jich stálo stranou a byly to

patrně ty, které označovaly vzdálenost, v jaké ležel vojenský

tábor. Prozrazovaly tím umístění jednotky německému

leteckému pozorovateli?

Vypadalo to tak!

Biggles rychle přemýšlel. Co teď? Neměl mnoho

možností. Mohl by pokračovat v tom, co původně plánoval, a

messerschmitt sestřelit. Přinejmenším by tím zabránil, aby se

zpráva dostala k německým dělostřelcům.

Ale co když se mu to nepovede a německý pilot sestřelí

jeho? S takovou pohromou nepočítal, a nepovažoval ji za

pravděpodobnou, ale nemohl tu možnost zcela vyloučit.

Kdyby byl donucen přistát, mohl by přitom poškodit stroj a

potom by již nic nezabránilo, aby pilot messerschmittu

neoznámil zlověstnou informaci svému velení. Také mohl mít

sám poruchu na motoru, která by ho donutila nouzově přistát a

Bigglese zamrazilo, když pomyslel na následky, protože ani v

nejmenším nepochyboval o tom, že soustředěná palba

německých těžkých děl by tábor rozdrtila.

Druhou možností bylo vrátit se na letiště, zavolat

plukovníkovi Raymondovi na velitelství letky a sdělit mu co

objevil. Raymond by poslal zprávu veliteli brigády a varoval

ho, aby přesunul vojáky na jiné pozice, než dojde k palebnému

přepadu.

„Ne, to nepůjde,“ rozhodl se. Trvalo by to příliš dlouho.

Než by zprávu dostal velitel brigády motorizované pěchoty,

měl by pilot německého letadla dost času, aby vyslal

40

nepřátelským dělostřelcům pokyn, aby započali se smrtícím

dílem.

Jediné co se zdálo být možné a jisté, bylo přistát a zničit

to zrádné znamení dřív, než německé letadlo přiletí. Kdyby to

stačil udělat rychle, měl by ještě dost času znovu vzlétnout a

sestřelit messerschmitt.

„Ano, to bude nejjistější,“ zamumlal tiše. „Ještě mi zbývá

deset minut než přijde chvíle, kdy se má objevit.“

Když se Biggles rozhodl, sklouzl rychle po křídle k zemi,

poblíž místa kde údajný venkovan pracoval. Nijak ho

neznepokojovalo, že nemá u sebe zbraň. Neměl přece důvod

předpokládat, že by vyzvědač měl podezření, že ho odhalil.

Způsob jakým sděloval zprávy Němcům byl tak jednoduchý a

přirozený, že by ho mohla objevit jen náhoda nebo

nepředstavitelně zvláštní schopnost vnímání.

Bylo téměř nemožné, že by tak daleko za frontou nějaký

zatoulaný letecký průzkumník pole jen přeletěl, tím méně že

41

by v něm vzniklo podezření, oč tu vlastně jde. Ovšem k té

nemožnosti nyní došlo, a když se Biggles snášel k zemi,

neubránil se obdivu nad důvtipností celého plánu. „Ovšem,“

zavrčel. „Jsme tu na německé půdě, kde jsou náckové doma,

takže stačí místnímu rolníkovi svléknout vojenskou uniformu

a je z něj špion. Okolí zná dokonale.“

Neodvážil se přistát na strništi sklizeného pole, proto se

lehce snesl k zemi na rovné pastvině nedaleko od něj.

Vystoupil z kabiny na křídlo a na zem, pohodil svou těžkou

leteckou bundu přes křídlo a začal klusat směrem k obilnému

poli. Když se k němu přiblížil, zpomalil a dál už klidně kráčel,

aby vyzvědače nevyplašil. Zamířil přímo k němu.

Údajný rolník měl na sobě modrý pracovní oděv

venkovanů. Nadále bezstarostně přenášel snopy a Biggles se

tomu pochmurně usmál. Když vzdálený temný hukot

oznamoval přílet jeho spojence, letadla messerschmitt, ani

nezvedl hlavu.

Spatřil přicházejícího Bigglese a vesele mu zamával.

„Dobrý den, pane!“ křikl na příchozího, který byl příliš

daleko, aby si povšiml podivného lesku v jeho očích.

„Dobrý den, pane!“ odpověděl Biggles a kráčel k němu.

Nespěchal, aby nevzbudil podezření.

Byl od venkovana ještě asi dvacet yardů, když chlapík

najednou rychle sáhl do kapsy a napřáhl paži proti Bigglesovi.

Než si pilot stačil uvědomit protivníkův úmysl, uslyšel

ohlušivý třesk a všechno kolem něj vybuchlo rudým a

oranžovým plamenem, jež pomalu temněl a nakonec zčernal.

Bigglesovi ochably nohy, zhroutil se na záda a uvědomil si, že

vyzvědač na něho vystřelil.

Když po chvíli nabyl vědomí a otevřel oči, cítil silnou

bolest hlavy. Pokusil se zvednout k ní ruku a zjistit, jak ho

vyzvědačova kulka zranila, ale paži měl k boku jako přišitou.

Ještě hroznější bylo, že kolem vládla naprostá tma, jako by

ztratil zrak. Vzápětí ucítil pronikavou vůni čerstvé slámy.

42

Konečně ve tmě rozeznal úzký pruh denního světla.

Nebyl slepý! Chvíli usilovně přemýšlel, než si uvědomil, že ho

vyzvědač pohřbil pod hromadu snopů.

S vypětím všech sil se pohnul. Šlo to, ale měl pocit, že

mu při tom hlava praskne bolestí. Konečně odhodil snopy

stranou a prodral se ven. V oslňujícím slunečním světle

mžoural jako sova. Postavil se namáhavě na nohy, s pocitem

závrati udělal potácivě pár kroků a rozhlédl se. Zřejmě byl na

stejném místě, kde padl. Na poli se nic nezměnilo, zmizel jen

snaživý rolník s pistolí.

Nebylo těžké hádanku rozluštit. Vyzvědač, jenž si patrně

myslel, že vetřelce zabil, naházel snopy obilí na jeho

bezvládné tělo, aby je ukryl před náhodným chodcem a utekl.

Biggles se zamračil. Neměl tušení, jak dlouho ležel v

bezvědomí, a ani to nedokázal určit. Jediné hodiny byly na

přístrojové desce v letadle. Vzhlédl k obloze a podle postavení

slunce odhadl, že mdloba netrvala příliš dlouho. Přesto mohlo

uběhnout dost času na to, aby se letec v messerschmittu

seznámil se zprávou a odletěl. Letadlo alespoň nebylo nikde

vidět a nebyl slyšet ani hluk motoru. Biggles se pokoušel

přemýšlet. Zvedl ruku k bolavé hlavě, a když ji stáhl, díval se

užasle na zakrvácené prsty.

Náhle si vzpomněl na pěchotní brigádu a uvědomil si, v

jakém je nebezpečí. Ta myšlenka docela přehlušila bolest

hlavy a Bigglesovi bylo najednou jasné, že se musí hned spojit

s brigádou. K osudnému dělostřeleckému přepadu dosud

nedošlo a snad měl ještě čas, aby mu předešel. Nenadálý

rachot startujícího automobilového motoru ho přiměl, aby se

otočil. Stačil zahlédnout rychlý sportovní vůz, jak vyjíždí ze

dvora nedalekého malého hospodářství, ke kterému zřejmě

obilné pole patřilo.

Vzápětí začal z domku stoupat hustý kouř a Biggles se

dovtípil, že vyzvědač stavení zapálil, aby zničil všechny

usvědčující důkazy a stopy, které při spěšném odchodu mohl

zanechat.

43

Biggles sevřel rty a přimhouřil oči.

„Takhle se daleko nedostaneš, hochu,“ zabručel za autem

a značně nejistými kroky se rozeběhl k místu, kde zanechal

stroj. Ulehčeně si oddechl, když viděl, že tam dosud stojí.

Na chvíli se zastavil u malé strouhy, aby si namočil

kapesník a ovázal hlavu tam, kde ho poznamenala

vyzvědačova kulka.

„Jestli mě ještě někdy nějaká trefí o kousek blíž k nosu,

bude to ta poslední,“ zabručel zachmuřeně, když zjistil, že

vyvázl jen o vlásek. Ten lotr se asi opravdu domníval, že mě

zabil, uvažoval Biggles, jinak by mě tu nenechal.

Vyšplhal se do pilotní kabiny a po nejistém rozjezdu se

mu nějak podařilo zvednout stroj od země. Zamířil k silnici,

po které odjel automobil.

Zanedlouho uviděl dlouhé mračno prachu, jež se táhlo za

vozidlem nad silnicí. Vztekle tam stočil svůj spitfire, neboť

mu bylo zcela jasné, že nesmí ztrácet čas. Ve skutečnosti by

měl letět rovnou k ohrožené brigádě a varovat velitele. Protože

však byl plný vzteku, nesnesl myšlenku, že by vyzvědač unikl

a pokračoval někde jinde ve svém nebezpečném díle. V

každém případě, pomyslel si, když se hnal dolů k silnici právě

nad mrakem prachu, německý pilot sotva ještě doletěl domů,

protože pokud Biggles přistihl vyzvědače při útěku,

naznačovalo to, že byl v bezvědomí pouze několik minut.

Když viděl, že prchající muž se letmo ohlédl po svém

neúprosném pronásledovateli, nevesele se usmál. Vůz

poskočil vpřed, jak řidič zvýšil rychlost v zoufalé snaze

uniknout.

Nápad, že by nějaké silniční vozidlo chtělo ujet před

spitfirem, připadl Bigglesovi směšný. Úsměv v jeho tváři však

rychle nahradil nelítostný, upřený pohled bojujícího letce.

Letadlo se přihnalo na dostřel a pilotovy oči se upřely do

zaměřovače.

Ra-ta-ta-ta! Velkorážové kulomety lehce rozechvěly celý

stroj, a na silnici to skončilo velice rychle. Biggles ani

44

nevěděl, zda střely zasáhly řidiče, motor, nebo prorazily

pneumatiky. Nemohl se ani zdržovat, aby to zjistil. Zdálo se,

že předek auta se najednou zaryl do silnice a nad ním se zvedl

velký oblak prachu.

Automobil se rozkládal po celém okolí se soustavností, na

kterou byla hrůza pohledět. Pak z něj vyšlehl plamenný jazyk

a za okamžik hustý dým zahalil všechno, co z vozu zbylo, jen

po cestě skotačivě uhánělo jedno osamocené kolo…

Biggles svraštil čelo, ušklíbl se a dvakrát oblétl hořící

vrak, aby se přesvědčil, zda řidič nějakým zázrakem nepřežil.

V troskách se však nic nehýbalo a tak prudce strhl letoun k

ležení pěchoty.

S potížemi přistál na přilehlém poli, to se však dalo za

těchto okolností omluvit. Vyskočil z letadla a rychle uháněl ke

skupině důstojníků, kteří si ho všimli a užasle sledovali jeho

spěch.

„Musím ihned mluvit s velitelem brigády,“ vykřikl, když

k nim doběhl a zastavil se před majorem s červenými

výložkami štábního důstojníka na límci. „Moc to spěchá!“

„Vy jste letec, který právě letěl tak nízko…?“

„Dovolíte, když to necháme na později, pane?“ přerušil

ho pilot. „Přišel jsem vás vyzvat, abyste okamžitě přesunuli

jednotku. Já…“

„Vy teď budete zticha!“ vztekle zaburácel major. „Chcete

mi snad udílet rozkazy, člověče?“

„Podám na vás hlášení pro drzost!“

Biggles zasténal a pak ho něco napadlo.

„Dovolte, abych použil váš telefon, pane. Je to velmi

naléhavé,“ řekl co nejpokornějším hlasem.

45

„Telefon je na velitelství,“ zavrčel major. „Tam.“

Na velitelství brigády Biggles horečně sáhl po telefonu.

Major a jeho pobočník zvědavě pozorovali, jak během

několika chvil dostal spojení s plukovníkem Raymondem na

velitelství letky.

„Tady Bigglesworth, pane!“ ohlásil se úsečně. „Našel

jsem to, co jsme hledali. Ten nácek sem létal pro zprávy od

vyzvědače, který signalizoval německým dělostřelcům

informace. Dnes to byla pozice motorizované brigády. Teď

právě mluvím z jejího velitelství… ano, pane… správně…

jsou na okraji lesa. Ano, pokoušel jsem se to těm lidem zde

sdělit, ale nechtějí ode mě nic slyšet. Ten vyzvědač je mrtev…

leží pod troskami svého auta. Jistě, pane… řekl bych, že zahájí

bombardování během několika minut.“

„Cože? Co to znamená?“ vykřikl hlas za jeho zády.

Biggles otočil hlavu a viděl velitele brigády, který ho

zblízka sledoval.

46

„Okamžik, pane,“ zavolal do telefonu a pak vyzval

majora: „Pane, promluvil byste si s plukovníkem Raymondem

z velitelství letky?“

Major sáhl po sluchátku a Biggles s uspokojením

sledoval, jak mu pobledla tvář. Okamžik poté praštil se

sluchátkem a vychrlil řadu rozkazů. Spojky se rozběhly do

všech stran a brzy se všude kolem ozval rachot naskakujících

motorů.

Netrvalo déle než deset minut a konec kolony mizel při

okraji lesa za terénní vlnou. Vzápětí ve vzduchu zasvištěl

první granát a zaduněl výbuch. Následovala celá salva a brzy

nato zemi, na které předtím tábořila britská jednotka,

rozervaly a rozoraly granáty. Jejich střepiny svištěly všude

kolem.

Biggles uháněl před peklem létající hlíny a šrapnelů

směrem, kde nechal svoje letadlo. Bolest hlavy, na kterou

dříve pro vzrušení zapomněl, se vrátila a ještě zesílila. Při

běhu proto přivíral oči a bojoval s náhlými návaly nevolnosti a

závratě.

„Musel jsem úplně zpitomět, když jsem toho draka

nepostavil o kus dál,“ pomyslel si. „Možná že ho už některý

granát odstartoval do vzduchu místo mě.“

Znepokojoval se celkem oprávněně, protože nepřátelské

granáty dopadaly nepříjemně blízko pole, kde zanechal letoun.

Když tam však doběhl, bylo letadlo nedotčené, ačkoli při

hledání vhodného místa k rozjezdu poznal podle kráterů, že

některé granáty minuly stroj jen o pár desítek yardů.

Vyšvihl se do pilotní kabiny, nahodil motor, a když se

letadlo kolébavě rozjelo, musel divoce zápasit se směrovým

kormidlem, aby se vyhnul kráterům před sebou. Letadlo

poskakovalo a kymácelo se na rozbitém povrchu, přesto

nabíralo rychlost.

„Jestli se brzy nezvednu, oddělám podvozek,“ zamumlal

Biggles a přitáhl řídicí páku k sobě. Kola ještě několik

47

okamžiků kodrcala na nerovném terénu, až je jeden větší hrbol

vyhodil do vzduchu.

Když přistál na letišti, službu konající důstojník mu vtiskl

do dlaně dopis.

„Z velitelství letky,“ řekl. „Kdepak ses, pro pána, tak

dlouho toulal?“

Biggles roztrhl obálku a četl: „Dobrá práce, Sherlocku!“

Pod tím byly iniciály plukovníka Raymonda. Usmál se.

Brzy se však jeho úsměv vytratil a Biggles se zachmuřeně

obrátil na mechaniky a nařídil jim, aby připravili jeho stroj k

akci již na zítřejší ráno. Nepovažoval totiž svůj úkol za

skončený. Ještě musí zúčtovat s pilotem messerschmittu!

Uvědomil si, že německý letec nemůže vědět o

vyzvědačově smrti a příští den patrně opět přiletí pro další

informaci. Chystal se, že ho náležitě uvítá.

Byl to zvláštní letecký souboj. Pro Bigglese bylo

výjimečné, že proběhl v předem stanoveném termínu,

současně to však bylo jedno z nejúpornějších střetnutí, jaké

kdy podstoupil. Pro pilota německé stíhačky bylo zjevení se

spitfira překvapením, zkušeného stíhače však nezaskočilo. Byl

totiž skvělým letcem, jenž vynikal v taktice soubojů a

mistrovsky ovládal svůj stroj. Dlouho bylo na vážkách, kdo

zvítězí.

Bojovali téměř půl hodiny, manévrovali se zatajeným

dechem, až malá chyba ze strany německého pilota poskytla

Bigglesovi vhodnou příležitost. Zrachotily jeho kulomety,

střely roztříštily kabinu německého letounu, pilot padl čelem

na přístrojovou desku a stroj se zřítil k zemi do náruče zkázy.

48

ODZNAK

Ani silné vojenské kabáty z kozí kůže nechránily

dostatečně před ledovým větrem, který fičel ze zasněžených

vrcholků kašmírských hor. Ačkoli to byli Dogrové a horalé,

mrazilo je do morku kostí. Choulili se skrčení za kolovou

hradbou a byli velice rádi, že jim poskytuje alespoň tuto

skrovnou záštitu. Jenom hlídka zůstala stát a hleděla na světle

šedou silnici, vinoucí se v údolí, hluboko pod nimi.

Havaldar Tulsi Rám, velitel stráže, kterou vyslaly do hor

branné síly indické vlády ke střežení silnice, přišel k

hlídkujícímu muži a postavil se vedle něj. Na velitelství roty

ho ráno varovali, že někde poblíž jeho strážní jednotky se

toulá větší tlupa domorodých muslimů ze severozápadní

pákistánské hranice. V okolí sice neviděl nejmenší známku

života, ale to Tulsimu nestačilo. Nelíbilo se mu to, nebyl

spokojen.

Výcvik dostal kdysi u šikariů, ve výběrovém pohraničním

pluku indické armády. Tam se naučil oceňovat Afghánce jako

bojovníky a vážit si jejich vychytralosti a obratnosti, s níž

dokázali využít sebemenšího úkrytu. Například řady hustých

křovin, která se táhla asi sto yardů pod současným stanovištěm

stráže k jakési poloskryté prohlubenině. Hlídka ji prohledala

49

už odpoledne a oddychla si po zjištění, že tam není po

zákeřných domorodcích ani stopy. Nyní se ovšem začínalo

stmívat.

„Zahlédl jsi něco, Sher Singhu?“ zeptal se mladého

strážného.

„Ne Havaldare, ji,“ odpověděl hoch poněkud odměřeně.

„Jak jsem vám již říkal, na míle daleko tu nikdo není.“

Jenže Havaldaru Tulsimu to stále nestačilo. Zvedl

dalekohled a s lokty opřenými o hrazení, bedlivě zkoumal

jednotlivé úseky okolní krajiny, ačkoli světla již bylo namále.

V křovinách nespatřil ani pohyb. Zavolal na signalistu, aby se

zeptal také sousední silniční stráže, zda něco neviděli. Signální

lampy zablikaly a potom přišla odpověď, že všude panuje

naprostý klid.

„Asi už stárnu a začínám být nervózní a vystrašený,“

pomyslel si Tulsi a zavolal, aby mu přinesli večeři.

Když snědl několik silných placek nekvašeného chleba a

ohřáté zeleninové kari, požádal o společnou vodní dýmku,

posadil se a klidně kouřil. Nadešla noc a nic víc se nedalo

dělat. Také mladí hindští vojáci dojedli a zapálili si laciné

cigarety, které si zvykli za války kouřit. Zuli si boty, odložili

výstroj, zabalili se do pokrývek a uložili ke spánku.

Tulsiho napadlo, že by jim měl vytknout jejich nekázeň,

že nespí úplně připraveni k okamžité akci, ale věděl, že přísná

disciplina, na jakou byl zvyklý u šikariů, není u těchto

mladých vojáků, kteří neznali prohnanost Afghánců, v oblibě.

Spokojil se s rozkazem, aby si dříve než ulehnou, připravili

pušky na dosah ruky.

A potom si i on přetáhl pokrývku přes hlavu a brzy usnul.

Časně ráno musel vstávat, aby se přesvědčil, zda je silnice

volná pro kolonu motorových vozidel, která pojedou k

předsunutým indickým vojenským oddílům. Měl děsivý sen, v

němž se dostal do japonského zajateckého tábora a někdo ho

krutě bil…

50

Pak skutečně ucítil bolest, která ho probudila. Nad sebou

uviděl postavu velkého muže s hustými vousy. Chtěl vyskočit

na nohy, ale další, drtivá rána do hlavy bylo to poslední, nač si

pamatoval.

