Útek z väzenia

Louis L’Amour

(2012)

Hodnocení:

***

Štítky:

Western

© Louis ĽAmour: The First Fast Draw, Bantam Books Inc.,New York 1970

© Translation: Karol Dlouhý

I

Konečne som úkryt dokončil, navrch som nahádzal borovicové konáre, vošiel som dnu a priložil som na oheň raždie. Bolo chladné, vlhké a odporné počasie a pre mňa sa nikde na okolí nenašla strecha nad hlavou, hoci som sa vrátil do rodného kraja.

Trápil ma hlad, bol som do nitky premoknutý, spadol som s mulom do močiara… Udržiaval som iba malý oheň, lebo som sa prikradol domov zadnými chodníčkami, aby som na seba zbytočne neupútal pozornosť skôr, než sa budem môcť rozhliadnuť a zorientovať.

Za dávnych čias ma tu veru nemali v láske, no ani ja som neostal nikomu nič dlžen, budú si ma pamätať len ako násilníka a zurvalca. Napriek tomu len tu som poznal, čo je domov.

Bol som o tom presvedčený…

Zo stromov kvapkala voda. Občas padla kvapka z borovice do ohňa, zasyčala, ale okrem tohto zvuku a mäkkého šumenia dažďa v lese nebolo v súmraku počuť ani hláska.

Aspoň sprvu nie.

Prvý zvuk sa ozval celkom slabo. Nebol to les, ani dážď, ani nijaká divá zver či vták, veď tie zvuky poznám už od detstva.

Nechcel som sa s nikým stretnúť, práve preto som si urobil úkryt za kopcom a skryl sa do mokrej húštiny.

Neostávalo mi nič iné, len dúfať, že dážď zmyje moje stopy, lebo ak už malo dôjsť k nejakej nepríjemnosti, chcel som ju čo najväčšmi oddialiť, aspoň pokým neprejdem po starom chodníčku k studni a neuvidím, kde pochovali otca.

Ako som tam stál v daždi, v ošúchaných šatách z domáceho súkna, uvažoval som, či sa v okolí okrem pár Indiánov z kmeňa Caddo nenájde niekto, koho by som mohol nazvať priateľom. Nemohol som si na nikoho spomenúť.

Dlho nebolo počuť nič iba dážď, šepot dažďa medzi listami a vzdialená zavýjanie vetra. A potom znovu ten zvuk.

Vychudnutý mul za mnou zdvihol hlavu, nastražil uši, teda nielen ja som niečo začul. Gaštanový mul je trocha unavený, kým sa vydám na cestu, bude potrebovať pár dní oddychu, a možno sa mi vlastne vôbec nechce nikam ísť. Možno som prišiel, aby som zostal… či sa im to páči, alebo nie.

Keď som sa postavil, videl som priamo ponad kopec do lesa a na miesto, ktoré som si vybral. Poskytovalo mi dobrý výhľad na cestičku, čo sa vinula pomedzi močaristé lesy.

Napokon sa zjavili, videl som, že sú dvaja, kráčali unavení, a práve tým mi boli akosi blízki. Azda preto, že boli rovnako úbohí, špinaví a opustení ako ja.

Dvaja jazdci na koňoch. Koho hľadajú?

Azda mňa…

Za sebou som mal karabínu, siahal som dozadu a pritiahol si ju k sebe, aby na ňu nekvapkalo. Bola to nová, sedemranová spencerovka, zobral som ju istému mŕtvemu hore v Natione. Novučká, ligotavá, ohromne šikovná búchačka.

Ani som sa nepohol. Bol som krytý, celý priestor nemal viac ako šesť stôp, kto by ma tu zbadal? Človek ako ja, v krajine, kde má samých nepriateľov, nemôže byť nikdy dosť opatrný. Za posledné roky som takmer všade narážal iba na nepriateľstvo. Možno to bola moja chyba, pretože sa vždy vynorím na koni znenazdajky ako duch a zbraň mám stále poruke.

Keď som ich prvý raz zazrel na najvzdialenejšej čistinke medzi stromami, boli dvaja. Schúlení v sedle, jeden mal deravé pončo, druhý sivý konfederačný plášť.

Len sa mihli, potom sa stratili medzi stromami popri cestičke, ale v najbližšom bode nebudú odo mňa ďalej ako tridsať yardov. Tak som teda čakal na mieste, dúfajúc, že ma nezbadajú, no spencerovku som držal pre každý prípad v pohotovosti.

Dobre som sa tu vyznal, z pravej strany ma chránilo rameno močiara, zľava takmer nepreniknuteľná húština a od chrbta hlavný močiar. Odtiaľ síce viedol chodník k stromom za mnou, vedel som však, že by po ňom mohol ísť len nejaký Indián z kmeňa Caddo, alebo človek, čo chce mat pokoj od všetkého tak ako ja.

Cez húštinu naľavo sa dalo prejsť, ale každý, kto by tade šiel a nepoznal by terén, bol by narobil prinajmenšom toľko hluku, že by sa prezradil.

Ľudia tohto najsevernejšieho kúta Texasu ma nemali radi ani predtým. A v ťažkých časoch po vojne už ozaj nemali dôvod byť voči mne priateľskí. Občianska vojna 1861-1865 sa skončila práve pred niekoľkými dňami, každý cudzinec sa musel mať na pozore.

Keď som bol chlapec, nemali ma radi. Bolo to vzájomné, lebo som sa nedal biť mestským chlapcom, a tak som stále narážal na odpor, hnev a päste. I keď do toho prišla vojna, dozaista nezabudli.

Vrátil som sa sem, pretože tento kraj spĺňal moje predstavy domova, a napriek tomu, že sa všetci tak tvrdo ku mne správali, bol to kraj, ktorý som mal veľmi rád. Ticho jeho zabudnutých lagún v močarinách, pokoj, padajúci večer na polia, prízemnú hmlu v noci nad plotmi…

Priam pod nohami som cítil, ako všetko rastie, ako čierna zem chce vydať úrodu…

Jazdci sa približovali…

Táto časť Texasu je prekliaty kraj, plný temnej zloby a rodových nenávistí. A teraz sa k starej nevraživosti pridali vášne, vyvolané práve skončenou vojnou. Nebola to krajina pre človeka, ktorý chce vystúpiť z radu a vítať cudzích…

Môj ohník horel nízkym plameňom, krytý veľkým klátom, teplo z neho sa odrážalo do úkrytu. Bolo tam príjemne. Väčšinu života som prežil takto a už skoro dva roky som nespal pod slušnejšou strechou.

Hoci sa slabý dym strácal v lístí, každý by ho mohol zacítiť, ak by vietor vial iným smerom.

Zastali dolu na chodníčku, celkom na dostrel, zhovárali sa, jeden hlas mi bol známy. Vykročil som z úkrytu a kráčal som k nim dolu, ľahko som našľapoval na suché lístie. Karabínu som mal v pravej ruke a na opasku mi visel na dosah Dragoonov kolt.

„Bob Lee,“ zvolal som nahlas, aby ma počuli.

Obaja sa prudko obrátili. Ten chudší si ma skúmavo premeriaval, potom sa rozpamätal.

Nebolo toho veľa, čo videl. Ošklbaný, neforemný klobúk, zodratý jelenicový kabát, čo mi darovala istá Indiánka v Ute, západne od Veľkých hôr, doma tkaná košeľa a nohavice, dlhým nosením celkom zničené. Armádne čižmy, v nich muž, merajúci šesť stôp a dva palce, vážiaci bezmála dvesto funtov a v tvári výraz, prezrádzajúci, že pozná len trampoty a málo láskavosti… Od narodenia som sa musel ťažko predierať životom.

„Cullen, si to ty? Ach, priateľ, to sú roky!…“

„Tri.“

„Zdá sa mi to viac. Bill Longley, toto je Cullen Baker, chlap, akého tu práve potrebujeme.“

„Z toho nič nebude,“ uškrnul som sa. „Veď predtým ste mi nevedeli prísť na meno.“

„Vždy si bol ťažká nátura, Cullen. A keď sa to začalo na teba rútiť, myslel si si, že sme všetci proti tebe, zo všetkých okolitých miest a dedín.“

„Káva sa varí…“

Obrátil som sa a kráčal som hore kopcom, nechcel som, aby videli, ako ma dojalo, že tak priateľsky privítali chlapa, čo sa vrátil do rodného kraja, nečakajúc tu nič dobré.

Bob Lee bol gentleman, s istým vzdelaním, mal úzku chudú tvár a bol hrdý. Pochádzal zo známej a váženej rodiny na Juhu a vďaka svojej povahe a obratnosti so zbraňami si získal vážnosť. Každý o ňom hovoril ako o čestnom človeku.

Bill Longley? Vtedy mal osemnásť, bol to vysoký, chudý mládenec, v tom čase známy ako jeden z najobávanejších pištoľníkov v Texase. Prvý raz som jeho meno začul hore v Natione, ale nepamätám sa už, čo sa o ňom hovorilo.

Čupol som si k ohňu, prehrabal uhlíky a vytiahol šálku. Obaja sa poprehŕňali v sedlových taškách, vytiahli zájdené čierne šálky, a rozdelili sme si kávu z mojej starej, pootĺkanej kanvice. Je to dávno, čo ma otec učil, že s hosťami sa mám podeliť o všetko, čo mám, aj keby to malo byť posledné, no ku mne sa takto správalo málo ľudí.

„Vraciaš sa v zlom čase, Cullen. Sú tu zmocnenci centrálnej vlády pre rekonštrukciu Juhu, konfiškujú majetky, a všetkých, čo bojovali hoci len deň na strane Juhu, strčia za mreže. Ak ti ešte dosial nezhabali pozemky, určite ťa to neminie.“

„To si teda narobia nepríjemnosti…“

„Obávam sa, že nepríjemné je skôr to, čo chcú. Majú vojakov, prichádzajú ďalší, a majú priateľov priamo stadeto, tí im radia, ktorú zem môžu brať.“

„Buď sa im podrobíš, alebo budeš musieť bojovať,“ ozval sa Longley.

„Mám už dosť boja,“ odvetil som. „Už sa nechcem s nikým naťahovať.“

„Nerob si nádeje, Cullen. Ak sa im hodí, čo máš, vezmú ti to. A ak sa nepodvolíš pravidlám ich hry, budeš mať problémy.“ Bob Lee rýchlo na mňa pozrel. „Poznám to…“

Dažďové kvapky padali pomedzi lístie a mňa sa zmocňoval smútok. Chytala ma aj zúrivosť. Nemôžu nechať človeka na pokoji? Predtým som nemohol inak, len byť zlým, hoci som sa o opak nijako neusiloval. Keď ma provokovali, odpovedal som rovnako.

Vtedy som bol chlapec, a teraz som dospelý muž s vlastným, pevným úsudkom, mám za sebou veľa míľ jazdy na koni s jediným spoločníkom – zbraňou a veľa smutných, osamotených dní, viac, ako som si mohol pamätať.

V hĺbke duše som pociťoval lásku k tejto zemi, k úrodnej pôde a všetkému, čo sa tu dá pestovať, a po celý čas v tej pustatine na Západe som myslel na zeleň a krásy tohto kúta Texasu. Vrátil som sa a nechcel som mať nič do činenia s ťažkosťami vyvolanými vojnou.

Longley priložil na oheň a vyšiel do tmy. Odstrojil kone a postroje priniesol do úkrytu. Pod veľkým cyprusom, kde som priviazal svojho mula, bolo dosť miesta aj pre desať koní. Cez hustú spleť španielskeho machu, lístia a vetiev preniklo len veľmi málo dažďových kvapiek. Kone budú v suchu.

Káva voňala a šumot dažďa bol príjemný Vychutnával som kávu a rozmýšľal som, aké je to zvláštne, že zo všetkých ľudí je mojim priateľom práve Bob Lee. Nie že by sme si boli bývali voľakedy veľmi blízki. Od začiatku som mal dojem, že mi rozumie. Možno to bolo v tom, že sme sa obaja museli tvrdo prebíjať.

Bol vzdelaný a jeho rodina bola zámožná a mali veľa známych. Občas som o ňom cez vojnu čo-to začul – stal sa plukovníkom a dobrým dôstojníkom. Bolo mi jasné, že pri svojej hrdosti to teraz doma nebude mať ľahké. A ja ešte menej.

Ľudia istotne nezabudli na Cullena Bakera. Budú si ho pamätať, a už aj to stačí, nieto ešte problémy, na ktoré sa treba pripraviť zo strany vojakov Rekonštrukcie a politických dobrodruhov. Najhorší budú asi Texasania a im podobní; určite využijú príležitosť…

Po ceste domov som ich všade videl, vrhali sa ako kobylky na obilné pole, triasli sa, aby mohli naskočiť na voz s kapelou, keď už raz začuli hudbu, a vedeli, ktorým smerom sa sprievod poberá. Vtedy bolo veľa dobrodruhov, ktorým nechodilo po rozume nič iné, len ako si zachrániť vlastnú kožu a nahrabať majetok.

Celé hodiny sme prerozprávali, schúlení pri sliepňajúcom ohni; Bob Lee hovoril o vojne a o štáte Texas, ako bolo a ako podľa neho bude. Pre Cullena Bakera, stojaceho uprostred, to nevyzeralo veľmi ružovo…

Nemal som rodinu, čo by ma čakala. Mama zomrela dávno, keď som bol ešte malý, a otec, keď som bol na Západe. Nikomu nezáležalo na tom, či sa vrátim. Vlastnil som tu však pozemky, zamýšľal som tu ostať, zasiať a pokúsiť sa niekam to dotiahnuť.

Tentoraz by som to chcel urobiť inak, ako keď sme prišli prvý raz z Tennessee. Možno som sa vtedy mohol vyhnúť prvým nepríjemnostiam, no bol som mladý a veľmi hrdý. Pravý muž nemusí nikdy nikomu nič dokazovať, sám vie, čoho je schopný a ani zamak mu nezáleží na mienke iných. U chlapca je to inakšie. Myslí si, že každému musí ukázať, aký je tvrdý chlap, lebo inak by mu nikto neveril, a tak sa ľahko dostane do nejednej ošemetnej situácie.

Keď vypukla vojna, zdržoval som sa na západ od Skalistých vrchov. Zdalo sa, že každý je zaangažovaný, mne to všetko pripadalo veľmi vzdialené… Najprv som si nebol istý, ktorá strana má pravdu, nuž som sa nad tým ani netrápil, a tam v Utahu som bol v závetrí. Neskôr som napokon prišiel na Východ. Ako čestný muž som si pokladal za povinnosť bojovať na strane pokroku – proti otrokárom. Vojaci boli však všelijakí – na oboch stranách…

Od začiatku som sa im nevedel prispôsobiť. Bola to banda vraždiacich, často opitých zlodejov, podpaľovali farmy a napádali bezbranných ľudí – nesúhlasil som s tým. Prišiel som bojovať za spravodlivý svet aj pre černochov, a nie znásilňovať ženy farmárov a vypaľovať stodoly. Hneď po prvej bitke mi bolo jasné, že som nastúpil na nesprávny vlak, že som sa dostal medzi darebákov.

Kapitán Weaver, veliteľ jednotky, bol zavalitej postavy, mal ryšavú bradu a veľmi hlučné a vulgárne spôsoby. Vykľul sa z neho grobian, ústa mal plné veľkých rečí, ale keď šlo do tuhého, nestál za nič. Držal si chlapca Dinga – zlodeja koní – a jeho brata, ktorý vláčil všade so sebou bibliu. Ani jeden sa mi nepáčil.

Na druhé ráno po tej krvavej bitke som prišiel k Weaverovi. „Nepozdáva sa mi táto jednotka. Odchádzam.“

Hlúpo sa na mňa zahľadel – sedeli tam aj dvaja bratia – a potom povedal: „Bez povolenia nemôžete nikam ísť, a povolenie nedostanete.“

„Ani oň nežiadam. Jednoducho odchádzam. Nepáči sa mi, čo sa v tejto jednotke robí, ako ničíte úrodu, pálite farmy a napádate bezbranné ženy. Viem, čo je to robiť na poli, a preto sa na vašich výpadoch nemienim zúčastňovať.“

Pánajána, mali ste vidieť jeho tvár! Nafúkol sa – i so špinavými fúzmi a očervenel po uši ako dedinská dievka, keď ju prichytia na sene s mládencom. V prvej chvíli som si myslel, že ho na miesta porazí. Potom prehovoril:

„Máte dve minúty času, vráťte sa na svoje miesto, lebo inak vás postavím pred poľný súd za odmietnutie plnenia rozkazu!“

Úplnou náhodou som mal karabínu položenú na sedle tak, že mu mierila priamo do srdca a ruku som mal na kohútiku. Pritom som bratov nespúšťal z očí. „Radšej sa starajte o svoje povinnosti,“ poradil som mu. „So mnou nie sú žarty.“

Weaver pohol rukou, zastavilo ho šťuknutie kohútika mojej spencerovky. Vždy som vedel, že je zbabelec. „Pozrime sa!“ zvrieskol. „Nemôžete…“

„Ba môžem,“ uškrnul som sa a odcválal som.

Prirodzene, veľmi som sa ponáhľal. Keď som bol poriadne ďaleko, zahladil som stopy a pustil som sa krížom cez krajinu.

To bolo pred mnohými týždňami. A teraz som bol sotva päť krokov od domu, kde som vyrástol, a vlastne jediného domu, na ktorý som sa pamätal.

Okrem rodičov a mňa na ňom nikdy nikomu nezáležalo. Vtedy som bol samotársky chlapec, najošumelejší zo všetkých, a po tom prvom incidente som bol prihrdý na to, aby som nadviazal nejaké priateľstvá. Začal som teda chodiť k močiaru. Keď človek nemá kamarátov, vynahrádza si to občas tým, že spozná veľa iného, a ja som veľa spoznal v močariskách Sírnej rieky, preskúmal som celú tú časť až dolu k jazeru Caddo. Poznal som miesta, ktoré nepoznali ani tamojší Indiáni.

Potuloval som sa po chodníčkoch okolo močiara, poľoval som a nastavoval pasce na kožušinovú zver; vedel som, kde je pevná pôda a kade sa dá prejsť na kanoe a kde sa ukrývajú Indiáni a zopár zbehov otrokov.

Vrátil som sa… Farmu mnohí nazývali rančom. Ovocná záhrada, dom a pôda, ktorá patrila mne, sa rozprestierala až dolu k Big Thicket. V tých časoch zem veľa neznamenala, každý jej mal, koľko chcel.

Bolo príjemné byť zasa doma, bdieť a hľadieť do tmy.

Mal som jasné a veľké plány. V prvom rade by som pooral zem, zasial, a ak by som na úrode niečo zarobil, kúpil by som plemennú kobylu a začal by som chovať čistokrvné kone. Možno by sa dal získať žrebec s dobrým rodokmeňom; na čistokrvnom sa dajú zarobiť pekné peniaze.

Ako chlapec som v tých močariskách a húštinách východného Texasu nevidel poriadneho koňa. Všetky boli dobré na priahanie, lenže ja som chcel iné…

Po odchode z domu som sa pobral na sever, cez Virgíniu a Kentucky. Kone, to bolo vždy moje.

Vojna vyradila z obchodu väčšinu južných chovateľov, takže kto mal dobré žrebce, kobyly a pastviny, mohol celkom dobre obísť.

Keď som bol malý, predstavoval som si, že raz budem bohatý. Každý chlapec sa v istom veku chce stať boháčom. Chce si pyšne vykračovať, obliekať sa do najelegantnejších šiat a vzbudzovať obdiv dievčat. Myslí si, že keď bude mať dosť peňazí, stačí, aby sa niekde zjavil, a slečinky sa oňho pobijú.

Neskôr som zistil, že človek k spokojnosti vôbec nepotrebuje peniaze. Ja som chcel iba mať čo do úst, strechu nad hlavou a pestovať obilie a chovať kone.

Jedného dňa by som si možno našiel ženu. No nie tu. Musel by som ju hľadať inde. V tomto kraji nemá meno Cullen Baker dobrú povesť, nijaká by ma nechcela.

Bude dosť problémov, robia si ich sami ľudia, a tým sa vyhnem. Oni nepotrebujú mňa, ja ich a bude to tak jednoduchšie. Keby som odbiehal od roboty, vláčil sa do mesta a potuloval sa tam, narobil by som si galibu.

Longley potichu vstal a priniesol za náruč suchého dreva. Ak niekto vie nájsť suché drevo po troch dňoch vytrvalého dažďa, je naňho vždy spoľahnutie.

Bob Lee sa zobudil a načiahol sa za fajkou.

Longley si čupol k ohňu.

„Zdá sa, že je ticho,“ ozval sa. „Bob, myslíš, že tí zmocnenci z Bostonu sa priženú za nami aj k močariskám?“

„Azda nie, ak nie sú celkom na hlavu padnutí.“

Bob Lee sa obrátil ku mne:

„Si hore, Cullen? Mali by sme ti to vysvetliť. Dostali sme sa do maléru v Bostone. Jeden mŕtvy…“

„Iste si to zaslúžil. Vždy si bol nedotklivý, Bob. Nikdy som nevidel, že by si bol strieľal prvý, alebo do niekoho, kto si o to vyslovene nekoledoval.“

Ešte sme o tom chvíľu debatovali, potom mi po rozprávali viac o kraji, do ktorého som sa vrátil Nevyzeralo to pre mňa veľmi sľubne. Jedno mi však zabudli povedať, dozvedel som sa to neskôr: vrátil sa aj môj najväčší nepriateľ a stal sa veľkým pánom. Bol južan, ale mal za sebou vládnych kandidátov. Nikdy by som to o ňom nebol povedal.

O chvíľu sme všetci zaspali. Bob Lee mal pravdu. Do močarísk by ich prenasledoval iba blázon. Obaja boli unavení po prebdených nociach na úteku v sedle. Ak musí utekať muž ako Bob Lee, ktorý má rodinu, čo bude sa mnou?

Keď sme ráno na svitaní nasadali do sedla, nikto veľa nehovoril. Poradil som im chodník do Sírnych močiarov.

Sírna rieka je poriadne kľukatá, sú tam viaceré zátoky a močiare. A vtedy tam boli obrovské húštiny až tesne pri rieke. Kúsok na juh bolo jazero Caddo a okrem mňa a Indiánov o ňom nikto nevedel.

Rozišli sme sa pri Corners.

„Poď radšej s nami,“ volal ma Bob Lee. „Čaká ťa len trápenie, a ako ťa poznám, ťažko to budeš znášať…“

„Chcem už konečne spať pod vlastnou strechou…“

„Vyhni sa tej vdove! Narobí ti viac starostí ako všetci vojaci…“

Keď sa za nimi zatvorila húština, obrátil som gaštanového mula a pobral som sa dolu machnatou cestičkou. Bol to výborný mul, uštval skoro každého koňa. Možno nebol taký rýchly v šprinte, no mal takú výdrž, že na smrť ukonal mnoho koní, a bol oveľa ostražitejší ako ktorýkoľvek strážny pes v noci.

Longley spomenul nejakú vdovu. Tu bolo vždy veľa vdov – aj pred vojnou.

Ani jedna poriadna žena by nechcela mať so mnou nič, a keby aj, určite by došlo k prestrelke s otcom alebo bratom. Cullen Baker bol známa osoba, hovorievali o ňom, že prináša nešťastie a že je zabijak. Tvrdievali aj to, že som ožran, a ja som ich v tom presvedčení nechával. Pálenka mi nijako obzvlášť nechutila, a keď si mysleli, že som opitý, bola to iba zúrivosť, čo ma opantala.

I tak nebudem mať čas na vdovy. Veď všetok čas mi zaberie sejba, práce na poli, zber úrody; celý ranč je iste zarastený trávou vyše kolien.

Vytiahol som kolt a skontroloval náboje – treba sa pripraviť na všetko, hoci som pevne veril, že okrem poľovačky už nikdy nebudem musieť zbraň použiť. Vedel som, že nejeden súci muž je často odkázaný sám na seba, a ak je samota cenou, ktorú treba zaplatiť za pokoj, bol som ochotný platiť; nepadlo mi to tak zaťažko. Po celý život som bol zvyknutý byť sám.

V tajnom vrecku na opasku som mal pre každý prípad dvojhlavňovú pištoľ – derringer. Vrecko mojej istoty. Boli situácie, keď mi táto tajná zbraň prišla vhod, a tie časy sa pre mňa ešte asi neminuli. Kiežby som už nijakú zbraň nepotreboval.

Nie som z tých, čo stiahnu chvost skôr, než spoznajú nepriateľa.

Odbočil som z cestičky a zastal som pred bránou.

Som teda na mieste…

Tri roky som čakal na túto chvíľu a zdali sa mi ako desať alebo pätnásť. Pripadalo mi to ako iný život, iný svet, no vrátil som sa. Všetko bolo také isté, a predsa všetko inakšie.