Když se po chvíli probral, uvědomil si prudkou bolest

hlavy a cítil, že má zmrtvělé údy. Chtěl se pohnout, ale zjistil,

že jeho ruce i nohy jsou pevně svázané. Pochopil, že večerní

obavy byly zcela oprávněné. Afgánci byli tu a jeho stráž se

neubránila útoku. Teď ležel v cizím prostředí, v jakémsi

malém hájku a mezi větvemi stromů se prodíraly chladné

paprsky zimního slunce.

Ze stráže, které velel, nikoho v okolí neviděl a tak si

myslel, že je tady sám. Potom uslyšel v sousedství nějaké

hlasy. Obtížně se převalil na bok a uviděl skupinu mužů, kteří

se o něco níže na úbočí kopce krčili kolem ohně. Jejich

špinavý, volně visící oděv a lajdácky upravené turbany ho

nenechávaly na pochybách, mezi jaké lidi se dostal. Tulsi Rám

si s nepříjemným pocitem uvědomil, že se stal zajatcem

domorodců.

Jediná milost, jakou mohl od těchto fanatických muslimů

čekat, byla rychlá smrt. Dočkal by se jí jen tehdy, kdyby se mu

podařilo vyprovokovat některého z nich ke smrtící ráně dříve,

než se celý jejich houfec dostatečně potěší s mučením.

Znovu se podíval dolů a zjistil, že domorodce neprovázejí

jejich ženy. Viděl v tom jistou, malou útěchu. Ženy totiž byly

uznávanými znalci, jak při mučení prodlužovat život obětí.

Nebyly ani zdaleka tak vznětlivé jako jejich muži…

Jeho pohyby uvolnily kámen který při pádu zarachotil,

což neušlo pozornosti mužů sedících kolem ohně. Jeden z nich

vstal a vykročil k místu, kde Tulsi Rám ležel.

„Tak už jsi přišel k sobě, ty indický pse,“ řekl s

úšklebkem v jazyce paštu a kopl ho silně do žeber.

Tulsi neodpověděl. Za daných okolností nemělo velký

smysl mluvit a kromě toho jeho znalost paštu byla značně

omezená.

51

„Tví lidé v ohradě jsou mrtví,“ pokračoval muž. „Byli to

hlupáci a jiný osud si nezasloužili. Bah!“ dodal a pohrdavě si

odplivl. „Všechno bylo příliš snadné. Leželi jsme pod

hrazením a čekali až všichni usnou a až ten nováček na stráži

začne klímat. Zemřeli ve spánku. Alláh byl k nim přespříliš

milosrdný, když jim dopřál tak klidnou smrt. Ale tebe jsme si

ponechali, aby nás trochu pobavil tvůj strach a tvoje bolest.

Uděláme to tak, aby tě hurisky ve tvém hindském ráji nevítaly

s nadšením.“

Muž mluvil pomalu a doprovázel svá slova živými

posunky. Zatímco mluvil, přidal se k němu další muslim. Tulsi

pohlédl na jeho tvář bez zvláštního zájmu. Neviděl na ní vůbec

nic, co by mu poskytlo nějakou naději. Byla to typická

afghánská tvář, domýšlivá a krutá. Když ale muž otočil hlavu,

Tulsi si všiml zvláštní šikmé jizvy na jeho tváři. V tom

okamžiku promluvil první domorodec.

„Poslyš, Gulo Bazi,“ řekl, „nebylo by na čase, abychom si

s tou hindskou mršinou trochu zažertovali?“

Gul Baz – jizva na tváři. Tulsi hledal spojitost. Gul Baz

bylo běžné afghánské jméno. Několik mužů toho jména

muselo být v jeho afghánské rotě šikariů. Ale ta jizva? Ano, už

to má! Ty brigádní lehkoatletické závody před válkou v

Sultanabádu! Tehdy v plukovním štafetovém družstvu byl

afghánský běžec s takovou jizvou. Havaldar Tulsi se zamyslel.

Byla to nepatrná naděje, ale stála za pokus. Tulsi promluvil

hindustánsky. Byl to oficiální jazyk pluku šikari, jehož

členové hovořili celou řadou různých dialektů.

„Nevzpomínáš si na mě, Gulo Bazi?“ otázal se.

Afghánec na něj zvědavě pohlédl. Bylo jasné, že otázce

rozuměl, protože odpověděl ve stejném jazyce.

„Proč bych si tě měl pamatovat?“

„Protože jsme spolu sloužili u šikariů,“ řekl Tulsi a

neubránil se vzrušení.

Gul Baz se na něj ostražitě zadíval.

52

„Je pravda,“ zamumlal, „že jsem kdysi sloužil u šikariů,

ale na tebe se nepamatuju. Podej mi nějaký důkaz, že to není

úskok, aby ses vyhnul osudu, který tě čeká.“

Tulsimu se téměř zastavilo srdce. Náhle pocítil naději,

protože žádný muž, který sloužil u šikariů by se nikdy nestal

spoluviníkem smrti někoho, kdo sloužil s ním. Kde však má

najít důkaz, který by Gula Baze přesvědčil, že spolu sloužili v

pluku šikariů?

„Brigádní lehkoatletické závody v Sultanabádu…“

zakoktal se Tulsi. „Byl jsem v té době nováček. Jak by sis

mohl vzpomenout na nováčka v rotě Dogrů? Já si ale

vzpomínám, že jsme tehdy vyhráli štafetu a sáhib plukovník

nás pochválil.“

„Když jsem byl v tom družstvu, vyhráli jsme velmi

mnoho závodů,“ odpověděl Gul domýšlivě. „Řekni mi jméno

muže, který byl tenkrát plukovníkem.“

„Byl to vysoký sáhib,“ vykřikl vzrušeně Tulsi, jenž opět

zahlédl svou příležitost. „Sáhib Estaunton.“

„To je pravda,“ řekl Afghánec. „Skutečná pravda.“

Pohlédl dolů na Tulsiho. „Ale co to dokáže mým druhům.

Nikdo z nich v indické armádě nesloužil a tohle tvé povídání

pro ně neznamená nic. Nemáš ještě jiný důkaz, který by je

přesvědčil?“

Tulsi si nesmírně přál, aby ho tolik nebolela hlava. Cítil,

jak pomalu mu to myslí a věděl, že pekelné bušení v hlavě mu

na vtipu a rozumu rozhodně nepřidává. Horečně přemýšlel,

protože chápal, Že mu už mnoho času nezbývá. Myslí mu

probíhaly výjevy z tehdejšího života u pluku. Pobyt ve

výcvikovém středisku, dvě dlouhá tažení na frontu, peklo

japonského zajateckého tábora v Singapuru. Nikde se však

neobjevovala vzpomínka na Gula Baze i když by přísahal, že

tu něco bylo. V paměti mu vyvstávala jedině vzpomínka na

závody v lehké atletice a nic víc. Ne, to není správná cesta.

Musí objevit nějaký jasný a hmatatelný důkaz. Fotografii,

vojenskou knížku nebo odznak!

53

Odznak! Jako by mu v hlavě zazvonil poplašný zvon.

Ano, poslední vojenská přehlídka šikariů, než roty Sikhů a

Dogrů přešly do nově vzniklého státu Indie.

Výjev se mu postupně vybavoval. Muslimský zásobovací

důstojník, domýšlivý na nově nabytou pravomoc, tehdy

nařídil, aby Dogrové odevzdali své odznaky z čepic do

armádního skladu. Prohlásil, že jsou majetkem Pákistánu!

Britský velitel brigády si však vzápětí všiml, že vojáci

nemají odznaky a rozkázal, aby je ze skladu zase přinesli. Sám

osobně je pak všem vrátil. Když předával odznak Tulsimu,

řekl: „Uchovejte si to jako symbol skvělého pluku a dobrého

kamarádství, které jste v něm poznal!“ Ano, znělo to tehdy

téměř jako rozkaz.

Kam se ten odznak poděl? Poslední co Tulsimu utkvělo v

paměti bylo, že když přehlídka skončila, sundal jej z čapky.

Celkem vzato nebyl žádný důvod, proč dál dráždit

zásobovacího důstojníka. Tulsi Rám byl prostý, chudý člověk

a všechny svoje věci nosil obvykle u sebe, zabalené do kousku

54

látky. Možná tam ještě je i ten odznak. V každém případě teď

znamenal jeho poslední naději.

Uslyšel blížící se kroky, rozhlédl se a spatřil Gula Baze.

„Podívej se naposled na hory, muži,“ řekl Gul Baz, „než

tě žhavá železa připraví o zrak.“

„Gulo Bazi,“ těžce vydechl Tulsi, „v kapse mojí uniformy

najdeš důkaz, který jsi chtěl vidět. Sáhni tam, rychle.“ Když

viděl, že Afghánec váhá, dodal: „Neboj se, jsem svázaný.“

Afghánec zavrčel, jako by ho tím Tulsi urazil, ale poklekl

vedle něj a vylovil mu z kapsy balíček, ovázaný kouskem

látky. Rozbalil látku a rozložil celý Tulsiho majetek na trávu.

Objevila se stará vojenská knížka, nějaké medaile a několik

polodrahokamů. Tulsiho bodlo u srdce, protože ani on sám

neviděl Žádný důkaz. Ale počkat, ještě tam ležel malý uzlíček

z flanelového hadříku.

„Tohle rozbal!“ hodil k němu hlavou Tulsi.

Gul Baz ho poslechl. Něco se zalesklo ve slunci a v

následující vteřině mu ležel na dlani malý stříbrný odznak. Byl

na něm symbol půlměsíce ovinutý kroužkem…

„To se podívejme,“ tiše zamumlal, „to je skutečně ten náš

starý odznak. Kdysi jsem ho hrdě a šťastně nosil, než jsem ho

pošpinil té noci, kdy jsem dezertoval z Pešaváru. Ano,

pokusím se zachránit ti život.“

Po příchodu Gula Baze k houfu, vypukla kolem ohně

divoká hádka. Potom se však zdálo, že řeč příchozího

zapůsobila a že přemluvil ostatní, neboť hlasy se ztišily. Tulsi

ležel, čekal na rozsudek a náhle sebou trhl, jako by ho zasáhl

blesk…

Jeho spící paměť se konečně probudila a Tulsi si

připomněl dobu, kdy jejich roty prchaly před Japonci proti

proudu řeky. Nemohl si vzpomenout ani na její název, věděl

však, že to nebyl spořádaný ústup, ale zoufalý útěk. Jako jeden

ze tří set mužů tehdy utíkal po levém břehu řeky přes otevřené

prostranství, když se jižně od nich ozvaly motory japonských

55

letadel. Byly to ty nejnebezpečnější a nejobratnější letouny –

zera!

„Do džungle!“ přehlušil dunění motorů povel Sáhiba

Estauntona. „Kryjte se pod stromy!“

Letounů bylo asi devět a blížily se neuvěřitelně rychle.

Tulsi a jeho dva dobří přátelé se vrhli k nejbližšímu výběžku

husté zeleně a vpadli do džungle téměř střemhlav. Mnoha

dalším vojákům se však nepovedlo zmizet z přehledného

břehu tak rychle a neušli pozornosti Japonců. Hučení

leteckých motorů přehlušilo rachocení palubních zbraní a

vzápětí na břehu vybuchlo několik pum. Jedna rozryla kamení

nedaleko ukrytých mužů a sotva dvě vteřiny poté padlo na

písek několik yardů před okrajem džungle bezvládné tělo.

Tulsiho nejlepší přítel Hamid vyskočil na nohy. Skočil k

raněnému, aby ho zatáhl do bezpečí.

„Zpátky!“ křikl na něj Tulsi Rám.

Hamid měl opravdu zůstat v úkrytu. Byla to patrně

poslední puma, kterou letci shodili, jenže vybuchla blízko, a

Hamidovi, který byl vztyčen nad ležícím tělem, střepiny

prakticky usekly hlavu.

Tulsi to pochopil, až když doběhl k příteli. Byl mrtev.

Rachot střelby utichl, dunění motorů se ztrácelo v dálce a

Tulsimu tehdy připadalo, že zemřel sám. Sklonil se

bezvládnému tělu a aniž by vnímal co dělá, dovlekl ho do

houští. Měl náhle krvavé ruce a krev byla všude…

„Všichni vztyk a pohyb!“ zaznělo zpředu. Velitel Sáhib

Estaunton hnal své muže pryč. Na otálení nebyl čas.

„Hamida tu musíme nechat,“ vzdychl Singh. „Pojď,

poneseme toho druhého. Je živý, možná se uzdraví…“

Tulsi oslepený smutkem poslechl. Vlekli tehdy

bezvládného muže po celý zbytek dne a teprve dalšího rána se

ho ujali muži z roty muslimů, ke které patřil.

A celý ten krvavý příběh se Tulsimu vykouřil z hlavy,

jako by si na něj jeho poraněná duše odmítala vzpomenout…

56

Tulsi užasle zamrkal a pohlédl k táboru Afgánců. Gul Baz

z něj právě odcházel. Sklonil se k zajatci a přeřízl mu pouta.

„Vyměnil jsem tvůj život za svůj podíl na kořisti, kterou

jsme získali dnes ráno, když jsme přepadli indickou kolonu,“

řekl. „Běž ale rychle, než si to zas rozmyslí. Nejbližší indická

stráž je dvě míle na jih. Půjdu kousek s tebou a ukážu ti

cestu.“

Když se ztratili z dohledu ostatních domorodců, chytil

Gul Baz Tulsiho za ruku.

„Odejdi v pokoji,“ prohlásil. „Myslím, že jsem si na tebe

také vzpomněl. Mám podivný dojem, že jsi mi kdysi zachránil

život. Jsou to špatné časy, když bývalí kamarádi bojují jeden

proti druhému kvůli náboženství.“

Otočil se a vracel se ke svým novým druhům. Nechal tam

Tulsiho hledícího na malý stříbrný odznak s půlměsícem

ovinutým kroužkem, který mu vtiskl do ruky. Byl to symbol

náboženské snášenlivosti, kterou se pluky staré indické

armády snažily přinést rozvrácené zemi.

57

58

VYNUCENÉ PŘISTÁNÍ

Slunce na vycíděné obloze neúprosně žhnulo a paprsky

bílého žáru pronikaly korunami stromů až k nízkému porostu

pralesa, který byl tak tichý, jako by ho vedro omráčilo. Klid

lesa rušil jen muž, pomalu si razící cestu vpřed. Byl to

mladíček. Ačkoli není vždy lehké odhadnout věk, jeho

chlapecká opálená tvář a štíhlá postava prozrazovaly, že mu

není víc než osmnáct let. Měl rovné husté vlasy a modré oči.

Chlapcovy myšlenky se však v této chvíli rozhodně

nezabývaly tak všedními věcmi, jakými byl jeho věk či barva

očí. Už asi po sté se zastavil, aby setřel ze tváře pot a

prozkoumal okolí a směr cesty. Mohutné eukalypty kolem mu

to náramně ztěžovaly.

„Už tam přece musím být,“ přesvědčoval se a trochu

vystrašeně se znovu rozhlédl. „Tenhle prales je přímo

ďábelský!“

Upřel oči ke žhavému severnímu nebi a chvíli uvažoval.

Pak zvedl batoh, hodil si ho na záda a znovu se jal prodírat

mezi obřími kapradinami, které ho obkličovaly ze všech stran.

Prvně se ho zmocnila nejistota, ale ta náhle přerostla v

mrazivý záchvěv hrůzy. To, že ztratil směr, tušil od chvíle,

kdy se zcela hloupě pokusil zkrátit si cestu a opustil starou,

málo užívanou stezku, která ho však vedla zcela spolehlivě.

Chlapcovo tušení se nyní změnilo v jistotu. Přecenil své

orientační schopnosti a již stezku nenajde!

„Jsem hlupák a blázen!“

Otřásl se.

Prales se zdál nekonečný a sluneční oheň i obtížný hmyz

chlapci rychle vysávaly sílu z těla.

„Drž se stezky jako klíště, nebo ti dá strašlivou práci

dostat se na ni zpátky,“ varoval tehdy chlapce starý zálesák,

který znal australskou buš jako své boty.

Kdy to bylo? Jak je to dlouho?

59

Když si uvědomil, že to varování vyslechl včera ráno,

překvapeně zamžikal. Byl by přísahal, že zálesákovu

polorozpadlou chatrč opustil už před několika týdny. Jenže to

nebylo možné, protože do toho malého tábora dřevařů a

honáků, kteří zde značkovali dobytek, dorazil na koňském

hřbetě teprve před dvěma dny… A on tam přece přijel z

Karooly, nejbližší železniční stanice, vzdálené odsud tři sta

mil, teprve předevčírem…

„Asi jsem se z toho horka zbláznil,“ prohlásil hořce, když

se opět zastavil a nervózně zatřepal polní lahví. Věděl, že v ní

není víc než půl pinty vody a že se ještě nesmí napít. Žízeň ho

mučila, ale překonal to. Někde tu přece musí být potok nebo

proláklina s vodou! Jak mohou přežít kapradiny? Z čeho

rostou? Podíval se dolů, avšak písčitá půda pod jeho nohama

byla vyprahlá na padrť. Z představy, že tu nenajde vodu, se

mu zatmělo před očima. Pokud se něco rychle nezmění, bude

jeho situace brzy zcela bezvýchodná.

Vyrazil dál a trochu ožil. Porost prořídl a šlo se mu lépe,

ani tak ale nedohlédl dál než na sto kroků. Chmurné bylo, že

zem po které šlapal, vyhlížela ještě vyprahleji. Napadlo ho

vyšplhat na strom, odkud by možná uviděl spásný potok, nebo

aspoň místo, odkud by se zorientoval. Jenže kmeny eukalyptů

byly příliš mohutné a bez větví, a nepřišel na způsob, jak

nahoru.

Šel tedy dál s pocitem, že je lépe pokračovat, ať už míří

vpřed správným nebo špatným směrem. Jenom cesta vpřed

může změnit jeho osud. A s podobným pocitem se vyhnul

hadovi, ležícímu přímo na jeho cestě. Mohl být neškodný,

mohl být smrtelně jedovatý, ale on se mu každopádně vyhne a

nedá mu příležitost k útoku. Vedle hmyzu byli hadi jedinými

tvory, na které narazil, když se „propadl do buše.“ Nehodlal

rušit jejich pokojný spánek.

Za chvíli nato stromy ještě víc prořídly, a když hoch před

sebou uviděl volnou krajinu, přidal do kroku. Stál pak na

okraji lesa, porost zde končil a poutník si s hrůzou uvědomil,

60

že pláň před ním je ještě méně pohostinná než prales, kterým

prošel. Do velké dálky se táhly jazyky sluncem vyběleného

žhavého písku a neladné hromady kamení a vyrudlých skal.

Asi čtvrt míle odsud, v oblouku lesního porostu, se náhle

zvedlo do vzduchu hejno ptáků z velkého papouščího rodu.

Vzlétli vyrušeni jeho příchodem, těžce mávali křídly a ostrými

hlasy křičeli na poplach.

Chlapcova tvář se rozjasnila. Ptáci! I papoušci musí pít!

Radostné očekávání ho přimělo k běhu na místo, odkud

vylétlo hejno, a když tam plný vzrušení dorazil, rozesmál se

štěstím. Příčinou jeho rozjaření byla louže, neskutečně

páchnoucí louže, které by se v rodném městě vyhnul velikým

obloukem.

Zde udělal pravý opak. Vrhl se ke stojaté kalné vodě a

bez zaváhání si svlažil ruce i obličej a pak tu ohavnou

papouščí vodu lokal, aniž by mu to jen trochu vadilo. Byl

šťasten, pro tuto chvíli byl zachráněn.

Uhasil žízeň, vstal a rozhlédl se. První věc, kterou uviděl,

byla v těchto místech tak nečekaná, že mu to málem vyrazilo

dech. Hochovy oči spočinuly na malé kaluži oleje, asi takové,

jakou lze spatřit pod mnohým parkujícím automobilem!

Viděl ji pár kroků od vody a vedle ní se v písku táhly dvě

rovné stopy kol, mezi nimiž byla znatelná třetí, hlubší brázda.