Zadný dvor, na ktorom bývala tvrdá, udupaná zem, zarastal burinou a trávou. Samotný dom vyzeral starší, ako bol v skutočnosti, ošľahaný časom, vysušený a popukaný od slnka a dažďa.

Slnko, dážď, vietor neušetria nič, všetko poznačia, vyhladia a znovu zdrsnia, až kým sa toho celkom nezmocnia.

Ako mňa.

Formovali ma búrky i horúce páľavy a predovšetkým tisíce búrok, čo som udusil v sebe; tlačili sa von, odrážali sa na perách a v zraku, prerazili do pokojných prstov, živili zlobu v mojich žilách, a tak som musel údery znovu a znovu opätovať.

To, čo o mne hovorili, nebola pravda. Celý život som musel dusiť v sebe strašné návaly zúrivosti. Keď sa na mňa niečo rútilo, pochytilo ma to, zmocňoval sa ma strach, lebo som vlastne proti nikomu nič nemal, ani som nepoznal, čo znamená nenávisť. Mal som určitý bod, ktorý som nesmel prekročiť, lebo vtedy ma premohla zúrivosť, chladná, nebezpečná…

Zoskočil som zo sedla, otvoril bránku, všetko pomaly, takmer som sa bál vojsť, pretože otvoriť tú bránku znamenalo dať voľný priechod spomienkam, proti ktorým som už dlhšie bojoval.

Zdalo sa mi, že už-už otvorí dvere mama a zavolá ma na večeru, alebo že vyjde otec a podá mi na privítanie ruku. Lenže k tým dverám, zavretým tri roky, neprídu ani oni, ani nikto iný.

Previedol som mula cez bránku, pustil som uzdu a ticho som kráčal, v hrdle akoby ma čosi škrtilo…

Nebolo tam nikoho. Kuchynské dvere viseli na remenných pántoch, vyrobil ich otec, keď staval dom, a ja som mu pomáhal, ako som vedel. Bol som vtedy chlapec a netušil som, ako pohŕdajú človekom, keď pracuje vlastnými rukami; jediné, čo som vtedy mohol poskytnúť, bol môj silný chrbát a ruky.

Dosky na verande boli rozsušené a v kúte medzi verandou a domom sa nakopilo hnedé lístie. Kosatce, čo mama pestovala pri chodníčku, ešte rástli a judášove peniaze, čo sme s otcom vykopali pri rieke, vyrástli a vyzerali skôr ako strom, hoci je to krík. Takéto veci trvajú, pomyslel som si, stromy ktoré človek zasadí, a studne, ktoré vykope… Nie som si istý, či pretrvávajú aj budovy.

Dvere sa pod mojou rukou ťažko otvorili, a keď som vošiel, stekali mi po lícach slzy ako chlapcovi.

Dom bol prázdny. Nebol som na to pripravený. Všetko, čo sa len dalo odniesť, bolo preč, okrem medeného kotlíka pri ohnisku. Na koni by sa nešikovne niesol… Izby zívali prázdnotou, len kde tu vypadol kus dreva spomedzi hrád v zrubenej časti domu, tú sme postavili prvú. Ostatné časti otec dokončil z dosiek, chcel mame pripraviť príjemný domov. Nikdy sa mu to nepodarilo, ťažká lopota schvátila mamu prvú; odjakživa bola veľmi slabá.

Pochovali ju vzadu v ovocnej záhrade, potom ta uložili otca… Tak mi to povedali; nebol som pri tom.

V kuchyni sa usídlila sova a zanechala po sebe neklamné stopy. Každý by si myslel, že ich bolo aspoň päťdesiat, a nie jedna. Všetko bolo pokryté prachom, za maminých čias nesmelo byť nikde ani prášku. Nikdy nemala dosť prostriedkov, ale vedela sa zaobísť i s málom a vždy bolo u nás čistučko ako nikde inde. Pri všetkej núdzi bolo vidno starostlivú ruku.

Vedľa ohniska sa povaľovali zvyšky jedla, čo tu nechali náhodní zablúdilci – živili sa na nich myši.

Hluchá ozvena vlastných krokov na dlážke mi bola nepríjemná, a tak som vyšiel von. Ružové kríky zarástli burinou, videl som, že budem mať čo robiť, kým to dám všetka do poriadku.

„Dobre, otec,“ povedal som nahlas, „spravím z toho, čo si ty chcel.“

Keď som opäť vyšiel von, môj starý mul spásal trávu ako divý. Priviazal som ho, zobral som si spencerovku a pobral som so dolu k močiaru.

Vrátili ste sa niekedy na miesta, kadiaľ ste chodievali ako malý chlapec? Staré, nezabudnuteľné chodníčky! Slnko pálilo na zelené listy, cestička bola zarastená černičím a trávou… Neraz som sa zachytil o šípy a roztrhol si košeľu. Najväčšie, najčernejšie a najšťavnatejšie bobule boli vždy na najnedostupnejších miestach.

Každý krok mi niečo pripomínal a podchvíľou som sa zastavil a spomínal. Hmla sa dvíhala nad močariskami zvyčajne ráno. Vrchovce stromov na nížine vyzerali ako ostrovy roztratené na šírom mori oblakov. Tu sa pásavali jelene. Aj na otcovom obilí som často prichytil jeleňa na kraji poľa.

Na slnku bolo teplučko a lenivo, medzi lístím hlasno bzučal veľký čmeliak. Často počuť, aká je včela usilovná, ale podľa toho vidno, že ju nikdy poriadne nepozorovali. Narobí veľa kriku poletovaním sem i ta, a každý si myslí, ako sa narobí, no ja som si ich všímal celé hodiny a môžem povedať, že všetko to bzučanie je veľký podvod. Včely, ktoré som pozoroval, bzučali na najslnečnejších miestach okolo najkrajšie rozváňajúcich kvetov, tu strčili sosák do jedného kvetu, tam do druhého, a tak si pekne zaháľali na slniečku a v tieni močiara. Usilovné? Nemôžem to tvrdiť…

K močiaru chodievali jelene, dnes večer mi však šťastie nežičilo, musel som sa uspokojiť s divou kačicou, ktorá sa pomaly vznášala na temnej vode pomedzi fialové vodné ruže. Trafil som ju rovno do hlavy práve v okamihu, keď sa chystala vzlietnuť, takže som sa vracal s večerou v rukách.

Zrazu som začul hlasy a hneď som vedel, že neprinášajú nič dobré.

Na dvore boli traja muži a zvedavo si prezerali môjho mula. Na krásnom gaštanovom valachovi sedel vysoký chlap, vedia neho Joel Reese, na ktorého som nemal dobré spomienky, a tretí chlapík s tvárou, čo sa každému človeku natrvalo vryje do pamäti.

„Čí je to mul?“ spýtal sa chlap ha valachovi. Mal autoritatívny hlas, no na prvý pohľad som videl, že je to prázdny, namyslený chlapík. A pritom si je vedomý, že v ňom veľa toho nie je. „Tvrdili ste mi, Reese, že toto miesto je opustené.“

„To je istotne len nejaký náhodný jazdec, čo išiel okolo,“ vysvetľoval Reese. „Je to už roky opustené a občas tu prenocujú cestujúci, čo tadiaľto prechádzajú.“

Pozrel smerom ku mne, akoby ma chcel vyzvať na odpoveď, lebo doposiaľ si ma nevšimli,

„Miesto nie Je opustené a nie je na predaj,“ ozval som sa. „Budem tu bývať.“

Premerali si ma. Joel Reese sa na mňa uškrnul, pohľad malých očiek bol falošný. „Pán plukovník, toto je ten Cullen Baker, o ktorom som vám hovoril.“

Plukovník mal studené oči, nebolo v nich nič prijemné, keď ich na mňa uprel. Zažil som už aj horšie chvíle, keď som hľadel ponad hlaveň pušky do ešte chladnejšej tváre.

Moju pozornosť upútal tretí muž. Plukovník nebol nijaký hrdina, Reese by sa vedel aspoň biť, i keď len na strane silnejších. Ale tento bol celkom inakší. Bol to urastený, červenovlasý muž… akoby bol prišiel na svet už s ostrohami. Poznám tie typy.

„Zdá sa mi, že vás poznám.“ Prvý raz som mu pozrel priamo do očí.

„Som John Tower. Prišiel som sem po vašom odchode.“

„Boli ste niekedy západne od Skalistých vrchov?“

Towerovi sa zablyslo V očiach. „Možno,“ usmial sa. „Človek sa všelikam zatúla.“

Plukovník“ ho prerušil:

„Baker, vy ste známy ako výtržník Nechceme tu mať žiadne výtržnosti, počujete?! Ale sa o vás dopočujem čo len slovo, alebo ak sa zastariete do nášho programu, pôjdete za mreže! A skonfiškujeme vám túto pôdu ako nepriateľovi štátu.“

„Radšej sa lepšie pozrite do svojho zoznamu, plukovník! Nenájdete tam o mne záznam, že by som bol bojoval na tej či onej strane. Bojoval som jedine s Komančmi, Utahmi a podobnými.“

„Čo to má znamenať?“ Plukovník sa obrátil k Reesovi, krv mu udrela do tváre. Bol prchký. „Reese, je to pravda?“

Reese sa zľakol. „Plukovník Belser, viem iba toľko, že bojoval s černochmi a Indiánmi proti otrokárom…“

„Joel Reese,“ pustil som sa do vysvetľovania, „bol vždy pes. Mal by sa hanbiť, že vás takto podviedol. Ak je teda o všetkom tak dobre informovaný, mal by vedieť, že vojnu som prežil v Novom Mexiku a v Utahu. Po vypuknutí vojny som hnal stádo dobytka na Východ, kde som ho predal, a pred troma rokmi som sa vrátil na Západ. Reese nenávidí všetkých vôkol, pretože ho tu nik nechce. Radím vám, čokoľvek vám povie, berte s rezervou. Mohol by vám narobiť nepríjemnosti, ak sa začne vŕšiť na tých, o ktorých si myslí, že sa k nemu nepekne správali.“

„Nepotrebujem vaše rady!“ Plukovník Belser bol rozzúrený. Trhal uzdou… Tak sa nezaobchádza s nijakým koňom, nieto s takým dobrým. „Čo sa týka vašej činnosti, to si preveríme. Ešte o mne počujete.“

„Ostanem tu,“ odvetil som mu. „Budem pestovať obilie.“

Tower otáľal s odchodom. „Boli ste v Novom Mexiku a v Utahu? A v Kalifornii?“

„Mal som koňa, čo sa rád potuloval…“

„Už sme sa predtým niekedy stretli?“

„Mám dobrú pamäť,“ usmial som sa, „a keď raz prídem s niekým do styku, nezabudnem naňho.“

„Chcete tým naznačiť, že ak ste sa raz so mnou stretli, tak si ma pamätáte? je to tak?“

Mlčal som.

John Tower vhupol do strmeňov a odcválal za ostatnými; z tých troch bol nebezpečný jedine on. Vedel by sa postaviť priamo zoči-voči, a to by tí dvaja nedokázali. Až keď mi zmizli z dohľadu, obzrel som sa a vtedy som zbadal pod šípovým krom to dievča.

Bolo to krásne miesto, akoby stvorené na to, aby tam muž stretol dievča po prvý raz. Také dievčatá neprídu na tomto svete často do cesty chlapom, ako je Cullen Baker. Bol som zvyknutý na drsné spôsoby a nevedel som sa dvorne správať k dievčaťu.

Bola vyššia, mala tmavé vlasy a sviežu pleť. Vstala. Mala na sebe biele šaty, v očiach jej chýbal výraz detskej dôverčivosti. Bola krásna. A pôvabná ako šípový ker, pokrytý bielymi ružami, pri ktorom stála. Zopár lupeňov spadlo do trávy tesne k jej nohám.

„Prekvapila som vás?“

„Nečakal som vás, ak mám byť úprimný.“

„Som Katy Thornová z Blackthornu.“

Thornovcov som vôbec nezbožňoval a ani som sa nimi nezaoberal, lebo mojím jediným priateľom spomedzi nich bol Will, a on bol čierna ovca v rodine, či už tých z Blackthornu, alebo iných. Jeho bratanec Chance bol mojím najúhlavnejším nepriateľom. Na Katy Thornovú som sa nepamätal.

„Ste Chanceova príbuzná?“

„Bola som ženou jeho brata.“

„Bola?“

„Chcel byť vojakom a veľmi udatne sa bil s Pickettom v Gettysburgu. Boli ste vojakom, pán Baker?“

„Nie.“ Možno som to riekol s trpkosťou v hlase. „Som celkom bezvýznamný človek,, pani Thornová. Vždy som bol iba Cullenom Bakerom, ničím iným.“

„Nie je to dosť byť Cullenom Bakerom?“

„Možno – pre mňa.“ Neviem, prečo som to povedal. „Možno pre mňa to niečo znamená, byť samým sebou. Ale tunajší ľudia ma za nič nemajú. A ani ja ich.“

„Viem. Bola som pri tom, keď sa to začalo, Cullen Baker, bola som v mlyne v ten deň, keď ste zmlátili Chancea Thorna.“

„Naozaj ste tam boli?“ začudoval som sa.

„Sedela som vo voze s otcom a Willom Thornom. Myslím, že Chance si to zaslúžil.“

Nikdy nezabudnem na ten deň. Prišiel som ako neznámy s vrecom obilia do mlyna. Pred pár dňami sme prišli z Tennessee a ešte som sa tam veľmi nevyznal. Len čo som sa zjavil, začal Chance do mňa zapárať a po ňom i ostatní chlapci. Vysmieval sa mi pre moje ošúchané, doma tkané šaty. Boli zaplátané a zodraté, no iné som nemal. Vykríkali na mňa, smiali sa mi. Odniesol som vrece do mlyna, a keď som vyšiel a chcel som ho naložiť na mulicu, vrhli sa na mňa, stiahli mi nohavice a začali po mne hádzať hlinou.

Nedal som sa len tak ľahko vyviesť z rovnováhy. Práve to upútalo pozornosť niektorých chlapov. Prvé, čo som urobil, bolo, že som si v paľbe hliny natiahol nohavice i spodky. Pokojne som naložil vrece na mulicu, ešte stále v paľbe blata, a až potom som chytil do ruky drevený kyjak a zahnal som sa na nich. Rozpŕchli sa. Okrem Chancea Thorna.

Vyčkával. Bol o hlavu vyšší ako ja, mal na sebe šaty z obchodu, aké som ja nikdy nemal. Pohrdlivo na mňa hľadel. „Polož ten kyjak,“ rozkázal Chance, „lebo ťa zmlátim.“

Zo desať chlapov sa prizeralo a zdalo sa, že ani jeden nie je na mojej strane. Zohol som sa, a kým som sa stihol vystrieť, rozbehol sa proti mne. Chcel ma zasiahnuť päsťami do tváre, keď sa narovnám. Prerátal sa. V horách v Tennessee sa každý chlapec musí vedieť biť a ja som sa zavše bíjal i s dospelými chlapmi. Nuž som sa nevystrel, vyčkal som ho kľačiac a zložil ho jediným úderom.

Vstal, a keď sa na mňa zahnal, rozbil som mu zrobenou tvrdou päsťou gamby, až mu na parádnu košeľu vytryskla krv.

Možno, že Chance prvý raz videl vlastnú krv, a to ho šokovalo a zároveň i ukrutne nazúrilo. Znova sa ku mne približoval so zaťatými päsťami, no ja som pociťoval ešte väčšiu zlosť a opustenosť, lebo jeho povzbudzovali chlapci, a mňa nikto. Bol som strašne sám, vrela vo mne nenávisť, a tak som mu nastavil päste. Bol bezmocný proti mojej slepej zúrivosti, bránil sa a v očiach sa mu odrážal strach. Zakaždým som sa uhol a udieral som ho do brucha, videl som muky v jeho očiach, pery som mal stisnuté, až mi obeleli, rozohnal som sa a zasadil som mu tvrdý úder do tej jeho fičúrskej tváre. Klesol na zem, skotúľal sa do prachu, bol by sa ešte mohol postaviť, ale ostal ležať; dlho tam ležal zbitý v prachu a ja som si získal nepriateľa na celý život.

Vtedy sa z mlyna vyrútili ostatní chlapi, medzi nimi Chanceov otec a strýko, hnali sa rovno na mňa, siahol som teda po tom kyjaku a postavil sa im. Bol som sám proti všetkým, bol som nazúrený, nenávidel som ich, chcelo sa mi odísť preč, a nenávidel som i sám seba, lebo som sa bál, že sa rozplačem.

„Nechajte ho na pokoji!“ Vtedy som ešte nepoznal vysokého Willa Thorna, vedca. „Chance začal.“

Chanceov otec bol od zlosti červený ako rak, „Ty sa staraj o svoje baby, Will! ja toho sopliaka naučím…“

Prudko sa však zarazil, lebo som sa postavil k mulici s kyjakom v ruke. „Ak sa ku mne priblížite,“ precedil som, „zrazím vás na zem.“

Zahrozil sa mi päsťou. „Vyšľahám ťa bičom, chlapče! Zoderiem ťa z kože!“

Vyskočil som na mulicu a pomaly som sa pobral preč.

Tak sa to začalo.

O niekoľko dní som prišiel do mesta a Thorne si na mňa počkal s bičom. Práve som chcel zosadnúť, keď švihol. Včas som to zbadal, bleskovo som vyskočil na mulicu a popchal som ju z celej sily; opätkami. Thorne už nestihol uskočiť a mulica ho pred očami celého mesta sotila do prachu.

Odcválal som…

Potom prišlo to najhoršie, lebo Thornovci vedeli nenávidieť, pokladali sa za prvú rodinu na celom okolí a reputáciu si nechceli naštrbiť. Pracoval som s otcom na poli, keď prišli štyria. Otec sa ich pokúsil zastaviť, ktorýsi ho zrazil palicou na zem, potom ma začali šľahať bičom. Keď skončili, bol som celý zakrvavený a dobitý. Kým neodišli, nevydal som ani hláska. Ledva som stál na nohách, pomohol som otcovi domov, uložil som ho do postele, na hlavu som mu priložil studený obklad. Vzal som si otcovu pušku a vybral som sa do mesta.

Haas a Gibson, dvaja z tých, čo ma zbičovali, to zapíjali v salóne. Keď som zoskočil z mulice, bola už tma a ulica bola skoro celkom pustá. Videl som, ako sa pred hotelom zastavil nejaký chlap, práva som vstupoval dnu. Haas ma zbadal prvý.

„Gib!“ hlas sa mu triasol. „Gib, pozri!“

Gibson sa obrátil, bleskovo siahol pod kabát po pištoľ, preto som vystrelil medzi nich. Nechcel som ich zabiť. Zásobník bol plný, a keďže stáli tesne vedľa seba, dostali to obaja a zviezli sa na zem.

Zakrvavení zostali nehybne ležať. „Nič som vám neurobil,“ takmer som šepkal, „a predsa ste napadli mňa a môjho otca. Na vašom mieste by som sa odteraz vyhýbal nášmu domu. Ak otec umrie, oboch vás zabijem.“

Vo dverách som sa zastavil, ,,A aby vám nezišlo na um ešte raz sa do mňa púšťať, lebo potom sa to skonči inakšie!…“

Toho leta mi bolo pätnásť.

Odvtedy som do mesta nechodil, išiel som ta iba vtedy, keď som naozaj musel; všetci sa mi vyhýbali. Väčšinu roka som strávil pri Sírnych močiaroch, poľoval som, staval klepce, vyhýbal som sa ľuďom – okrem Indiánov.

To bol začiatok všetkého. Tak som získal povesť zloducha, zatvárali predo mnou dcéry a aj chlapi odo mňa bočili.

Otec pracoval ďalej. Z toho úderu do hlavy sa už nikdy celkom nepozviechal. Možno to nebol ani tak ten úder ako skôr to, že nemohol uskutočniť, čo si predsavzal – začať odznovu, vystavať pre mamu a pre mňa domov. Keď mama zomrela, drel do úmoru. Mlel z posledného, vedel som to…

Katy Thornová mi znovu všetko pripomenula, plieskanie cesta, čo mama miesila v drevenom vahančeku, únavu v otcovej tvári po návrate z poľa, ranný vtáčí spev, občasné šplechnutie vody, keď sa vyhodila ryba, brechot psov, naháňajúcich mývala ešte za svitu mesiaca…

Toto všetko pre mňa znamenalo domov. Mama i otcom zomreli a bolo márne spomínať na poľovačky v Big Thicket, na vôňu vlhkej zeme a teplé slnko… Bol som blázon, že som sa vrátil.

„Neobľuboval som Thornovcov,“ ozval som sa po chvíľke mlčania. „Will bol iný, toho som mal rád.“

„Prišla som sem natrhať kvety. Prekvapilo ma, keď som vás zbadala.“

Odložil som pušku a začal som šklbať kačku.

„Len raz ste vystrelili.“

„Veď kačka bola jedna…“

„Mala by sa nechať trochu odležať…“

„Odleží sa mi v žalúdku. To je moja večera.“

„Dosť slabá večera pre vyhladnutého chlapa, príďte na večeru do Blackthornu. Máme pečená šunku.“

„Viete, čo hovoríte, madame? Cullen Baker, a do Blackthornu? To by sa nezaobišlo bez streľby, a ak by aj, ľudia by sa s vami viac nerozprávali. V celom kraji mám žlú povesť.“

„Boli ste dlho preč… Blackthorne je už od konca vojny opustený. Bývam vo Willovom dome, poručil mi ho, keď zomieral. Žije so mnou teta Flo i okrem nej sa tam s nikým nestretnete.“

„A Chance?“

„Je asi v Bostone a okrem toho sem nechodieva veľmi často. Chance má v Texase rád mestá, a nie plantáže a ranče.“

Nepôjdem prvý raz do domu Willa Thorna, lebo v ten deň, čo som si v mlyne narobil nepriateľov, získa! som aj priateľa.

Podľa mňa bol Will Thorne viac hoden ako všetci Thornovci dokopy. Bol to človek, čo vo svojom odbore niečo dosiahol. Intenzívne sa zaoberal štúdiom prírody, a i ja, ktorý som žil pri močiaroch, som sa veľa od neho naučil; myslím, že to bolo vzájomné.

Veľa písal. Nikdy som tomu veľmi nerozumel, keďže som vedel iba slabo čítať a horko-ťažko som sa podpísal. Písal pre nejaké londýnske a parížske časopisy, jeden článok bol o volavke žijúcej v našich močiaroch, a druhý o bobroch. Myslím, že písal aj o motýľoch a pavúkoch a o všeličom inšom. Spočiatku som tomu vôbec nerozumel; boli to veci, ktoré som poznal od detstva; raz mi povedal, že za také vedomosti, ako mám ja, by podaktorí prírodovedci obetovali niekoľko rokov života.

Chodievali sme k močiarom. Chodníčky poznali jedine Indiáni kmeňa Caddo a ja, neskôr som niektoré ukázal Willovi, občas sme spolu chodili na bylinky, chytali vtáky a hmyz. Zvyčajne som hneď vedel, kde hľadať to, čo chce, lebo človek žijúci v prírode získa výborný pozorovací zmysel.

Mal som vo Willovi skutočného priateľa a nikdy nezabudnem na jeho otázku, ktorú mi položil, keď som mu porozprával o jednej zo svojich bitiek – lebo po tej udalosti v mlyne ich bolo viac… Pri bitke s Fortom Belknapom som zabil a jediné, na čo sa ma Will spýtal, bolo: „Myslíš, že si konal správne?“

Otázka sa mi zavŕtala do mozgu, po nejakom čase som zvažoval všetko podľa nej a často sa stalo, že som sa zháčil, či konám správne, alebo či niet inej možnosti. Myslím, že to bola pre mňa dobrá lekcia, každý môže mať v živote viacerých učiteľov, niektorí sa vynoria nečakane. Záleží len na vás, či od nich niečo získate.

Will často hovorieval, že každý má byť vyrovnaný sám so sebou, nehľadieť na to, čo hovoria druhí. Ľudia sa často mýlia, verejná mienka sa môže zmeniť a nenávisť má zriedka rozumné korene. Akoby som ho i teraz počul. Vravieval, že nemá význam, aby som sa trápil, zožieral sa nenávisťou a zlobou. Čas potvrdil jeho slová.

„Will mi o vás rozprával, keď som bola malá.“ usmiala sa Katy. „Hovoril, že ste dobrý chlapec. Že v podstate ste dobrý človek, len keby vás nechali na pokoji. Vravel, že máte v sebe krv dávnych obyvateľov škótskej vysočiny. Že vo vás pretrvávajú temné a nebezpečné vášne. No vždy zakončil tým, že ste tu zo všetkých najlepší, hĺbavý a v hĺbke duše gentlman…“

Bol som v rozpakoch. Nechválili ma často a že som dobrý, to je posledné, čo by som o sebe sám povedal. Rozrušilo ma to, pretože Will Thorne sa málokedy mýlil, jeho výrok o mojej dobrote ma opantal, takmer som sa cítil dobrým človekom.