Chlapec takové stopy znal. Viděl je už mnohokrát a proto mu

bylo zcela jasné, že zde, vedle prolákliny se stojatou vodou,

nedávno přistálo letadlo…

Pomalu odložil batoh a s plným zaujetím se sklonil k

otiskům kol a ocasní ostruhy. Pak se napřímil a sledoval stopy

až k místu, kde se ostruha poprvé dotkla země. Nezastavil se

tam. Kráčel dál, až objevil první dotek přistávajících kol.

„Tak tady ta mašina přistála…“ zašeptal tiše. Očima

přeměřil vzdálenost mezi prvními dotyky podvozku a ostruhy

se zemí.

61

62

„Vypadá to, že pilot přistával velmi rychle. Řekl bych

dokonce, že ho něco ke spěšnému přistání donutilo. Potom

roloval směrem ke proláklině s vodou, kde dost dlouho stál.

Pak se znovu rozjel, jako by chtěl startovat, ale rozmyslel si

to, otočil stroj a vjel přímo pod stromy… Můj Bože!“

V následujícím okamžiku se unavený poutník divoce

rozběhl k místu, kde se stopy podvozku ztrácely mezi stromy.

Chlapce však už znamení otištěná do písku vůbec nezajímala.

Pátral očima po mnohem zajímavějším a přitažlivějším

předmětu, utajeném v lese. Konečně ho uviděl. V temném

stínu vysokých stromů stálo letadlo!

Už na první letmý pohled hoch poznal, že jde o třímístný

stroj, běžně používaný pro soukromé létání nebo jako letecké

taxi. Ihned také zpozoroval, že letoun tu parkuje už nějaký čas,

neboť kola podvozku se zabořila na pár palců do měkkého

písku a na povrchu trupu a křídel ležely větvičky, spadané ze

stromu, který letadlo skvěle zakrýval.

Skutečně zvláštní však bylo, že na letadle nebylo vidět

žádné poškození. Potah byl celistvý a netknutý a hoch neviděl

poruchu, která by donutila pilota nouzově přistát. Zdálo se, že

letoun může ihned odstartovat. Dveře kabiny byly zavřené.

Nesměle vztáhl ruku a otevřel je. Snad očekával, že uvnitř

objeví vysvětlení celé té záhady. Nebylo tam. Kabina zela

prázdnotou.

Dlouho tam stál a pozoroval ztichlý letoun, jako by se

snažil přijít na kloub celému tajemství. Proč tady letoun stojí a

proč sem vůbec přistál? Věděl však toho žalostně málo.

S výrazem nepochopení se konečně obrátil a dlouze se

zadíval do pouště. Slunce již zapadalo a pustina žhnula

zlatými a červenými odstíny.

„Za dvě minuty přijde tma,“ zamumlal tiše. „Patrně nemá

smysl, abych se ještě dneska o něco pokoušel. Spíš teď něco

sním a hned pak půjdu spát.“

63

Sáhl po batohu, který předtím pohodil do kabiny, vylovil

z něj sendvič, usedl do písku pod křídlo a dal se do jídla. Když

spolkl poslední sousto, byla už úplná tma. Nervózně se

rozhlédl. Kabinu letadla už sotva rozeznával. Vstal.

„Tam to bude nejpohodlnější,“ rozhodl se. „A ani jeden

had!“

Vzápětí byl uvnitř. Zaklapl za sebou dveře a v krátké

chvilce spal.

Nový den se ohlásil šedivým svítáním a chlapec se

probudil s myšlenkou, že se cosi děje. Od prvé chvíle věděl, že

to je něco zlého, netušil však co. Vytřeštil oči a čekal na

opakování zvuku, který mu pronikl do snu. Určitě se ozve

znovu.

Nečekal dlouho.

Docela blízko kabiny zazněl hlučný a hrubý hlas: „Ke

všem čertům. Jasně, že jo!“

Chlapcovým prvním popudem bylo vyskočit ven a uvítat

se s tím hrubozrnným chlápkem, který ho mohl vysvobodit ze

žhavé a žíznivé pustiny. Jenomže mužova následující slova

mu ten nápad vyhnala z hlavy a donutila ho přikrčit se níž k

podlaze kabiny. Hoch zbledl a málem se mu zastavil dech.

„Jasně, že jsem to staré prase odpráskl,“ pokračoval muž

a z jeho hlasu zaznívala pýcha nad tím, co dokázal. „No jasně!

A ten starej trouba ani nepochopil, odkud to přišlo. Ustřelil

jsem mu půlku hlavy a bylo to!“

„Předpokládám, že to nešlo jinak,“ ozval se jiný, tišší

hlas.

„To si piš, že ne. Nic jinýho mi nezbylo. Co jsem, k

sakru, mohl dělat, když jsem chtěl dostat to zlato? Já ho musel

dostat! A toho starýho vejra jsem sem musel dotáhnout, aby

mi ukázal, kde si ho schoval! Našli jsme to bez problémů a

naložili do mašiny. Pak jsem mu řek’, že lituju, ale ať si jde

domů po svých. Já mu to pověděl slušně, ale on po mně vyjel s

lopatou a sápal se po mně. Chytil jsem pušku, schoval se mu v

64

kapradí, no a pak dostal přesně to, co si zasloužil. Zahrabal

jsem ho do písku tam, kde padnul. Kousek od mašiny. A taky

mi hned došlo, že si musím vymyslet, co řeknu, až se vrátím

mezi lidi. Kdybych ohlásil, že starej umřel na uštknutí hadem,

nebo na nějakou nemoc, kdejakej šťoura by se staral, proč

jsem nedovezl mrtvýho s sebou. Měli by tisíc pitomejch

otázek…“

„To vážně nešlo,“ zazněl druhý hlas. „Začali by

vyšetřovat.“

„Dostal jsem nápad předstírat havárii a klaplo to. Potom

jsem zakopal zlato, za minutu ho uvidíš, a mašinu schoval pod

stromy. Celý australský letectvo ji nenajde, kdyby hledali celý

rok! No a pak jsem pochodoval do Karooly. Když jsem se tam

doplahočil, byl jsem úplně grogy. Byl jsem fakticky K.O. a to

bylo dobře. Věřili mi, že jsem si cestou užil.

Vypověděl jsem, že naše letadlo narazilo při přistání do

stromů, začalo hořet a můj starej parťák v něm zůstal a uhořel.

Že se nedalo nic dělat. Samozřejmě se ptali, kde k tomu došlo,

kdo to asi zavinil a tyhle formality. Vysvětlil jsem jim, že je

mi to líto, ale nevím. Po takovým šoku si místo nehody

pamatuju leda v okruhu padesáti mil. Já se fakticky prodíral

pralesem celý dny, než jsem našel cestu ven. Bylo to víc než

pravděpodobný a uvěřili mi.

Pár týdnů jsem se dával dohromady, no a teď jsme tu.

Zbytek bude snadný. Poletíme touhle mašinou do Melbourne,

přistaneme někde za městem a povíme lidem, že jsme

prospektoři, co měli to štísko, že zbohatli! Naleziště i

nádobíčko jsme už prodali.“

„Zní to pěkně,“ ozval se opět druhý hlas. „Jenom se mi

nelíbí, že si musíme vzít zrovna tohle letadlo. Je přece

podezřelý…“ odmlčel se. „To myslíš, že se s ním můžeme

odvážit do Karooly?“ dodal a ušklíbl se.

„Pitomost! Nebuď blázen! Okamžitě by nám ho vzali. My

musíme na jihovýchod!“

65

66

„Jenže to je děsně daleko. Nejméně čtyři sta mil přes

horkou poušť!“

„A to má být nějaký zázrak?“

„A co když se s letadlem něco stane.“

„A co by se, sakra, mělo stát?“

„Nevím, myslím jen…“

„Tak už nemysli! Je to jasný. Já taky nejsem dvakrát

ochotnej spáchat sebevraždu. Motor je v pořádku a v nádrži je

benzínu až až. Žádný strachy.“

„Dobře. Věříš si a já zaklapnu zobák. Nejdřív ale

naložíme naše věci do kabiny.“

Hoch, naslouchající v letadle, se v úděsu přitiskl k

podlaze. Teď ho najdou a není pochyb, co bude následovat.

Zatápal po své zbrani, ale bylo pozdě. Naslepo ji nenašel.

Potom se však ozval první, hrubší hlas a chlapec úlevně

vydechl.

„Nesmysl,“ zavrčel vrah. „To nespěchá. Už se zase dělá

hnusné horko. Pojď! Jdeme pro zlato, než se zase všechno

rozpálí. Až ho uvidím, vleje mi to čerstvou krev do těla. Po

těch posledních týdnech to fakticky potřebuju.“

„Kde je zlato?“

„Pár kroků odtud. Vezmi rýč a dělej! Jdeme!“

Když kroky utichly, mladík se v kabině posadil a vrhl

krátký pohled okénkem. Viděl postavy obou mužů, mizejících

mezi porostem. Ve tváři byl bílý jako křída, ale mozek mu

horečnatě pracoval. Co udělá? Má snad zničit letadlo? Mohl

by a byla by to první část trestu, jenomže by tím oběma

umožnil zmizet v pralese. Mohli by vyváznout z rukou

spravedlnosti a navíc by mohli jít i po jeho stopě. Jeho návrat

k lidem potrvá nejméně dva dny. „Ne, to neudělám,“ zavrtěl

hlavou.

Náhle se mu v očích objevil podivný záblesk a jeho rty se

stáhly do úzké čáry. Rychle otevřel batoh, chvíli hledal a pak

vytáhl plechovku. Jedním krokem byl u nádrže, otevřel ji a

67

vysypal do ní obsah plechovky. Právě když zašrouboval závěr,

zaslechl, že se muži vracejí. Šli pomalu.

Hoch popadl batoh a bez ohlížení, rychle jako vystřelená

šipka, zmizel mezi kapradinami na opačné straně. Padl tam do

porostu a tiše ležel, zatímco muž jenž se chlubil vraždou, i

jeho společník, nakládali do kabiny neveliký, ale určitě velmi

těžký balík. Když ho uložili, vystoupili z letadla a hoch

netrpělivě sledoval, jak chystají snídani. Uvařili konvici kávy

a na pánvi opekli slaninu. Po jídle to už šlo ráz na ráz.

Tábornické náčiní nechali ležet na místě a oba se opřeli do

letadla, aby ho vytlačili na volné prostranství.

Motor naskočil ihned a pilot neváhal ani vteřinu.

Roztočená vrtule se změnila ve vířící světelný kruh, podrost za

letadlem se rozvlnil proudem vzduchu a za chvějivého řevu

motoru se letadlo vyhouplo do vzduchu.

Pár minut nato zmizelo z dohledu pozorovatele, který

soustředěně sledoval směr, kterým stroj zamířil. Potom se

chlapec naposledy rozhlédl, uchopil batoh, naplnil polní láhev

z ohavné kaluže a vyrazil okrajem pralesa po vlastních stopách

zpět.

Přesně za týden seděl mladík na policejním ředitelství v

Perthu. Na druhé straně stolu byl muž, jehož pronikavé oči,

střídmě volená slova a vojenské vystupování jasně vypovídaly

o jeho dlouholeté službě spravedlnosti.

„Ano,“ řekl a zadíval se na chlapce. „Máme oba dva.

Našel je pilot australského královského letectva uprostřed

pouště. Jsou živí, ale měli namále. Chtěli dojít pěšky dvě stě

mil, ale pak ztratili nervy a raději se vrátili k letadlu. Voda z

nádrže jim vydržela tři dny. Žádné podezření neměli, mysleli

si, že došlo k poruše motoru. Naše letadlo je naložilo a

přivezlo sem. Kapitán Bailey jim řekl, že jsme zachytili

zajímavou zprávu a že bych si s nimi chtěl osobně popovídat.“

„A co zlato?“

„Máme ho.“

68

„Co vám napovídali?“

„Nic zvláštního. Letěli na průzkumný let a neměli štěstí.

Už ale slyším, že přicházejí. Pamatujte si, mladý muži, co

máte udělat!“ Vzhlédl k seržantovi, který právě vstoupil.

„Frazere, měl byste se asi připravit na menší melu,“

prohlásil se smutkem ve hlase. „Nejlíp bude, když postavíte za

dveře hrstku ostřejších chlapců.“

„Jistě, pane.“

Ozvalo se zaklepání a inspektor pozval návštěvu dovnitř.

Vešli dva civilisté a muž ve stejnokroji královského letectva.

„Dobře že jste tu,“ uvítal je inspektor, ale ruku svým

hostům nepodal.

„Dovolte, abych vám představil pány Graye a Bardwella.

Nalezli jsme je dnes ráno v poušti,“ usmíval se letecký

důstojník. „Pokud se nemýlím, zachránili jsme jim život.“

„Ano,“ kývl inspektor a zadíval se na vyššího ze dvojice.

„Vaše jméno jsem, pane Gray, slyšel nedávno. Nejste náhodou

Gray, který se před pár týdny zřítil v buši se starým Dickem

Wildem? S tím starým prospektorem?“

„Jo. Jasně že to jsem já,“ zasmušile řekl mohutný chlapík

se zapadlýma očima a krutým výrazem kolem úst. „Samá

smůla! Nám pilotům se to stává. Létám z letiště v Karooly a

tam si mne taky najal ten potrhlej děda. Chtěl doletět na místo,

kde měl mít claim, ale moc se nevyznal. Nutil mne přistát na

místě, kde bychom se zabili a málem to tak dopadlo. Na celou

zpáteční cestu jsme už neměli dost paliva a tak jsem se přece

jen někde poblíž pokusil přistát. Jenže to nevyšlo a rozbil jsem

letadlo. Baflo to a ten starej zůstal v ohni. Vypadl jsem ven na

poslední chvíli, pane. Tejden jsem se pak z tý bryndy dostával.

Myslel jsem, že bude po mně, že se ze mě vrátí lidská

pečeně.“

„Ano,“ kývl inspektor. „Šťastně jste se dostal z neštěstí.

Bída je v tom, že já o vašem štěstí slyšel něco docela jiného.“

Zvedl hlavu a pevně se Grayovi zadíval do očí.

„Cože?“ drsně vyjekl muž. „Co to má znamenat?“

69

„Řekněte nám, co o tom víte!“ otočil se inspektor k

mladíkovi. „Celý ten příběh. Tak, jako jste ho vyprávěl mně.“

Modré oči osamělého poutníka pralesem zamrkaly, ale

potom se klidně upřely do tváře mužů, kteří se nezdvořile a

bez vyzvání usadili naproti němu.

„Jistě, pane. Povím vám, co se skutečně stalo. Starý Dick

Wilde, jak mu zde říkáte, našel na poslední prospektorské

cestě vydatné zlaté ložisko. Vybral ho, ale postihla ho smůla.

Poslední noc před návratem se k jeho potravinám dostal dingo

a on ráno našel jenom potrhaný, prázdný batoh. Nezbylo mu,

než nechat zlato na místě a s lehkou výstrojí dojít do Karooly.

Narazil tam na vás, Grayi a řekl vám, kam a pro co půjde, až

skončí s nákupem. Vy sám jste mu tehdy navrhl cestu letadlem

a asi nebylo těžké ho přesvědčit. Je to rychlé a pohodlné.

Souhlasil.“

„To je výmysl,“ řekl chraptivě Gray. „Jak byste to taky

mohl vědět?“

„Napsal mi to do Anglie,“ odpověděl mladík. „Ten dopis

mám! Sloužím tam u Royal Air Force a právě jsem se chystal

sem, domů. Poslal jsem mu telegram, ve kterém jsem ho

požádal, aby koupil lehký letoun, s nímž se pak spolu

vypravíme pro zlato. Můj telegram však buď přišel pozdě,

nebo se ho zmocnil někdo cizí! V Austrálii jsem zjistil, že

odletěl – s vámi! A vy jste s ním také přistál u malé prolákliny

s vodou, přesně na místě, které vám popsal. Našli jste to.“

„To je lež!“ vyhrkl Gray.

„Přistál jste a pomohl starému muži naložit jeho zlatý

poklad do letadla,“ pokračoval chladnokrevně mladík, aniž by

si všímal vražedného Grayova pohledu. „Pak jste mu ale

předložil královský návrh. Vybídl jste ho, aby šel zpátky

pěšky. Byl to báječný nápad. On mohl cestou zahynout a vy

byste získal spoustu času na to, abyste s jeho zlatem zmizel…“

Grayova tvář zpopelavěla vzteky. Lapal po dechu.

„On to přirozeně odmítl,“ pokračoval mladý žalobce a

jeho hlas plný citu se náhle zachvěl. „Začal jste mu

70

vyhrožovat a on, aby se měl čím bránit, uchopil lopatu.

Prostřelil jste mu hlavu! Zavraždil jste ho! Pak jste zajel se

strojem pod stromy, zahrabal svou oběť a ukryl zlato. To

zlato, pro které jste vraždil!“

Gray si přejel jazykem suché rty. V očích měl úžas i děs.

„Nesmysly, hnusné nesmysly!“ cedil mezi zuby. „To

byste musel dokázat! Vymejšlíte si. Jak víte, co se dělo někde,

kde jste nebyl?“

„U vraždy jsem nebyl,“ řekl vzrušeně mladík. „Ale seděl

jsem v kabině, když jste se vytahoval před svým společníkem

toho rána, kdy jste se vrátil pro zlato!“

„To… to nemůžete dokázat.“

„Usvědčí vás vaše vlastní letadlo, a já vás usvědčím tím,

že vám povím, proč jste musel přistát v poušti.“

„Vy… vy jste zavinil, že jsme museli přistát?“ řval Gray,

který konečně začínal chápat. „Jak jste to udělal?“

„Nasypal jsem vám do nádrže půl libry cukru. Málem jste

svoje letadlo uvařil. Motor byl do červena. Buďte rád, že jste

neskončil v plamenech!“

Gray se posadil, ale ve tváři měl tak hrozivý výraz, že se

inspektor natáhl a položil mu těžkou ruku na rameno.

„Jak jste věděl, kde ta mašina je?“ zasípal vrah.

„Nevěděl jsem to,“ řekl chmurně mladík. „Předpokládal

jsem, kde by být mohla a nezmýlil jsem se. Richard Wilde mi

popsal v dopise vodní proláklinu i polohu svého claimu.

Souřadnice tam nebyly, ale údaje byly docela přesné. Udělal

to také proto, že vám příliš nevěřil a asi ho i napadlo, že by se

mu mohlo něco stát. Divíte se mu?“

„Kdo jste?“ zeptal se vrah plochým, vyhaslým hlasem.

„Jsem Dick Wilde mladší,“ řekl mladík měkce. „Člověk,

kterého jste zavraždil, byl můj otec.“

71

NEBEZPEČNÁ ZVÍŘATA

V místech, kde se scházejí cestovatelé a lovci velké zvěře,

přijde při hovorech vždy na přetřes jeden námět. Někdy dřív,

někdy později, ale vždycky dojde k vyprávění o prožitých

dobrodružstvích při lovu, a tento nesmírně zajímavý námět

pak dovede účastníky k otázce, které z velkých zvířat v Africe

je nejnebezpečnější?

Za nebezpečnou velkou zvěř se obvykle pokládá slon,

nosorožec, lev, buvol a do určité míry i levhart. Je dost

zajímavé, že názory proslulých lovců velké zvěře se značně

liší.

Lovec, který při setkání se lvem unikl jen o vlas, se

přirozeně přiklání k mínění, že nejnebezpečnější je král zvířat.

Každé zvíře se totiž za určitých okolností chová trochu jinak a

lovec, jenž to ví, dělá pak nezbytná opatření.

To největší nebezpečí při lovu velké zvěře je však

skutečnost, že lovci po nějaké době zapomínají na opatrnost a

nejsou patřičně ostražití. Jen málokdo z nich si uvědomuje, že

nebezpečí jim potom nehrozí od zvířete, ale že je k sobě lákají

sami.

Jen málo zvířat útočí na člověka, pokud je někdo

nevydráždí, ale zraněné zvíře je chová jinak než zdravé a

většinu nehod způsobila právě poraněná zvířata.

72

Z toho důvodu vlády mnoha afrických zemí výslovně

zakazují svým domorodým občanům užívat střelné zbraně, a

to dokonce i k ochraně sklizně na polích. To se může zdát na

první pohled nespravedlivé, ale pokud měli místní muži

povoleno užívat střelné zbraně, obvykle poranili mnohem víc

zvířat než jich zabili, a obyvatelé domorodých osad potom žili

v neustálém ohrožení.

Je možné téměř s jistotou tvrdit, že právě lev zaútočí jen

velmi vzácně, pokud k tomu není vyprovokován. Staly se

takové případy, ale je jich pramálo a došlo k nim vždycky po

delší době. Když lva nikdo neobtěžuje, stáhne se raději

důstojně do ústraní. Dokonce i když se dostane do úzkých,

dává přednost vyhnout se potížím, ale kdybyste ho stiskli a

nedali mu na vybranou, museli byste si dát pozor.

Dokonce i zraněné zvíře, když je to možné, někam zaleze

a lovci přijdou o život tehdy, když ho sledují až do úkrytu.

Není pochyb o tom, že nejnebezpečnější okolnost při lovu lva

je jeho úžasná rychlost na začátku útoku.

Je pravda, že na vzdálenost jednoho sta yardů patří lev k

těm nejrychlejším zvířatům na zemi. Rozzuřený lev uběhne tu

vzdálenost ve třech vteřinách, takže když vystartuje k útoku,

máte sotva čas vypálit, natož dobře zamířit, abyste ho „složili“

s jistotou.

Jinou nebezpečnou okolností je skutečnost, že žádné jiné

stejně velké zvíře se nedokáže tak dokonale ukrýt. Lev se umí

schovat i na rovině porostlé nízkou travou, kde se zdá zcela

nemožné, že by tam bez prozrazení mohlo ležet něco většího

než králík.

Před jistým časem se zdařil panu Percivalovi, slavnému

africkému lovci zvěře, úžasný únik ze smrtících tlap

zraněného lva.

Domorodci mu jednou pověděli, že na dně blízké

rákosem zarostlé prolákliny číhají lovící lvi. Jeho lidé z

proslulého kmene Masajů, odvážní lovci lvů, začali do rákosí

73

tlouct, aby je vyhnali ven. Za chvilku vyběhlo velké zvíře a

pan Percival vypálil. Slyšel dopad kulky a viděl, jak se lev

skutálel z břehu do míst, kam se nedalo dohlédnout.

Měl právě tak čas znovu nabít, když z rákosí vyrazil další

lev. Lovec opět vystřelil a lva složil, jenomže zvíře se

okamžitě a se strašným řevem znovu vzchopilo. Všichni

Masajové se skrčili za své štíty a nastavili kopí, avšak pan

Percival nabil další náboj a lva zabil.

Pak sešli po břehu dolů, aby vyhledali prvního lva.

Vystopovali ho v rákosí a zkoušeli vyhnat ho kamením, ale lva

ani nenapadlo úkryt opouštět. Pan Percival sice dobře věděl,

jak nebezpečné je sledovat zraněné zvíře do ukrytu, ale přesto

se rozhodl, že to udělá. Masajové šli za ním.

Chvíli hledali marně. Urazili rákosím asi třicet yardu,

když lev náhle s řevem, s rozevřenou tlamou a zježenou

hřívou zaútočil. Pan Percival měl ještě čas rychle vystřelit, ale

kulka, jak zjistil později, urazila lvu jeden zub, ale jinak mu

neublížila. Přesto ten zubařský zákrok stačil k tomu, aby se lev

obrátil a zmizel v rákosí. Ne nadlouho. Po chvíli se objevil

znovu o pár yardů dál. Pan Percival vypálil bez míření a jak se

lev zvedl na zadní nohy, zasáhl ho do hrudi. Lev padl na něho

a přechodně ho omráčil. Když pak omámený a tísněný velkou

váhou otevřel oči, viděl, že jeden z Masajů leží na něm a lev

po něm chňape zuby!

Panu Percivalovi překáželo těžké zvíře i muž, jenž na

něm ležel. Chvíli se nemohl dostat do kapsy pro náboje, ale

nakonec se mu to s velkou námahou podařilo. Chytil pušku

uprostřed a konečně poslal lva na onen svět.

Co se vlastně stalo? Když ho lev přitlačil k zemi, dva

Masajové přiskočili a vrazili do lva svá kopí. Tím upoutali

jeho pozornost na sebe a nepochybně zachránili panu

Percivalovi život. Lev oba Masaje zle zřídil, ale naštěstí se oba

uzdravili a ještě dlouho potom slavnému lovci sloužili.

Jiné velice vzrušující dobrodružství zažili tři zkušení

lovci lvů. Jde tu o jeden z mála zaznamenaných případů, kdy

74

lev zaútočil bez zjevné příčiny, jenomže tento lev patřil mezi

lidožravé lvy a lovci ho chtěli zabít.

Tenhle lev se vymykal všem běžným představám a

zabíjel dělníky, kteří stavěli železniční trať. Pozvaní tři lovci

jednoho večera položili návnadu a zaujali místa v oddělení

železničního vagónu, který za tím účelem dali odsunout na

vedlejší kolej.

Ke své smůle, jak uslyšíte, opomněli zavřít dveře od

vagónu i od oddělení. Obě vedly na opačnou stranu od

návnady.

Losem určili stráže a první z nich převzal hlídku. Druzí

dva se pak klidně uložili ke spánku, jeden na podlahu a druhý

na sedadlo proti hlídkujícímu.

Nedá se pochybovat o tom, že zatímco hlídač usnul, lev

neměl na spánek ani pomyšlení. Přišel, a když ucítil lidi,

nechal návnadu ležet a vlezl do vozu. Prošel chodbičkou a

vnikl do oddělení, kde spali lovci.

Muže ležícího na podlaze probudil silný kočičí pach,

kterého měl náhle plný nos a s hrůzou pochopil, že lev na něm

dokonce stojí a zabíjí muže, který měl hlídat. Vykřikl a

vzbudil muže na protějším sedadle. Jejich pušky ležely na

polici pro zavazadla, takže se k nim nemohli dostat. Dokážete

si představit děsivější situaci? Tři lidé a řvoucí lidožravý lev,

to všechno v jedné změti uprostřed těsného železničního

oddělení za naprosté tmy.

Za takových okolností snadno uvěříme, že ti kdož přežili,

neměli vůbec jasno, co se tam dělo dál. Dva kteří nehlídkovali

se nakonec nějakým zázrakem dostali z oddělení a prchali

chodbou k východu, kde však zjistili, že vyděšený sluha dveře

zamkl. Lev unikl oknem a tělo zabitého muže si odnesl s

sebou…

O lvech by se dalo vyprávět ještě dlouho, ale místa je

málo, tak si povíme něco o slonech.

75

Slon je normálně plaché zvíře, které rozhodně dá přednost

útěku před bojem, avšak když se již jednou rozhodne bojovat,

projevuje mimořádnou dávku inteligence a prohnanosti.

Spoléhá se na svůj ostrý čich, kterým objeví nepřítele.

Zrak má totiž slabý a vidí pouze to, co je v nejbližším dosahu

jeho očí. Když někdo chce to obrovské zvíře zabít, musí

zasáhnout kulkou jeho mozek a v tom spočívá velké

nebezpečí. Lovec se totiž musí přiblížit velice blízko, aby měl

jistotu, že trefí to maličké zranitelné místo vedle ucha, kterým

je možné mozek zasáhnout.

Při veškeré masivnosti lebky a ochranném kostním valu

je mozek slona velmi malý a můžete jej snadno minout.

Jestliže první ranou zvíře zraníte, promění se v rozzuřenou

horu, která k vám vyrazí, aby vás zadupala do země. Čelit

útočícímu slonovi vyžaduje značnou dávku odvahy a těžko

vymyslíte něco nesnadnějšího, než ho složit kulkou, když se

blíží.

Jestliže zraněný slon nezaútočí ihned, může se stát, že se

bude pohybovat v kruhu, aby lovce později napadl, podobně

jako africký buvol, kterého mnozí lovci považují za

nejnebezpečnější zvíře na zemi.

Buvol někdy zaútočí i bezdůvodně se zuřivou zběsilostí a

s krví podlitýma očima. Když je poraněný, stane se z něj

vtělený ďábel, jehož jedinou myšlenkou je zabít toho, kdo mu

způsobil bolest. Za tím účelem dokáže více než kterýkoli jiný

živý tvor využít své bystrosti, síly a rychlosti, jakou běhá. Je

také úžasně odolný a je nesmírně obtížné buvola zabít. Toto

plemeno nezná strach a jeho hrůzu nahánějící a do šíře

rozložené rohy jsou strašlivou zbraní. Kůže buvola je tak tuhá

a tvrdá, že domorodí bojovníci si z ní zhotovují štíty, které

hned tak něco neprorazí.

Osamělý starý býk má ve zvyku ležet za padlým

stromem, porostlým popínavými rostlinami a vyrazit na nic

netušícího cestovatele z bezprostřední blízkosti. Poraněný

76

buvol má také velice nepříjemný zvyk, že se vrací obloukem

po své vlastní stopě a zaútočí na lovce zezadu.

Rohy afrických nosorožců jsou mnohem delší než si lidé

většinou představují. Běžná je délka třicet palců a lovci už

zabili zvířata s rohy dlouhými přes čtyřicet palců.

Nosorožci si získali špatné jméno, protože prý útočí bez

důvodu, ale podařilo se zaznamenat jen málo takových

případů. Zdá se, že důvodem útoků nosorožců je spíše vrozená

podrážděnost než jejich vraždychtivost. Když nosorožec

uprostřed dne odpočívá a vyruší ho svým příchodem lidé,

obvykle zaútočí. Přitom zuřivě frká a vříská jako obrovské

prase. Oč má mnohem citlivější čich, o to naštěstí hůře vidí.

Lovci se ve svém úsudku na nosorožce značně liší.

Někteří tvrdí, že ohrožuje všechny lidské životy, a když ho

někdo uvidí, měl by hned střílet. Jiní zase říkají, že to je starý

sportovec, který se rád dá do pranice, pokud to je vaše přání,

ale když nechcete, tak se klidí z cesty.

Je dost obtížné zařadit do této stupnice nebezpečnosti

levharta, protože je to noční dravec a málokdy se podaří ho

uvidět. Úředníci z afrických oblastí nám sdělili, že lidožraví

levharti zabijí více domorodců než lvi.

Levhart je vychytralý jako opice a zuřivý jako tygr. Slyšel

jsem jednu udivující historku, jak vyléčili levharta z

lidožravosti a věřím, že je pravdivá. Jeden starý muž seděl v

kuchyni a vařil si polévku, když dovnitř vběhl hladový levhart

a vrhl se na něj právě ve chvíli, když zvedal hrnec s vroucím

obsahem. Starý chlapík s obdivuhodnou duchapřítomností

vychrstl vřelou polévku zvířeti na hlavu, a i když se

samozřejmě sám trochu opařil, nepochybně si tím zachránil

život. Tenhle levhart se ve vesnici, ve které hledal normální

oběd a dostal jen polévku, už nikdy neobjevil.

Snad nejpozoruhodnější dobrodružství s levhartem se

přihodilo člověku, který chytil levhartí kotě a vychoval je.

77

Když pak dravec vyrostl, chlapík si zvykl přivazovat ho večer

ve dvorku na řetěz, protože věděl, že se v něm za noci mohou

probudit divoké lovecké pudy.

Jednoho večera, když levharta uvázal, si šel lehnout, ale v

noci ho probudilo nějaké zvíře, které se jaksi vedralo do

místnosti. Domníval se, že jeho mazlíček nějak vyklouzl z

řetězu a chystá se ho napadnout. Vyskočil, popadl silný bič z

nosorožčí kůže, který měl vždycky po ruce a vypráskal

dotěrné zvíře z pokoje do zahrady. Posuďte sami, jak mu asi

bylo, když ráno vstal a uviděl, že jeho levhart je bezpečně

uvázaný na místě. Až nyní pochopil, že mrskal cizího levharta,

který nepochybně vklouzl do domu, aby tam ulovil něco

chutného k snědku!

78

KOKTEJL VELITELE LETKY

Stella Gartonová představovala všechno to, co básníci po

staletí opěvovali na ženách – a ještě něco navíc. Kdyby žila ve

čtvrtém století před Kristem, vybral by si ji Praxiteles za

model pro svou Afroditu a místo, kde by ji vystavili, by se

stalo středem světa pro všechny muže antiky. Netřeba tedy

dále zdůrazňovat, že Stella byla krásná. Byla opravdu krásná.

A byla nejenom krásná, byla také bohatá. Kromě toho

dokázala utrácet peníze s úžasnou velkorysostí. Nebyla sice

tak pošetilá, aby pila své perly jako Kleopatra, její

pohostinnost však v některých náznacích připomínala

egyptské Ptolemaiovce.

Za takových okolností nepřekvapuje, že mívala spoustu

návštěv. Lidé by ji navštěvovali, i kdyby žila na Sahaře, na

Sibiři nebo v Antarktidě, ale protože si pro své sídlo vybrala

místo blízko Becktonova letiště, neměli to k ní důstojníci z

tamější posádky daleko. Jediným nespokojencem byl

pobočník velitele, který chtě nechtě trávil nudné večerní

hodiny v opuštěné letištní kantýně. Stella, ani veselá

společnost, která se scházela každý večer a noc v jejím

soukromém baru, si nelámali s jeho osudem hlavu.

79

Když velícímu důstojníkovi oznámili povýšení, které

znamenalo i jeho přeložení jinam, opouštěl útvar velice nerad.

Než odešel, neutajil před svým nástupcem, velitelem letky

Erikem Stanbushem, proč se mu tak těžko odchází. Erik ho

politoval.

Nový velitel byl záložní důstojník z řad dobrovolníků.

Byl mladý a bystrý a až neslušně hezký, jako bývají hrdinové

hollywoodských filmů. Patřilo jen k věci, že nosil na hrudi

pod křidélky na blůze řadu stužek, kterým vévodilo

vyznamenání D.F.C. se sponou. Udělení těch vyznamenání

možná nějak souviselo s jeho nepříliš originální přezdívkou

„Buster“, neboli „Chlapík“. Přes své mládí toho nalétal dost a

dost a vše přežil.

Letiště bylo základnou denních stíhačů a tak se Buster

prvního večera připojil v prázdné kantýně k pobočníkovi, aby

si tu zahráli neoblíbenou a smutnou hru na dva zatrpklé

morousy, zatímco ostatní důstojníci z jednotky se bujaře

veselili v zámečku.

Stella, která novému veliteli poslala osobní pozvánku, se

cítila dost dotčená, nedala to však nijak najevo. Věděla, že její

čas přijde a nemýlila se. Ani nemusela čekat dlouho.

Buster velel posádce teprve deset dní, když nadřízené

velení zrušilo pohotovost a větší část důstojníků využila

příležitosti a vzala si na konec týdne volno. Ubikace se dost

vyprázdnily.

V sobotu večer, když Stella dopila čaj, přepadla ji přímo

děsná nuda. Čelila ji procházkou po zahradě, což dělávala

jenom vzácně. Zabloudila tak k zadním vrátkům, kde náhle

mezi větvemi zahlédla podezřelý stín. Pokradmu se blížil

křovím k zadním vrátkům do její zahrady. Spěchala tam a

střetla se s důstojníkem, který byl tak pohledný, že se na

okamžik nezmohla ani na slovo. Podle značení na uniformě

rázem poznala, že to může být pouze nový velitel. Rychle se

vzpamatovala a snažila se ho uklidnit, neboť byl zcela zřejmě

ve velkých rozpacích.

80

„Tak konečně jste se uráčil přijít a navštívit mě,“ zvolala

a usmála se. Její úsměv byl proslulý a měl takovou moc, že

nebojácní stíhači, které zasáhl, zbledli a nesouvisle mluvili o

sebevraždě.

„Ale já… totiž… víte,“ zakoktal se Buster Stanbush a

Stella si ke svému nevýslovnému potěšení všimla, že se

dokonce začervenal.

„Ovšem, chápu,“ přerušila ho. „Proč jste ale šel zadem?“

„Protože…“

„Dobrá, na tom nezáleží. Pojďte dál, dáte si něco k pití!“

„Já ale skutečně…“

„Ale no tak, neomlouvejte se stále,“ dotírala stále

odvážněji Stella. „Můj dům je pro letectvo vždy otevřen.“

„Ale, opravdu mi promiňte, já přišel jenom abych…“

„Hlouposti!“ zarazila ho znovu Stella. „Pojďte dál!“

Busterovy rozpaky vzrostly, neboť cítil, jak její nátlak sílí

a jeho obrana se viklá v základech. „Doopravdy myslíte, že

bych měl, slečno Gartonová?“

„Jistě. Proč ne? Nevadí vám, když vám budu říkat

Bustere? Dávno vím, že vás tak oslovují všichni hoši.“

„Ano, ale…“

„Říkejte mi, prosím, Stello. Všichni mě oslovují tím

jménem.“ Stále se snažila zahnat svou nervozitu smíchem.

„Dobrá,“ konečně se zasmál i Buster. „Dobrá, Stello.“

Vykročil za ní do domu.

Potom – však víte jak to chodí. Stella byla nejenom

krásná a bohatá, ale dokázala být i okouzlující, zvláště když

míchala své koktejly. Okouzlující, ba přímo čarovná byla i

nyní a koneckonců i velící důstojníci jsou jenom lidé. Také

Buster, jak se zdálo, nebyl v míchání koktejlů žádným

nováčkem. Oba se v tom střídali. Víno teklo proudem a s ním

se ve Stelliných očích rozsvěcela nová a nová světélka, při

čemž nový jas vůbec nepotřebovaly.

„Co kdybychom se navečeřeli?“ navrhla po chvíli.

„Myslíte tady?“

81

„To určitě ne. Tady to je nudné, zajedeme do města.

Můžeme si tam zatančit.“

Jeli tedy do města a povečeřeli v Crillon Grillu. Potom

tančili a tanec je sblížil. Poplachové sirény byly laskavé a

zůstaly němé až do hluboké noci.

Bylo již hodně po půlnoci, když se vraceli k Becktonovu

letišti a Stellinu domovu. Dívka cestou zpívala. Měla krásný

hlas. Buster také zpíval, ale o něco hůře. Přesto dělal, co bylo

v jeho silách. Stelle se to líbilo a to bylo nejdůležitější.

Celkem vzato prožili velice vydařený večer.

„Nezajdete ještě na skleničku?“ pozvala dívka velitele,

když se auto zastavilo před domem.

„Skutečně si myslíte, že to je vhodné?“ znejistěl Buster.

„Budu vám nesmírně vděčná, když to konečně přestanete

opakovat,“ vyzvala ho Stella. „Už jste to řekl nejméně

desetkrát. Pojďte!“

Vystoupili z vozu a vešli dovnitř. Stella namíchala

koktejl.

„Víte, Bustere,“ prohodila, když mu podávala sklenku,

„chvílemi mám pocit, že jsem vás už někdy viděla.“

Buster sebou trhl tak prudce, až nápoj z jeho sklenice

vyšplíchl na podlahu. Ve tváři se mu zjevil zvláštní, téměř

vylekaný výraz. Jeho rty se pohnuly, ale zdálo se, že nedokáže

promluvit. Konečně to překonal.

„Vy… vy chcete tvrdit, že jste si to uvědomila teprve

teď?“

„Co jsem si měla uvědomit?“

„Že jste mě viděla už dřív!“

„Kde?“ vyhrkla dívka a užasle hleděla na svého

společníka.

Buster se nuceně usmál. „Vážně si nevzpomínáte? Já

jsem přece Stanbush. Před válkou jsem byl řidičem vašeho

otce. To jste ještě bydleli ve městě.“

Stella polkla drink jedním douškem. Málem se rozkašlala.

82

„Byl jsem tehdy zabouchnutý do vaší služky Nelly,“

pokračoval Buster. „Odpoledne jsem přišel, abych se

přesvědčil, jestli je tu stále s vámi. Proto jsem šel zadem!

Chtěl jsem vám to vysvětlit, ale nedostal jsem se k tomu.“

Stella si přece jenom odkašlala a potom se zhluboka

nadechla. „Nelly utekla s mým otcem,“ pronesla chladně.

„Vrátil se do armády a oženil se s ní. Z čeho vyrábějí ty vaše

uniformy? Já bych řekla, že z opičích žláz!“

„Neobviňujte tkalce a krejčí,“ odmítl její verzi Buster a

sáhl po čepici. „Za všechno může válka.“ Vykročil k odchodu.

„Ano,“ zamyšleně kývla dívka. „To můžeme udělat

vždycky, nebo ne?“

„Co udělat?“

„Obvinit ze všeho válku!“ Stelle náhle zazářily oči. „Teď

jsi na řadě ty, Bustere. Namíchej koktejl! Umíš to dobře.“

Velitel letky odhodil čepici a vrátil se. „Dobrá,“ řekl.