No temný hnev bol vo mne silne zakorenený a to, čo hovoril o ňom, bola čistá pravda, veta ráz v živote sa mi to potvrdilo.

Sedeli sme v izbe, rozprávali sme sa, bolo príjemné počúvať šuchot jej sukní, štrngot porcelánu cvengot strieborného príboru. Oheň domácky praskal a v hrnci bublala voda. Nebol som navyknutý na takéto zvuky, poznal som iba praskot ohňa v opustených táboriskách, nie v domácom kozube.

Teta Flo driemala vo svojej izbe, Katy medzitým pripravovala večeru. Veľmi ma prekvapilo, ako šikovne a s akou istotou sa pohybovala. Nikdy by som si nebol pomyslel, že budem pri tom, keď nejaká z thornovských žien bude variť, a už vôbec nie, že pre mňa.

Prestrela na malom stolíku v rohu, bolo tam oveľa prívetivejšie ako pri dlhom stole v jedálni, kde každý sedel ďaleko od druhého – už len pohľad naň mi naháňal strach. Zapálila sviečky, horeli nízkym plameňom, a aj to bolo dobre, lebo som nebol oholený a šaty som mal stálym nosením v hocijakom počasí otrhané. Hanbil som sa za ne, hol som nemotorný ťapák, nezaslúžil som si sedieť za jedným stolom s takou dámou.

A predsa som sa s ňou cítil voľne, voľnejšie ako s ktorýmkoľvek dievčaťom, čo som dosiaľ poznal, a poznal som ich zopár, hoci nie vždy tie najkrajšie. Vyváľal som sa s nimi na sene, alebo som ich zaviedol von na lúku. Áno, poznal som ich, boli medzi nimi aj dobré a milé… Možno som s nimi nemal tak zaobchádzať, ale keď chlapa opantá žiadostivosť, často stráca rozum.

„Porozprávajte mi o Západe,“ požiadala Katy pri káve. „vždy ma lákal. Keby som bola muž, šla by som ta i ja…“

Porozprávať jej o Západe? Ako by som mal začať? Aké vhodné slová použiť na opísanie toho, čo som videl? Ako by som jej mohol rozprávať o dlhej ceste bez vody, keď dobytok dochol a od horúceho slnka nás pálili oči? Ako by som jej mohol rozprávať o pote, prachu a neznesiteľnom zápachu? Alebo o tvrdých táboroch drsných chlapov, kde slovo znamenalo zbraň a zbraň smrť? Ako sme si rany obväzovali špinavými vreckovkami v nádeji, že nezhnisajú. Čo môže muž porozprávať o Západe? Ako opísať rýchle bystriny, zurčiace pomedzi skaly, hory, siahajúce po oblaky? Akými slovami o tom hovoriť?

„Je to zázračná zem, pani Thornová,“ začal som, „konca-kraja jej nedovidíte, môžete ísť šesť dní na koni a nikam nedôjdete. Sú tam kaňony, do ktorých ešte beloch nevkročil, kaňony v majestátnych studených horách, kde niet už ani štipky zeme, ak tam vôbec dakedy bola, v skalách, holých ako byvolie kosti, čo obhrýzli krkavce a kojoty. Sú tam táboráky, madame, kde môžete sedieť pri nízkych plamienkoch a nad vami na oblohe sú milióny svetielok, pôsobia ako milióny ohňov osamotených ľudí… Krčíte sa pri ohni a počúvate žalostné zavýjanie kojotov, dym vám štípe oči a rozmýšľate, kde to vlastne ste, či tu nie sú Komanči. Aj kôň hľadá ľudskú spoločnosť, tisne sa čo najbližšie k ohňu, hľadí do tmy a strihá ušami.

Niekedy široko-ďaleko niet ani živej duše, ktovie, aké strašidlá môžu byť v takej krajine.. Občas, keď ma pochytila lenivosť, ostal som pod dekou po východe slnka a pozoroval som, ako sa prichádzajú napájať jelene. Táboriť tesne pri vode je nedobré… I zvieratá potrebujú vodu, a ak je nablízku človek, nepriblížia sa, takže najrozumnejšie je nabrať si vodu a nocovať o kus ďalej, aby sa mohli napojiť jelene, prepelice…

Jedného rána som pozoroval sedem muflónov, čo prišli k vode. Nijaká živá bytosť nie je taká vznešená ako muflón. Skoro všetky sú veľké ako mulice, srsť majú plavú ako srnčie brucho. Chlap na cestách príde o veľa, madame, ale uvidí mnoho, čo hluční ľudia uštvaného sveta nikdy nemôžu uvidieť.

Stál som na desať stôp od grizlyho, napchával sa černicami a podchvíľou na mňa pozrel. Tie černice ho natoľko zaujali, že pre mňa nemal čas. Nuž som sa tam posadil, pozoroval som ho, kedy-tedy som si aj ja odtrhol pár plodov. Nevenoval mi takmer nijakú pozornosť, zato ja jemu áno. Keď som sa dosť vynadíval, vrátil som sa ku koňovi a pri odchode som mu zamával, do videnia, starký; verte či neverte, zvrtol sa a pozrel na mňa takým pohľadom, akoby chcel povedať, že mu bude moja spoločnosť chýbať…“

Zmĺkol som, zrazu som sa zahanbil, že som sa tak rozhovoril. Nemal som vo zvyku takto rečniť. Z toho vidno, ako svetlo sviečok a prítomnosť peknej ženy vedia chlapom pobalamutiť hlavu.

Teta Flo hore niečím zaštrkotala, dole však nezišla.

Bolo mi to vhod. Nemám rád toľko nových tvári odrazu. Najradšej by som si vybral jedného človeka a pomaly ho spoznával, kým by som nespoznal, aký je. Nikdy som nebol veľmi mnohovravný a mal som málo do činenia so ženami. Pozorovaním som prišiel na to, že n žien majú úspechy práve výreční fičúri a že neraz podrezaný jazyk značí viac ako peniaze.

„Ak sa vám to tam tak páčilo, prečo ste sa vrátili, Cullen?“

Túto otázku som si už aj ja neraz položil, a nevedel som na ňu správnu odpoveď. Nejaké výhovorky som si vždy našiel.

„Tu som mal jediný domov,“ pokúšal som sa nájsť najvhodnejšie slová. „Moji rodičia sú pochovaní v záhrade, kde sa mama rada prechádzala. Zem je moja a je to dobrá pôda. Otec na nej pracoval od svitu do mrku, chcel z nej niečo vyťažiť. Neviem, možno to bolo len z lásky k nemu, alebo že som chcel byť na vlastnom, a na Západe mi nič nepatrilo. Možno nie som tulák, skôr domased, ktorý je radšej nešťastný v dobre známej krajine a medzi známymi tvárami, ako šťastný kdekoľvek inde.“

„Neverím tomu.“ Katy vstala a začala odpratávať zo stola. „A nehovor mi pani Thornová. Sme starí priatelia, Cullen. Chcem, aby si ma volal Katy.“

Keď som sa postavil, pripadal som si strašne vysoký v malej miestnosti, kde sme jedli, a tak som vyniesol taniere do kuchyne a vzal som si klobúk, že pôjdem.

„Príď zasa, Cullen, keď sa ti zachce porozprávať, alebo keď ťa už omrzí variť si…“

Vo dverách som sa zastavil. „Katy… svetlo musí byť zhasnuté, keď vyjdem von. Sú takí, čo by na mňa hneď strieľali, len čo by si našli najmenšiu zádrapku.“

Vonku v tme som nevykročil rovno, stal som si nabok k dverám, aby sa môj tieň stratil v tôni domu. Treba byť obozretný v neznámom prostredí a tento kraj mi ešte niekoľko dní bude neznámym, kým zasa získam cit.

noci má každé miesto svoju atmosféru, musím splynúť s nocou, ak sa chcem bezpečne pohybovať. Ozývali sa rozličné zvuky a chcel som si na ne v podvedomí znova zvyknúť; tak som tam postál, opretý o stenu Willovho domu, načúval som do tmy, v mysli som blúdil po lúčinách Blackthornu, ktorá boli naľavo, napravo bol ovocný sad… Po ňom som prešiel v myšlienkach k močarinám, v tomto ročnom období ich rieka približuje k Blackthornu.

tme nahlas kvákali žaby, neďaleko cvrlikal cvrček. Nijaké zavýjanie kojotov, hoci v húštinách bolo dosť vlkov. Niekde v diaľke húkala sova, v močiari sa občas vyhodila ryba. Noc bola pokojná, a tak som sa pobral k miestu, kde som priviazal mula, pritiahol som mu popruh a napravil uzdu. Bolo ticho, mul bol ostražitý, a ja som pociťoval akýsi nepokoj.

Nešiel som po ceste, pustil som sa chodníčkom, čo viedol cez ovocný sad a polia. Nehodno sa vracať tou istou cestou – v kraji, kde sú Indiáni, sa každý rozumný chlap naučí takýmto trikom, lebo práve pri návrate by si mohli na teba počkať…

Táto noc voňala inak, akosi dôverne. Nebolo tu suché povetrie ako na púšti, zmiešané s vôňou cédrových stromov a šalvie. Vzduch bol ťažší, oveľa vlhkejší, zaváňal hnijúcimi rastlinami, stojatou vodou a zarosenou trávou. Keď som išiel krížom cez ovocný sad, narážal som klobúkom o konáre broskyňových stromov a inštinktívne som zamieril k miestu, kde bol plot poškodený. To som si mohol myslieť – dosial ho neopravili.

Viedol som mula po mäkkej tráve k domu a zrazu som si bol istý, že je tam ešte niekto iný. Zastal som, opatrne som zostúpil, aby sedlo nevŕzgalo, a načúval som. Vtom zahúkala sova a zdalo sa mi, že to nebola sova, ale niekto, kto sa mi prihovára.

Rýchlo som uvažoval, nakoľko pozná Bob Lee náš ranč, a ak je to on, kde by mohol čakať; bol by som dal krk na to, že nie v dome.

V záhrade sme mali veľký starý peň, ktorý otec nikdy nemohol vyklčovať, lebo mal obrovské korene, takmer ako malé stromčeky, poskrúcané hlboko v úrodnej pôde, a keďže sme si vtedy nemohli dovoliť pušný prach, bolo nemysliteľné ich vyklčovať ručne. Tak sme ho tam nechali a miesto okolo neho sme si obľúbili pri nočných poľovačkách na mývala. Bob Lee si ho istotne bude pamätať. Zriedkavo k nám chodil a z toho raz práve na poľovačke na mývala. Pobral som sa teda širokým oblúkom ku pňu, a keď som mal za chrbtom les, zahúkal som ako sova, poriadne hlbokým hlasom, aby sa zdalo, že som ďalej… Skúsený zálesák vie všelijako narábať so zvukom.

Odpoveď bola jasná, a tak som so spencerovkou, pripravenou na streľbu, kráčal vedľa mula po zaburinenom poli ku pňu. Keď som zastal, z tmy vystúpili dvaja chlapi.

„Cullen?“ Bol to Bob Lee.

„Uhádol si. Čo si mi priniesol?“

„Chance Thorne sa dozvedel, že si tu. Prisahal, že ťa vyženie z kraja. Dnes ťa vraj niekto videl na ceste a okrem toho si sa rozprával aj s Joelom Reesom.“

„Ak chce za mnou prísť, nájde ma tu. Mám tu prácu.“

„Ak príde, budeš potrebovať priateľov,“ pripomenul Bob Lee, „vieš, kde nás nájdeš. Máme možnosti zistiť, čo sa deje, Cullen, aj priateľov, ktorí nám dajú najesť a prespať.“

Sedeli sme pri tom starom pni ešte hodinu a zhovárali sme sa, upovedomili ma o všetkom, čo sa deje a čo sa chystá. Bob Lee mal priateľov i veľkú rodinu a takýto kamarát sa vždy veľmi zíde.

Bill Longley toho mnoho nenavravel. Bol na svoj vek veľmi vážny, vysoký a pokojný, ťažšie sa zbližoval, napriek tomu mi bol sympatický.

„Vieš, čo si myslím?“ prerušil mlčanie Bob Lee a vstal. „Myslím, že všetci budeme radi, ak o päť rokov budeme tu. Zdá sa, že nás odsúdili na smrť.“

„O päť rokov?“ Longley hľadel takmer roztúžene. „Bob, dal by som rok života, keby to bolo isté.“

Bob Lee stál mlčky. Je to dobrý chlap, hoci ho neraz pochytí strašná, zúrivá posadnutosť.

Pokiaľ šlo o mňa, chcel som sa všetkému vyhnúť. Politickí dobrodruhovia sa pominú tak ako všetko, musím mať trpezlivosť – a tej veru nemám – a pokúsiť sa prečkať, kým nezmiznú.

„Nemáme veľké šance,“ zašomral Bob Lee, „ak nebudeme ozbrojení a pripravení. Radšej o tom porozmýšľaj, Cullen, a na pluhu si nos pušku.“

„Táto pôda je moja,“ zdôraznil som. „Chcem ju osiať, a keď budem môcť, kúpim si dobytok. Zamýšľam tu chovať kone, keď budú časy istejšie.“

„V húštinách je divý dobytok, Cullen. Mohli by sme sa dať dokopy, sústrediť čriedu a hnať dobytok do Fort Worth. Stačí povedať, a o pár dní máš päťdesiat chlapov.“

„Toľko ich je?“

„V húštinách? Ešte viac! A budú sa biť, ak na to príde.“

„Nechcem bitky. Prišiel som sem, aby som mal pokoj, a ten budem mať.“

Odišli. Vyčkal som, kým dupot ich koní doznie v zvukoch noci. Bob Lee mal pravdu. Ak prídu za mnou na pole, bude lepšie mať zbraň, o mieri sa vždy ľahšie rokuje, keď sú poruke tvrdé argumenty. Spencerovka nie je veľmi dlhá, ľahko sa ňou narába. Musím si zaobstarať ešte jeden kolt.“

Situácia sa začína priostrovať, no ja som nemyslel na to. Myslel som na Katy Thornovú.

V tráve sa ozval slabý vrzgot čižiem, ale ja som bol v myšlienkach celkom inde, a tak prišiel tento varovný signál o sekundu neskôr. Na chrbte som pocítil hlaveň pištole, akási ruka mi vytiahla kolt z opaska a ďalšia, priam akoby zo zeme, siahla po mojej spencerovke. Hlaveň pištole na chrbte bola dostatočným argumentom, pustil som pušku a ani som sa nepohol.

„Vitaj doma, Cullen.“ Bol to hlas Chancea Thorna, tichý a trochu ironický. „Už som sa bál, že si odišiel navždy.“

Nedalo sa nič povedať, ani nič urobiť. Lee a Longley sú už iste ďaleko v močariskách, som odkázaný len na seba. Stál som tam teda celkom potichu, myslím, že ich to začalo znervózňovať.

„Berieme ho?“ ozval sa Reese. „A či ho tu jednoducho necháme?“

„Plukovník sa chce s ním zhovárať, a keďže je presvedčený o jeho odpore, očakáva, že pred neho predstúpi v celkom inom stave, ochotný odpovedať na otázky…“

Reese sa spýtal: „Tak na čo čakáme?“ a zákerne mi zasadil prvú ranu. Keď udrel, kopol som ho do slabín. Zaryčal ako zver a potom ma obkolesili. Rýchlou päsťou som udrel niekoho po tvári a mal som divošskú radosť, keď som cítil, ako sa drví kosť, bil som sa oboma rukami, chcel som sa dostať z kruhu. Zrazu ma niekto udrel hlavňou pištole po hlave, kolená sa mi podlomili, spadol som a oni začali do mňa kopať a surovo biť. Usiloval som sa kotúľať, myslel som si, že tak sa im lepšie uhnem. Brutálne ma zmlátili.

„Dlho som čakal na túto chvíľu!“ vrieskal Chance a kopol ma do hlavy.

Prudké trhnutie hlavou ma zachránilo pred plným nárazom, hodil som sa dolu tvárou do trávy a predstieral som bezvedomie, a veľa mi k tomu nechýbalo. V lebeni mi prudko búšilo, rozmýšľal som, či ju mám rozbitú, a ako z diaľky som počul: „Vyhoďte ho na koňa!“ A za tú chvíľku, kým som stratil vedomie, som pocítil prudkú škodoradosť, že aspoň zatiaľ nenašli môj skrytý derringer.

Jediné, čo som si uvedomoval, bolo, že musím ostať nažive. Tak či onak, musím žiť a pomstiť sa im. Prepadli ma, naničhodníci! Sú prizbabelí na to, aby sa mi postavili zoči-voči po jednom, každý sám. Nikto si nezaslúži, aby ho zlynčovala skupina; chlapi, čo napádajú iných v bandách, sú zbabelci. A zbabelci môžu umrieť, a statočný muž pri ich smrti nepocíti nič iné len horkosť.

„Dajte na moju radu,“ počul som Joela Reesa, „teraz ho obeste!“

„Žiadal som ťa niekedy o radu?“ spýtal sa Chance pohrdlivo.

Prehodili ma cez koňa, bol som v mrákotách. Keď sa kone dali do kroku, preblesklo mi, že mám ešte nádej, ak sa budú držať tejto cestičky. Bola to však slabá nádej.

Pokiaľ si myslia, že som v bezvedomí, je dobre.

Jazdec na koni, na ktorého ma prehodili, ma pri nasadaní kopol do hlavy. Nohu mal v strmeni tesne pri mojej hlave, počul som, ako mu štrngajú ostrohy. Zabočia popri močiari a v tom bola moja nádej. Lapil som ho za čižmu a zo všetkých síl som vrazil koňovi ostrohou do rebier.

Prišlo to nečakane, chlap mal nohu v strmeni voľne položenú, kôň prekvapený obrovskou bolesťou vybočil z cesty do krovín a trávy, a keď sa pohrúžil do močariny, zošuchol som sa zo sedla.

Jazdec bojoval s koňom, a kým si uvedomil, čo sa vlastne stalo, tromi krokmi som sa dostal do krovín a namáhavo sa predieral vpred. Za mnou sa ozvali zlostné výkriky a nad hlavou mi lietali guľky. Pôda pod nohami bola čoraz blatistejšia a vodnatejšia, rozhŕňal som šašinu a husté vodné riasy.

Siahol som po machnatom brvne a striaslo ma pri predstave, že je to krokodíl; poloplávajúc som sa prebrodil k bahnistému brehu a vytiahol som sa von, ledva lapajúc od bolesti dych.

V hlave mi bilo ako v obrovskom zvone, každý úder bola hotová agónia, telo mi skrúcalo od bolesti, bol som celý sinavý a zakrvavený od kopancov. A krv v močariskách znamenala ďalšie nebezpečenstvo.

Vedel som, že som tu v bezpečí len pár minút a musím utekať ďalej.

Za mnou sa ozývali výkriky, špľachot a preklínanie prenasledovateľov.

Bola to moja prvá noc doma a už som bol na úteku. V hĺbke duše sa mi ozývala nenávisť voči tým, čo ma sem dohnali. Bezdôvodne ma zbili! Oni vyhlásili vojnu, nie ja. Nech to padne na ich hlavy, pomyslel som si. Nech sa teraz stane čokoľvek, sami to vyprovokovali.

II

Po čase sa mi dych upokojil, ležal som v suchu a pokúsil som sa premyslieť si situáciu. Odplazil som sa od brehu asi šesťdesiat stôp po bahnitej pôde, vyznal som sa tu, veď som sem často chodieval na ryby. Bol to úzky výbežok močaristej pôdy, vyčnieval ako vystretý prst z tmavej vody.

Práve v tejto oblasti sa pohyboval obrovský krokodíl, nazývaný Starý Joe; povrávalo sa o ňom, že vraj zožral najmenej troch ľudí, no nedalo sa nič robiť, musel som plávať v tejto vode, nemal som iné východisko. V najbližšej minúte si buď Chance Thorne, alebo Joel Reese spomenú na zátoku.

Vrátiť sa späť na pevnú zem by znamenalo dať sa chytiť. Pozviechal som sa a prekrivkal sa na druhú stranu výbežku.

V boku som pociťoval pálčivú bolesť, nohu som mal celú napuchnutú, pravdepodobne bola na nej otvorená rana. Musel som rátať s tým, že Starý Joe zacíti krv vo vode…

A to azda odradí mojich prenasledovateľov a hľadanie nechajú na ráno… Vošiel som do vody až po prsia, odrazil som sa.

Vždy som plával dobre, takmer nehlučne som rozrážal vodu. Aj keď mi v hlave šklbalo a celé telo ma bolelo, musel som preplávať dvesto yardov do močiara, tam je plytčina.

Plával som rovnomerne, tempo za tempom, usiloval som sa nemyslieť na to, 4o sa deje na druhej strane za mnou, zaháňal som myšlienky na Starého Joa.

Za mnou sa ozval víťazoslávny výkrik, našli moje stopy. Obzrel som sa, na brehu blikotali fakle.

Na mieste, kde by som sa bol dostal rovno oproti nim, stálo vo vode niekoľko starých cyprusov. Boli husto porastené machom a spleť starých konárov by mi mohla poskytnúť dobrý úkryt. O niekoľko minút som rukou narazil o koreň pod vodou, prehmatkal som sa popri ňom a chytil sa ovisnutej haluze. Z celej sily som sa do nej zakvačil a vyšplhal som sa z vody.

Vzduch bol studený a zuby mi drkotali. Liezol som z haluze na haluz, až som narazil na spleť konárov a tam som sa usadil. Odopol som si opasok, pripútal sa nim k haluzi a ležal som nehybne v tme. Zuby mi ešte drkotali od zimy, okolo tváre sa rojili moskyty.

Posledné, na čo som sa pamätal, boli svetlá na brehu, a potom som musel buď zaspať, alebo stratiť vedomie, lebo keď som zasa otvoril oči, obloha na východe bola svetlejšia, táborové ohne na brehu tleli a moji prenasledovatelia čakali na východ slnka, aby sa mohli pustiť po mojich stopách.

Mal som niečo s okom, a keď som sa ho opatrne dotkol, zistil som, že je strašne napuchnuté, a nemohol som ho otvoriť. Nad uchom som mal obrovskú hrču a na hlave medzi vlasmi širokú tržnú ranu. Každý sval bol stuhnutý a boľavý a v hlave mi dunelo ako v obrovskom zvone. Ľavé rameno som mal poriadne doráňané od cvokov na čižmách. Ešte šťastie, že som ležal na zemi v mäkkej tráve, inak by mi ho boli určite polámali. Bol som slabý ako mucha. Nemohol som dlhšie čakať, úkryt bol dobrý iba na noc…

Rozhliadol som sa vôkol, nemotorne obracajúc hlavou, lebo som videl iba na jedno oko. Hľadal som, kade ujsť. A vtom som si všimol staré brvno, napoly schované za popínavými rastlinami. Bolo na vode, zachytilo sa o koreň cyprusovníka, na ktorom som sa schovával.

Pri ohňoch sa strhla trma-vrma, vietor zanášal hlasy ku mne; zliezol som zo stromu. Každý pohyb bol bolestivý, hlava mi išla prasknúť.

Ohol som konáre a uvoľnil som brvno. Podľa hlasov som uhádol, že prenasledovatelia sú opití, ak ma chytia, bude to ešte horšie. Odlomil som si haluz na odrážanie a dal som brvno do pohybu. Tento močiar bol jedným z ramien jazera Caddo, o ktorom nikto veľa nevedel, a myslím si, že o sto rokov sa už nenájde živej duše, čo by poznala jeho spletité slatiny a kalné vody stojatých zátok, husto posiate vodnými hyacintmi.

Lenže ja som strávil skoro všetky chlapčenské roky práve pri tomto jazere s jeho slatinami a trasoviskami a pri močarinách, do ktorých sa rozlievala Sírna rieka. Bol som si istý, že v celej Louisiane a Texase sa nenájde nikto, kto by tento kraj poznal lepšie.

Rovnomerne som sa odrážal, hoci každý pohyb mi spôsoboval utrpenie. Tam, kam som mieril, nepôjdu za mnou, čo by to hneď poznali. Okrem toho som bol presvedčený, že sa tu nevyznajú. Chcel som sa dostať na ostrov.

Pred vojnou nevedelo o ňom viac ako šesť ľudí, predpokladám, že odvtedy sa o jeho existencii nedozvedel už nikto, iba ak by sa ta dostal s niekým z tých šiestich. Ostrov bol skrytý v divočine starých cyprusov, husto obrastených machom, navonok sa zdalo, že sa k nemu vôbec nedá dostať, všetky prístupy boli zatarasené húštinou lekien a vodných hyacintov, bol dlhý štvrť míle a v najširšom mieste meral asi sto yardov. Najvyššie položený bod vyčnieval šesť stôp nad vodu, ale ten, kto to tu nepozná, by bez sprievodcu ostrov sotva našiel. Už z dvanástich yardov ho nebolo vidno v džungli stromov, machu a popínavých rastlín.