„Klidně se do toho dám. Uvidíš co opravdu umím.“

83

JAK SE STAVÍ LETADLA

Zhruba za padesát let se letadla změnila z něčeho, co

vypadalo jako poskakující ptačí klece ve štíhlé a elegantní

konstrukce, jež mají tvar albatrosa či okřídleného delfína.

Létají úžasně rychle, dokáží vystoupit do nesmírných výšek a

unesou neuvěřitelný náklad. Přesná čísla nemá smysl uvádět,

neboť jsou každým rokem vyšší. A ať se to někomu líbí nebo

ne, zásadní vliv na vývoj těch létacích strojů měly války. Za

vývoj a výrobu letadel utratily armády řady států světa

miliardy, takže se do práce vrhly tisíce lidí, z nichž někteří

měli doslova geniální mozky. Konstrukce letadel, motorů i

draků dnes probíhá ve velkých sálech vybavených složitým a

stále složitějším zařízením, raději ani nemluvě o vybavení

výrobních dílen a hal, kde se stroje montují. Pracuje tam

odborník vedle odborníka a nespočet specialistů.

Jen málo autorů dobrodružných knih, by se dnes odvážilo

dostat své hrdiny z nebezpečí tím, že by je nechalo postavit si

letadlo z kusů starého železa, z odřezků dřeva a plátna a

odletět s ním do bezpečí. Ano, takové letadlo by se totiž

muselo vznést do vzduchu, někam doletět a přistát. Jsem

spisovatel a dovedu si představit, jakému výsměchu bych se

vystavil, kdybych tak nepravděpodobnou věc popsal v nějaké

ze svých povídek. Jsem si jist, že nejjizlivějšími kritiky by

určitě byli letci.

Přesto se taková věc stala, a to nejenom jednou, ale

několikrát. Sám jsem zažil několik neuvěřitelných příhod, k

nimž došlo za letu ve velké válce, a o desítkách podobných

jsem slyšel, či se dočetl. Nevycházím však z údivu, že by

někdo, pilot, mechanik nebo letecký opravář, vůbec uvažoval

o sestavení letadla, o úkolu, při kterém se to překážkami

jenom hemží. Sotva si totiž dokáži představit tak schopného

chlapíka, jenž by smontoval letadlo, i kdyby měl všechny

potřebné součástky uloženy ve své kůlně. Ovšem nápad

84

postavit si na koleně letoun, který bude z větší části sestaven z

náhradního materiálu, to se prostě vymyká mé představivosti.

Vážně! Věřte mi!

Posuďte

však

sami

z

následujících

příběhů…

SEVERSKÝ PŘÍPAD, DESÁTNÍK DU FRETAY, STARÉ

ŽELEZO A NOVÉ HADRY, PRVNÍ KOMBINOVANÉ

LETADLO.

85

SEVERSKÝ PŘÍPAD

Tenhle první případ ještě není úplně fantastický,

neuvěřitelný však je. Prohlédli jste si někdy pořádně dřevěnou

vrtuli? Pokud jste to neudělali, zkuste to. A když jste ji dobře

prostudovali, představte si, že byste si ji měli vyrobit z

prkének, která jste získali rozebráním obalových bedniček…

Stalo se to.

Dokázali to dva stateční chlapci, kanadští piloti, kteří při

nouzovém přistání kdesi za polárním kruhem zničili vrtuli

letadla. Ti dva letci měli v nákladovém prostoru bedniček

dost, ale co jim v letadle chybělo, bylo lepidlo. Kdo by se s

ním také vláčel do divočiny za polární kruh? Naši chrabří

hrdinové to udělali tak, že zastřelili losa a z jeho kostí a kůže

si uvařili klih. Dali vařit nohy nebohého zvířete, to co vzniklo,

pořádně zahustili, a klihem pak slepovali nařezané a zohýbané

dřevo z bedniček. Skutečně tak vyrobili vrtuli. Za pár dní

nastartovali a odlétli do teplejších končin. Nevím jak vy, ale já

si myslím, že před takovým kouskem blednou i nejbláznivější

výmysly.

Předpokládejme, že jste úspěšně dokončili věc zdánlivě

nemožnou a sami si slepili letadlo. S jakými pocity byste se s

ním vznesli do vzduchu? Je pravděpodobné, že čím víc byste

věděli o zákonech létání, tím větší byste měli strach. A věřím,

že budete souhlasit s mým tvrzením, že každý kdo se toho

odváží, si nezaslouží pouze jeden pár křidélek na blůze, ale

hned párů několik, protože je králem mezi všemi letci!

DESÁTNÍK DU FRETAY

Druhým a nejnovějším známým případem v téhle

podivuhodné řadě je historie dvacetiletého Francouze,

desátníka Maurice du Fretay, jehož hrdinský čin nedávno

86

zveřejnilo informační oddělení našeho ministerstva letectví.

Desátníka,

který

je

nyní

příslušníkem

Svobodného

francouzského letectva, potom vyznamenal letecký maršál

Pattison řádem Britského Impéria. Ještě nikdo nezískal

vyznamenání statečnějším činem, protože desátníkova

usilovná práce a riziko zdaleka neskončily tím, že dostal svůj

stroj do vzduchu. Vzápětí se vystavil velkému nebezpečí, že

ho při přeletu okupované Francie sestřelí piloti německých

letadel, potom mu hrozilo střetnutí se spitfiry a hurricany

našich pobřežních hlídek, nemluvě o střelbě protiletadlových

děl, lanech balonových uzávěrů a bůhví o jakých dalších

nástrahách.

Desátník du Fretay montoval své soukromé letadlo v lese

poblíž jedné vesničky v okupované Francii. Pracoval téměř

výlučně v noci a většina z vás si jistě dovede představit, že mu

to práci velice ztížilo. Každé ráno musel navíc své dílo

zamaskovat větvemi, a listím. Kdyby ho při tom chytili

Němci, není pochyb o tom, jaký by ho čekal osud.

Práce mu trvala velmi dlouho, a stejně jako místo, kde

pracoval, i čas jeho práce zůstal utajen. Když dokončil práce

na sestavení letounu, čekala ho další nebezpečná činnost.

Musel si opatřit benzín a nosil do lesa litr za litrem, aby

naplnil prázdnou nádrž. Neměl to vůbec snadné, neboť

němečtí okupanti považovali benzín za strategickou surovinu a

nenechávali plné kanystry povalovat někde bez dozoru.

Hlídali benzín tak dobře, že chudák du Fretay nesehnal tolik

paliva, kolik by si přál. Měl tak malou rezervu, že se pak

neodvážil letět proti větru. Než nasedl do letadla, aby

uskutečnil poslední dějství své zoufalé akce, počkal si na

východní vítr, aby ho měl při letu v zádech.

Start byl pro něj určitě úžasným zážitkem. Když se potom

letoun zvedl a desátník si uvědomil, že skutečně míří k západu

a svobodu má téměř na dohled, jeho srdce se muselo naplnit

takovým nadšením z úspěchu, jaké pocítil málokdo z nás. Asi

už sama ta chvíle stála za všechnu dřinu a nebezpečí. Pak se

87

mu poštěstilo vyhnout se všem nástrahám a za hodinu a půl

bezpečně přistál na anglické půdě. Tohle statečné úsilí si

zasloužilo šťastný konec a z desátníkova činu vyplývá poučení

pro každého. Člověk dokáže úžasné věci, když má srdce na

pravém místě a v hlavě mozek, nikoli piliny. Přeji vám hodně

štěstí, desátníku!

STARÉ ŽELEZO A NOVÉ HADRY

Abychom však vzdali čest každému, komu patří,

smekněme i před mužem z druhé straně fronty. Podobný

úžasný pokus s letadlem se podařil za první světové války

německému letci Güntheru Pluschowi, který havaroval v

Tsingtao, což byla tehdejší německá námořní základna v Číně.

Když Japonci vypověděli Německu válku, Tsingtao bylo

jedním z prvních míst, které jejich armáda napadla a oblehla a

zdálo se, že s letcem Pluschowem je konec.

V tehdejší tísnivé situaci mu vnukl myšlenku rezavý

motor Taube, kterého si všiml v jakémsi zaprášeném koutě.

Zoufale hledal další materiál, ale to jediné co objevil na místě,

byla hromádka starého železa a drátu! Vybral si několik

dobrých čínských tesařů a ti se pod jeho vedením dali do díla.

Z vybraného lehkého dřeva postavili kostru letadla a potáhli ji

domácky utkaným plátnem. Na zhotovení vrtule padlo sedm

stromů. Když byl ten potrhlý vynález, povlečený domácí

látkou uspokojivě sestaven, Pluschow do něj nasedl, nahodili

mu vrtuli, motor Taube naskočil a stroj se kolébavě vznesl.

Brzy poté prolétl nad postavením japonských stíhačů a nad

protileteckou baterií a zaskočil je natolik, že unikl se zdravou

kůží. Dnes by se jeho letadlo asi stalo jedním z nejvzácnějších

exponátů mnohého leteckého muzea.

88

PRVNÍ KOMBINOVANÉ LETADLO

Vypráví se rovněž o letadle, které si za první světové

války postavili Němci v Palestině z náhradních součástek,

které na místě zanechalo Královské letectvo. V té době byla

výzbroj Královského letectva v oblasti Středního východu

značně nesourodá, takže si Němci mohli části vybírat, ale nic

nepatřilo k sobě. Nalezli tam několik křídel z farmanů, pár

trupů z martinsydeů, ocasní díly z bristolů a kdo ví co ještě, z

kdo ví jakého typu. Šikovní Němci si z toho sestavili

neobyčejně šeredné letadlo, potáhli je damaškem a napustili

palmovou pryskyřicí. Dopředu namontovali jakýsi vzduchem

chlazený motor. Uvedli stroj do chodu a vyslali na průzkumný

let. Dozvěděli jsme se, že přelet letadla nad britským letištěm

vyvolal senzaci (což je zpráva, které se dá věřit). Příběh

letounu typu „kočkopes“ pak pokračuje tím, že na tomhle

stroji vznikla porucha. Došlo k ní tím, že selhala právě

součástka, kterou Němci našli v náhradních dílech pouze

jednou a nebyli schopni ji nahradit. Tehdy se našel britský

pilot, který k nim zaletěl a věnoval jim ji, což je věc, jaké se

již dávno nestávají. Oč méně je totiž příběh věrohodný, tím

víc se to dohání romantikou dávných časů.

Téhle

poslední

kapitolce

dodává

určitý

nádech

pravděpodobnosti fakt, že britská letadla dodaná do Ruska,

občas smontovali tamní mechanici zcela chybně. Stávalo se,

že na stíhačky typu Bristol přimontovali křídla od R.E.8.!

89

KRÁL LEOPARD

„Když už tady tak tlacháme, co nás na obloze potkalo,“

ušklíbl jsem se a mrkl na přátele, „pochybuju, že někdo z vás

převážel tak zvláštní náklad jako já. Je to pěkných pár měsíců

a byl to vážně náklad za všechny peníze. Věřte, nevěřte.“

Seděli jsme v klubu na letišti, venku se už setmělo a nic

nás netáhlo domů. Létání většinu z nás živilo a protože stroje

již stály v hangárech, sešli jsme se v pilotním chlívku,

abychom si trochu zavzpomínali na staré časy.

„Nenapínej nás, Tommy!“ řekl Ben Garrick. „Vyprávíš to

tak, jako by ti naložili do letadla poklad krále Šalamouna.“

„Tak dávno to zas nebylo,“ odsekl jsem. „Jak jsem vám

už řekl, stalo se to před řádkou měsíců a ne před stovkami let.

Ale snad už dneska nikomu neuškodí, když s tím půjdu ven.

Doufám jenom, že si to, co teď uslyšíte, necháte pro sebe.“

90

„Jasně,“ řekl Ben, který byl z nás nejstarší. „Pokud to

bude zajímavé, zařídím, aby se to dostalo na první stránku

zítřejších novin.“ Zasmál se, přisunul si křeslo blíže ke krbu a

natáhl své dlouhé nohy k ohni. Tepla jsme si v posledních

sychravých dnech opravdu moc neužili.

„Tenkrát mne zrovna vyhodili od Transit Airways a já

neměl celé týdny do čeho píchnout,“ vzpomínal jsem na

tehdejší smutné časy. „Ze zoufalství jsem si pročítal inzertní

sloupky v Timesech a ani moc nedoufal, že tam na něco

kápnu. Byla to vážně tak bídná doba, že jsem si ani nemohl

večer zajít do výčepu, pivo se pro mě stalo přepychem.

Pak jsem objevil ten inzerát a bylo mi, jako by do mých

Timesů někdo vložil stolibrovku. Klidně mi můžete věřit, že si

ještě teď doslova vzpomínám, co v tom zpropadeném inzerátu

stálo:

NEOBVYKLÁ PŘÍLEŽITOST. Hledáme spolehlivého a

zkušeného pilota. Přednost mají ti, kdož prokáží větší počet

nalétaných hodin při dálkových letech. Mimořádné platové

podmínky. Velmi spěchá. Žádost s přehledem dosavadní praxe

doručte do redakce pod značkou…“

„Škoda že jsem ty noviny nečetl,“ přerušil mě malý Tom

a v jeho hlase zazněl smutek. „Taky bych se přihlásil.“

„Dobrá, dobrá, jenže tohle je můj příběh,“ povídám. „Měl

jsem tehdy už dost nalétáno, spolehlivost mi nikdo neupíral a

v kapse ani pěťák. Hned jsem načmáral odpověď a poslal ji do

redakce bez velké naděje, že se někdo ozve. Pár dní se

skutečně nedělo nic, ale za necelý týden jsem našel ve

schránce dopis od jakéhosi Julia Daye, který mě zval ještě

téhož dne na večeři. Kručelo mi v břiše a místo schůzky bylo

ve výtečné restauraci. Hodil jsem se do gala a šel. Šel? Já tam,

pánové, přímo utíkal!

Svého hostitele jsem objevil snadno, v klidu s ním

povečeřel a pak mě Day dovedl do hotelového pokoje, aby mi

91

předložil návrh. Vyprávěl, že koupil letadlo, které teď na něj

čeká v Marseille, ve Francii. Ode mne chtěl, abych stroj

dopravil do Anglie. Chtěl jet se mnou, abychom oba přiletěli

letadlem zpátky. Připadal jsem si jako ve snu, vždyť šlo o úkol

pro začátečníka a ne pro divokého orla, jakým jsem se cítil.

Když dodal, že mi zaplatí sto liber a nezbytné výdaje, byl jsem

v sedmém nebi.

Neměl jsem proč váhat. Nebyl to sice velký obchod, ale

mně se zdálo, že mi ta stovka zachraňuje život. Ty bys asi

namítl, Bene, že bys za sto liber ani neohříval motory, ale já

tehdy neměl ani na párek. Kývl jsem. Zeptal jsem se ho, kdy

odjedeme. Když mi to pověděl, polilo mě horko. Pan Julius

Day měl totiž lístky na vlak v kapse. Odjížděli jsme prvním

ranním rychlíkem do Doveru, potom lodí přes kanál a do

Marseille. Vyspal jsem se, sbalil svých pět švestek a v půl

osmé ráno jsem stál na nástupišti a čekal, až se přižene

lokomotiva. Do odjezdu zbývalo pár minut a on pořád nikde.

Znervóznělo mě to. Rozhodně jsem nechtěl přijít o džob jen

proto, že mému chlebodárci ujede vlak. Přišel na peron

doslova v poslední vteřině. Vydechl jsem silněji než naše

lokomotiva, protože jsem se s tou stovkou už pomalu loučil.

Když jsme se usadili v kupé, vytáhl z kufříku pět

desetilibrovek a dal mi je jako zálohu. Zbytek prý doplatí, až

přistaneme zpátky na ostrovech. Ve Francii je mnoho míst,

kde bych se rád zastavil, ale tenkrát jsme se hnali rovnou dolů

k jihu. Jediná zastávka byla v Paříži, kde jsme museli čekat tři

hodiny na přípoj. Pozval mě na dobrou večeři. Vzápětí jsme

už zase seděli ve vlaku a uháněli dál. Julius Day byl docela

zajímavý chlápek, takže mi cesta ubíhala až moc rychle.

Vyprávěl řadu historek ze svých dobrodružných výprav

světem. Byl zkušený cestovatel a vtipný člověk. Bylo mu jistě

přes šedesát, ale svůj život nepromarnil. Prožil toho hodně –

pěkného i zlého.

V Marseille jsme si pronajali taxík a zamířili rovnou na

Marig Marseille, což, jak jistě víte, je tamní letiště. Dayovo

92

letadlo stálo v jednom z postranních hangáru. Šlo o starý

Berline Breguet, který kdysi létal na francouzských linkách.

Měl už hodně za sebou, ale když jsem prohlédl motor a ověřil

celkový technický stav, byl jsem spokojen. Na to, že ho Day

koupil na nějakém bleším trhu, byl překvapivě v pořádku.

Nádrže byly plné po okraj. Posadil jsem se k řízení a

nastartoval. Motor naskočil bez nejmenších potíží. Přidal jsem

plyn a motor zaburácel. Byla to nádhera, domů jsme měli

pouze pár hodin letu.

,Na jakém letišti přistaneme?’ zeptal jsem se, sotva jsme

byli ve vzduchu. ,V Croydonu nebo v Lympne?’ Raději jsem

měl mlčet.

,Ani na jednom,’ řekl suše. ,Vyznáte se v mapách?’

,Jistě,’ přikývl jsem.

Vylovil z kapsy mapu jižní Anglie a prstem mi na ní

ukázal, kde mám přistát. Bylo to nějaké velké pole u

opuštěných vřesovišť na sever od Stowmarketu.

,Tam ale nemůžeme přistát,’ povídám.

,Ale, ale,’ ušklíbl se. ,Pročpak ne?’

,Musíme přece projít celnicí,’ řekl jsem rozhodně. ,My

nejdříve přistaneme na nějakém letišti s celnicí, tam vyřídíte

formality, a pak s vámi odletím, kam budete chtít. Bez

přihlášení nesmí nikdo nad Anglií létat. Letoun také musí

projít kontrolou. Kdepak, pane Day. Přistát jen někde v polích

není možné. Kdysi se to dělalo, ale s tím je dávno konec’

Zuřivě zavrtěl hlavou a zavrčel, že ho žádná lejstra

nezajímají. ,Nebudu přece ztrácet čas pro nic za nic!

Nechovejte se jako malé děcko! Nejsme přece ve válce!’

Opakoval to pořád dokola.

Jenomže já si také stál na svém. Rozhodně jsem nechtěl

skončit někde za mřížemi a dřepět tam půl roku.

,Ani nápad,’ prohlásil jsem. ,Buď přistaneme tam, kde

máme, nebo někde přistanu a vystoupím. Ta stovka mi za to

nestojí. A jen mezi námi dvěma,’ pokračoval jsem mírným

93

hlasem, ,Copak to vezeme v té bedně vzadu?’ V kabině

letounu totiž stála pečlivě přikrytá velká bedna.

,To není vaše věc,’ odbyl mě.

,Jak to že není?’ povídám klidně, ačkoli mnou už

lomcoval vztek. ,To byste se divil, pane Day. Pokud nás chytí,

protože se neřídíme platnými zákony, skončíte v base nejen

vy, ale i já. Jako pilot odpovídám za let i za náklad. Snad

uznáte, že se mi nechce trávit celé týdny o chlebu a vodě.’

Chvilku mi ještě kladl odpor, ale nakonec povolil.

Podíval se do mapy a zeptal se, které letiště je nejblíže jeho

sídlu. Potom už jsme se rychle dohodli, že přistaneme v

essexském Abbridge. Chvíli nato mi nabídl další stovku,

abych přistál na té jeho louce. Prý mu patří a zoufale potřebuje

dostat se domů co nejdřív. Jenomže to jsem už věděl, kolik

uhodilo. Podobnou nabídku by džentlmen nikdy neudělal. Po

94

čele mi začal stékat pot. Nadával jsem si, proč jsem netrval na

tom, abych se přesvědčil, co je v té zatracené bedně.