Bolo tu viacero takýchto ostrovov, ostatné boli menšie a okrem jedného ľahšie prístupné. Nik z týchto chlapov, čo sa pohybujú okolo Bostonu a Texasu, nepozná ani jeden z nich.

Vyplašil som volavku,, prudko vzlietla a široko roztiahla krídla… Pravidelne som sa odrážal pozdĺž ramena, v hlave mi hučalo, telo ma bolelo, hľadal som cestu pomedzi lekná, čo sa za mnou hneď zasa zomkýnali.

Ako ďaleko som zašiel? Míľu? Dve? Bol som ako v tranze, mojou jedinou myšlienkou bolo, ako zvýšiť náskok, moji prenasledovatelia ma už určite hľadajú. Ak ma chytia, kým sa dostanem na ostrov, nemám pri sebe nič, len malý derringer, a ten mi na väčšiu vzdialenosť nepomôže. A okrem toho, musím si oddýchnuť, načerpať síl po tej surovej bitke. Ostrov bol mojou jedinou spásou, bol som si istý, že na ňom je Bob Lee, Longley a možno aj Bickerstaff.

Slnko pripekalo, voda bola úplne pokojná. Občas som si musel preraziť cestu pomedzi husté polia lekien a vodných hyacintov. Starý Joe sa zatiaľ neohlásil, asi nebol nablízku.

Každý odraz vyžadoval veľkú námahu. Nemohol som dosiahnuť na dno, potom som zasa mal čo robiť, aby som sa predral cez lekná. Na miestach, kde som nedočiahol na dno, som sa dal niesť, alebo som aspoň pohyboval rukami, aby som o kúsok postúpil.

Slnko pripekalo a bol som strašne smädný. V najhoršom prípade sa dala piť aj voda, vraj sa od nej dostane horúčka. Mal som dosť trápenia, nechcel som si ešte pridávať.

Mechanicky som sa odrážal, akoby v delíriu, a zrazu brvno narazilo na dno. Niekoľko ráz som sa pokúsil dať ho do pohybu. Zdvihol som hlavu a cez opar bolesti som uvidel pred sebou ostrov. Nebola to tá časť, ktorú som si pamätal. Nešikovne som sa vydriapal na breh a tam som sa vystrel, ležal som na horúcom slnku, doprial som unavenému svalstvu chvíľu odpočinku. Mozog som mal zahmlený, ťažila ma predstava, že sa musím postaviť na nohy. Vedel som, že nesmiem ostať ležať. Močariny ničia všetko bezmocné a pohyb bol mojou jedinou záchranou.

Pôda bola vlhká a tienistá, len na miestach, kde bolo lístie nad hlavou redšie, preniklo zopár slnečných lúčov a vytváralo na zemi strakaté obrazce. Zbadal som obrovského štrkáča s kosoštvorcovým vzorom na chrbte, skrúteného na kmeni stromu; bol som taký vyslabnutý, že keby bol bližšie, nevládal by som sa mu uhnúť.

O chvíľu som sa zasa potkol, padol na kolená a vôbec som si nevedel predstaviť, ako vstanem. Napokon som sa horko ťažko zviechal. Postupne som zisťoval, kde som. Kráčal som ďalej, hoci sa mi zdalo, že nemám ani štipku síl. Potkýnal som sa, padal, občas som sa zamotal do krovia, dva razy som zapadol skoro po krk do vody, ale šiel som, až som sa dostal cez poslednú húštinu tŕstia, vytiahol som sa na trávnatý breh neďaleko tábora. Tam ma našiel – Longley.

Prešli tri dni, na ktoré sa vôbec nepamätám. Pomaly sa mi začali hojiť rany a odreniny, v hlave mi prestávalo dunieť. Horúčkovitá zúrivosť popustila, no ostala vo mne chmúrna nenávisť. A okrem toho sa ma zmocňovalo zúfalstvo, lebo sa mi zdalo, že sa za mnou zatvorili dvere a že všetky nádeje, s ktorými som prišiel, mi unikajú pomedzi prsty, že som stratený.

Potuloval som sa po tábore a usiloval som sa zvážiť situáciu.

Toto ma nesmie odradiť. Je pravda, že si ma zobrali na mušku a zmlátili ma, ak však nechcem stratiť tvár, musím sa stať silným. A mám jedinú možnosť: vrátiť sa, zasiať úrodu, kúpiť si toho žrebca, chovať kobyly a vybojovať tento boj vlastnými rukami.

V prvej chvíli som mal nutkanie zaraz si zaobstarať zbraň a postrieľať ich jedného za druhým, Chancea posledného, a zabiť každého, kto by sa opovážil postaviť proti mne.

Dosť už bolo zabíjania, kam by som sa napokon dostal? Vydedenec bez priateľov a bez miesta na tomto svete. Bolo by to priveľmi jednoduché – dať sa zbičovať a priznať svoju porážku. V hĺbke duše som vedel, že ma pokorili, bolo to moje pokorenie a musel som sa s tým zmieriť.

Na ostrove bolo dvanásť mužov. Bol medzi nimi Bob Lee, – Longley a Bickerstaff, dobrý človek a tvrdý chlap. Všetci títo muži boli len o jednu generáciu mladší od predchodcov, čo bojovali pri Alame a San Jacinto.

Na pol ucha som počúval, o čom sa rozprávajú, a v myšlienkach som blúdil inde. Bol tu pozemok, ktorý otec vlastnil v zátoke Veľkých cyprusov, volal sa Fairlea. Nachádzal sa ďaleko od cesty, z troch strán ho obkolesovali močariská a les. Ako som sa pamätal, pozdĺž celej západnej strany viedla úzka trávnatá cestička. Bola to ohradená, skrytá a dobrá pôda, otec ju kúpil za babku. Pochybujem, že by sa niekomu v Bostone alebo Jeffersone čo len prisnilo, že vlastníkom je môj otec. Fairlea bola moja najväčšia nádej.

Bob Lee namietal:

„Máš priveľa nepriateľov. Nepodarí sa ti ani zasiať, o žatve už ani nehovorím.“

„Ja v to verím,“ tvrdil som im. „Zatiaľ nikto na mňa oficiálne nevydal zatykač. Tak sa mi zdá, že Chance Thorne konal na vlastnú päsť. Ešte vždy mám nádej, že ma nechajú na pokoji.“

„Možno,“ sucho odvetil Longley. „Vždy si ťa niekto bude pamätať a báť sa ťa, ľudia chcú vždy zničiť každého, pred kým majú strach.“

„Musíme sa porozprávať ešte o niečom,“ navrhol Bickerstaff, „ a síce o Barlowovi. Za každú krádež, vraždu, čo má on na svedomí, vinia nás, zatiaľ čo on sa pekne-krásne skrýva v Thickets.“

„Má priateľov, čo ho varujú,“ vyhlásil Jack English. „Vždy presne vie, kam vojsko nepôjde.“

Kým sa o tom rozprávali, v myšlienkach som sa vrátil k opustenému pozemku vo Fairlea. Pri troške šťastia by sa tam dalo zasiať a nikto by si to nevšimol. Neskôr by som sa mohol vybrať do Thickets so šikovne zamaskovaným krmivom a dať dokopy čriedu divých kráv, ktoré by som mohol zahnať do Sedalia alebo Montgomery.

Bol som presvedčený, že druhý raz ma už takto neprepadnú. Poslal by som ich do horúceho pekla.

Nedá sa nič podnikať, kým nebudem mať zbrane.

Zdvihol som sa, pristúpil som k mulovi, ktorého mi – Longley priviedol na ostrov. Bol s ním aj Jack English, musím sa im za to odvďačiť.

Lee ma pozoroval, ako sedlám. „Ty chceš niekam ísť, Cull?“

„Musím získať späť svoje zbrane. Idem si po ne.“

Longley ležal na zemi, žuval steblo trávy. Zrazu sa posadil a zvedavo sa na mňa zahľadel.

„Myslíš, že sa ti to samému podarí?“ ticho sa spýtal Lee.

„V tejto krajine si každý sám krotí divé kone,“ uškrnul som sa, „nemám však nič proti tomu, ak chcete ísť so mnou.“

„No,“ Longley sa postavil, „myslím, že by z toho mohlo niečo byť.“

Išli so mnou štyria: Lee, English, Bickerstaff a Longley. Lepších chlapov by som nenašiel.

Jefferson pred nami ležal v lenivom popoludňajšom slnku. Nejaké dieťa si kotúľalo obruč po chodníku, uprostred cesty sa vyvaľoval v prachu pes, veselo krútil chvostom, akoby chcel povedať, že je spokojný so všetkým tak ako je. Dvaja muži sa lenivo opierali o stenu obchodu, hoveli si v tôni v blaženej nečinnosti.

Na ulici bolo ticho. Nikto si nevšímal chlapov na koni, v tých časoch to nebolo nič nezvyčajné. Prichádzali odvšadiaľ, ponevierali sa, hnali sa za niečím. Hlavne chlapi, ktorí skončením vojny stratili náplň života a tajne dúfali, že to, čo hľadajú, nájdu niekde inde.

Nebolo pravdepodobné, že by ma niekto spoznal, hoci napríklad Joel Reese hneď vedel, kto som. Čo na tom, veď som tu právom.

Zostúpil som z mula, zazrel som svoj odraz vo výklade; otrhané veľké chlapisko v doma tkanej, o číslo menšej košeli; mal som mocné plecia a svaly, košeľa na mne praskala… Len čo prídem k prvým peniazom, musím si kúpiť nejaké šaty, lebo inak ostanem celkom nahý.

Vlnisté čierne vlasy sa mi pchali až pod golier, myslím, že som vyzeral ako nečesaný poník, čo behá po slatinách a pobrežných ostrovoch.

Zastali sme pred hlavným stanom, vošiel som priamo dnu, nikoho som sa na nič nepýtal. Na stoličke pri dverách driemal vojak s puškou cez kolená. Prekvapene na mňa pozrel, chcel sa chopiť pušky, no čosi v mojich očiach ho zastavilo. Možno z nich vyčítal, že len čo sa pokúsi zamieriť puškou na mňa, zložím ho k zemi. Bol som na to odhodlaný.

Bol to vojak Rekonštrukcie, ucháň, ak viete, čo tým myslím. Nebol to veterán. Pravdepodobne v živote nestrieľal na vzdialenosť menšiu ako dvesto yardov a okrem veverice nič nezastrelil… V túto chvíľu, keď proti nemu stál mocný chlap, to bolo celkom iné. Chlapec mal síce uniformový plášť a čiapku, ale obyčajné súkenné nohavice – bolo vidno, že nechce provokovať.

Plukovník Amon Belser bol tam. Chrbtom sa opieral o operadlo stoličky, prezeral nejaké papiere, a keď som vstúpil, zdvihol hlavu. Myslím, že nebol nadšený.

„Plukovník,“ začal som, „nedávno prišiel ku mne Chance Thorne s priateľmi a prepadli ma. Vzali mi pištoľ, spencerovku a surovo ma zbili.. Prišiel som si po svoje zbrane.“

Belsera, starého lišiaka, to prekvapilo. Sedel celkom ticho a uvažoval, čo povedať. Bol som presvedčený, že Chance konal na vlastnú päsť, ale teraz nebola vhodná chvíľa rozhádzať si to s Chanceom, lebo ak som sa nemýlil, mal všade veľký vplyv.

„Ak vás zbili, iste ste si to zaslúžili,“ precedil Belser odmerane. „Neviem nič o vašich zbraniach.“

„V tejto krajine,“ namietal som, „potrebujem – ako každý – zbraň. Po nociach sa tu potulujú všelijaké pačmagy. Chcem svoje zbrane späť, plukovník.“

Belser sa rozzúril. Bol tu najvyššou šaržou a nebol zvyknutý, aby sa s ním niekto takto rozprával, „Baker, vypadnite odtiaľto! A practe sa z mesta! Neviem nič o vašich zbraniach a podľa toho, čo som o vás počul, bude lepšie, ak ich nebudete mať.“

Načiahol som sa cez stôl a zobral si úplne novučký Dragoonov kolt, čo tam ležal. Vytiahol som zásobník a skontroloval som ho. Bol natiahnutý a plne nabitý.

„Tak si teda vezmem tento,“ oznámil som pokojne. „Zdá sa, že je dobrý.“

„Vráťte ho!“ Keď bolo treba, Belser vedel poriadne zrevať. „Je môj!“

Zastrčil som si zbraň za pás, odtisol som zábradlie, ktoré delilo Belsera od ostatných, a pristúpil som k podstavcu s puškami. Bolo ich tam viacero, jedna bola spencerovka, o niečo novšia a lepšia ako tá, čo mi zobrali. Takisto bola nabitá.

Belser prudko vstal, rozbehol sa proti mne, trochu som sa pootočil. Karabínou som mu mieril presne do spony na opasku. Olovo na plný žalúdok je takmer nestráviteľné, najmä na obed.

Plukovník sa zastavil. Videl som, že proti svojej vôli, azda mal zažívacie ťažkosti a nechcel si pokaziť žalúdok. Takíto chlapíci majú trápenie, môžu jesť iba ľahkú stravu. Celý sa triasol od zúrivosti,

„Pán plukovník,“ riekol som pokojným hlasom. „Vrátil som sa k Sírnej rieke s tým, že sa budem starať o svoje záležitosti. Keď som sa už raz tak rozhodol, nechcel som sa s nikým dostať do konfliktu, no prepadli ma a zbili. Viem, kto to bol, a keď príde vhodná chvíľa, s každým si to osobne vybavím.“

„Zdá sa mi, že naozaj chcete pokoj. Vrchnosť vo Washingtone a Austine by si asi myslela, že nezvládnem situáciu, keby tu bolo priveľa nepokoja. Odíďte a povedzte Chanceovi Thornovi, aby mi nechodil na oči, ja vám nepríjemnosti robiť nebudem. Ak len raz niečo proti mne podniknete, v momente vás vyženiem z tohto kraja!“

Vojak sedel, ani sa nepohol, oči zavŕtané do dlážky, nechcel sa do ničoho miešať. Zbrane som si nechal a vyšiel som von.

Uprostred ulice sa opieral o stĺp vysoký, chudý Longley s cigarou v ústach. Bob Lee stál na tej strane ulice čo ja, pri zábradlí, kde sa priväzovali kone, a vyzeral veľmi nenápadne. Na konci čupel Jack English a pohrával sa s dlhým poľovníckym nožom.

„Už sme tu dosť dlho,“ zašomral Longley. „Tak sa mi zdá, že by sme si mohli niečo vypiť.“

English ostal na stráži, my ostatní sme sa pobrali do krčmy. Po chvíľke sa otvorili dvere a vošiel Joel Reese.

Skočil rovno do pasce; zdúpnel a uprene na mňa hľadel, akoby ho zaťalo v chrbtici, spopolavel v tvári.

„Bob,“ upozornil som priateľa, „toto je jeden z tých, čo sa vtedy v noci tak dobre postarali o moju zábavu. Vlastne práve on vyhlasoval čísla programu. Myslím, že by sme ho mali poučiť o božom slove…“

„Áno, pane,“ zareagoval Bob Lee celkom vážne, „vy si zoberte text z Jóba, štvrtá kapitola, ôsmy verš: ‚tí, čo orali neprávo a zlo, budú ho i žať…‘“

Joel Reese cúvol o krok, poobzeral sa, či by sa nedalo zmiznúť. Longley sa mu postavil do cesty, stál lenivo, palce zastrčené za opasok, a hoci bol ešte mladý, nebolo v ňom veru nič mäkké.

Reese pozrel na mňa a chcel niečo povedať, ale nemienil som s ním debatovať. Vrazil som mu po papuli. Som poriadny chlap, svojho času som sa dosť nalopotil, v mysli som si premietol noc, keď ma zmlátili, a tak ním môj úder otriasol.

Zahnal sa na mňa, uhol som sa a trafil do prázdna, nato som ho udrel znovu. Z nosa sa mu pustila krv.

Plukovník Belser sa zjavil v dverách s puškou v ruke. „Hej, vy tam! Prestaňte!“

Zrazu mal – Longley v ruke Dragoonov kolt a zrak upieral priamo na plukovníka. „Pán Belser,“ uškrnul sa, „tu máte názorný príklad, ako sa hriešnik naučí, že život previnilca je ťažký, a váš žalúdok, plukovník, ak sa tu budete ďalej oháňať tou zbraňou a prestupovať zákony, zhltne celý zásobník olova.“

Ak by bol chcel plukovník Belser vystreliť, musel by sa pootočiť a i slepému bolo jasné, že si to dobre uvedomil. – Longley stál, akoby náhodou v ruke držal pištoľ a na konci ulice posedával Jack English. Úbohý plukovník, muselo mu byť jasné, že stadeto sa tak ľahko nedostane. Bol by som sa stavil, že sa zlostí sám na seba, že nečušal a nepredstieral, že je hluchý, nemý a slepý.

Belser stál, neodvážil sa ani pohnúť, ja som si zatiaľ veľmi detailne premietol, čo sa odohralo na mojom vlastnom dvore, a tak som Reesovi zasadil ešte jeden prvotriedny úder. „Druhý raz,“ obrátil som sa k plukovníkovi, „sa bude strieľať.“

Vtedy som nevedel, že zo svojej kancelárie, s výhľadom na celú ulicu, to všetko pozoroval hlavný sudca Tom Blaine; dozvedel som sa, že nepatril k vládnym kandidátom. Bojoval v mexickej vojne a veľmi trpel, keď videl, ako sa ľudia boja vojakov Rekonštrukcie.

Potrebovali sme ešte nejaké veci. Kým ostatní sedlali kone, zašiel som kúpiť strelivo. Práve som platil, keď vošla do obchodu Katy Thornová. Videl som, ako sa jej od prekvapenia a úľaku rozšírili zrenice.

Mal som sinky na tvári, rany boli ešte celkom čerstvé, myslím, že pohľad na mňa nebol príjemný. „Chance mi povedal, čo vykonali,“ ozvala sa. „Nemyslela som, že je to až také zlé.“

„Veď ja sa s Chanceom porozprávam.“

Chytila ma za rukáv. „Cullen, prečo neodídeš? Nenechajú ťa na pokoji, to dobre vieš! Ak by ťa aj ostatní nechali, Chance nikdy. Nenávidí ťa, Cullen.“

„Ja utekať nebudem… a tá pôda je moja. Osejem ju, budem pestovať obilie, vystaviam ranč, tak ako ho chcel mať otec. Ak by som toto všetko opustil, vyšla by jeho práca nazmar.“

„On pracoval pre teba. Dôležitý si ty, nie pôda.“

„Tak veľmi sa ma chceš zbaviť?“

„Nie, chcem, aby si ostal nažive.“

Vrhol som na ňu rýchly pohľad a povedal som niečo, na čo som nemal právo ani pomyslieť, nieto ešte povedať. „Tam, kde nie si ty – to by nebol pre mňa ani život.“

Prudko som sa zvrtol a vyšiel som na slnkom zaliatu ulicu, zľaknutý, čo som to vytresol. Nevedel som, prečo som to povedal, vedel som len toľko, že teraz je to už von a že to je najväčšia pravda, akú som kedy vypustil z úst.

V tých časoch zbičovali, alebo vykričali muža, ktorý takéto niečo pošepol dievčaťu, a nebol jej roveň. A ja som to predsa vyriekol, ja, ktorý som nemal nijaké predpoklady získať takú dámu…

Ktoré dievča by sa mohlo zaujímať o Cullena Bakera? Veď kto som bol – chlap ako hora, tulák bez peňazí a bez dobrého mena. Bol som nula a nemal som ani vyhliadky, že sa niečím stanem.

Spomenul som si na svoj obraz vo výklade, vedel som, že na tom veľkom, strapatom a kostnatom mládencovi vo vyblednutej červenej vlnenej košeli nie je nič, čo by mohlo zaujať pani Thornovú z Blackthornu. Bol som pištoľník. Nikto o mne nehovoril nič dobré a väčšinou mali pravdu. V mnohom ohľade som nebol až taký zlý, ako ma vykresľovali. Nikdy som neklamal, ani nepil, hoci to často o mne tvrdili, ale v prestrelkách som neraz zabil a prejazdil som tisíce míľ na koni po drsnej krajine.

Ako by pre takéto dievča mohol niečo znamenať muž, ktorého zahnali do močarín ako raneného vlka? Muž, čo k svojmu menu nemohol pridať nič iba tri košele a nohavice, muž, ktorý sa potuloval a jazdil na koni a bojoval s kadejakou zberbou zo Západu?

Moja mama bola dobrá žena a otec z dobrého statkárskeho rodu, ale inak naša rodina ničím nevynikala. Otec celý život tvrdo pracoval, no nemal šťastie. Raz mu vyhorel dom, dva roky po sebe mu kobylky zničili úrodu, stíhalo ho nešťastie, a tak sme upadli do dlžôb.

Bob Lee sa vyznal v ľuďoch, stačil mu pohľad na mňa, hneď vedel, na čo myslím. Povedal: „Ja ťa neobviňujem, Cullen.“

„A začo?“ spýtal sa Jack English. „Zato, že vyplieskal Joela Reesa? Aj ja by som to bol urobil, keby sa mi naskytla príležitosť. V tom chlapíkovi bolo odjakživa niečo zlé.“

Debata sa zvrtla na Katy.

„Mal by si sa pokúsiť, Cullen,“ radil mi Bob Lee. „Myslím, že by šla s tebou kamkoľvek…“

„Pozor na jazyk, keď o nej hovoríš, Bob.“

„Nepovedal som o nej nič zlé. Nikdy som o nijakej žene nehovoril znevažujúco, Cullen. Ja len, že je do teba zaľúbená.“

„Už to samo osebe je znevažujúce. Ktorá žena so zdravým rozumom by sa mohla pozrieť na chlapa, ako som ja? Koľko času mi ostáva, Bob? Koľko času máme my všetci? Máme svojich nepriateľov, ty i ja, i každý z nás. Ty máš Peacockovcov, ja Chancea Thorna a navyše pre každého z nás sú tu tí darebáci z Rekonštrukcie.“

Bob Lee mlčal.

„Jedno ti poviem, Bob, aj keby ma chcela, a to je vylúčené, nechcem ženu, čo by plakala nad mojou zakrvavenou košeľou, takých som videl už dosť…“

Chvíľu sme šli mlčky, prvý sa ozval Bob Lee:

„Láska má vlastnú logiku. A myslím si, že často nie tú najlepšiu. Ľudia sa ľúbia krvou a mäsom, Cullen, nie mozgom. Zmysel lásky je hlboký ako voda v Čiernom ramene a pestrý ako farba vodného hyacintu. Pochopia ho len tí, čo ľúbia, a to stačí.“

„Mne nie… Ani jej, Bob. A jej nič podobné ani na um nezíde. Obaja sme mali radi jej strýka Willa, preto som jej asi sympatický…“

„Ako myslíš,“ usmial sa Bob. „Ešte sa musíš, Cullen, o ženách veľa naučiť.“

Ani jeden muž nemá rád také reči. Každý si mysli, že vie o ženách najmenej toľko ako všetci ostatní. Aj ja som ich už zopár poznal a sem tam sa nejaká do mňa zaľúbila, alebo mi to aspoň tvrdila, no Katy Thornová nebola z tých, čo by sa zaujímali o muža, ako som ja. Bola krásavica, s takou postavou, že už len pomyslenie na ňu mi vyrážalo dych…

V ten deň sme si narobili dosť nepríjemností, ak sa však budeme držať močarísk, nemôžu nám nič urobiť. Vojaci nepôjdu za nami, ak majú rozum. Plukovník Amon Belser je spupný a iste by nebol rád, keby sa o ňom rozchýrilo, že si z neho urobili blázna, a to dokonca i Bob Lee, na ktorého hlavu je vypísaná odmena.

Mysleli sme si, že vojaci Rekonštrukcie tu nebudú potrební. Texasu sa vojna takmer nedotkla, boli však straty na životoch, a tým aj úbytok pracovných síl, no napriek tomu sa vládne vojská húfne hrnuli do Texasu, lebo sa tu dalo získať bohatstva.

Pokiaľ bol guvernérom Throckmorton, držal ich nakrátko, keď ho zhodili a namiesto neho dosadili Davisa, bolo každému hneď jasné, že je zle. Štátnych a miestnych policajtov prepustili a všetko obsadili vojaci Rekonštrukcie. Vedeli sme, akí sú, rozmýšľali len o tom, ako čo najväčšmi vydrancovať štát a rýchlo zmiznúť.

Po skončení vojny to na Severe vrelo, ozývali sa i hlasy rozumných ľudí, všetci, žiaľ, neboli za zrušenie otroctva. Mnohí chceli navrátiť staré pomery. Vládni úradníci sa mali správať obozretne, lebo ak by k niečomu došlo, mohli by sa vášne obrátiť proti nim.

„Ten Belser,“ prerušil moje myšlienky Jack English, „pozrel som sa naňho trochu bližšie a viem, že sa zaujíma o Katy Thornovú i o tú ženskú Petrainovú. Chcel by chodiť za oboma, no nech skúsi povedať čo len slovo Katy Thornovej, raz-dva by ho odbachli, a pokiaľ ide o Lacy Petrainovú, tá si poradí sama.“

To bolo prvý raz, čo som počul spomenúť Lacy Petrainovú. Chlapi sa o nej rozprávali za jazdy, počúval som. V piatich okresoch bola neznáma, prišla z New Orleansu, predtým žila všelikde, a mala peniaze v hotovosti, čo bola vtedy zriedkavosť.

Vraveli, že je to krásavica, tmavá, urastená, nosí sa ako dáma a nepripustí, aby o nej niekto klebetil. Kúpila majetok od jedných, čo odišli na Západ, aké má úmysly, prečo chce ostať tu, nikto netušil.

V ten večer sa na ostrove zasa hovorilo o Samovi Barlowovi. Matt Kirby prišiel so správou, že Barlow vypálil farmu neďaleko San Augustína. Zastrelil majiteľa a odviedol mu dobytok.

„Ak sa tu ukáže,“ zvýšil Jack English hlas, „namojdušu ho preženieme. Vyženieme ho z tejto krajiny, alebo obesíme.“

Stačilo pokojne sedieť na ostrove a každý sa tam dopočul všetky novinky, lebo chlapi, čo sa tam skrývali, mali priateľov všade a správy sa k nim dostávali rozličnými cestami: náhodný jazdec zanechal správu v bútľavom pni, alebo medzi konármi, pod špeciálne označenými kameňmi pri ceste. Vedeli sme v tom chodiť, dokonca aj v močariskách. Sam Barlow bol pre nás nebezpečný, lebo ak ľudia začnú veriť, že to všetko páchame my, stratíme priateľov vonku. Boli sme vyhnanci Rekonštrukcie, hoci obyvateľom nikto z nás neublížil.

Na druhý deň som osedlal mula a pobral som sa dolu. Na jednom mieste som ho previedol na suchú zem. Bol tam brod, po ktorom sa dalo prejsť, kus od brehu bolo treba odbočiť. Brod mi ukázal istý Indián z kmeňa Caddo a ostatní sa o ňom dozvedeli odo mňa. Ak by človek pokračoval rovno, dostal by sa do hlbočiny, a potom na plytčiny, kde sa bahno preberalo pod nohami.

Mal som namierene do Fairlea. Nebolo to ďaleko, chcel som sa tam poobzerať. Vlastne to bolo lepšie miesto ako to pri nalom dome; otec ho vybral, keď bola pôda lacná. Boli ľudia, čo mali tisíce jutár, a napriek tomu boli bez groša. Z obilia sa dalo ťažko vyžiť a dobytok zabíjali na kožu a loj.

Časť, o ktorej som uvažoval, bola oddelená i od Fairlea okrem úzkej cestičky, čo viedla pozdĺž ramena močiara. Pozemok mal asi tristo jutár, bol rozdelený na šesť polí, oddelených stromami a močaristými ramenami. Pozemok bol v tvare S, s jedným oblúčikom navyše a obkolesený ramenami, takže koniec koncov vytváral ostrov. Cestička pomedzi stromy sa končila pri bránke, teraz zriedka používanej.

Voľakedy tam stál pekný panský dom. Noc predtým, čo sme sem prišli, vyhorel do základov a majiteľ pritom stratil celú rodinu; predal to teda všetko môjmu otcovi a odišiel do New Orleansu. Myslím, že spočiatku mal majiteľ v úmysle postaviť dom odznova, a tak v predajnej cene boli zarátané práce, ktoré mal otec vykonať, lenže potom ho ustavične prenasledovali spomienky, až napokon odišiel. Fairlea pripadol nám – za prácu a málo peňazí.

Pôda bola úrodná, bude sa dobre obrábať, poľahky sa poorie a oseje.

Už asi minútu, možno i viac, mi v ušiach znel dupot prichádzajúcich jazdcov, až potom som si uvedomil, čo to značí. Niekto sa blíži po zabudnutej cestičke… Predtým zriedkakedy prešiel niekto na koni po tej cestičke a teraz, podľa toho, aká bola zarastená, ešte zriedkavejšie.

Keď prichádzajú jazdci, stálo by zato vedieť, čo sú zač, či sem chodia častejšie; bol som si viac než istý, že nijako osobitne netúžia po tom, aby ich niekto videl, keď si vybrali práve túto odľahlú cestu.

Bolo pekné jarné ráno a slnko bolo teplé a lenivé. Niekde v diaľke, na ramene močiara, zaškriekala potápka, znelo to veľmi opustene. Prešiel som k plotu, spencerovku som položil na ohradu, ruku som mal pripravenú tak, aby som mohol jedným pohybom natiahnuť a vystreliť. Chlap na čele jazdcov bol Sam Barlow.

Rozopnutá košeľa mu odhaľovala zarastenú hruď. Mal povesť veľmi nebezpečného chlapíka. Bojoval vo vojne a po nej sa potuloval ako odpadlík. Pod zámienkou boja za poriadok zbíjal, plienil a zabíjal po celom štáte, aj v Ĺouisiane a v Arkansase. Mnohí boli veľmi rozhorčení nad tým, čo vykonal Bickerstaffovi, Leeovi a ďalším. Sam Barlow sa vyznačoval prešibanosťou a nesmiernou podlosťou, akoby vždy presne vedel, kadiaľ pôjde vojsko, a tak mu nikdy neprišiel do cesty. Teraz ho nasledovalo asi dvanásť otrhaných, špinavých a mizerných lotrov, všetci vyzerali zrelí pre kata.

Keď sa priblížil asi na päťdesiat stôp, zbadal ma, pozrel na mňa začudovane, akoby neveril vlastným očiam. Zdvihol ruku na znamenie ostatným, aby zastali. Už bolo neskoro.

Spomedzi zažltnutých zubov si vytiahol ohorok cigary: „… brý deň. Vy tu niekde bývate?“

Nenápadne som pohol hlavňou karabíny, mierila mu na hruď. Mal som ju opretú na plote a čiastočne ju zakrývalo krovie… Myslím, že ju nezbadal.

„Ja tu bývam všade.“

„Som Sam Barlow.“

Ak si myslel, že ma tým ohúri, mýlil sa. Nikdy som sa nedal odstrašiť menami a neraz som mal do činenia s chlapmi oveľa závažnejších a tvrdších mien ako Barlow.

„Viem, kto ste. Zašli ste riadne na sever, nie?“

Barlow si vopchal ohorok medzi zuby. „Poberám sa ešte ďalej na sever. Páči sa mi tu.“

Vtom zbadal karabínu, prudko stisol pery, a keď zdvihol hlavu, mal v očiach ostražitý pohľad. „Kto ste?“ opýtal sa.

„Toto je moja pôda, Barlow. Practe sa ihneď a navždy z nej!“

Videl som, ako ho to rozzúrilo. Navyše, nebol asi taký prešibaný, ako sa o ňom hovorilo, lebo siahol po paťdesiatšestke. Chcel riskovať život. Mieril priamo na mňa, keď sa mu za chrbtom ozval jeden z jeho chlapov:

„Sam, to je Cullen Baker!“

Zháčil sa. Možno, že počuli o tej dávnejšej streľbe vo Fort Belknap alebo niečo iné, isté je jedno, že keď Sam Barlow počul moje meno, rozmyslel si to, a tak si zachránil život, lebo ak by sa bol ten somár čo len pohol, ihneď by som ho zastrelil.

To bolo jasné i jemu. Je iné napadnúť bojazlivého farmára a iné chlapa, čo vie narábať so zbraňou.

Zároveň sa však nechcel zosmiešniť pred bandou, veď jediný spôsob, ako sa udržať na čele, je, že bude ešte tvrdší, prefíkanejší a surovejší.

„Zišiel by sa mi chlap, ako ste vy, Baker. Počul som už o vás.“

„Zmiznite, Barlow! Choďte na juh alebo na západ od Big Thicket. Ale nie na sever! Ak prídete na sever od Big Thicket, zabijem vás!“

Mali ste ho vidieť, celá tvár mu stuhla. Už-už chcel popchnúť koňa ostrohou, keď som natiahol spencerovku. Vzduch bol taký čistý, že bolo počuť aj tiché sťuknutie, a Sam Barlow ostal stáť.

„Vypadnite, Barlow, aj s chlapmi! Na juh od Big Thicket máte dosť miesta, a ak ešte raz otvoríte papuľu, zložím vás rovno v sedle.“

Sam Barlow bol besný od zúrivosti – celý sa triasol, nechcel som ho pustiť k slovu, lebo by sa zasa začal vyťahovať pred ostatnými. Asi mu už veľmi dávno nikto nepovedal, aby držal hubu a vy padol, a teraz sa to stalo.

Bol by som dal krk na to, že sa vrátia. Sam Barlow to nemohol nechať len tak. Skôr než sa vráti, iste si to dobre premyslí, a ak nepôjde na juh od jazera Caddo, bude Katy Thornová v bezpečí.

A práve to ťa najviac žerie, pomyslel som si. Počul si, ako Sam Barlow zaobchádza so ženami…

Obrátil som sa a vtom som zbadal štyroch jazdcov, smerovali cez pole ku mne, boli ešte ďaleko, no dalo sa rozoznať, že je to Matt Kirby, John Bickerstaff, – Longley a posledný Bob Lee.

„Sam Barlow sa dal na útek,“ uškrnul sa Matt.

„To ešte nič neznačí,“ namietol som. „Mal som proti nemu tvrdé argumenty. A moja spencerovka vyvŕta poriadnu dieru…“

„Tí sa vrátia.“ Bob Lee vždy rozumne uvažoval. Zvážil situáciu a vedel si predstaviť, čo možno očakávať.

„Tak teda,“ navrhol – Longley, „nemali by sme ich nechať čakať. Mali by sme sa vydať za nimi. Priamo do Big Thicket.“

Čakali na moje slovo. Keď som mulovi naprával sedlo, pomyslel som si: musíš sa naučiť byť rýchlejší, Cullen Baker! Inak ťa nabudúce dostanú. Musíš sa naučiť zaobchádzať s koltom nečakane rýchlo. Musíš porozmýšľať, ako na to pôjdu, a čo v tom prípade urobíš… Inak ťa určite zabijú…

III

Pištoľ sa nosí v puzdre a za opaskom. Vtedy sa ešte veľmi málo nosievala na boku. Dragoonove a Walkerove priťažké kolty neboli pohodlné. Pištoľ sa dovtedy zvyčajne nosievala na sedle, pre toho, kto potreboval zbraň vždy pripravenú k výstrelu, to bolo výhodné.

Dávno predtým som vymenil vo Fort Belknap zopár zvyšných pušiek za pištoľ. Boli to predovky, kupovali ich najmä Indiáni, vyhral som ich v kartách.

Jeden vojak ma naučil, ako sa nabíja Dragoonov kolt aj za jazdy na koni. Toľko ma trénoval, až som prekonal hociktorého kavaleristu. Vždy som bol veľmi zručný – mal som dobrý hmat. Možno preto, že som od malička pracoval rukami, spletal som laná z nevypracovanej kože, zväzoval povrazy, čo sme používali na farme. Vedel som mimoriadne šikovne narábať s pištoľou, sedela mi v ruke, akoby som sa bol s ňou narodil.

Nijaká pištoľ nikomu nepomôže, kým nie je vytiahnutá a nestrieľa, čiže hlavný problém je vytiahnuť ju a rýchlo i presne streliť.

To posledné mi nerobilo starosti. Keď som sa pohyboval po Fort Belknap, dostal som sa do sakramentských prestreliek s vojakmi. A vždy som bol rýchlejší. Strieľal som lepšie ako ktorýkoľvek z nich. Istý čas som dokonca zarábal na stávkach v streľbe z pušky či z pištolí.

V ten večer po stretnutí so Samom Barlowom som sa vrátil na ostrov, ľahol som si na trávnatý breh k ohňu a uvažoval som. Bol to problém, ktorý som musel vyriešiť; nepokladám sa za mysliteľa, tvrdím iba, že myslím správne a dôsledne. Viem sa držať jednej myšlienky, zvažovať ju zo všetkých strán, až jej prídem na kĺb.

O čom bolo treba uvažovať? Podľa mňa je veľa spôsobov, ako rozmýšľať. Človek si môže zhrnúť všetky možnosti, zoradiť ich a potom nevhodné vylučovať. Pritom však celý čas treba sledovať hlavnú myšlienku.

Pre mňa je myslenie to, čo pre zlatokopov prehadzovanie piesku. Naberiem si za plný mozog hrubého piesku a preosievam ho, kým mi neostane naspodku zlato. Len málokedy sa mi stalo, že by sa mi nakoniec niečo nezablyšťalo.

Pištoľ budem nosiť za opaskom. Tak, aby som po nej mohol rýchlo siahnuť. Treba ju vytiahnuť a strieľať, a to bez váhania ktorýmkoľvek smerom. Vstal som, zišiel som dolu po cestičke, kde ma nikto nemohol vidieť. Zastal som na čistinke, vytiahol zbraň a zamieril.

Prečo by som mal vlastne mieriť? Keď ukážem prstom na niečo, jednoducho zdvihnem prst, prečo by to nemohlo byť tak aj s pištoľou? A keby som vedel vystreliť zhocikade – bude to ešte lepšie. Prvoradou úlohou by mal byť moment prekvapenia. Prirodzene, musím byť opatrný pri stisnutí spúšte. Keď mierite, možno hlavňou pohnúť podľa potreby. Väčšinou budem strieľať celkom zblízka a cieľom bude človek. Nebudem strácať čas varovnými výstrelmi ponad hlavu.

Ktokoľvek pôjde proti mne, určite bude mať pomoc a je viac než isté, že ja budem sám. A preto musím vyhrať prvým výstrelom.

Deväť z desiatich bitiek sa vyhráva prvým výstrelom… Hlavné je rýchlo vytiahnuť zbraň… Začal som to cvičiť, znovu a znovu som ťahal pištoľ na hocijaký cieľ. Predná muška sa mi zvyčajne zachytila o košeľu alebo o opasok, musím ju odpilovať. Tenký biely zárez na hlavni mi postačí.

Potom len rýchlo vytiahnuť, ihneď vystreliť, a predovšetkým zasiahnuť.

Kým nezískam určitú zručnosť a kým budem cvičiť obraty a zamierenie od boku a za seba, nemalo význam plytvať strelivom. Dôležité bolo v okamihu zamieriť, pričom hlaveň a zrak museli byť zajedno.

Hneď som sa do toho pustil, usiloval som sa obmedziť pohyby na minimum. Hľadal som najrýchlejší a najhladší spôsob, ako chytiť zbraň do ruky, to je to hlavné, prvý hmat musí byť istý, čistý a správny. Ak sa ten podarí, je vec už spolovice vyhraná, lebo potom zbraň v ruke pevne sedí a pri stlačení kohútika neposkočí.

Na svitaní som zašiel do najvzdialenejšieho kúta ostrova, kde ma nikto nemohol pozorovať. Cvičil som sa v streľbe tri hodiny. Až potom som si oddýchol, chvíľku som si o tom popremýšľal a opäť som začal cvičiť. Bolo to pre mňa veľmi dôležité, nechcel som strácať čas. Takto usilovne som strávil celé popoludnie.

Ak sa lakťom voľne opriem o bok alebo vyššie, bude sa mi lepšie strieľať.

Dovtedy sa nikto nezaoberal rýchlym vyťahovaním zbrane. Veď ani nebolo treba rozvíjať zručnosť tohto druhu, lebo súboje sa odohrávali na presne vyrátaných miestach, a keď sa chlapi prenasledovali, tak už so zbraňou v ruke. Zvyčajne sa spory riešili dôkladne pripravenými súbojmi strelnou zbraňou, nožom, alebo sečnou zbraňou. Prvou opakovacou pištoľou, vyrábanou vo veľkom bol Walkerov kolt, ktorý na Walkerovu objednávku vynašiel Samuel Colt pre texaských pohraničných jazdcov. Tiež bol ťažký ako Dragoonov kolt.

Rýchly ťah bol výhodný pre chlapa, ktorý môže čakať útok hocikedy a od hocikadiaľ.

V ten prvý deň som cvičil sedem hodín, boleli ma ruky a bol som celkom vyčerpaný. Mal som však pocit, že som prišiel na niečo nové a že to, čo sa cvičím, sa mi zíde…

Na druhý deň som cválal do Fairlea, najal som si skupinu robotníkov, čo poznali ešte otca, a začali sme rýľovať. Jedného rána som na pár dní zmizol, aby som nikomu nedal nijakú zámienku. Vždy, keď som sa vrátil do Fairlea, dobre som sa najprv poobzeral vôkol, a až potom som vystúpil na voľné priestranstvo. Samovi Barlowovi asi ani na um nezišlo, že tá pôda patrí mne, pravdepodobne si myslel, že tade iba náhodou prechádzam.

O niekoľko dní som začal brániť a siať obilie.

Keď som prišiel späť do Texasu, mal som nejaké peniaze a väčšinu som minul na osivo.

Občas som sa pristihol, že myslím na Katy Thornovú, hoci mi bolo jasné, že je to zbytočné. Stále sa mi vracala predstava, ako vyzerala jej tvár v svetle sviečok a ako príjemne bolo pohodlne sedieť v dome, kde sa pohybuje ona. Mimovoľne som sa vyhýbal Blackthornu. Nechcel som ešte väčšmi jatriť svoje city. Bol som bez prostriedkov a mal som malú nádej, že prežijem leto. Ibaže do toho posledného som mal aj ja čo povedať. Mal som veľmi nepríjemné predstavy o umieraní, najmä po tých prestrelkách, čo sa začali po Rekonštrukcii.

Sam Barlow už nepodnikol výpravu do našich lesov. Vyhýbal sa územiu od jazera Caddo po hranicu medzi Oklahomou a Arkansasom.

Bob Lee a niektorí ďalší sa zopár ráz vybrali von a dali prehovoriť svojim zbraniam proti vojakom Rekonštrukcie, pričom vždy obišli veľmi dobre – na rozdiel od tých vojakov…

Väčšina občanov Texasu pokladala Deklaráciu Rekonštrukcie z roku 1867, po ktorej guvernéra Throckmortona zosadili z funkcie, za nové vyhlásenie vojny. Vládni kandidáti a spojenci Únie prišli do Texasu s úmyslom čo najrýchlejšie zbohatnúť. Väčšinou to boli podlí podfukári bez morálnych zásad. Sem-tam sa našiel prišelec, čo počestné niečo získal, a zopár z nich ostalo v Texase a stali sa právoplatnými občanmi.

Bolo ich však veľmi málo…

Takmer všetci, čo prišli na juh, boli zlí. V Texase sa spolčili so seberovnými podliakmi a mysleli si, že nám streľbou a podpaľačstvom nanútia svoju vôľu. To posilnilo odpor a zahnalo nejedného poriadneho človeka do močarísk a húštin a väčšina z nás, čo sme ta utiekli, musela sa naučiť zaobchádzať so zbraňou, ak sa chcela udržať nažive.

Časť východného Texasu bola husto porastená borovicovými lesmi a už vtedy viacerí pomaly začínali špekulovať s drevom, na niektorých miestach, kde boli lesy vyrúbané, sa podaktorí pustili do farmárčenia.

Ak ste ešte nevideli východotexaskú húštinu, ťažko si predstavíte, ako vyzerá – milióny jutár zarastených hustou džungľou borovíc, divých drieňov, gaštanov, bazy, myrty, dubiny a hruškových plánok. Hlavne hruškových plánok. A potom, prirodzene, vysokánska tráva, prasličky, vysoké ako stromy, a divé orchidey. A predovšetkým tie plánky s tŕňmi, čo by vyškriabali oči. Na niektorých miestach je taká hustá húština, že by sa cez ňu ani myš neprešmykla.

Veľká húština sa ťahala na juh a bola vyše sto míľ dlhá a asi päťdesiat široká. Boli tam aj iné húštiny, napríklad Mustang, Jernigan a Black Jack Thicket… Niekde boli v húštinách potôčky alebo pramene, inde rybníky, malé jazerá, ryby sa v nich len tak hmýrili. Bolo tam veľa zveri a najprefíkanejší divý dobytok, aký som kedy videl. Podaktorý sa vedel prikradnúť skoro tak zákerne ako puma.

Počas shelbyvilleských bojov medzi radikálmi a umiernenými poskytli húštiny okolo Sírnej rieky úkryt bojujúcim a utečencom i banditom z Natchez alebo Trammel Traces. Vyrástol som v tých močariskách a húštinách, málokto ich pozná lepšia ako ja… treba na to celý život.

Len málo riek na svete sa kľukatí tak ako rieka Red. A máloktoré poskytujú toľko rozličných úkrytov ako zátočiny, ostrovy a močariská Sírnej rieky. V južnej časti tohto územia sa chlapci schovávali na ostrove v močiaroch jazera Caddo; i severnejšie, neďaleko bostonskej alebo arkansaskej hranice boli na ostrove McFarland, v okolí jazier Piney a Spring a samotnej Sírnej rieky miesta, kde sa dal nájsť bezpečný úkryt. Dva boli v oblasti Deviľs Den medzi Sírnou riekou a močiarom Bell. Prirodzene, boli tu aj ďalšie, každý poznala iná skupina. Ja som bol hádam jediný, čo poznal všetky, aspoň som si to myslel.

Bob Lee a ostatní ma nechali na pokoji. V tom čase sa nik nikoho na nič nepýtal, každý mal svoje starosti. Len občas ma chlapci naťahovali.

„Našiel si dievča,“ začal raz večer Matt Kirby.

„Balí tú vdovu,“ uškrnul sa Jack English. „Všetci skúšajú šťastie…“

„Tá vie niekedy na človeka nepríjemne zazrieť.“

„Dokonalá dáma. Tej treba riadneho chlapa.“

Rozprávali o Lacy Petrainovej. Ešte som nestretol ženu, o ktorej by sa viac hovorilo. Väčšinou ju volali „tá ženská z New Orleansu“, alebo „tá vdova“, akoby v tých časoch bola jedinou vdovou. Ale keď do krajiny, zničenej vojnou, príde taká krásna dáma a navyše s vrecom peňazí, nemôže sa o nej nehovoriť.

Chance Thorne sa ukázal iba občas. Z času na čas som sa dopočul, že ho videli, no zväčša južnejšie. Čo ho ta mohlo tak ťahať? Že by nejaká žena? Sotva, Chance by pre nejakú ženskú ťažko odbočil zo svojej cesty a okrem toho: málokedy robí niečo len tak, bez vážneho dôvodu. Kto bol na juhu, že mu je taký dôležitý?

Táto myšlienka ma tak prekvapila, že som sa musel posadil. Bob Lee sa prudko obrátil, zľakol sa, že som zasa dačo počul. „Čo je, Cull?“

„Nič, len mi niečo zišlo na um.“ Objal som si rukami kolená. „Bill,“ obrátil som sa k Longleyovi, „spravil by si niečo pre mňa?“

„Stačí slovo.“

„Skús zistiť, kam Chance chodí na tie výpravy.“

Longley sa zamyslel. „Máš o tom nejaké tušenie?“

„Nie som si celkom istý… možno do Big Thicket.“

„To je územie Sama Barlowa,“ poznamenal Bickerstaff. „Tam by nešiel.“

„Možno.“

Bob Lee vytiahol z ohňa žeravý papek a pripálil si cigaru. „Myslíš, že to on podáva Samovi Barlowovi správy o vojsku?“ blysol na mňa rýchlym, ostrým pohľadom. „Nemáš rád toho chlapa. Asi si voči nemu zaujatý…“

„Dôvod by som mal,“ váhavo som pripustil, „nemyslím si však, že to má niečo spoločné s mojimi citmi. Chance je hlava, najmä pokiaľ ide o neho, jeho rodina bola zámožná, i keď nie tak ako ostatní Thornovci, a preto sa s nimi nikdy veľmi neznášal. Myslím, že chce nahonobiť peniaze, a preto bude hrať na všetky strany.“

O dva dni som plel na poli. Zrazu som spozoroval, že sa ku mne blíži nejaký jazdec. Spencerovku som mal opretú o strom, išiel som si teda po ňu. Keď sa príchodzí zjavil, ostal som stáť s otvorenými ústami nielen nad jazdcom, ale ešte väčšmi nad koňom.

„Niežeby ste vynikali galantnosťou, pán Baker,“ usmiala sa.

Mala hlboký, dôverný hlas, a keď som zdvihol hlavu, hľadel som do očí najkrajšej žene, akú som kedy videl. Hneď som vedel, že to nemôže byť nik iný, len »tá z New Orleansu« – Lacy Petrainová.