Blížili jsme se k Paříži a já neustále zvažoval, zda tam

nemám přistát a pozvat celníky a policisty na palubu, aby

zjistili, jak se věci mají. Julius Day seděl vedle mne na místě

druhého pilota a já se nemohl pořád rozhodnout. Ten chlapík

byl ke mně docela milý, choval se skvěle a byl dobrý

společník. A pak najednou přijde s úplatkem! Hlavou se mi

honily všelijaké myšlenky, ale když jsem si konečně

uvědomil, co je správnější, leželo nám pařížské letiště za zády

a nezbývalo, než letět dál.

Kanál byl na dohled a já si v duchu probíral, co řeknu

celníkům na anglickém letišti. Na další tah mého

zaměstnavatele jsem nebyl vůbec připraven. Věděl jsem, že

vedle mne sedí starý pán, který by ani mouše neublížil, a i

kdyby chtěl, jeho tělesná zdatnost byla tak chabá, že by na ni

potřeboval plácačku…

Povím vám, že ze všeho nejhorší je vlastní ješitnost a

přehnaná sebedůvěra. Však jsem na ní doplatil i tenkrát nad

pobřežím.

Dole pod námi se již prostíral Kent, když stařík vstal a

zmizel v kabině. Prý ho bolí hlava a najde si nějaký prášek.

Chvíli se tam zdržel, ale mne to nijak nevzrušilo.

,Tak kam míříme?’ zeptal se zvesela, když se vrátil.

,Do Abbridge, jak jsme se dohodli,’ řekl jsem, aniž bych

se k němu obracel. ,Přistaneme za deset minut.’

,Tak se podívejte, kam mířím já!’ ozvalo se za mnou suše.

Otočil jsem k němu očí a strnul. Dědek Day držel v ruce

pistoli a mířil mi na hlavu. Byl to úplně nový prvek v jeho

chování, který mě dost znepokojil. Aby to nebylo málo, měl

na sobě navlečený padák. Hned mě napadlo, že ho měl

schovaný v té zatracené bedně.

,Copak, copak?’ povídám smířlivě. ,Chcete něco?’

,Chci abyste plnil mé příkazy!’ vyštěkl. ,Jestli se k

Abbridge jen přiblížíte, vystřelím vám mozek z hlavy.’ Shlížel

95

na mne tak nenávistným zrakem, že jsem se v duchu omlouval

všem mouchám, o nichž jsem si dosud myslel, že jsou před

ním v bezpečí.

Nevěřil jsem, že by mi prostřelil hlavu, ale netoužil jsem

ani po tom, aby mi provrtal kulkou rameno. To by se mi

přistávalo moc mizerně. On by sice přišel o letadlo, ale ne o

život. Klidně by si vyskočil, zatímco já bych zahynul v

plamenech hořícího vraku a málokoho by pak napadlo hledat

kulku v ohořelé mrtvole v troskách letadla.

Byla to přitroublá situace. Nechtělo se mi porušit zákon,

ale na sebevraždu jsem taky nepomýšlel. Proti pouti na onen

svět mi náhle připadlo nedovolené přistání řekněme jako čistě

technické řešení. Navíc, až budeme dole, síly se vyrovnají a

stařík si se mnou třeba ještě užije. Přinejmenším dostane jednu

do zubů!

96

Odvrátil jsem se od něj, pokrčil rameny a věnoval se

řízení. Za chvíli jsem se podíval dolů. Ležela tam louka, na

které jsem měl přistát. Dokončil jsem první přelet a Day

zuřivě zamával pistolí. Dal jsem mu jasně najevo, aby mě

nerušil. Na ploše dole se dalo s trochou opatrnosti přistát. Na

konci louky stálo menší stavení a něco jako velikánská

stodola.

97

Ubral jsem plyn, sklonil příď letounu a s bravurou

ostříleného sokola přistál mezi drny. Ukázal mi, kam mám

zarolovat. Stodola na kraji louky prý poslouží jako hangár.

Dnes už ani nevím, co jsem tehdy chtěl udělat, kromě té

rány do jeho zubů, protože nakonec bylo všechno jinak. Jen

jsem došlápl na trávu, vrhli se na mne dva černí pořízci, kteří

jako by vypadli z oka samotnému vládci pekel. Chytli mě pod

krkem tak drsně, že mě rázem přešla chuť na boxování.

Lomcoval se mnou vztek, ale rozum mi radil, abych pohlédl

pravdě do očí. S těmi dvěma hromotluky a nervózním

dědouškem s pistolí, se moc špásovat nedalo.

Dovlekli mě do jakéhosi sklepení a závora dveří zaklapla.

Bylo tam jen malé okno těsně pod stropem, takže jsem byl v

pasti. Ani by mě nenapadlo, kam až se dostanu za mizernou

stovku liber. V té díře se nedalo dělat nic jiného, než zpytovat

vlastní osud, a tak jsem se do toho dal. Závěry byly jasné.

Zachoval jsem se jako naprostý osel, který strčí hlavu do

oprátky a pak se zmůže jen na žalostné zahýkání. Neměl jsem

právě růžové vyhlídky. Uměl jsem si totiž spočítat, co se dělá

s nepohodlným svědkem. Jenže čím víc člověk o svém

smutném osudu přemítá, tím hůř se s ním smiřuje.

Asi po hodině se dveře otevřely a vstoupil můj milý

stařeček, doprovázený jedním z černých pořízků. Ten nesl

podnos plný jídla. Bylo na čase, neboť právě uběhl čas

odpolední svačiny. Možná mi to nebudete věřit, ale velkou

chuť k jídlu jsem zrovna neměl.

K mému úžasu zmizela z tváře pana Julia vlčí maska a

opět tu byl ten milý, vlídný stařeček jako z pohádky. Dokonce

si ani nepřinesl pistoli. Počkal, až černý sluha prostřel, a pak

se mi začal dlouze omlouvat.

,Tisíckrát se omlouvám, drahý příteli,’ šveholil hladkým

hlasem. ,Přiznávám, že jsem se zachoval hanebně. Ted vám

tedy povím, oč mi šlo, pokud se ovšem chcete se mnou vůbec

bavit.’

98

,Prosím,’ ušklíbl jsem se a zakousl se do sendviče,

protože se mi rázem vrátila chuť k jídlu. ,Nejspíš to ale pro

mne nebude nic nového. Vím totiž dobře, že ta vaše bedna je

buď plná kokainu nebo opia!’

,Dobrotivé nebe!’ vytřeštil na mne zrak starý pán. ,Což si

vážně myslíte, že bych byl schopen kazit dobré mravy naší

staré Anglie takovým svinstvem? To mi hrozně křivdíte,

příteli.’

Zdálo se mi, že své zděšení nepředstírá, ale když už se

člověk jednou v někom zklame, hned tak neuvěří.

,Dobrá, mluvte,’ povídám. ,Jsem zvědav.’

,Nejdříve bychom ale měli dokončit náš obchod,’ řekl a

vytáhl z kapsy košile dalších pět desetilibrovek. ,Dal bych

vám prémii, ale neudělám to. Domníval byste se, že vás chci

uplatit. Jezte, já vám mezitím vysvětlím, co jsme vlastně

přivezli. Nebudete se nudit.’

Z nějakého nepochopitelného důvodu jsem tomu

podivínskému starci už zas začínal věřit. Jeho příběh opravdu

nebyl nudný a poslouchal jsem čím dál pozorněji.

,Deset let života jsem strávil v africké buši,’ začal.

,Hledal jsem zlato, pěstoval tapiok a lovil zvěř. Celou tu dobu

jsem žil mimo dosah civilizace. Nezapomínejte na to, protože

je to velice důležité. Po řadu roků mi patřila docela malá

kávovníková plantáž v Keni. Na mapě byste sice to místo

těžko hledal, ale nejbližší soused major James měl usedlost

dobrých šedesát mil daleko. Docela se mí tam líbilo, nebýt

potíží s těmi potvorami. Aha, vy nevíte s jakými. S leopardy.

Procestoval jsem celý černý světadíl, ale snad nikde jich

nežilo tolik pohromadě, jako právě tady. Leopardi jsou totiž

člověku nebezpečnější než lvi. Mimochodem, ještě nikdy jsem

neslyšel, že by lev zaútočil na člověka, aniž by se sám cítil

ohrožen. Leopard ale útočí bez důvodu a obvykle ze zálohy.

Abych to zkrátil. Útoky leopardů na dělníky nebraly

konce. Téměř každý týden jsem přišel alespoň o jednoho

muže, až se mezi lidmi začala šířit panika. Kdo by se těm

99

nešťastníkům divil. Najal jsem ozbrojenou ochranu, což mi

zvýšilo výdaje na dvojnásobek. Vyhlásil jsem těm skvrnitým

bestiím válku na život a na smrt. Pořídil jsem si také psa,

nejlepšího ze všech, aby zabíjel ty kočky ve dne i v noci.

Sehnat dobrého stopaře nebyla v buši žádná legrace. K takové

práci se hodí jen pár plemen.

Sehnal jsem bulteriéra a osvědčil se. Moje psisko se

nebálo ani čerta a průměrného leoparda zvládlo za pár minut.

Postupně však se mnou zestárl, ztratil sílu, a já už neměl srdce

štvát ho znova do džungle. Byl pořád odvážný, ale nebyl už

tak silný a rychlý. K chovu by se ale určitě hodil víc než

dobře. Napsal jsem příteli v Anglii, aby mi sehnal statnou

fenku. Myšlenka na smečku bulterierů mne neustále

pronásledovala. Pak přivezli Judy a byla to báječná holka, to

vám tedy povím.

V domě se chovala jako štěně, ale jak navětřila leoparda

stala se z ní zlá šelma. Jednou se pustila do dvou těch bestií.

Vyhrála, ale leopardi ji zle potrhali. Neumíte si představit, co

to s ní udělalo. Byla pak tisíckrát ostřejší než ty kočkovité

šelmy. Měla před sebou jen jediný cíl, dostat je všechny do

jedné.

Buster, tak se jmenoval můj první bulteriér, si Judy

oblíbil. Byli neustále spolu a štěňata na sebe nenechala dlouho

čekat. Měli čtyři. Proti šesti psům ve smečce to pak měli

leopardi tuze těžké. Běžely měsíce a má smečka získávala

stále lepší výsledky. Dokonce se zdálo, že leopardi vyklidili

pozice. Plantáži se dařilo víc než dobře. Potom však došlo k

velice vážné nehodě, která ukončila moje farmaření v černé

Africe.

Jednoho večera jsem seděl na verandě v houpacím křesle

a srkal kávu. Pozoroval jsem západ slunce. Musím

připomenout, že verandy afrických domků nemají podezdívku,

a je to vlastně jen pár prken ležících volně na zemi. Byl jsem

tehdy dost unavený, protože jsme pracovali po celý den. Pušku

jsem někam odhodil a jen tak po očku sledoval svou smečku.

100

Buster, který mi ležel u nohou, najednou vyskočil a

naježil se tak, jak jsem ho ještě neviděl. A pak se z vysoké

trávy vynořil stín a vznesl se do vzduchu. Leopard si přišel pro

kořist, ale tak obrovskou bestii jsem ještě nikdy neviděl.

Musel to být král všech leopardů. Byl velký skoro jako lvice a

také jeho skok byl přesně vypočítaný. Vrhl se přímo na mne.

Stačil jsem jen zvolat ,Judy!’, protože byla mou jedinou

nadějí. Ke své pušce jsem se už nemohl dostat.

Bránil jsem se, seč mi síly stačily. Stačil jsem zvednout

křeslo nad sebe a to mi nejspíš zachránilo život. Dřevo

praskalo, váha zvířete mne srazila k zemi a drápy toho ďábla

naštěstí na chvíli uvázly v polštářování. Přesto mě ta bestie

stačila pochroumat víc než dost.’

Day si vyhrnul rukáv a ukázal mi dlouhé jizvy na

předloktí.

,Neměl bych proti leopardovi naději,’ potřásl hlavou.

,Dodnes mám před očima otevřenou tlamu a obrovské tesáky.

Vtom se objevila Judy. Bez zaváhání skočila kočce po

chřtánu. Král leopardů se na ni vrhl. I můj starý Buster přišel

na pomoc, a štěňata nezůstala stranou. Pak už jsem vnímal jen

skvrnitý kožich, psí těla, řev, vrčení a bolestné vytí. Všude

stříkala krev. Leopardi samec byl obr a zabiják. Musel jsem

něco udělat, protože by si zcela jistě poradil se všemi psy.

Vklopýtal jsem do kuchyně, našel ručnici a dobelhal se na

verandu. Všude ležely třísky, zvířata se zmítala ve smrtelném

objetí. Střílet se nedalo, neboť bych mohl zasáhnout své

miláčky.

Nakonec jsem se odhodlal. Přikročil jsem k šelmě,

přiložil ústí hlavně k velké hlavě a zmáčkl spoušť. Leopard

byl na místě mrtev. Vzápětí jsem omdlel.

Když jsem se probral, ležel jsem v kaluži vlastní krve.

Nikdo z mých černých dělníků mi nepomohl. Jsou to zbabělci.

Bojí se těch koček tak, že když uviděli, jak leopard útočí,

rozutekli se. Jeden seděl v koruně stromu. Aspoň dával pozor,

zda se proberu. Pracně jsem se postavil na nohy a on teprve

101

potom přivolal ostatní. Žádný z nich nebyl daleko, ale když

jsem je potřeboval, byli k ničemu.

,Klál leopaldů!’ šišlal ten hloupý černoch a ukazoval

chvějícím se prstem na mrtvé zvíře.

Ztráty byly hrozné. Judy byla mrtvá, starý Buster sotva

dýchal a bylo zřejmé, že ho budeme muset utratit. Také dvě

mláďata měla na kahánku, a ani další dvě na tom nebyla

nejlíp. K mému velkému překvapení to však všechna štěňata

přežila. Když jsem se za dva měsíce pobytu v nemocnici vrátil

na farmu pro věci, protože doktor jasně prohlásil, že v Africe

zůstat nemohu, štěňata už zase čile dováděla kolem domku.

Bylo jasné, že si ta psiska musím odvézt s sebou. Nechal byste

je tam, po tom všem?

Ani ve snu mě tehdy nenapadlo, že u nás v Anglii zavedli

jakési idiotské veterinární předpisy. Psy jsem naložil a jeli

jsme domů. Až v Marseille jsem se dozvěděl, že budou muset

na půl roku do karantény. To ale nepřicházelo v úvahu. Jak

bych se mohl odloučit od psů, kteří mi zachránili život. Prvně

v životě jsem začal dumat, jak ten zpropadený zákon obejít.

Nepřipadalo mi, že jde o vážný přestupek a nemyslím si to ani

teď. Věděl jsem, že své psy budu muset držet na svém panství

odděleně. Nejsou zvyklí ani na anglické podnebí ani na zdejší

nemoci. Musím je chránit. Moje panství, jak vidíte, leží na

samotě. Nikdy by mne ani nenapadlo, abych se s nimi vydal

do nějakého města mezi lidi. Těch mám již dlouho plné zuby.

Ta psiska mi ale zachránila život, a já jim teď musím splatit

dluh.

Už jste jistě pochopil, co jsem udělal. Koupil jsem si

letadlo a nechal ho, pochopitelně i se psy, ve Francii. Nebyli

po celou dobu v letadle. Staral se o ně můj agent. Když jsem

mu sdělil, že brzy odletíme, všechno připravil. No, a teď již

víte, co bylo v mojí bedně.’

Day se otočil ke dveřím a otevřel je dokořán. Čtyři

bulteriéři vběhli do sklepa a radostně skotačili kolem svého

pána. Bylo zcela jasné, jak se navzájem milují. Stařík se

102

usmíval jako první jarní den, pochopil jsem, že nedokáže bez

nich žít.

Co jsem měl dělat? Julius Day se díval na mne, pak na

psy. Já na něj a zase dolů na ta mláďata. On měl slzy v očích a

ani já se jim neubránil. Byla to vážně dojemná chvilka,

pánové.

,Udělejte nyní to, co si myslíte, že je správné,’ řekl potom

Day tiše. ,Pokud vám vaše svědomí přikáže jít na policii, běžte

tam a řekněte jim, že jsme porušili předpisy. Dostanu pokutu,

ale na té mi nijak nezáleží. Zaplatím cokoli. Pokud by mně

však chtěli psy sebrat, a oni to udělají, budu je bránit. Nikomu

nedovolím, aby ta má psiska někam zavřel. Možná, že by je

dokonce chtěli utratit. To nikdy nepřipustím! Raději zahynu s

pistolí v ruce.’“

Rozhlédl jsem se po kantýně a sledoval, jak se tváří

ostatní piloti. Mlčeli, hleděli na podlahu.

„Co byste dělali na mém místě vy?“ povídám. Mlčeli dál.

„Tak raději mlčte,“ řekl jsem. „Určitě byste udělali totéž

co já. Potřásl jsem staříkovi rukou a rozloučil se. Lidské

porozumění znamenalo mnohem víc než nějaký veterinární

předpis. Já…“ koukl jsem ke krbu a zarazil se.

Ben Garrick se poťouchle usmíval. „Kdypak se to stalo,

Tommy?“ zeptal se vážně.

„Asi před třemi roky. Proč?“

Ben, ten starý dobrý Ben, se náhle rozesmál. Skryl tvář do

dlaní a vybuchoval takovými záchvaty smíchu, až slzel.

Ostatní na něj hleděli užasle a snad i trochu uraženě. Jeho

smích se samozřejmě nejvíc dotkl mě.

„Můžeš mi vysvětlit,“ řekl jsem ostře, „co je k smíchu na

lásce člověka ke zvířeti?“

„Můžu, hochu,“ řekl Ben a setřel si z tváře slzy. „Za pár

týdnů po tobě jsem totiž čirou náhodou taky dojel do Marseille

a potom přiletěl do Anglie s hezkou smečkou mladých

krásných bulteriérů. To je ale náhoda, nezdá se ti?“

Všichni se na něj zadívali.

103

„Vážně?“ zakoktal jsem. „To znamená, že Day je špinavý

lotr! Jak ale víš, žes tam byl až po mně?“

„Jednoduše,“ řehtal se Ben. „Ta scénka s pistolí se asi

starému pánovi moc nezamlouvala, a tak mi příběh o králi

leopardů vyprávěl už v Marseille, aby mé srdce změklo včas.

Vysadil jsem ho bez řečí u jeho stodoly. A je tu ještě jeden

rozdíl. Můj stařík se jmenoval Night. Neboj se, tvému Dayovi

jako by z oka vypadl!“

Civěl jsem na něj beze slova.

V té chvíli pochopili pointu i ostatní piloti a našim

chlívkem zaburácel halasný smích.

„Určitě jsme nebyli jen dva,“ kuckal se Ben. „Celé houfy

drahých štěňat mu převezli hodní piloti se slzami v očích. Je

štěstí, že ho nenapadlo dovážet sem z jihu Francie chovné

býčky…“

„Hromský Day i Night,“ zavrčel jsem, ale potom jsem

neodolal a rozřehtal jsem se taky.

104

POD VLAJKOU SE ZKŘÍŽENÝMI HNÁTY

ANEB S PIRÁTY NEJSOU ŽÁDNÉ ŽERTY!

Piráti! Stačí vyslovit to slovo nahlas a většině lidí se

vybaví živý obraz, na kterém se z dýmu valícího se z hořící

lodi vynoří pirátská galéra až po stěžně naložená zlatými

dublony, nad nimiž se sklání horda mužů s větrem ošlehanými

tvářemi. Ve svitu slunce se blyští ostré meče, na stěžni vlaje

černá vlajka se zkříženými hnáty a lebkou. Nad plachtovím

krouží havrani a krkavci, občas tam dolétne i velká alka.

Prostě a jednoduše, literatura udělala své. Víme ale opravdu,

jak to s piráty bylo ve skutečnosti? Nebylo to všechno

poněkud jinak?

105

Ve slovníku najdete tuto definici: piráti jsou námořní

lupiči, kteří s nezměrnou krutostí kradou majetek na palubách

křižujících a plavících se lodí. Jsou to nesmiřitelní vrazi a

zabijáci. Všimli jste si vůbec, že jen výjimečně najdete zmínku

o útocích pirátů na souši či na řekách?

Vyplývá z toho jednoduchý závěr. Pirátství je prostě

řemeslo námořní, a ti kdo ho provozují, širé moře nezbytně

potřebují. Je to zvláštní, neboť nepiráti se často plaví také po

řekách případně i na rybnících nebo jezerech. A lodi najdete i

v přístavním doku. Ostatně i přístavy a lodní dílny patří k

moři. Nebo ne?

Když se ale na ty historické proklatce podíváme z trochu

jiného úhlu, budeme možná překvapeni, jak to s nimi bylo ve

skutečnosti. Začněme právě u žánrových obrázků. Z jakéhosi

nám neznámého, avšak pro autory naprosto zřejmého důvodu,

jsou piráti obvykle líčeni v nejkřiklavějších barvách. Na

hlavách nosí barevné šátky, opasek či šle drží pestře kárované

kalhoty a v zubech se jim blyští ocelové dýky. Není divu.

Tvůrci dobrodružných románů a amerických filmů udělali z

nejsurovějších vrahů a žhářů malebné svobodomyslné reky,

kteří musí potápět cizí lodě a vraždit nevinné lidi jenom proto,

že jim zlovolně se chechtající a čtenáři odporný guvernér

nechce dovolit, aby se volně plavili po širých dálavách

oceánů. Z tohoto hlediska jde vlastně o barevně oblečené

chudáky a ať to bereme z jakékoli strany, pravdy o pirátském

řemesle víme velice málo.

Každý líc má rub a piráti měli i pro ty nejzvířečtější

zločiny docela dobrou omluvu. Dobře totiž věděli, že mnozí

jejich soupeři nevyznávali šlechetnost a dobro. Mnohý

guvernér byl vážně padouch a mnohá posádka obchodní lodi

nebyla o nic slušnější než ti, kdož pluli pod vlajkou s lebkou a

zkříženými hnáty. Obě strany si tedy neměly co vyčítat…

Pirát však musel být víc než obyčejný byť statečný

námořník. Byl samostatnější, musel být! Bez umění postavit

106

loď, určovat světové strany a srovnat se s bouřemi by brzy

pohořel. Musel zvládat plavbu i na rozstřílené kocábce. Už po

rodičích musel mít v krvi odvahu k dobrodružství a posedlost

dálkami. Mezi piráty chyběli peciválové a lenoši. Nejvyšším

velitelem byl tehdy vítr a proto obvykle pluli tam, kam je

zavál. Nedá se popřít, že současné námořní řemeslo má v

mnoha směrech své kořeny právě na starých pirátských

korábech.

Dodnes se historici přou, proč se tolik mužů dalo svést na

tak děsivé řemeslo, jakým pirátství bezesporu bylo. Proč se

vrhli na krádeže a vraždění? I pro to by se nejspíš našla celá

řada důvodů. Prvním a patrně nejdůležitějším byli samotní

majitelé lodí. Velice často nabádali své posádky, aby při první

příležitosti poslali ke dnu každou loď majitelova konkurenta.

Čím méně plavidel dorazilo k zemi zaslíbené, neboli plné zlata

či koření, tím bohatší kořist zbyla pro ty, kteří dopluli.

Námořní války zuřily dál, přestože se králové navzájem pevně

ujišťovali o přátelství a míru trvajícím až za hrob. Někteří

kapitáni dokonce dostávali královské pověření, že rabují ve

jménu koruny. Pomazané hlavy tím vlastně dávaly zkušeným

kapitánům a lodníkům pověření, které je opravňovalo k

činnosti, za níž je o pár let později, dali oběsit. Není podobný

postup větším zločinem než útok na loď? Není prachsprostou

zradou?

Když uzavřela Anglie ze Španělskem příměří, pirátské

glejty byly okamžitě zrušeny. Co to však přineslo prostým

mužům na palubách? Najednou byli úplně bez práce. V

přístavech nebylo k hnutí, krčmy praskaly ve švech. Ale jen

do chvíle, než námořníci utratili zbylé peníze, což ovšem

netrvalo dlouho. Potom se v přístavech toulaly hordy

hladových a otrhaných chlapů, kteří museli nějak žít. Může se

pak někdo divit, že se vrátili k řemeslu, které dobře znali?

Když se na druhé straně některý z nich dostal do posádky

řádné obchodní lodi, mohl počítat s tím, že jeho kapitán bude

lotras a podvodník, který okrádá o příděly jídla dokonce i

107

členy vlastní posádky, nevyplácí jim žold a dokonce jim

odpírá rum! Proč potom obviňovat ze vzpoury ubožáky, kteří

vzali pomyslnou spravedlnost do svých zkrvavených pazourů?

Nesmíme také zapomínat, že muži do posádek se tehdy

nenajímali za nějaký plat. První muži na palubách byli otroky.

Na tehdejší válečné lodi byli zase násilně verbováni prostí

rolníci, kteří o mořeplavbě nevěděli pranic. Když odmítali,

končili na šibenicích. Často docházelo k tomu, že na palubě

sloužili chlapi, kteří viděli mořské vlny prvně v životě, když je

násilím dovlekli do přístavu a dostrkali na palubu. Také

někteří zločinci dostávali na vybranou: „Zvolíš si oprátku či

službu na moři? Nemáš moc možností, he?“

I z těchhle důvodů se to v posádkách korábů hemžilo

prapodivnou čeládkou od skutečných hrdlořezů, kterým bylo

jedno, koho zabijí, až po nevinné rolníky, kteří by s nadšením

vyměnili moře za pole, slepici nebo ještě raději za krávu. Našli

byste mezi nimi i mnoho zoufalců, kteří uprchli z rodné vsi,

aby se vyhnuli náboženskému pronásledování.

K záměrnému pirátství však vedly i mnohem lepší

důvody. Peníze tehdy neležely v bankách nebo na poštách, ale

v trezorech bohatých guvernérů osad. Obchod byl založen na

přímém prodeji, takže každá větší loď vezla na palubě truhlu

se zlaťáky. Protože běžný zisk z obchodu nebyl tak velký, aby

bylo možné chránit koráb ozbrojeným doprovodem, obchodní

lodi, vezoucí plný trezor, se stávaly snadnou kořistí lupičů.

Ať už to tedy vezmeme z jakéhokoli konce, vyplývá z

toho stručný závěr. Mnozí piráti byli chudáci, ale pirátství jako

zaměstnání na plný úvazek bylo skvělým zdrojem obživy!

Dříve však než vám budu vyprávět pirátské příběhy, je

třeba se zamyslet ještě nad jednou okolností. Naše dnešní

společnost už po celé desítky roků nesouhlasí s trestem smrti a

jeho výkonem před veřejností. Před dvěma sty lety a celá

staletí před tím (pirátské řemeslo je staré okolo dvou tisíc let)

však veřejné popravy bývaly na denním pořádku. Když dítě

108

ukradlo na tržišti kus chleba, usekli mu ruku. Na každé větší

křižovatce stály když už ne šibenice, tak alespoň pranýře a

nedá se říct, že by zrovna zahálely. Říká se, že čumilové na

ulicích se docela dobře bavili při pohledu, jak uniká život z

oběšencova těla.

Smrt byla na denním pořádku, takže pro měšťana i pro

vesničana neznamenala nic mimořádného. Život sám probíhal

v ovzduší strachu a neštěstí. Lidský život ani v „civilizované“

Anglii nestál ani za hrst měďáků. Potom se nemůžeme divit,

že utrpení lidí bylo jejich mučiteli pro smích. Navzdory

křesťanství bylo mučení ve středověku oblíbenou zábavou.

Vraťme se však o dva tisíce let zpět do historie a

představme si římskou obchodní galéru plovoucí k ostrovu

Rhodos v Egejském moři. V malebné oblasti, plné malých

ostrůvků s rozeklaným pobřežím vane nad modrým mořem

svěží vítr. Napíná nevelkou čtvercovou plachtu a pomáhá

veslařům pohánět galéru k cíli. Všichni muži na palubě mají

co na práci.

Najednou se ze zákrytu skalisek vynoří mnoho štíhlých

dlouhých člunů s napnutými plachtami. Posádka galéry nemá

čas je počítat, neboť jejich úmysly jsou zcela zřejmé. Jsme

právě svědky přepadení pokojné obchodní lodi. Na klidné

hladině moře se schyluje ke kruté řeži, ze které vítězně vyjdou

útočníci. Piráti!

Přes boky galéry se vrhají na palubu muži ze zarostlými

tvářemi, a vraždí vše živé, co se na obchodní lodi pohybuje.

Netrvá dlouho a třesk mečů i ryk boje utichají a zaznívají

steny umírajících, divoký smích a posměšné chechtání

zlosynů.

Mezi těmi, kteří přežili útok, sedí i mladík, který se na

první pohled liší od ostatních. Podle šatu patří k vyšším

vrstvám římské společnosti. Po celou dobu si něco čte z

pergamenu, který svírá v ruce. Na útočníky ani nepohlédne…

109

Brzy se na něj upřou oči všech. Ani krutí piráti náhle

neví, jak se zachovat. Rozpačitě kloní čepele dolů a obracejí

se k veliteli, který stojí opodál. Kapitán je příliš zkušený muž,

aby dal srazit hlavu i tomuto muži. Už několikrát získal skvělé

výkupné. Na úder mečem je vždycky dost času.

„Kolik za něj dostaneme?“ ptají se kapitána.

„Aspoň dvanáct talentů,“ ušklíbá se kapitán. Udělá

několik kroků k sedícímu mladíkovi a tvrdým kopancem ho

donutí vstát.

„K čertu!“ zálibně mlaskne, když si ho prohlédne zblízka.

„Za toho dostaneme nejmíň dvacet!“

Mladíka jeho slova nijak nezaskočí. „Pane, váš odhad

nestojí za nic,“ říká a klidně se dívá do krutých očí kapitána.

„Můj život má cenu nejméně padesáti talentů!“

Paluba oněmí. Je to poprvé, kdy si někdo z lodi dovolil

protivit se kapitánovi. A ještě nikdy neslyšeli, že by lidský

život mohl mít tak vysokou cenu. „Kdo to je?“ nese se galérou

tichý šepot.

Kapitán dokonce chápe, že tady nepřichází v úvahu ani

klasický způsob, jak podat zprávu příbuzným, že je rukojmí v

jejich rukou. Za tak velké peníze se nesluší někomu řezat uši.

Nejvyšší z pirátů po krátké odmlce moudře pokývne hlavou.

„Dobrá, padesát! Pošleme si pro ně do Říma.“

A právě tahle poměrně bezvýznamná příhoda na palubě

zapomenuté lodi dost ovlivnila dějiny. Rukojmím byl totiž

jistý Gaius Julius Caesar, jeden z budoucích největších vládců

na Zemi. Piráti, aniž by ztráceli čas, odvezli svého zajatce na

jeden ze středomořských ostrovů, kde čekali na slíbené

výkupné. Navzdory svému postavení a šlechtickému původu

se Caesar dokázal velmi rychle podívat pravdě do očí a

zaujmout postoj, který mu zachránil život. Duše vzdělance

okamžitě našla způsob, jak alespoň dočasně získat určitou

převahu nad odpornými hrdlořezy. Nebál se soupeřit s nimi ve

fyzické síle a porážet je. Prošel celou řadou soubojů, závodil s

nimi po pláži, metal kozelce i zápasil v ringu. Piráti se ještě

110

nikdy nesetkali s člověkem, který by se jim dokonce dovolil

posmívat, když s ním prohráli.

Po večerech s nimi posedával u táborového ohně a

naslouchal jak si vypráví. Občas i sám přispěl k zábavě.

Netrvalo potom dlouho a dostal vlastní stan, aby mohl trávil

noci sám. Byl sice i nadále zajatcem, ale měl zcela výsadní

postavení.

Celý měsíc trvalo, než bylo doručeno výkupné. Caesar by

spasil svůj život, i kdyby pirátům nabídl pouze dvacet talentů,

avšak on o penězích nikdy nevyjednával. Když bylo výkupné

předáno, piráti vysadili Caesara na Milétu a jejich čluny

zmizely na otevřeném moři. Ještě než se rozloučili, Caesar se

podíval veliteli pirátů do očí a nahlas se zapřísáhl, že nastane

den, kdy dá všechny jeho muže pochytat a ukřižovat. Piráti se

rozesmáli, neboť považovali jeho slova za dobrý žert. Nevzali

ho vážně. Měli své peníze, mohli si koupit spoustu jídla, sudy

111

vína, ženy a vše, co chtěli. Měli před sebou rajský život a pár

slov nějakého zpychlého dvořana je nemohlo rozházet.

Neuběhl ale ani týden a jejich hodokvas přerušili nezvaní

hosté.

Připluli na čtyřech válečných galérách. Velel jim mladý

Říman a posádku tvořilo pět set po zuby ozbrojených vojáků.

Caesar dobře věděl, kde leží hlavní stan pirátů. Během

pár hodin téměř tři sta mužů poznalo římské věznice zevnitř a

pirátské čluny skončily na dně. Caesar hned vyrazil za

správcem oblasti, jenž byl jediným mužem, který měl podle

zákona právo vynést rozsudky smrti. Všechno ale bylo jinak.

Guvernéra se zmocnil hrozný vztek, nikoli na piráty, ale na

toho drzého Římana. Korupce totiž kvete v každém věku.

Také správce byl prohnaným obchodníkem, jehož vlastní

galéry bezpečně proplouvaly nebezpečnými vodami. Však

také platil pirátům předem desátky a piráti potápěli jen lodice

jeho konkurentů. Kdyby teď dal popravit celou bandu, hned

by na její místo přišla jiná a on by musel platit jí. Římana

proto vykázal ze svého domu s tím, že se na celou záležitost

„podívá.“

Caesar ovšem pochopil, co je podstatou věci a rozhodl se,

že se na věc „podívá“ sám. Dal vyvést třicet hlavních pirátů v

řetězech a předstoupil před ně. Připomněl jim svůj slib a

nechal je všechny ukřižovat. Umíte si zcela jistě představit,

jaký úšklebek mu hrál ve tváři, když jim nabídl osvobození od

pomalé smrti. Souhlasili a on pak dal všem pirátům před

ukřižováním proříznout hrdlo. Dalo by se tedy tvrdit, že

Caesar patřil k prvním bojovníkům proti korupci a proti

pirátství…

Nejspíš víte, že k nejlepším mořeplavcům historie, kdysi

patřili Vikingové. Ostrované z britských ostrovů po nich

ledacos zdědili. Navzdory tomu, že Vikingové se při svých

nájezdech

vyznačovali

opravdovou

krutostí,

uvnitř

jednotlivých oddílů panovala tvrdá a přísná disciplína.

112

Jejich řády zahrnovaly celou řadu tvrdých trestů za

nešlechetné chování a zločiny. Zrada se odměňovala trestem

největším. Smrt proradného Vikinga kdesi v neznámém koutě

některého ze sedmi moří zůstávala pak dlouho v paměti

ostatních členů posádky.

Vikingové byli odvážnými plavci, ale i skvělými

navigátory, a tak se dnes nikdo nediví důkazům, že slavný

Kolumbus se dostal do Ameriky až pět set let po nich.

Jejich dovednosti byly tím, co je v severských mořích

udržovalo při životě. Vikingské mýty vždy obsahovaly

nezměrnou smělost a schopnosti navigace. Po svých božských

předcích Vikingové museli převzít nejednu vlastnost. Za

zmínku zcela jistě stojí, že jejich veslaři nebyli nikdy otroky.

Sami bojovníci zasedali k veslům. Se štíty, meči a oštěpy!

113

Musel to ale být úchvatný pohled, když se flotila

vikingských lodic s těmito dobyvateli plavila po Severním

moři. Muži seděli u vesel a s veškerou silou se do nich opírali

navzdory vlnám, větru a silám přírody. Severské mýty také

připomínají jejich výboje. A nesmíme ani zapomínat na

dvouruční meče nebo sekery, které jedním úderem rozpoltily

protivníkovu hlavu ve dví. Ano, přesně tak se v těchto

barbarských dobách válčilo.

Na konci osmého století se Vikingové stali nejen

postrachem severských ostrovů, ale i anglického pobřeží.

Jejich vylodění mělo vždy přesně stejné následky. Vraždy,

plenění, vypálení osad a poté založení nových, vikingských.

V tehdejších dobách často přežíval jenom ten, kdo zabil

druhého. Proto nebylo divu, že také původní obyvatelstvo,

které se stačilo vyhnout smrti, bralo zbraně do svých rukou a

loupilo někde jinde. Koho by tedy překvapilo, že se to u

britského pobřeží piráty jenom hemžilo. Jedna pirátská rodina

žila vedle druhé, a ani v Irsku či Skotsku tomu nebylo jinak.

Vikingové se ale odvážili mnohem dál. Ani Španělsko,

Itálie nebo africké pobřeží jim nebylo nedostupné. Jméno

Viking se vyslovovalo po celém světadíle s pověrečnou

hrůzou.

Účinně se jim dokázala postavit pouze německá města na

pobřeží. Lübeck, Hamburk a další přístavy vytvořily jakési

spojenectví, které nazývali Hanza. Tahle hanzovní města

potom společně čelila krutým a vražedným útokům z moře.

Vida, i k prvnímu mezinárodnímu paktu přispěli piráti!

Po nějaký čas se tento systém osvědčoval velice dobře.

Obchodní lodě dokázaly proplout a piráti se neodvažovali

zaútočit. Jenomže nic netrvá věčně. Kapitáni mírumilovných

lodí záhy zjistili, jak hluboko mají sami do kapsy a jak

výnosné může být řemeslo piráta. Kořist z palub zničených a

vypleněných pirátských korábů budila lupičské vášně i u těch,

kdo dosud stáli na straně zákona. Lodníci se svým ubohým

žoldem, chápali rychle. Velká část hanzovních lodí se brzy

114

kdesi ztratila, aby se vynořila všude tam, kde proplouvaly

bohaté obchodní koráby. Z hanzovních „strážních“ sil se

mávnutím zlatého proutku stali nejhorsí loupežníci, jejichž

nájezdy dokonce předčily zběsilost mužů, které měli vyhladit.

Nezapomínejte, prosím, že v tehdejších dobách, každý

válčil s každým, všude hořely válečné ohně, hynuli lidé a

získaná kořist se stávala majetkem silnějšího. Vyměnit zástavu

svého pána za vlajku s lebkou byla zcela nepodstatná

drobnost.

Aby se celá záležitost ještě více zkomplikovala, přišly na

řadu úplatky. Hamburk si dokonce některé pirátské lodi

najímal, aby mu pomáhaly v boji s Dánskem. Nikdo už

pořádně nevěděl, kdo je na čí straně. Mořská hladina se

proměnila v peklo, ze kterého dokázala uniknout jen

nejsilnější a nejlépe vyzbrojená plavidla.

Hrůzná léta vyvrcholila, když se do „ochrany“

hanzovních měst pustili dva chlapíci, kteří věděli co chtějí.

Jmenovali se Godekin a Stertebeker. Nepatřili mezi mírné

beránky, soupis jejich zločinů by naplnil velikánskou

knihovnu. Stertebeker se mimo to proslavil jako notorický

opilec, však mu říkali „Jednohlt“. Tito dva pánové, které těžko

řadit mezi ctnostné občany, se brzy spojili s dalšími dvěma

vyvrhely Moltkem a Mantetulem. Spojenectví téhle čtveřice se

stalo hrůzným příkladem nelidské krutosti a odporné

chamtivosti. Říkali si „Vyvolenci boží“ nebo „Nepřátelé

světa“ a obklopili se tou nejhorší sebrankou, která kdy žila v

přístavních brlozích měst severní Evropy. Vraždy, loupeže a

požáry. Obyčejní lupiči a vrazi tehdy utíkali z přístavů,

nejraději do hor.

Právě proto asi pohár přetekl. Simon Utrechtský z

Hamburku jako kapitán vlajkové lodi Strakatá kráva a jemu

přidělené flotily připravil na tyto ničemy zdrcující úder a

spláchl je do mořských hlubin.

115

Většinu pirátů pobili a jejich velitele „Jednohlta“ zajali.

Celý příběh ale neskončil na popravčí stolici v Hamburku, ale

až o něco později. Dodnes je legendou. U jeho lodi totiž

odhalili ohromující tajemství. Hlavní stěžeň, který z dálky

připomínal mohutný kmen z tvrdého dřeva, byl ve skutečnosti

odlit z ryzího zlata. Když pirát rozvinul před útokem plachty,

vždycky tak své posádce připomínal, jaká kořist je čeká.