„Nádherný kôň,“ pochválil som.

Ani sval sa jej nepohol v tvári. „Áno, a je to dobré zviera. Ako vy, pán Baker.“

To bola teda jasná reč, premeral som si ju od hlavy po päty a uvedomil som si, že táto dáma nerozpráva do vetra. Mala to napísané na čele. Nech už o nej tárali hocičo, jedno bolo isté – je to krásavica!

„Toto je kôň mojich snov,“ precedil som.

„Prišla som sa s vami porozprávať o istej práci, pán Baker.“

„Nikoho nenajímam. Nemôžem si to dovoliť.“

Nevšimla si, čo hovorím. „Potrebujem muža…“

„Väčšina žien potrebuje muža…“

Zaťala zuby. „Tak sa mi zdá, že zbytočne strácam čas, pán Baker. Počula som, že máte nejaké nepríjemnosti s tými z Rekonštrukcie, no a ja mám medzi nimi známosti. Ak prijmete moju ponuku, sľubujem vám, že vás už nebudú otravovať…“

Neobliekam sa bohvieako a nie som veľmi do spoločnosti, ale keď vidím v očiach ženy takýto pohľad, je mi hneď jasné, že to myslí vážne.

„Pán Baker, kupujem majetok. Občas nosievam pri sebe dosť peňazí. Potrebujem muža, ktorý by ma sprevádzal a vie narábať so zbraňami. Necítim sa bezpečne, keď sa tu potuluje Sam Barlow a jeho banda.“

„Radšej sa o tom porozprávajte s plukovníkom Belserom. Ten by vám iste veľmi rád zabezpečil ochranu alebo by sa o ňu aj osobne postaral.“

„Ponúkol sa mi… Nechcem mať nič s ním, ani s tým, čo reprezentuje. Pozrite, pán Baker, hodlám sa tu usadiť, a viem si dobre predstaviť, že jedného dňa, keď vládni úradníci odídu, nebudú to mať ľahké tí, čo sa im podlizovali…“

„To by sa malo povedať Chanceovi Thornovi.“

Našiel som miesto, kde bol živý plot redší, rozhrnul som ho a prešiel som k nej. Sedela pokojne, jej kôň na mňa upieral veľké oči, v ruke mala jazdecký bičík, na sedle puzdro s pištoľou. Obišiel som okolo koňa a riadne si ho prezrel. Dobrý kôň bol vždy mojou slabosťou…

Samozrejme, mojej pozornosti neušla ani ona.

Keď som bol na druhej strane, vystrel som ruku, akoby k nej, a pohladkal som koňa. Pozorovala ma a videl som, že sa nebojí, tým to u mňa vyhrala. V takej situácii, celkom sama, by mala strach skoro každá žena. Asi si bola istá, že zvládne každú situáciu.

„Ak máte záujem o dobré kone,“ nadhodila, „mali by ste pracovať pre mňa. Mám niekoľko prvotriednych kusov.“

„Ako ste vedeli, že ma tu nájdete?“

„Išla som náhodou okolo a spoznala som vás podľa opisu. Chcem kúpiť majetok, a tak sa trochu obzerám.“

„Ja nie som na predaj.“

Strašne sa rozčúlila, „Veľa si o sebe myslíte, pán Baker. Môžem vás uistiť, že týmto sa prestávam o vás – ako o pracovnú silu – zaujímať.“

Odcválala, celá stŕpnutá od zlosti. Keď som sa vrátil k motyke, bolo po mojom pracovnom nadšení. Naozaj som sa správal ako sedliacky chrapúň, napokon ani nič iné nie som, tak či tak – nemusel som to dávať najavo. Ona je vskutku nezvyčajná žena – jedna z najobdivuhodnejších, aké som kedy videl. Taká by chlapovi dala všetko, po čom túži, a ešte trochu navyše.

Schoval som motyku a vyskočil na mula. Pobral som sa na močariská, kde som si našiel tiché miesto, a začal som cvičiť streľbu z pištole. Skončil som, až keď sa zo mňa cícerkom lial pot a ruky ma neznesiteľne boleli. Už som bol rýchlejší, robil som menej zbytočných pohybov a prvý chmat som mal oveľa istejší. Tak je to správne, lebo vo chvíli nebezpečenstva nebude čas na omyly.

V súvislosti s Lacy Petrainovou som si pomyslel na Katy Thornovú. Katy nebola taká nápadná ako táto dáma z New Orleansu, i keď bola nemenej krásna. Pôvabne sa pohybovala, hlavu nosila hrdo zdvihnutú… Musím si nájsť zámienku a navštívil ju.

Matt Kirby vedel o Lacy Petrainovej najviac, pokiaľ sa vôbec o nej dalo niečo vedieť. Vyzerala na dvadsaťtri alebo dvadsaťštyri, ale podľa Matta mala najmenej o šesť rokov viac. Jej otec vraj voľakedy vlastnil plantáž pri New Orleanse, Lacy mala v sebe francúzsko-španielsko-írsku krv, a keď vyrástla, otec prehazardoval takmer celý majetok a presťahovali sa do New Orleansu. Keď mala šestnásť rokov, jej otec zomrel na tropickú horúčku a ona sa vydala za Terencea O’DonelIa, hazardéra írskeho pôvodu.

Matt tvrdil, že to bol gentleman. Keď sa stala jeho manželkou, mal tridsaťdva rokov, dobre vyzeral a v hazardných hrách bol aspoň taký mazaný a šikovný ako jej otec.

Z New Orleansu odišli do Atlanty a neskôr sa Matt dopočul, že žila v Charlestone, Richmonde a New Yorku. Niektorí tvrdili, že bola aj v Havane. Potom jednej noci rozdal jej muž nepatričné karty nepatričnému chlapovi a ten ho v súboji zabil. Svojej mladej vdove zanechal kartárske umenie a štrnásťtisíc dolárov v hotovosti.

Keď mala osemnásť, vybrala sa s dvoma mladými čiernymi otrokyňami a asi šesťdesiatročným černochom, mocným ako vôl, do Európy. Dva roky žila v Paríži, Londýne, Viedni, Ríme, Benátkach a Madride, tam sa zaplietla s istým chlapíkom, aspoň tak to Mattovi referovala jej slúžka. Z ľúbostnej aféry vraj nič nebolo. Po čase sa vydala za André Petraina, ktorý bol nemanželským synom istého vysokopostaveného Francúza. André sa pokúsil vydierať otca, a tak ho jednoducho a rýchlo zavraždili. V tú istú noc poslali Lacy do New Yorku s tým, aby tam ostala navždy.

Cestou domov sa ju nejakí chlapi pokúšali naučiť hrať poker a prerobili tritisíc dolárov. Neskôr tie peniaze požičala dávnemu manželovmu priateľovi a otvorila si kasíno v Charlestone. Pred vypuknutím vojny kasíno predala a peniaze investovala do bavlny, ktorú výhodne speňažila v Londýne.

Matt Kirby slúžil nejaký čas s chlapíkom, ktorý jej v Charlestone viedol ten podnik, a od toho pochádzala väčšina informácií. Vrátila sa úplne ne závislá, priniesla si dosť peňazí na kúpu pôdy. Rozhodla sa pre východný Texas, vyrátala si, že o pár rokov sa Rekonštrukcia skončí a že dovtedy by sa mohla stať jednou z najbohatších žien v kraji –

Podľa toho, ako to podával Kirby, nerozmýšľala zle. Povrávalo sa, že kupuje pôdu a nedá sa odradiť Samom Barlowom ani nikým iným. Čím väčší strach mali ľudia, tým boli ochotnejší lacno predávať. Celkom určite to bola rozhodná žena, ktorá vie, čo chce, a ako na to ísť.

Vŕtalo mi v hlave, nakoľko ma potrebuje na prácu a do akej miery sú v tom iné kalkulácie. Vlastnila pozemok Orummond, na severnej strane hraničil s Fairlea, a ďalšiu farmu, na juh od mojej zeme.

Neprekáža mi to. Mám svoje plány, a keď budem mať zasiate, môžem sa porozhliadať… Občas hnali dobytok do Shreveportu. V húštinách sa túlalo tisíce neoznačených kusov, ťažko by bolo nájsť ich majiteľa… Ležal som na machu pod cyprusmi s tmavými listami hlboko v močariskách a rozmýšľal som o týchto veciach, ako by sa mohli a mali urobiť. A neprešiel ani deň, aby som netrénoval so zbraňou.

Jedného večera sme sedeli okolo ohňa, keď sa zrazu v močiari vyhodila ryba. Každý z nás ten zvuk dobre poznal, ale predsa nás tak vyplašil, že v momente všetci vyskočili, pri ohni ostali len prázdne ležoviská a sedlá. V tmavom tieni cyprusu som zbadal, že mám v ruke pištoľ, nevedel som si spomenúť, kedy som ju vytiahol.

To je dobre. Teda som sa predsa niečo naučil, bol som rýchly, veľmi rýchly…

Nikto sa ani nehol. Sem-tam sa zablysla hlaveň pušky v krovinách vôkol čistinky, pozorne sme načúvali, a vtom sa ozval nejaký zvuk – inakší, ako sú zvuky močiara. Prichádzal jazdec, cesta mu bola známa. Vyčkávali sme v tieni, priam sme rátali každý jeho krok. Keď jazdec prišiel na osvetlené miesto, videli sme, že to je Matt Kirby.

Bol to plecnatý, mocný chlap so širokou tvárou; veľa toho nenavravel, priveľa pil a vždy sa mu podarilo vyhnúť sa vojsku. Zoskočil z koňa, podišiel k ohňu, nalial si kávy do cínového začadeného hrnčeka.

„Prepad na juhu,“ prehovoril, keď sme sa začali schádzať, „a jedna žena zabitá. Povráva sa, že ja to Cullenova robota.“

„No, tu to máš, Cull,“ ozval sa Longley. „A teraz to nebude špás!“

„Vyslali tri oddiely,“ informoval Matt Kirby, „preto som sem tak uháňal. Rozkaz znie zastreliť, a ak ťa dostanú živého – obesiť…“

„To bol iste Barlow,“ predpokladal som. „Povedal som mu, aby sa týmto miestam vyhýbal.“

Bickerstaff sa zdvihol. „Cullen, musíš utiecť. Ani tu nie si v bezpečí.“

„Ostanem tu.“

„Mohli by sme ísť do Deviľs Den,“ navrhol Lee. „je to ďalej na sever a tam by nás nikto nenašiel.“

Deviľs Den bolo ťažko prístupné miesto a dalo sa ľahko brániť. Veliteľovi nijakého oddielu by ani na um nezišlo, aby sa ta čo len priblížil.

„Vy choďte, ja idem do Big Thicket,“ rozhodol som sa.

Sedeli a skúmavo na mňa hľadeli, pokúšali sa uhádnuť, čo zamýšľam. Mal som na mysli len to, že je tam Sam Barlow a že dozrel čas na zabíjanie, na staromódne prevŕtavanie brucha. Chcel som ísť za Barlowom. A chcel som mu dať príučok.

„Ešte Čosi,“ prerušil ticho Kirby. „Pri Blackthorne sa utáborilo dvanásť jazdcov. Práve keď som prechádzal okolo, skladali náklad.“

Ak sú to Barlowovi chlapi, o čom niet pochybností, je Katy Thornová v nebezpečí. Išiel som k mulovi a osedlal som ho. Možno je už neskoro

Longley pristúpil ku mne, práve som priväzoval sedlo remeňom. „Čo je s tebou, Cull? Utekáš ako vyplašená jarabica…“

„Katy Thornová býva v Blackthorne sama so svojou tetou.“

„Tebe záleží na tom dievčati?“

„Áno.“

„Tak počkaj, hneď si prinesiem sedlo.“

Bob Lee osedlal koňa. „Veľmi ťažko by som znášal pomyslenie, že ideš do nebezpečia sám. Akoby si nemal priateľov.“

„Musím ta ísť.“

Pozoroval som ich, ako sa pripravujú, a prenikol ma zvláštny, hrejivý pocit. Dosiaľ som nemal veľa priateľov, a keď je človek v núdzi, býva ich ešte menej.

Niežeby som si ich bol zaslúžil. Pridlho som žil sám, bol som zatrpknutý, vždy som si želal mat kamarátov, no zároveň som sa všetkým vyhýbal zo strachu, že mi to nevyjde. Dôležitá je zásada – ak hocikto túži získať priateľov, musí byť priateľský. Niekedy trvá dosť dlho, kým človek príde na najjednoduchšie veci.

Matt Kirby si pripevnil sedlo na Bickerstaffovho zvyšného koňa, a keď sme sa pohli, cítil som sa mocnejší ako ktorýkoľvek kráľ s celou armádou za sebou, lebo títo chlapi vedľa mňa boli statoční. Pritisli ich k múru, museli sa brániť, ako vedeli, a bojovať za vec, v ktorú verili. Ak je Sam Barlow v Blackthorne, bolo by preňho lepšie, keby zmizol skôr, než ta prídeme, lebo ho v tých močariskách pochováme.

Cválali sme po tmavých cestičkách, mesiac bol schovaný za oblakmi, dupot konských kopýt sa raz tvrdo ozýval na udupanej zemi, potom zasa šepotal na tráve. Mesiac sme nepotrebovali, naším spojencom bola tma. Mali sme čierne kone i šaty, nijaké biele košele ani ornamenty na sedlách, nič, čo by nás mohlo už z diaľky prezradiť.

„Nebudú sa s táboriskom ponáhľať,“ presviedčal ma Kirby. „Budú pod tými veľkými stromami medzi domom a riekou.“

Mal na mysli veľkú blackthornskú stavbu, asi tristo yardov od miesta, ktoré Will zanechal Katy… Blackthorne bol po tieto mesiace zamknutý, tichý a opustený. Nepochybne chceli vykradnúť ten dom a istotne by sa im to vyplatilo, našli by tam bohatú korisť.

Nezáležalo mi na tom, čo si z Blackthornu zoberú. Ak sa však Katy dotkli alebo sa jej vyhrážali, Barlow bude synom smrti. Mal som jediný cieľ a nemal som čo stratiť – okrem života a ten bol už aj tak skoro stratený.

Spočiatku nebol mesiac na oblohe. Ako sme prichádzali na trávnatú cestičku, vedúcu k zrútenému plotu, začal vo vrchovcoch stromov prebleskovať a postupne osvetľoval čoraz väčšiu plochu; keď sme prišli do ovocného sadu, nesvietil ešte naplno. Pri troške šťastia sa nám podarí priblížiť nečujne a nebadane.

Bolo veľmi ticho, iba žaby kŕkali. Už z diaľky sa od Willovho domu ozývali opité hlasy a potom buchot na dvere. Asi sme prišli v pravú chvíľu.

„Otvorte! Otvorte, lebo vyvalíme dvere!“

Čosi sa vo mne dvíhalo, vedel som, čo to značí, lebo som to zažil už aj predtým, ten temný záchvat zlosti, tú zadúšajúcu zúrivosť, ktorá vo mne narastala a napĺňala ma divou nenávisťou, a potom sa menila na zvláštny chlad. Bál som sa, mal som strach z týchto záchvatov, inokedy som ich potláčal; v túto chvíľu však nie.

Počul som Katy, ako ráznym hlasom hovorí: „Zmiznite! Zmiznite, lebo budem strieľať!“

„No, pozrite,“ presviedčal ju jeden z mužov, „nemôžete nás všetkých postrieľať! Sme pevne odhodlaní dostať sa dnu. Poslúchnite a otvorte! Všetkých nás nemôžete postrieľať!…“

Chlap práve dohovoril a vzápätí som sa ozval ticho a zreteľne: „Ona vás všetkých postrieľať nemôže, ale my hej!“

Viete si predstaviť, ako zdúpneli. Ani čo by do nich blesk udrel. Barlowovi chlapi dosiahli vždy všetko, čo chceli, vedeli ako na to. A v túto chvíľu k nim prehovoril hlas z tmy.

Chlapi pred dverami domu, kde som bol vždy vítaným hosťom, boli vrahovia, ktorí znásilňovali, kradli kone, zbehovia a ničomníci. Nech som už bol akokoľvek zlý, s touto zberbou by som sa nikdy nespriahol.

„Ktokoľvek ste, ešte máte možnosť odísť.“

To ma dožralo. Krátko som sa zasmial a myslím, že ten smiech neveštil nič dobré.

„Ste Barlowovi chlapi?“ spýtal som sa.

„Áno, a čo má byť?“

„Povedal som Barlowovi, aby sa tomuto kraju vyhýbal. Chcete odísť, alebo vás tu pochováme?“

Mesiac bol za stromami a lúče prenikali pomedzi vetvy cyprusov až na dvere, za ktorými bývala Katy. Chlapi stáli v svetle vychádzajúceho mesiaca, zatiaľ čo my sme boli roztrúsení na okraji ovocného sadu, za nami bola tma, takže nemohli nič vidieť, počuli len hlas.

Znepokojene si niečo šepkali, bolo jasné, že strácajú istotu. Nepozdávalo sa im to, možno si mysleli, že som sám. Zrazu som zbadal pohyb pušky.

Spencerovku som mal nízko na sedle, mierila na chlapa najbližšie pri dverách, cez škáru na okenici naňho dopadal lúč svetla. Videl som, že má vestu s vreckom, svetlosivú košeľu, a keď pohol rukou, strelil som mu do žalúdka. Vpravo zasvišťali guľky, zopár chlapov padlo k zemi, a vtedy som vycválal z tmy. Pritom som jednému mieril do hlavy, ta je najistejší zásah, a keď som bol od neho na necelé tri stopy, vystrelil som a on sa zviezol na trávu.

Noc hrmela streľbou, chlapíci sa rozpŕchli, padali, rýchlo sa dvíhali, utekali, zatackali sa a opäť padali. Útok bol náhly, všimol som si raneného, čo sa kotúľal po zemi, pokúšal sa vystreliť, a vtom mu guľka prevŕtala košeľu.

Utáborili sa poniže veľkého domu. Precválali sme pomedzi stromy, museli sme sa uhýbať konárom, vydávali sme bojové pokriky a strieľali sme na všetko, čo sa pohlo v blikotavom odraze ohňa a v mesačnom svite.

Zbadali sme ich oheň a chlapíka na úteku. Bill Longley vypálil, utekajúci akoby sa potkol, roztiahol sa ako strelená jarabica, ešte raz sa pokúsil vstať, no tri guľky ho prikovali k tmavej zemi, zaryl sa do nej prstami a bolo po ňom, červená krv sa pod ním miešala s čiernou hlinou.

„Dobrý zásah,“ povedal som. „Myslím, že by sme obstáli aj na riadnej poľovačke.“

Zoskočili sme z koňov, Bickerstaff obrátil mŕtveho na chrbát, na tvári mal škrabance po nechtoch. Možno práve on znásilnil a zabil ženu, o ktorej sme počuli, alebo nejakú inú.

V tábore sme našli dva Dragoonove kolty, úplne novú Henryho pušku, dve staré muškety a Ballardovu pušku. Bola tam i káva, cukor, ryža a trochu chleba. Všetko sme vzali, veď sme boli štvanci, ťažko sme si zháňali potraviny. Jeden kolt som si zobral ja, druhý som hodil Longleyovi. Lee si vzal Ballardovu pušku.

Keď sme sa vracali po trávniku, zastavil som na chvíľku mula a obzrel som sa na veľký dom. „To je už dávno,“ spomenul som Leemu, „čo tu bývali tancovačky. Večer som občas vyliezol na strom a díval sa… Všetci prichádzali v nádherných kočoch, zostupovali, vychádzali hore schodmi, a z domu zaznievala hudba…“

„Tie časy sa už nikdy nevrátia,“ zašomral Bob Lee. „To bol celkom iný svet…“

Mal pravdu a ja, hoci som do toho sveta nepatril, som za ním ľutoval.

Pred domom sme zastali, dvere boli otvorené a Katy kľačala pri ranenom mužovi. Keď sme sa priblížili, vstala: „Pomôžete mi s ním do postele?“

„Chcel sa k vám vlámať,“ poznamenal Bickerstaff. „Radšej nech zdochne. Je to veľmi zlý človek.“

„Mali ste ho teda zabiť. Nenechám nikoho zahynúť na vlastnom prahu. Ani psa nie.“

Zodvihli sme ho, preniesli na posteľ a Katy postavila vodu na oheň. Dobre sme obišli, nikto nemal ani škrabanec. Keďže sme ich prepadli nečakane, strieľali naprázdno, dúfajúc, že zasiahnu.

Pod stromami sme našli troch mŕtvych, pri dverách ďalšieho a jedného ťažko raneného. Najmenej dvaja museli byť na tráve a podľa môjho odhadu tam bol ešte jeden mŕtvy.

„Poviem ti,“ zapaľoval si Matt Kirby fajku, „Samovi Barlowovi sa to nebude páčiť…“

„Veď on príde,“ uškrnul sa Bickerstaff. „Myslím, že o chvíľu sa tu ukáže.“

„Najprv pochováme týchto tu, ale lopatu ešte neodkladajme,“ navrhol som, „lebo potom vykopem hrob pri Corners pre Sama Barlowa, dám naň tabuľu… Bude tam preňho pripravený.“

Longley sa tlmene zasmial. „To je nápad, dal by som rok života, keby som videl, ako sa zatvári, keď sa o tom dopočuje. Sám vyhádžem hlinu z tej jamy, Cullen, a budem hrdý, že môžem držať tú lopatu v ruke.“

Ranený pozrel na Cullena Bakera. „Ten hrob si vykopeš sám pre seba, nech si už ktokoľvek. Barlow vás za toto zabije,“

„Nech som ktokoľvek? Volám sa Cullen Baker a zderiem z kože každého, kto vztiahne ruku na Katy Thornovú!“

Raneného to prekvapilo, prudko obrátil hlavu ku Katy. „Vy ste Thornová?“ Bol ohromený. „Chanceova príbuzná?“

„Jeho švagriná.“

„Bože na nebi!“ Ranený sa strašne preľakol. „Barlow ma za toto zabije!“

„Teda Barlow je Chanceov priateľ?“ spýtal som sa. Katy na mňa zazrela a ranený vyvrátil oči do povaly a nepovedal už ani slovo.

Hrob sme vykopali za mesačného svitu, ako sa patrilo pre takého Človeka; keď začal mesiac zachádzať za stromy, boli sme hotoví. Nad otvorenú jamu sme pripevnili tabuľu a žeravým železom sme na ňu vypálili:

TU LEŽÍ SAM BARLOW

ZBABELEC

ZLODEJ

VRAH

ZABIL HO CULLEN BAKER

Tri hodiny po východe slnka videlo ten nápis zopár chlapíkov, a keďže sa taká správa rýchlo rozchýri, skôr než zapadlo slnko, povrávalo sa o tom všade, na juh od Lufkina i na sever od Bostonu.

A chlapi ukrytí v močarisku pozdĺž Sírnej rieky sa v duchu škodoradostne smiali, hoci každú chvíľu očakávali obrovskú streľbu.

Sam Barlow sa o tom dozvedel v Big Thicket a stálo vraj zato vidieť ho, ako sa rozčertil. Vraj zúril, táral ako zmyslov zbavený, až napokon ochladol a nebezpečne stíchol, a chlapi, čo to počuli a prinášali mi správy, ma varovali: „Dávajte si dobrý pozor, človeče, buď vás zabije, alebo budete musieť odísť z krajiny. Istotne príde v najnečakanejšej chvíli.“

Na čistinke vzadu za mojím poľom vo Fairlea som sa cvičil v streľbe s koltom, šlo mi to už celkom hladko, hlaveň, akoby to bol živý tvor, poľahky a v momente našla ciel.

Môžu prísť kedykoľvek, som pripravený…

IV

Keď som sa zasa vybral na mulovi ku Katy Thornovej, obilie na poli bolo už vysoké. Nevedel som sa vzdať týchto návštev, tichých rozhovorov s ňou a dobrej kávy pri svetle sviečok. Pociťoval som k nej nežnosť, sedával som tam opretý o operadlo stoličky a pozoroval ju, ako sa pohybuje po izbe, načúval som, ako šuchoce sukňami, občas som sa porozprával s tetou Flo.

Bolo to pre mňa čosi nezvyčajné. Ja, tvrdý chlap, zvyknutý na surové spôsoby, a rozprávať sa s touto starou paňou a s Katy…? V tom dome však bolo teplo a útulne a mne sa to páčilo. Vedel som, že nebývam jediným hosťom, lebo Katy Thornová priťahovala ľudí, dokonca aj Chance ta občas zavítal, aj keď nebola jeho návštevami nadšená. A ešte jeden, nepoznal som ho, istý Thomas Warren, učiteľ z neďalekej školy.