Nyní si snadno domyslíte, z jakých zdrojů byla vyrobena

zlatá koruna vztyčená na špičce jedné z věží vysvěceného

kostela všech hamburských námořníků. A dostalo se také na

náhradu majetkových škod.

Povídáme si tady o severských hrdlořezech na palubách

plavidel, a málem bychom zapomněli, že také na britských

ostrovech se rodila pěkná čeládka.

Také u nás tekla krev proudem a nebylo to pro nic za nic.

Voda v potocích byla rudá a příčinou bylo zlato. Proto umírali

Norové, Keltové, Dánové i Normani. Přežil jen silný, kdo byl

slaboch nebo nemocný, byl odsouzen. Nejvíc se cenila síla.

Když někdo mohl svému sousedu dokázat, jak hravě ho

přemůže, nikdy si to neodepřel!

A proto také z britských přístavů vyplouvaly koráby s

posádkou odhodlanou ke všemu. K vraždění, plenění a

znásilňování. Byla to jakási obdoba křižáckých tažení za

vidinou zlata, rozkoše a slávy. A přesně na těchto výpravách

se rodila pověst skvělých mořeplavců Albionu.

Plavby dosáhly prvého rozkvětu již v dobách římských

výbojů v Británii. Vláda na ostrovech byla tehdy příliš slabá k

udržení pořádku. To ale netrvalo příliš dlouho.

V roce 286 císař Maxmilián rozhodl, že rozdrtí všechny

námořní piráty v severských úžinách. Měl už dost

neúspěšných výprav, které přinášely výlučně ztráty. Pověřil

velením Marca Aurelia Carausia, který se narodil právě v

severských provinciích a nyní je měl chránit. A přestože byl

Římanem, lze o něm tvrdit, že šlo každým coulem o Skota.

116

Marcus Aurelius si velmi záhy vydobyl pověst „Ochránce

úžin“. Pirátům začalo přituhovat. Znovu a znovu se však

musíme podívat pravdě do očí. Vůbec nešlo o slávu, ale opět o

zlaté tele. Peníze, moc a majetek znovu sehrály svou úlohu.

Marca Aurelia zmámily malé pozornosti, které mu štědře

dávali právě ti, od kterých hodlal osvobodit moře i svět.

Řím sice neměl příliš dokonalý kontrolní systém, ale na

každého jednou dojde. Byl vydán rozkaz, aby proradný

správce provincie byl popraven. Peníze však jsou peníze, a

díky jim se Marcu Aureliovi zdařilo uprchnout. V době, kdy

se dostal do nepřízně velkého Říma, žil právě ve Francii. Kam

by odsud utekl jinam než do Británie? Jeho drzost neznala

mezí. Prohlásil se dokonce za svrchovaného vládce ostrovů. O

jeho vojenských schopnostech nikdo nepochyboval, protože se

tam vylodil s hordou skutečně nejhorších zabijáků. Leč

všechna sláva, polní tráva. Po sedmi letech Marca zavraždil

jeho vlastní osobní strážce. Kdo uplatil jeho? Nejspíš sám

císař!

Na britských ostrovech také neutichaly třenice a spory.

Každé jen trochu větší město mělo své vlastní zabijácké

tradice, vojsko i chuť získat majetek a ženu toho druhého.

Vražda stíhala vraždu, krádež se střídala s loupeží a tak to šlo

pořád dokola. Jediným způsobem, jak se z vraha změnit ve

šlechetného muže, bylo, nakrást si dost, aby si mohl svou

počestnost zakoupit. Kdo to nedokázal, platil po celý život

desátky tomu, nad jehož hlavou se třepetala vlajka s lebkou a

zkříženými hnáty.

Potom se obchod úplně zastavil. Neozbrojené bárky

chudých rybářů se ani neodvažovaly vyplout. Přístavy na

pobřeží Anglie, Skotska, Irska a Francie zely prázdnotou.

Postihlo to i piráty, kteří náhle neměli do čeho píchnout.

Doslova! Nebylo koho přepadat.

Stejně tak jako vznikla hanza proti Vikingům, britská

pobřežní města Hastings, Romney, Hythe, Dover a Sandwich

založila k ochraně svých zájmů spojenectví „Pěti přístavů“.

117

Později se k nim přidala městečka Rye a Winchelsea.

Královský dvůr se záhy přesvědčil, jak výrazně stoupl obchod

a přidělil tomuto seskupení celou řadu výsadních práv.

Hádejte, které patřilo k prvním? Vyloupit každou cizí loď,

která by vplula do přístavu!

Nezapomněli jste, proč se rozpadla Hanza? Přesně stejně

skončil i tento anglický bohabojný spolek. Ze šlechetných

ochránců se stali chamtivci a lupiči. Žádný obchodník,

nejenom cizinec, si nebyl před nimi jistý. Jejich pirátství mělo

jen jiný rámec. Dělo se v zájmu zákona a pořádku! Pořád ta

samá obehraná písnička.

V Devonu a Cornwallu už toho měli dost a postavili se

Pěti (zlodějským) přístavům na odpor. Přidali se k nim i

námořníci z Yarmouthu. I na moři se odehrávaly věci. Při

námořní bitvě proti společnému bretaňskému nepříteli se

rozpoutaly staré vášně a ostrované změřili síly mezi sebou. V

letopisech najdete zmínky, že pětadvacet britských lodí lehlo

popelem, když požáry založili jejich soukmenovci.

Plavidla Pěti přístavů pěstovala i jiné kratochvíle.

Přeplula třeba kanál a plenila bretaňské vesnice. Občas se však

zakousli do příliš velkého sousta. Místní francouzští obyvatelé

se rozběsnili, vrhli se na hodné návštěvníky z ostrovů jako

sršni a ti zjistili, že i suchozemci mohou mít ostrá žihadla.

Podobná historická období také vytváří celou řadu

romantických hrdinů. Mezi ně patří i manželka francouzského

šlechtice Olivera de Clisson z Nantes. Onoho mladíka

obvinili, že pomáhal normanským pirátům. Nejspíše toho na

svou obranu nemohl mnoho říct, protože Oliverova žena

dostala z Paříže divný dárek. Byla to jeho useknutá hlava.

Žádná milující osoba by si přece něco podobného nenechala

líbit ani dnes. Žena, jejíž krása byla pověstná po celé Francii,

se zhluboka nadechla a zvedla pěst.

Prodala veškerý majetek, najala si tři mohutné lodi a

vyzbrojila je vším, o čem srdce piráta může jen snít. Na

stožáru zavlála rudá vlajka a po celém pobřeží záhy tekla krev.

118

Naše nemilosrdná kráska zajímala plavidla, upalovala zajatce

a plenila vesnice. V podobě bohyně pomsty vstupovala na

palubu dobité lodi vždy jako první. Po jejím boku stáli její dva

synové, tehdy ještě děti.

Žádný Francouz, který jí padl do rukou, nepřežil. Ta milá

žínka podepisovala své rozsudky krví jako „La Dame de

Clisson“. Vzpoura tohoto druhu nemá obdobu v dějinách

pirátského řemesla. Těšíte se na romantický konec příběhu?

Ne, neposloužím vám. Tak jako řada záhadných postav v

lidských dějinách se i tato hezká hrdinka kamsi propadla. Ale

nebojte se. Určitě si našla novou lásku a potom po dlouhý čas

vychovávala děti jako milá a něžná manželka.

Francouzské útoky na Anglii na sebe také nenechaly

dlouho čekat. Bylo to jen dobře. Ostrované aspoň dostali

dobrý důvod, proč jim to oplácet. Do čela mstivých útoků se

postavil jistý John Harley, muž, jenž se stal národním hrdinou.

Byl vzorem chrabrého rytíře, který bez slitování plenil Francii.

Jednou se mu dokonce povedlo zajmout čtyřiatřicet

francouzských lodí vezoucích soudky s vínem! Ihned je poslal

za hradby Dartmouthu, kde žil a miloval. Jistě pak pochopíte,

proč jej město oslavovalo jako reka všech reků. Legendy

praví, že se lidé ze starého městečka koupali v červeni.

Tentokrát však nešlo o krev, pochopitelně to bylo víno. Když

někdo spatřil Harleyovy lodi, ihned mu provolával slávu. Byl

přece další důvod oslavovat. Celý tento příběh je docela

zábavný, když si uvědomíme, že pan Harley vlastně sloužil

své vlasti jako zastupující admirál.

Ano, lidé jakým byl Harley, otevřeli cestu Drakeům,

Raleighům a řadě dalších mořeplavců, kteří se vydali do

mnohem větších dálav. Avšak také jejich úspěch vycházel z

nejlepších vztahů s piráty a samozřejmě také na tom, jak se

uměli poklonit před královským trůnem. Byla to hra na ostří

meče.

Harlevův současník William Pay byl jedním z těch,

kterým se to povedlo. Mořský vlk tak proslavil i své rodiště,

119

malou dorsetskou vísku Poole. Stál v čele dlouhé řady výprav

proti Španělům. Nejvíc je asi ten filuta rozčílil, když jim

ukradl posvátný kříž přímo z chrámu na jejich území.

V roce 1406 byl Pay vyslán na další výpravu a vrátil se z

ní s kořistí z více než sta nepřátelských lodí. Pomsta na sebe

nedala dlouho čekat. Zatímco kocour nebyl doma, Španělé

podnikli drtivý útok na jeho domovský přístav, z čehož plyne

jen jediné. Někdo ho musel zradit. Záznamy z těch časů jsou

poměrně kusé. Dnes víme jen to, že Španělé pod vedením

obávaného válečníka Pero Niny vesnici spálili na popel, což

ale ve svém důsledku později vedlo k Payově ještě větší slávě.

Po tom zákeřném útoku si jiný významný muž najal tisíc

žoldáků, naložil je do všeho, co se udrželo na hladině a vydal

se útočníky pronásledovat. Odneslo to patnáct obchodních

lodí, což ve srovnání s městskými ztrátami byla jen kapka v

moři.

Hněv a touha po odvetě tehdy zachvátila jižní pobřeží.

Britové si nenechali ujít příležitost a po celé roky důsledně a

vytrvale potápěli španělské koráby kdekoli je našli. Španělsko

se stalo nepřítelem britské flotily číslo jedna, ať už šlo o věc

vojenskou nebo obchodní. Tahleta zápletka se docela dobře

hodila i koruně. Španělům totiž nikdo nemohl upřít, že po celá

desetiletí patřili k nekorunovaným vládcům moře. Donové z

Madridu však velice záhy o své pravomoci a výsady přišli.

No, tak rychlé to zase nebylo…

Rozdrcení španělské flotily, které se říkalo Armada,

neznamenalo jen ztrátu moci, ale hlavně potupenou pýchu.

Španělské koráby pak brázdily moře ještě dobrých sto let,

avšak byli to právě bukanýři, piráti či flibustýři, kteří se

postarali o to, že většina z nich skončila kdesi v hlubinách

moře. Dnes nám může připadat směšné, že o osudu námořních

operací kdysi rozhodovaly vesničky, kde lišky dávají dobrou

noc. Kdo dnes zná Poole, Fowey či Yarmouth?

120

Člověk se však má z historie vždy poučit. I dnes může

výrazná osobnost změnit svět kolem nás. K dobrému i zlému.

Nejde to sice již jen tím, že zvedne ruku s mečem a někomu

zahrozí, ale přece jen…

Prostě a jednoduše, s piráty nebyly v minulosti žerty a s

jejich současnými následovníky nejsou ani dnes.

121

ZÁVĚREM

Netřeba zdůrazňovat, že spisovatel W. E. Johns patří mezí

první autory dobrodružství, které prožívali bojující letci.

Obtížněji by se prokazovalo, že byl vůbec prvním autorem

hrdinů vzdušných bojů, mezi první však patřil nesporné.

Dosud však prošlo bez povšimnutí Johnsovo jiné

prvenství.

Jeho Biggles, stejně jako trosečník Robinson Crusoe,

náčelník Apačů Vinnetou a jeho bílý bratr Old Shatterhand,

král opů Tarzan, zbojník Robin Hood, kapitán Nemo, hrabě

Monte Christo, všichni čtyři tři mušketýři, jednonohý John

Silver a řada dalších pirátů, celý houfec kovbojů, šerifu a

pistolníků i další hrdinové jsou jen náhodným výběrem z

postav oživujících dobrodružnou literaturu. Co však stojí za

povšimnutí, je fakt, že pravidelně jde o muže, což platí téměř

bez výjimek!

Logika uvedeného pravidla vyplývá z toho, že řemeslo

námořnické vojenské i pirátské vykonávali muži, kteří měli

zdrcující převahu i mezi zbojníky, zlatokopy, zálesáky,

pistolníky a honáky krav. Přesto je pozoruhodné, že mezi

dobrodruhy téměř nezavadíte o ženu. Jde o velkou

diskriminaci, hřích o to větší, že někteří z tvůrců

dobrodružných příběhů si vybrali za hrdinu i psa, koně či

dokonce bílou velrybu! Pokud do příběhu vstoupila žena, stala

se obvykle jen předmětem hrdinovy lásky, a mohla si

122

považovat za čest, když chlap dělal své krkolomné kousky

právě kvůli ní.

Všimněme si, že v jiných druzích beletrie to bývá zcela

jinak.

V knížkách pro děti se to děvčaty často jen hemží, někdy

je jich tam dokonce víc než chlapců. Detektivní romány se

mohou pochlubit nejen slečnou Marplovou ale i řadou dalších

důvtipných žen, takže Sherlock Holmes, Perry Mason i

Hercule Poirot mají důstojné a naprosto rovnocenné dámské

protihráčky. Se ženami se čtenář setká v příbězích science

fiction a bylo by zde zbytečné psát o klasice historické nebo

společenské, kde ženy mají rovnocenné místo s muži jak mezi

povahami charakterními, tak zlotřilými.

Vraťme se však k dobrodružství.

U většiny z jeho tvůrců se zdá, že mají k ženskému prvku

nechuť až chorobnou, ženskou hrdinku najdete pouze v hrstce

příběhů Jacka Londona, Bret Harta a pár dalších autorů

dobrodružství. Obecně tam ženy chybí, jako by spisovatelé

nikdy neslyšeli o bohyni Dianě, o Amazonkách či kruté

hinduistické Káli nebo o naší Vlastě a Šárce. Až současná

doba objevila divoženku Xenu, jenomže ta se do našich

knihoven dosud nedostala, neboť ji známe pouze z televizních

obrazovek.

A konečně se dostáváme k prvenství W. E. Johnse, které

by Xena stejně ohrozit nemohla, protože je příliš mladičká.

Dostáváme se totiž k Johnsově pilotce Joan Worralson, které

již bude dobrých sedmdesát!

Ano, Worrals byla první ženou, která se svou přítelkyní

Frecks bohatýrsky poletovala nad světem, nosila za pasem

pistoli a nikdy neuhnula před ramenatým esesákem, ba ani

před rozzuřeným lvem. Byl to právě W. E. Johns, který ji

přivedl na svět a napsal o ní hned jedenáct příběhů. Partner

hrdinky se jmenuje Bill a občas sdílí smutný osud děvčat z

westernů. Z počátku se totiž na hrdinství podílí, ale později ho

Worrals musí zachraňovat a čtenář očekává, kdy už autor

123

nechá Billa teskně sedět v kuchyni nad usychající večeří,

protože jeho dívku zdrželo něco nesmírně důležitého, třeba

zrovna ten rozzuřený lev. První příběhy Worrals se odehrávají

za druhé světové války, další v Africe i jinde. O humor se

obvykle stará Worralsina pihovatá kolegyně Frecks…

Konečně tedy ženská hrdinka dobrodružných románů. Co

na tom, že o ní autor začal psát až na výzvu britských

vojenských úřadů, jež chtěly podpořit nábor děvčat do

pomocných leteckých sborů WAAF? Bylo to přece v době,

kdy vrcholily nálety německých bombardérů na Anglii a

prvenství W. E. Johnse to nezkalí…

124

125

Je ovšem možné, že z hlediska ženské duše je celý

Johnsův pokus s ženskou dobrodružkou velkým omylem. Je

známo, že ženy čtou více než muži, avšak je známo i to, že si

zatím obvykle vybírají prózu milostnou nebo klasickou. Často

čtou o zdravovědě a kuchaření, zajímá je móda a osudy

slavných, ale jen vzácně sáhnou po knize plné dobrodružství.

Když už ji koupí, obvykle ji věnují manželovi, synu nebo

vnukovi. Ženy jsou prostě praktičtější, zajímají se o to, jak

zdravě jíst a žít, jak to zařídit, aby vyhlížely pěkně. Lov lvů

nebo medvědů je neláká, nestojí ani o pouště, džungle či pusté

ostrovy. Do lesa vyrazí nejčastěji tehdy, když rostou houby,

borůvky nebo maliny. Jsou mnohem praktičtější i v citovém

životě, což o nich věděl málokterý dobrodruh, ještě tak jeden z

mušketýrů – Aramis. Hrdinství žen je totiž hrdinstvím

běžného života, což i dnes znamená, že v něm nechybí

sebeobětování, ale rozhodně v něm neběhají zuřiví lvi,

neštěkají v něm kolty ani kulomety a už vůbec neřinčí čepele

pirátských mečů…

Johnsův Biggles se ženám vyhýbal na dálku, prý proto, že

z jeho první lásky se vyklubala německá špionka. Aby však

bylo jasno, v jednom z posledních příběhů (z roku 1965) se

Biggles se zestárlou láskou setká a přiletí s ní do Anglie –

shodou okolností právě z Čech (Biggles looks back – česky

knihu vydal Riopress pod názvem Bigglesovo drama v

Čechách).

Není pochyb o tom, že všechny ženy nejsou stejné, jsou

mezi nimi i výjimky. Některé slézají velehory, jiné vstupují

jako novinářky na válečnou frontu, závodí v rychlých autech,

nebo se účastní vědeckých výprav, při kterých není nouze o

nebezpečí. Větší část žen však dobrodružství neláká a nám

nezbývá než potvrdit, že pokus W. E. Johnse s dívkou Worrals

zůstává osamocený.

Zatím.

126

A co dál?

Svět i lidská společnost se samozřejmě neustále vyvíjejí.

Je tu již přece mladistvá Xena! Kdopak ví, kdy příběhy Xeny

začnou plnit naše knihovny? Kdopak ví jaké zájmy budou mít

ženy v roce 2053?

Mikuláš Moravec

127

OBSAH

Pár slov úvodem

Jak se narodil Biggles

Když má letec štěstí

Bigglesova filosofie létání

Falešný hrdina

Osudy za války

Jasnovidec

Odznak

Vynucené přistání

Nebezpečná zvířata

Koktejl velitele letky

Jak se staví letadla

Severský případ

Desátník du Fretay

Staré železo a nové hadry

První kombinované letadlo

Král leopard

Pod vlajkou se zkříženými hnáty

Závěrem

128

WILLIAM EARL JOHNS

BIGGLES – ZAPOMENUTÉ PŘÍBĚHY

Z anglických originálů časopisů

THE MODERN BOY a POPULAR FLYING

Edice Hrdinové vzdušných bitev 62

Obálka Petr Barč s použitím motivu Zdeňka Buriana

Ilustrace v textu původní

Překlad Oldřich Vidlák a Mikuláš Moravec

Jazyková úprava překladu Mikuláš Moravec

®

Toužimský & Moravec

Pod lázní 12, 140 00 Praha 4

V roce 2003 vyšlo jako

746. (176.) publikace nakladatelství

Vytiskly Těšínské papírny, spol. s r. o.,

Český Těšín, Bezručova 212/17, 737 01

ISBN 80-7264-051-8

129

BIGGLES A WORRALS NA INTERNETU

Informace o Bigglesovi i jeho ženskému protějšku – Worrals,

o autorovi a českých vydavatelích najdete již na třech

internetových stránkách, a to na adresách:

www.biggles.kgb.cz

www.biggles.unas.cz

www.

biggles.w2.c2

130

W. E. Johns

BIGGLES – ZAPOMENUTÉ PŘÍBĚHY

Povídky W. E. Johnse, napsané v různých obdobích

spisovatelova tvůrčího období, publikované dosud pouze

časopisecky, jsou převzaty z časopisů The Modem Boy z

Popular Flying. Jedná se o příběhy nejen s Bigglesem, ale i

dalšími postavami Johnsových knih.

Z povídek je patrná celá šíře autorových zájmů – první i druhá

světová válka, Orient, ale i dravá zvěř či pirátské řemeslo…

131