Bol to mladý muž, nešikovne jazdil na koni, mal povýšenecké spôsoby a chlapci, čo ho videli, si preto z neho v močariskách uťahovali. Vedel rozprávať o knihách a Katy to len tak hltala, ja som jej to nemohol poskytnúť. Čítal som síce, čo mi prišlo pod ruku, ale to bolo málo.

Kým som došiel k jej domu, začalo sa pomaly rozvidnievať. Hoci bolo zavčasu, z komína sa dymilo, a keďže som vedel, že teta Flo vstáva neskoro, predpokladal som, že to musí byť Katy, teda už je na nohách.

Zbadala ma prichádzať a otvorila dvere. „Priviaž koňa. Raňajky sú hotové.“

To som rád počul, lebo včera som pracoval až do tmy a potom som si už nevládal nič pripraviť, nuž som sa len oblial vodou zo studne, umyl sa a hneď som zaľahol.

Po tieto dni som niekedy ostával v našom starom dome, no nie veľmi často, lebo som sa nechcel dať zaskočiť a nechcel som chodiť tými istými chodníčkami často, striedal som teda cesty a držal som sa tichých miest, kde som nemohol nikoho stretnúť.

Dosial som mal pokoj s ľuďmi z Rekonštrukcie, hoci, ako sa povrávalo, vraj ma majú zatknúť za to, že som v Jeffersone zobral plukovníkovi Belserovi tie zbrane. Poslal som mu list, protestoval som v ňom proti akémukoľvek nároku na tie zbrane, pretože jeho ľudia zobrali zase moje.

V ovocnom sade bola malá šopa, kde som si ustajňoval koňa, nechával som tam preň ovos, zrno a trochu sena. Na oboch stranách šopy boli dvere a nebolo ju veľmi vidno, lebo bola obrastená popínavými rastlinami a schovaná za stromami: okrem toho len málokto o nej vedel. Zarástla velikánskymi listami glycínie a už dávno sa nepoužívala, takže i tí, čo o nej vedeli, celkom na ňu pozabudli.

Keď som sa vrátil, Katy stála vo dverách, v očiach mala ustarostený výraz. „Môže po teba prísť, Cullen. Je to hlúpe. Thomas včera večer hovoril, že mnohí chcú, aby ťa zatkli.“

„Mnohí?“

„Podaktorí z tých, čo k nemu chodia, a z Rekonštrukcie.“

„Nepochybujem. Vždy sa nájdu takí, ktorým nebudem po vôli. To je stará historka o psovi, čo mal zlú povesť. Niektorí zvaľujú na mňa všetko, čo napácha Barlow alebo zbehovia, ktorí sa tu potulujú. Ľutujem, Katy, ale vopred som ti povedal, čo budú ľudia hovoriť.“

Usmiala sa. „Odkedy si Thornovci dajú radiť, s kým sa majú stýkať? Prídeš, Cullen, keď sa ti bude chcieť, a ostaneš, dokedy sa ti bude páčiť…“

„Dobre teda. Nemusíš sa báť, teraz neprídu, jeden chlap je na hlavnej neste a druhý na chodníku. Ti by ma včas varovali.“

Teta Flo bola v spálni pri ranenom. Zotavoval sa pomaly, chvíľami to s ním vyzeralo veľmi zle. Konečne začínal pomaly chodiť.

Katy si všimla, že mám pištole. „Musíš ich mať vždy pri sebe?“

„Chceš, aby som chodil bez nich, Katy? Pre mňa sú aspoň také dôležité ako pre teba sponky alebo prstene. Ba ešte viac, lebo na nich záleží môj život. Žijem s nimi a možno nimi aj zahyniem… Pokiaľ som nažive, nesmiem ich pustiť z ruky… Chlap ako ja má dobrý pocit istoty, keď drží v ruke pištoľ, Katy! je to chlapská zbraň, rozsieva smrť a nesmie sa s ňou zaobchádzať ľahkovážne ako s hračkou. Pištoľ je ako žena alebo kôň a kto jej nerozumie, nemal by ju brať do rúk.“

„Teda ty rozumieš ženám?“

„Myslel som to tak… že treba s nimi zaobchádzať jemne, ako s dobrou pištoľou, lebo inak vybuchnú.“ Usmial som sa. „Vieš, močariská nie sú najlepším miestom na spoznávanie žien.“

„A čo na Západe? Počula som, že si tam, a hlavne v Mormone, mal všelijaké pletky. Ozaj si mal tri priateľky?“

„Ani jednu, Katy. Mal som len koňa…“

Naliala kávu, položila kanvicu a spýtala sa: „Prečo odtiaľto neodídeš, Cullen? Prečo nejdeš niekam, kde nebudeš potrebovať zbrane? Do smrti chceš žiť takto?“

„Ako by som sa mohol tohto všetkého vzdať? Veď to by znamenalo, že otcov život vyšiel na márnosť! A ak ujdem, kto mi zaručí, že nebudem o chvíľu musieť zasa utekať? A kedy sa zastavím? Môj otec mal celý život smolu, no na konci nadobudol aspoň túto pôdu. A i keď v Texase nemá veľkú hodnotu, bolo to jediné, čo vlastnil, a zanechal ju mne. A teda tu ostanem.“

„Nenávidia ťa, Cullen. I dobrí ľudia sa ťa boja. Aj keď sa všetko zvrtne k lepšiemu, bojím sa, že ti už nikdy neuveria, nebudú ťa tu chcieť…“

Padla na mňa clivota, lebo som vedel, že má pravdu. V hĺbke duše som mal pocit, že je už mojím osudom priťahovať nešťastie.

„Viem… chcú ma zabiť,“ zašeptal som, „lebo som inakší a každý živý tvor pudovo zabíja všetko, čo je inakšie. Neprekonateľný pocit, že všetko, čo sa odlišuje, môže privolať nebezpečie.

Keď sme sa sem prisťahovali, napádali ma, lebo som bol cudzí, a zdal som sa zraniteľný. Mysleli si, že som slabý, lebo som bol sám… Nebol som slabý práve preto, že som bol sám.“

„Musíš odísť. Je to jediná možnosť.“

„Možno majú pravdu… Divé zvery často zabíjajú iné, ktoré sa niečím líšia, biely vlk medzí sivými musí byť ohromne silný, ak chce žiť, lebo ho chcú pudovo zabiť, možno preto, že bieleho vlka vidno z väčšej diaľky a môže priniesť svorke nešťastie.“

„Bude ťa Sam Barlow hľadať?“

„Áno. Určite. Nestýkaj sa so mnou. Katy. Priťahujem nebezpečie. Musím sa tí vyhýbať, lebo ti istotne prinesiem žiaľ a trápenie.“

„Veď si ma zachránil pred nešťastím.“

„Áno… a ak by ma zabili, chcem, aby Fairlea pripadla tebe, aj s obilím, čo som tam zasial.“

Začudovane na mňa pozrela. „Zasial si obilie? Ako sa ti to podarilo?“

„Bola to prvá vec, čo som urobil. Keď som sa vrátil, mal som v úmysle začať nový život a nechcel som vyvolávať konflikty. Najprv to bol Chance, potom Barlow a ostatní, čo majú veľké reči a vykladajú o mne ako o zločincovi.“

Láska k tejto pôde je vo mne hlboko zakorenená, Katy, a to je to jediné, čo mám. Bez nej mi ostáva iba kôň, puška a pevné odhodlanie brániť sa. Som voľný ako tí šťastlivci za dávnych čias, čo sa dávali do služieb kráľom. Ak jestvuje niečo, čo by ma pred tým vedelo zachrániť, tak je to jedine táto pôda. Som plný nenávisti, Katy, možno je to temná írska krv vo mne, a ak mám nájsť pokoj, tak ho nájdem len pri pôde.“

„A keď zoberieš úrodu, potom čo?“

„Odložím ju na krmivo, s niekoľkými ďalšími si zoženieme divý dobytok z húštin, dáme dokopy stádo a pôjdeme ho predať. Z peňazí, čo zarobím, si kúpim žrebca a dve dobré kobyly a začnem chovať kone. Vždy to bolo mojím snom.“ Zahľadel som sa do plameňa sviečky. „Dokážem to, ak ma nezabijú…“

„Nemáš vo zvyku rozprávať o smrti, Cullen.“

„Stále s ňou žijem. Nie som z tých bláznov, čo si myslia, že nejakým zázrakom vždy zahynie ten druhý. Viem, že rovnako sa to môže stať i mne, hocikedy a hocikde. Každý, kto zbytočne riskuje, je blázon a nechce sa mi umrieť, keď som ešte ani nežil.“

„Odíď. Cullen,“ prosila, „choď na Západ, alebo kam chceš. Nebude to zbabelý útek. Ak zostaneš nažive, budeš víťazom ty. Okrem toho, záleží vôbec na tom, čo si oni myslia?!“

Keď som odchádzal, bolo už takmer poludnie a vo dverách som jej takmer zašepkal: „Nemala by si so mnou strácať čas. Nemá to pre teba význam.“

„Ak ty takto zmýšľaš, budú si to myslieť aj ostatní. Úcta začína úctou voči sebe samému.“

„Vieš, že máš pravdu?“ súhlasil som. „Azda ani nevieš, akú.“

Vyviedol som koňa zo šopy, mula som v ten deň nechal oddychovať. Mul bol silný, zdalo sa, že vydrží celé hodiny na štipke krmu a bez spánku, ale nič netrvá večne, a ja som musel byť vždy pripravený na dlhý a rýchly cval, preto som striedal mula s rezervným koňom.

Na chodníčku čakal Jack English, o chvíľu sme sa pripojili k Billovi Longleyovi. Boli sme dohovorení, že sa stretneme s ďalšími; čoskoro nás dohonil Bob Lee a Matt Kirby. Prišli s novinkami.

Barlowa už zasa videli. Vylúpil farmu pri Lindene, vypálil dom a statok odohnal, no došlo k prestrelke so skupinou farmárov, čo sa dali dokopy, a Barlowova banda ustúpila, nechceli sa biť. Keď zavolali vojsko, nenašli tam už nikoho.

Traja chlapi obkľúčili dom Lacy Petrainovej, opití vykrikovali, a keď chceli násilím vniknúť dnu ozval sa zrazu za nimi nejaký hlas. Dvaja sa obrátili, vtom ich zasiahla spŕška guliek a tretieho odniesli vážne raneného.

„A viete, kto to bol? John Tower, pracuje pre tú vdovu.“

Traja zložení v tme, dvaja zastrelení priamo na mieste. Dobré zásahy. A strieľal John Tower!

Toho človeka si treba zapamätať.

Chlapi sa o tom ešte rozprávali, ja som sa vzdialil. Vzadu na poli som vyčkal v úkryte, kým zakŕka žaba, a hneď som ťahal. Ťažký kolt sa vymrštil rýchlym hladkým pohybom a v tom okamihu som ho pevne držal, kohútik odistený, pripravený vystreliť. Znovu som to skúsil. Áno, bol som rýchly!

Bol som dosť rýchly?

Zamyslene som kráčal späť, sedeli pod stromami, dva-tri kroky od cesty. Čo sme tam robili, schovaní v húštinách ako zver? Unavení, špinaví a zmorení, zriedkakedy sme mali možnosť spať v posteli, dobre sa najesť ako dnes ja. Vždy sa rozprávajú hlúpe romantické príbehy o vydedencoch a mužoch na úteku… Spisovatelia, čo ich píšu, by to mali niekedy sami skúsiť; aké je to žiť v pote, špine… A život stále na vlásku…

„Mám dojem,“ nadhodil som, „že Chance Thorne podáva Barlowovi informácie.“

„Kto by ti to uveril?“ opýtal sa Bob Lee. „Dnes som sa dopočul, Že vraj plieniš päťdesiat míľ odtiaľto.“

„Poďme teda do mesta a ukážme im, že sme tu a že nikdy nedrancujeme. Usvedčíme ich z klamstva.“

Najprv sme zašli za plukovníkom Belserom. „Vraj chodím plieniť,“ začal som namiesto pozdravu, keď som ho stretal. „Vidíte, som tu, ani kôň nie je spenený.“

Belser celý zdúpnel od zlosti, vedel, že obyvatelia sa pozerajú a tajne sa na výstupe bavia. Nemali ma radi, ale bol som jedným z nich, a Belsera mali radi ešte menej.

„Dožijem sa dňa, keď odvisnete, Cullen Baker!“ skríkol Belser. Strašne ho rozzúrilo, že som prišiel do mesta. To mu podrývalo autoritu, na ktorú bol taký pyšný. „Ja prvý potiahnem povraz!“

Možno sa to raz stane. V týchto dňoch sa ma zmocňovali depresívne nálady, bol som presvedčený, že ma obesia, skôr než bude po všetkom. Medzi tými, čo ma lapia, bude tiež zopár mŕtvych…

„Plukovník,“ oboma rukami som sa oprel o sedlo a pozrel na zvedavcov, čo stáli obďaleč, chcel som, aby ma počuli: „Ak do týždňa nezmiznete z tohto kraja, bude zle! Už je načase, aby som vás, bandu vládnych ničomníkov, odtiaľto vyhnal!“

„Pozrime sa!“ protestoval Belser. „Ja…“

„Dobre ste ma počuli, plukovník. Do týždňa!“

Stál tam popolavý v tvári a strašne sa bál. „Tým nič nezískate, Cullen Baker,“ zasyčal. „Tí istí, čo vás teraz pokladajú za hrdinu, vás začnú naháňať, len čo vytiahneme odtiaľto päty.“

Keď sme vyšli z mesta, vedel som, že mal pravdu. Tunajší obyvatelia ma nikdy nemali radi. Ani teraz nie, hoci o mne veľa rozprávali, keďže ma pokladali za odporcu vládnych kandidátov, no keď raz bude po všetkom… Áno, aj potom budú takí istí, a znovu si spomenú, že som bol ostrý chlapík, s ktorým sa nedalo vybabrať…

Po stretnutí s Belserom som musel rátať s tým, že sa na mňa začne obrovský pohon, takže nech sa už bude robiť čokoľvek, v každom prípade budem potrebovať peniaze. Kým som bol v močariskách, nepotreboval som takmer nič. Tam som si našiel obživu a chlapci, čo mali vonku priateľov, sa vždy vracali s nejakými zásobami. Peniaze, čo som si priniesol so sebou, sa už čoskoro minú. Nadišiel čas vybrať sa za divým dobytkom.

Malo by to výhodu. Budú ma hľadať v močariskách a ja budem dolu v Thickets. Lenže si musím nechať tieto plány pre seba až do poslednej chvíle.

V Thickets bola horúčava a ticho. Po týždni driny sme mali asi tristo kusov divého dobytka. Väčšina z nich bola obrovská a zákerná, strašne sme sa natrápili. Kým človek na vlastnej koži nespozná túto lopotu, neveril by, že sa až tak možno spotiť. Sú dni, že sa ani lístok nepohne, dobiedzajú ovady, veľké skoro ako vrabce.

Mali sme stáda a dohovárali sme sa čo a ako ďalej.

„Barlow nakradol asi dvesto kráv,“ poznamenal Longley. „Mohli by sme mu ich zobrať.“

Longley… Hneď bol na všetko pripravený.

„Vezmeme mu ich,“ rozhodol som. „Čo zarobíme, nebude naše. Niektorí z tých, čo prišli o dobytok, budú chcieť peniaze.“

Nešlo mi o peniaze ani o dobytok. Len som chcel, aby sme oň pripravili Barlowa.

„Matt,“ spýtal som sa Kirbyho, „poznáš Stratenú rieku?“

„Mal by som, chodieval som ta na ryby, ešte za detstva.“

„Nedávno istý chlapík spomínal, že pri Stratenej rieke je veľa divého dobytka a už tam takmer nikto nebýva.“

Kirby sa zamyslel. „Áno, je tam veľa lúk s hustou trávou, je to oblasť mesquitových stromov. Povedal by som, že sú to ideálne pasienky. Pravda, už roky som tam nebol…“

Dostali sme správu zo Severu. Belser a Chance vraj úporne prekutávajú močiare pozdĺž Sírnej rieky. Vedie ich Joel Reese. Doposiaľ, okrem dvoch opustených táborov, nenašli nič. Na náš tábor nenaďabil! Trápila ma jedine správa, že pozorujú dom Katy Thornovej.

A ešte niečo sme sa dozvedeli. Toho raneného si odniesli dvaja chlapi. Jej vraj dali pokoj.

Vrátili sme sa hľadať divý dobytok k Stratenej rieke. Bol to veľmi pekný, no drsný kraj. Tam nám šťastie väčšmi žičilo.

Prví belosi, čo prišli do Texasu ešte predtým, ako začali kolónie bojovať za nezávislosť, našli v húštinách a popri riekach divý dobytok, ktorý tu zanechali Španieli. Neskôr dobytok poutekal z rančov do húštin a počas občianskej vojny ostali tisíce kusov bez majiteľov, zdiveli a pridali sa k stádam, žijúcim voľne v prírode.

húštinách bola tráva, voda a lístie, mali sa na čom pásť. Vy chodili si vlastné cestičky, celkom zdiveli, niektoré boli strašne zúrivé a neuveriteľne obrovské.

tých húštinách som našiel staré, machom obrastené rohy, čo merali sedemnásť dlaní s rozpätím vyše šesť stôp. Podaktorí údajne videli aj rohy s priemerom desať alebo jedenásť stôp.

Kirby poznal mnoho chodníčkov, niektoré som objavil ja. V prvý týždeň sme pri Stratenej rieke našli tristo kusov, druhý týždeň už šesťsto a s týmto stádom sme sa pobrali na sever. Tam sme náhodne narazili na obrovskú ohradu.

Bola skrytá v húštine. Pred mnohými rokmi ju postavili Mexičania, z krovia urobili taký pevný plot, že by ho neprerazil ani slon. Zahnali sme stádo do tej ohrady. Bola tam voda a na istý čas aj dostatok paše.

Náš cieľ bol jasný. Do Thickets sme vošli zasa na mieste, kde sa do potoka nakláňal veľký starý cyprus, pustili sme sa po uzulinkej prti, po ktorej chodievala divá zver a dobytok. Išli sme v rade za sebou, konáre nás šľahali z oboch strán; boli sme ozbrojení a pripravení. Toto sa nezaobíde bez prestrelky, lenže nás to vôbec nikdy nemôže prekvapiť.

Vzduch bol ťažký, nedalo sa dýchať. Koňovi, na ktorom som sedel, takmer spod kopýt vybehol zajac, zopár ráz sme v kroví počuli krochkať divé svine, ale nevideli sme ich. Nemal som chuť stretnúť sa na tej úzkej cestičke s rozzúreným starým diviakom, kanec môže byť na malom priestore veľmi nebezpečný.

Večer sme sa utáborili na malej čistinke, oheň sme nerozložili, hovorili sme šeptom. Schyľovalo sa k búrke, celú noc sme čistili zbrane a chystali sa. Sam Barlow začal prvý, nemal chodiť na Sever, my sme teraz prišli, aby sme sa mu pomstili.

Okrem dlhého poľovníckeho noža, ktorý som vždy nosil pri sebe, som mal spencerovku a dva kolty. Na takúto príležitosť to ozaj nebolo veľa. Niektorí z Barlowových chlapov nosievali aj päť alebo šesť pištolí, lebo pištole s panvičkou na pušný prach sa ťažko znovu nabíjajú.

Keď som bol tých pár dní s quantrillským oddielom, videl som mnohých, čo nosili niekoľko pištolí za opaskom a v puzdrách na koni. Malý zlodej koni Dingus, čo bol u Weavera, nosil štyri, dakedy až päť pištolí. Mal krvavé bielka a kŕčovitý očný tik, takže neprestajne gúľal očami ani sova za krupobitia. Dnes o ňom tvrdia, že je zbeh. Pravým menom sa volá Jesse James.

Bolo už popoludní, keď sme vysadli na kone. Darebáci, ktorých prenasledujeme, budú asi obedovať. Keď sme sa dostali do blízkosti ich tábora, potiahol som koňa za uzdu.

„Vrútime sa ta so streľbou!“ rozkázal som.

Kdesi v kroví pred nami zvrieskla žena a nejaký muž sa nahlas zasmial. Niekto zahromžil, aby čušali.

Mali tam plnú ohradu koní, zopár ohňov, na ktorých si varili. Väčšina z nich so záujmom sledovala chlapa v strede, čo držal mladé dievča a v druhej ruke mal bič. „Len mi skús ujsť! Tak ťa vyšibem, že na to nikdy nezabudneš! Vždy hovorievam: ženu treba zbičovať, hneď je poslušnejšia…“

Chlapov bolo asi tridsať, a nie štrnásť, ako hlásil náš zved. Takmer polovica koní bola ešte mokrá, takže jedna skupina musela doraziť pred chvíľou

„Veľa ich je, čo povieš, Cullen?“ poznamenal Longley sucho.

„Každý vystrelí raz,“ zdôraznil som, „a potom dnu! A prvý výstrel musí mať priamy zásah!“ Stáli sme od nich asi päťdesiat yardov a pomedzi listy sme pozerali na čistinku.

„Tak sa zdá, že tentoraz dostaneme celú Barlowovu bandu, nikoho nešetriť!“

Popchol som koňa. Vôkol panovalo úplné ticho, bolo počuť len smiech na čistinke a sprosté vyhrážky toho chlapa s bičom. Kôň každým krokom zvíril obláčik prachu.

Bolo veľmi horúco. Po tvári mi cícerkom stekal pot, mokrú dlaň som si utrel o texasky. Kdesi nad nami krákala do tichého popoludnia vrana. Sedlá vŕzgali, prešli sme na náprotivnú cestičku, bola nás iba hŕstka v porovnaní s veľkou skupinou na čistinke. Boli sme pevne odhodlaní biť sa a rátali sme s momentom prekvapenia. Keď sme boli na cestičke, mohla nás vidieť prinajmenšom tretina tých na čistinke, oni však s obrovským zaujatím pozorovali, ako dievča zápasí s násilníkom.

Zdvihol som pištoľ, mieril som tomu s bičom priamo do srdca a práve, keď sa zahnal, zašomral som celkom pokojne: „Dobre teda,“ a zastrelil som ho. Guľka ostro zasvišťala.

Chlap pustil dievča a padol tvárou do prachu. Jeden z nich, zrejme pohotovejší ako ostatní, rýchlo vybehol spod stromov a chcel ujsť. Spŕška striel ho zrazila k zemi a spolu s ním i niekoľko ďalších. Vyšli sme na čistinku, roztiahli sme sa do dvoch radov po štyroch a strieľajúc sme ich obkľúčili.

Padali a utekali na všetky strany. Tomu červeno-vlasému sa podarilo chytiť zbraň do ruky, vtom dostal guľku medzi zuby a odkväcol. Longley sa zohol zo sedla, vytiahol z ohňa žeravý konár a prudko ho vyhodil na strechu najbližšieho úkrytu, pokrytého čečinou. Všetko vzbĺklo prudkým plameňom.

Rozliezli sme sa, strieľali sme bez prestávky… Čistinka ostala prázdna.

Bob Lee posadil k sebe na sedlo dievča, ktoré sme zachránili pred zbičovaním. Matt Kirby otvoril vráta na ohrade a vypustil kone. Z lesa na kraji čistinky zasvišťala guľka, vzápätí odpovedali tri výstrely a spomedzi krikov sa vytackal muž, padol dolu tvárou, ešte sa obrátil a padol horeznačky. Oči mu zostali vyvrátené do slnka.

Nezdržovali sme sa, odcválali sme preč. Za sebou sme zanechali Barlowov tábor, vyzeralo ta tam ako na bitúnku. Všetko blčalo v plameňoch. Dobytok i kone, čo tam mali, sme hnali pred sebou. Zrazu nás prekvapilo volanie o pomoc, ozývalo sa z húštiny. Vybehla odtiaľ žena, držali ju v zajatí, a teraz využila príležitosť. Bickerstaff jej pridržal svojho druhého koňa, vyskočila veľmi šikovne, hneď bolo vidno, že je zvyknutá jazdiť bez sedla.

Za súmraku sme už boli von z húštiny a smerovali sme do Louisiany. Dievča spoznalo tri kravy a koňa, patrili jej otcovi, preto sme jej ich dali. Cez malú zátoku sme prešli na cestu do Fort Worth popri ohrade, kde sme nechali prvú časť dobytka.

Dievča odcválalo domov, odvádzalo si svojho koňa a tri kravy. Predtým sa obrátila. Mala priamy, hrdý a dobrosrdečný pohľad, vedela každému úprimne pozrieť do očí. „Komu vďačím za pomoc?“

„Tento tu je Bob Lee,“ predstavil som priateľa. „A ja som Cullen Baker.“ Vymenoval som ostatných a ona si každého premerala.

„Hovorí sa, že Cullen Baker je horší ako Sam Barlow.“

„Tomu never,“ ozval sa – Longley. „Cullen je čestný, a predsa ho prenasledujú. Vládni úradníci nám nedajú vydýchnuť… Práve Cullen nás sem viedol, aby sme dali Barlowovi príučok, že sa má držať južne od jazera Caddo.“

„Vďaka. Nikdy vám to nezabudnem. Porozprávam, že ste ma vy zachránili.“

„Choď pekne domov,“ usmial som sa, „alebo si vytvor nový domov, ak ti starý zničili. Všetko raz pominie…“

Šli sme do Fort Worth a cestou sme predali niektoré kusy statku. Väčšinu priamo vo Fort Worth.

Trvalo nám to niekoľko dní, museli sme byť opatrní, vyhýbali sme sa frekventovanejším cestám, postupovali sme omnoho pomalšie ako chýr o tom, čo sme vykonali. Vo Fort Worth sa hovorilo iba o tom, že Cullen Baker s päťdesiatimi chlapmi vymietol tábor Barlowovej bandy. A zväčša sa tešili.

V skutočnosti nás však bolo osem a ani jednému sa neskrivil čo len vlások na hlave. Celé to netrvalo dlhšie ako tri minúty a veľmi závažný bol moment prekvapenia. Prvý raz sa stalo, že niekto vôbec našiel a prepadol Barlowov tábor.

Podľa nášho približného odhadu bolo určite sedem zabitých, zranili sme ich omnoho viac. Prišli o veľa zásob, šatstva, diek a zbraní i o dobytok, čo sme im zabrali.

„Vo Fort Worth musí byť aspoň tisíc ľudí,“ nevychádzal z údivu Buck Tinney. Bol celý bez seba. Ešte nikdy nevidel väčšie mesto.

„Sú aj väčšie mestá,“ podotkol jeho brat Joe. „New Orleans. Myslím, že aj Natchez.“

„To si už ani neviem predstaviť,“ čudoval sa Buck.

Prenajali sme si izby, okúpali sme sa, dali sme sa oholiť a ostrihať. Keď sme prišli do mesta, vyzerali sme ako svorka banditov a keď sme odchádzali, boli z nás šviháci.

Na kopci stála stará pevnosť ohradená kolovým plotom. Zrubovú časť, predtým komisariát, zabrali civilisti a okolo budov, čo k nej patrili, vznikli stovky malých táborov, všade nastavali stany a vozy. Bol tam kováč, obchod s rozličným tovarom, krčma, stajňa a všeličo inšie. Na námestí stálo niekoľko desiatok vozov naložených balmi bavlny.

Zastali sme na rohu pri Havenovom železiarstve a obzerali sme sa. Bratia Tinneyovci nadšene sledovali ruch na ulici, – Longley podišiel k výkladu Batemanovho obchodu s potravinami. „Stretneme sa po západe slnka v hoteli,“ navrhol som. „Podľa situácie tu buď ostaneme, alebo sa vyparíme.“

Zazdalo sa mi, že odkiaľsi poznám muža na námestí, a to ma znepokojilo. Viacerí tu poznali Boba, iní zasa mňa, ľahko by si to dali do súvislosti, keby nás spoznali.

Keď sme sa rozdelili, šli sme s Bobom na pohárik na druhú stranu ulice. „Zišlo by sa mi už voľačo slušné pod zub a na seba,“ povedal som Bobovi Leemu.

Bol som už hrozne otrhaný. Dobytok sme dobre predali. A nové šaty by ma vlastne aj zamaskovali, lebo takého vyobliekaného ma ešte nik nevidel, aspoň nie tu.

„Rozmýšľal si už niekedy o tom, že by si šiel na Západ?“ spýtal som sa zrazu, až ma samotného tá otázka prekvapila.

„Mám tu rodinu,“ precedil Bob Lee po chvíľke, „a Peacockovci nás stále prenasledujú. Čertvie, kedy sa to skončí. Áno, rozmýšľal som o tom, možno i do Mexika…“

„Ja o tom uvažujem…“

„Ty tu nemáš nikoho.“

„Nič, len zlú povesť.“

„Preto si podnikol túto výpravu? Aby si získal peniaze a mohol ísť na Západ?“

Na túto otázku už nedostal odpoveď, lebo práve keď som zdvihol pohárik k ústam, stretol som sa s pohľadom Johna Towera.

Ľavým bokom som sa opieral o výčapný pult, pod ktorým som mal opretú pištoľ tak, že nebola na dosah. V pravej ruke som držal pohár.

Tower kráčal rovno k nám a Lee hneď zbadal v mojich očiach, že čosi nie je v poriadku. „Len pokojne,“ zašepkal som, „chlap čo je v službách Lacy Petrainovej. Ten, čo predtým robil pre Belsera…“

Tower bol starostlivo oblečený, mal na sebe oblek z čierneho glotu, bol čerstvo oholený, fúzy rovno zastrihnuté.

„Dávate si?“ spýtal sa.

„Len tak sa obzeráme,“ uškrnul som sa. „Možno si otvoríme obchod s konfekciou.“

Bill Longley sa tiež zapojil do reči. „Alebo pohrebný ústav,“ dodal. „Zdá sa, že by sme mali dosť roboty.“

John Tower blysol pohľadom na Longleya. „Aj ja by som vám mohol trochu prispieť. Ale nezačínajte odo mňa. Nechcem nijaké nepríjemnosti.“

„Ani my.“

„V meste sa povráva, že akýsi Cullen Baker preriedil Barlowovu bandu, a neverili by ste, koľko sympatií si tým získal. Ešte zopár akcií podobného druhu a môže kandidovať za guvernéra.“

Položil pohár na pult. „Mimochodom, pani Petrainová je v meste a chcela by sa s vami rozprávať.“

„Neskôr,“ oznámil som mu.

Matt Kirby prišiel s bratmi Tinneyovcami hore ulicou. „Dud Butler je v meste,“ zašepkal, „a štyria či piati s ním.“

Spomenul som si na Butlera. Pred chvíľou na námestí to bol predsa on! Bol medzi tými, čo ma prepadli s Chanceom. Neskôr sa o ňom hovorilo, že sa pridal k Samovi Barlowovi. Býval to veľký, špinavý, tupý chlapec, ani v dospelosti sa nezmenil.

„To je moja záležitosť,“ zdôraznil som.

„Mňa tiež pozná,“ pripomenul Bob Lee. „Chodieva aj s Peacockovcami.“

Zašli sme do krajčírskej dielne, vyberali sme si čierne glotové obleky a opäť sa zjavil John Tower. „Mali by ste sa porozprávať s pani Petrainovou,“ otravoval. „Veľmi vás prosí, aby ste za ňou zašli.“

„Dávaj pozor.“ radil mi Longley. „Môže to byť pasca.“

„Ja nie som odkázaný na pasce,“ zvýšil Tower hlas.

Lacy Petrainová bola v malom hostinci v bočnej uličke, kde staršia vdova spolu s nevydatou sestrou podávali jedlo lepším cestujúcim.

Sedela sama pri stole a v prvej chvíli ma v novom obleku ani nespoznala. „Ste hotový gentleman, pán Baker. Vždy by ste sa mali takto obliekať.“

„Chceli ste sa so mnou rozprávať?“

„Chcela som odkúpiť váš pozemok – to je všetko.“

Sadol som si, klobúk som položil na vedľajšiu stoličku. Všetky moje spomienky sa viazali k Texasu, moji rodičia v ňom zanechali stopy – na dome a na pôde pri ňom. Otec stále niečo majstroval, celé to s mojou pomocou ohradil a spolu sme klčovali stromy a kriky.

„Nie je na predaj,“ oznámil som jej.

„Cullen,“ nahla sa ponad stôl ku mne, voňala nejakou zvláštnou voňavkou, „viem, aké máte pocity, ale tu vás už nečaká nič dobré. Viem ako sa cítite, lebo sme si v mnohom podobní… Neostáva vám nič iné, len odísť.“

Mala viac pravdy, ako som bol ochotný pripustiť. Vládni úradníci síce odídu, no Chance Thorne ostane, ľahko si vymyslí zopár historiek a uveria mu… Kto sa prihovorí za mňa?

Bude tu ešte Bob Lee? John Bickerstaff? Alebo ostatní?

„Verte mi, Cullen, chystáte sa na boj, ktorý nemôžete vyhrať. Pokúsila som sa o to, potom znovu a znovu, moja povesť však išla všade so mnou. Mohli by ste ísť na Západ, tam nikto nič nevie…“

„Možno, možno máte pravdu…“

„Nahnali ste im strachu, Cullen, idú po vás a verte mi, nenechajú vás nažive.“

Dopil som kávu, položil som peniaze na stôl a vstal som. Zrazu som mal pocit, že sa dusím. „Nehnevajte sa,“ pokúsil som sa usmiať čo najsrdečnejšie. „A ďakujem za ponuku.“

„Škoda…“ varovala ma.

Odstúpil som od stola, pozrel som oknom na ulicu. Keď je tu Dud Butler, je v nebezpečí aj Bob Lee. Mal by sa držať s ostatnými.

„Cullen,“ prerušila moje myšlienky, „ak pomýšľate na Katy Thornovú, je už neskoro. Ide sa vydávať.“

Bol som rád, že mi nevidí do tváre. Katy sa ide vydávať? To nie je možné! Veď by mi to bola azda… bola by… Prečo by vlastne mala?

„Nepočul som o tom.“

„Trvá to už dlhšie, Cullen, začalo sa to predtým, ako ste sa vrátili. Prekvapuje ma, že ste o tom nepočuli.“

„Za koho?“

„Za Toma Warrena, učiteľa. Začal Katy dvoriť pred rokom, myslím, že je vzdialený príbuzný tety Florencie.“

Podišla ku mne, no ja som sa uprene díval na ulicu.

„Nemusíte mi ten pozemok predať, Cullen, ale odíďte, prosím vás! Odíďte!“

„Prečo vám tak na tom záleží?“

Otázka ju zarazila, videl som, že vlastne ani sama nevie, prečo. Hľadel som na ňu, nikdy som nevidel takú krásnu ženu a zrazu ma prenikol pocit, že by stačilo vystrieť ruku, vziať ju do náručia a že by sa ani zamak nevzpierala. Boli sme tam celkom sami.

„Musím ísť,“ zašomral som, zahanbený vlastnými myšlienkami.

Lacy mi položila ruku na plece. „Príďte za mnou, Cullen. Veľmi vás o to prosím.“

„Samozrejme, určite prídem, Lacy.“

Pištoľ som mal za opaskom, kabát mi ju zakrýval, keď som vyšiel na ulicu, poobzeral som sa, nevidel som nikoho.

Na námestí stálo veľa vozov, bolo už neskoro popoludní, všade bolo ticho. Zrazu sa mi strašne zachcelo odísť z mesta, preč odtiaľto. Potreboval som táborový oheň, kde by som si mohol všetko premyslieť. Moje sklamanie nad tým, že Katy sa vydáva, bolo neopodstatnené. Čím som jej bol?

Zrakom som stále blúdil vôkol, bol som presvedčený, že nič nemôže ujsť mojej pozornosti, dôkladne som si poprezeral každý voz, každé dvere, každé miesto, kam by sa dalo schovať. Zrazu sa za mojím chrbtom ozval hlas Duda Butlera:

„Zastrelím ťa, Cullen!“

Na moment všetko zastalo, vedel som, že len čo sa obrátim, vypáli na mňa, lenže ja som bol rýchlejší…

Nijaké rozmýšľanie, nič, iba tá výzva a mesiace môjho tréningu – ešte nestihol ani dopovedať a už som vystrelil.

Výstrel z Dragoonovho koltu preťal ticho na námestí.

Dud spravil váhavý krok na prstoch a bol mŕtvy skôr, než padol na zem ako vrece zemiakov.

Stihol si uvedomiť záblesk pištole a ohromujúci výstrel, ktorým som ho zasiahol priamo do srdca.

V tom okamihu ma obkolesili chlapci s pištoľami. Lee, Longley, bratia Tinneyovci, Kirby, ktorý viedol všetky naše kone. Spoza voza, naloženého bavlnou, sa vynoril Jack English so spencerovkou v ruke a za ním John Bickerstaff s Henryho štyridsaťštvorkou.

Nad Butlerovým telom sa sklonil statný muž so šedivými fúzami, potom pozrel na mňa: „Bol to férový zásah,“ uznal, „v živote som nevidel nikoho tak rýchlo strieľať.“

Ľudia sa hrnuli a jeden chlap na mňa ostro zazrel: „Povedal nejaké meno, myslím Cullen.“

„Toto nie je Cullen,“ usmial sa Longley, „je to náš šéf, chováme dobytok pri rieke Gulf.“

Matt Kirby podišiel na koni tesne k mŕtvemu. „Aha, veď ten vyzerá ako jeden z Barlowovej bandy. Prisahal by som, že je to Dud Butler!“

Vyšvihli sme sa do sediel. Po Kirbyho poznámke sa sotva dakto odváži priznať, že je Butlerov priateľ, lebo by ho hneď pokladali za jedného z Barlowových chlapíkov.

Rýchlo sme odišli z mesta, odbočili sme na západ. Prišli sme na chodník, ktorý si vyšliapal dobytok, tam sme čiastočne zastreli stopy, po chvíľke sme sa pohli na juh a na východ, usilovali sme sa, aby nás nik nevidel. Nemysleli sme, že nás budú prenasledovať, pridŕžali sme sa zásady, že opatrnosť nikdy nezaškodí.

Niekoľko míľ sme šli po vode, aby sme zahladili stopy, večer sme sa utáborili pri potoku, čo sa vlieva do rieky Trinity. Bolo už dobre po polnoci, keď sme zaľahli; Longley si vyzúval čižmy a poznamenal: „Ten starý drevorubač mal pravdu. Ešte nikdy som nevidel, aby niekto tak rýchlo vytiahol pištoľ.“

Za riekou na vrchu clivo zavýjal kojot a ľahký vánok sa pohrával s lístkami bavlníkových kríkov.

Vytiahol som z vrecka fajku, zapálil si a cítil som sa veľmi slávnostne. Bob Lee si šúľal cigaretu, naučil sa to od Mexičanov. „Možno máš pravdu, Cullen,“ utrúsil. „Možno by sme všetci mali ísť na Západ.“

V

Keď som na svitaní vyliezol spod deky, mal som chuť vykašlať sa na všetko a utiecť. Prehrabal som popolavú pahrebu, prihodil som tam trochu lístia a konárov, ešte sa chytili.

Načo som sa vrátil? Bol som preč odtiaľto, mohol som začať odznovu na Západe… Asi mi preskočilo, keď som sa vrátil a stal sa všeobecným terčom.

V noci prišiel nejaký chlap, chcel v tábore prenocovať, nikto ho nepoznal, ale nemohli sme ho odohnať. Vedel klebiet ako stará baba, porozprával nám, že oddiel vojakov sa presunul do Marshallu, druhý vraj má byť premiestnený do Jeffersonu, ďalší do Clarksvillu. Celkom určite nie sú takí nemastní-neslaní ako tí, čo ich máme na krku v močariskách, sú to riadni chlapi, veteráni minulej vojny, tvrdí bojovníci. A že Chance Thorne prehľadáva so skupinou vojakov močariská, chce dolapiť Cullena Bakera.

Dal som si zohriať vodu na oheň a rozhodol som sa. Zájdem do Blackthornu.

Kirby ma pristihol pri holení a posmešne poznamenal: „Chlap sa holí, len keď ide za dievčaťom.“

„Musím si niečo vybaviť,“ zareagoval som, „zastavím sa aj v Blackthorne.“

„Tam už budú na teba čakať, Cull.“ Kirby sa na chvíľku odmlčal. „Nechceš, aby som ta šiel najprv ja? Sme asi rovnako veľkí a máme tú istú farbu vlasov. Odzadu sa podobáme. Mohol by som ich odlákať…“

„Nemá význam dať sa zastreliť namiesto mňa. Veď ja si už nejako poradím.“

„Budeme pri Elbowe,“ ozval sa Bob Lee. „Príď ta.“

Každého vyčerpáva byť stále v strehu, mojím jediným želaním bolo mať trochu pokoja. Do sedlových tašiek som napchal všetky búchačky, dobre som si všetko zvážil, veď som prenasledovaný a približujem sa k svojim prenasledovateľom.

Keď som prechádzal cez ovocný sad v Blackthorne, bolo už neskoro večer. Zaskočil som z mula, priviazal som ho v starej šope obrastenej glycíniou. Pred domom stál kôň, a to ma znepokojilo.

Nazrel som cez okno, vnútri bol neznámy, dobre oblečený mladý muž. Podľa opisu som vedel, že to môže byť ten učiteľ Thomas Warren, o ktorom mi Lacy Petrainová povedala, že si ide brať Katy. Udrela do mňa prudká žiarlivosť, no nemal som prečo žiarliť; nemal som na Katy nárok.

Teta Florence ma milo privítala, dobre mi to padlo, nebol som si istý, ako sa teraz budú ku mne správať. Aj Katy sa usmiala, oči jej zažiarili. „Cullen! Teba by som teda nebola čakala! Počuli sme, že ťa hľadá vojsko.“

Rýchlo sa obrátila. „Cullen, toto je Thomas Warren, učí tu v susednej škole.“

„Teší ma,“ podal som mu ruku. Warren mal vo vrecku pištoľ, asi Pattersonov kolt. Moju vystretú ruku si nevšimol.

„Ja to povedať nemôžem. Radím vám: ihneď opusťte tento dom!“

„Tom!“ zarazila sa Katy. „Cullen je môj kamarát! Veľmi dobrý kamarát!“

„To ma prekvapuje,“ precedil Warren škrobene. „Nerozumiem, ako taká dáma ako ty môže zniesť prítomnosť tohto… tohto…“

Obrátil som sa k nej, ani čo by ho tam nebolo: „Mám radosť, že ťa vidím, Katy, mám veľkú radosť.“

Potešilo ma, keď som zbadal, ako sa jej páčia moje nové šaty. Vedel som, že v nich dobre vyzerám – popri tých strašných handrách, čo som nosil predtým.

„Si na nerozoznanie od južanských gentlemanov,“ usmiala sa. „Jedol si už?“

„V tábore som si navaril, vieš, že nie som bohvieaký kuchár.“

Teta Flo sa každému hladošovi tešila, aspoň mala zámienku pomotať sa v kuchyni. Hneď sa pustila do práce. Warren stál a zlostne gánil. Keby to bol hocikto iný a keby sme boli hocikde inde, bol by som mu dal patričný príučok. Bol som však v dome Katy a bol som jej hosťom… A Warren si ju mal brať…

„Prišlo vám vôbec na um,“ vyrušil ma z myšlienok Warren, „čo by sa stalo, keby prišli vojaci?“

Katy sa k nemu obrátila: „Cullen Baker bol v tomto dome vítaným hosťom, ešte keď žil Will, a ani teraz to inak nebude. Ľutujem, Tom, že so mnou nesúhlasíš. Ak ti neprekáža byť pod jednou strechou s Cullenom Bakerom, budem rada, keď ostaneš.“

Zbledol ako stena, v prvej chvíli som myslel, že odíde, no posadil sa.

Katy sa vypytovala na Fort Worth, lebo tiež počula o Dudovi Butlerovi. „Ani ma to neprekvapilo,“ riekla pokojne. „Vždy bol krutý a zlý…“

Warren na ňu zdesene pozrel.

„Pán Warren pochádza z Nového Anglicka,“ vysvetlila. „Myslím, že niekedy mu pripadáme trochu barbarskí.“

„Ty nie!“ náhlivo vysvetľoval Warren. „Ty vôbec nie!“

„Toto je ešte vždy hraničné pásmo,“ pripomenul som, „a boli časy, keď sa i v Novom Anglicku nosili zbrane do kostola.“

„To bolo iné. Tam boli Indiáni.“

„Existuje viac druhov divochov.“

„To nemožno porovnávať,“ odsekol Warren. „Bojovať proti Indiánom je niečo celkom iné, ako zabíjať bielych na ulici.“

„Will Thorne mi raz rozprával o puritánoch, čo chceli ísť do Baltimoru vypáliť niekoľko rodín len preto, že mali radi hudbu, spoločnosť a často tancovali. To teda už pokladám za barbarstvo.“

Warren prudko vstal so slovami: „Už musím ísť. Nevedel som, že čakáš návštevu.“

Keď Warren odišiel, zavládlo ticho, nevedel som, čo povedať, z ktorého konca začať. Ak sa ide vydať za tohto mizeráka, je to jej vec, škoda však; nie je to muž pre ňu. A nielen preto, že nemal rád mňa, voľačo na ňom nesedelo, ako keď jazdec inštinktívne vycíti, že s koňom nie je dačo v poriadku… Čo je čudné na tomto učiteľovi? Možno to, že je tak stopercentne presvedčený o svojej pravde, pripadal mi ako fanatik, a fanatici sú vždy nebezpeční.

Čo mňa do toho? Katy bola ku mne milá vtedy, keď ani pes po mne neštekol. Obrátil som k nej hlavu, pozoroval som odraz sviečky na jej tvári a zrazu mi bolo jasné, čo som si dosial neuvedomil – ľúbim ju.

Ako môže chlap ako ja vedieť, čo je láska? V živote som to nezažil. Teraz som však cítil čosi, čo som predtým nepoznal…

„Obilie ti už dozrieva,“ prerušila moje myšlienky Katy. „Môžeš sa pustiť do žatvy.“

„Odchádzam z Texasu…“

„Naozaj?“

„Áno.“

„Kedy, Cullen? Kedy?“

„V najbližších dňoch.“

„Cullen, ja… nevieš si predstaviť, ako som v to dúfala!“

„Chceš sa ma zbaviť?“

Položila dlaň na moju ruku. „Vieš predsa, že nie. Tu jednoducho nemáš šance a niekde inde môžeš začať odznova žiť usporiadaným životom.“

„Všetko, čo mám, je tu,“ takmer som zašepkal. „Ak odídem, neostane mi nič.“

„Všetko máš pred sebou, Cullen. Si mladý, silný a inteligentný. Môžeš sa pustiť do hocičoho, len musíš chcieť…“

Pozrel som na ňu a pomyslel som si, že jedno nikdy mať nebudem, čo ako veľmi by som chcel. Pochytila ma zlosť, zlosť na seba a na miesto, čo mi život určil. Mala pravdu, nemám tu čo ostávať a čím skôr odídem, tým lepšie.

„Musím ísť.“

„Počkaj!“ Katy sfúkla sviečku, otvorili sme dvere a vyšli von do tmy. Vonku povieval jemný vánok, od močarísk prinášal vôňu starej zeme, hnijúceho dreva a suchého lístia, i ťažkú vôňu rozkvitnutých stromov, chlad stojatej vody v močiaroch, na ktoré čoskoro budem iba spomínať.

Zrazu sa vo mne zdvihla zlosť a vedel som, že nech sa už ide vydávať za kohokoľvek, musím jej vyjaviť svoje. „Katy, chcela by si…“

Vystúpili z tmy tak potichu, že som sa nestihol ani spamätať. Bolo ich dvanásť, pri slabom mesačnom svetle sa ich postavy jasne črtali. Mierili na mňa puškami. Mojou jedinou myšlienkou bolo, že ak sa čo len pohnem, môže to odniesť Katy.

„Ani hnúť, Cullen! Už ťa máme!“ Bol to hlas Chancea Thorna.

Vystúpil z radu ozbrojených chlapov, stál v svetle mesiaca, vysoký, vzpriamený a pekne urastený, „Konečne, Cullen Baker, odvisneš.“

Odzadu ku mne pristúpil chlap, zobral mi dva kolty. Katy stála tesne pri mne, pozrela mi do tváre a zašepkala: „Čo, Cullen?, Čo si sa ma chcel opýtať?“

„Hlúposť,“ usmial som sa. „Vôbec nič, naozaj. Vôbec nič.“

Ako by mohol takú otázku položiť muž, čo má odvisnúť na šibenici? A po druhý raz sa mi Chanceovi Thornovi istotne nepodarí ujsť. Veľmi ma prekvapí, ak ma neobesia skôr, ako prídeme do Jeffersonu.

„Choď dnu, Katy,“ rozkázal Chance. „Všeličo sa môže stať, nechcem, aby si to videla.“

„Ostanem tu.“ Spoza domu sa vynoril Bert, bývalý otrok, ktorý sa vrátil pred pár dňami, lebo nikde nenašiel prácu. „Bert, priprav mi koňa,“ požiadala! ho Katy.

„To nedovolím!“ vybuchol Chance. „Možno sa bude strieľať.“

Katy sa naňho usmiala. „Práve preto pôjdem s vami, aby sa nestrieľalo. Chcem mať istotu, že väzeň sa dostane skutočne do väzenia.“

Chance zaváhal, nevedel, ako jej v tom zabrániť.. Bol som presvedčený, že ma chce obesiť. Nechcel, aby Katy bola svedkom.

Aspoň som mohol chvíľu čakať a číhať, čo ak sa niečo zvrtne. Pritom by však i najmenší nesprávny pohyb znamenal pre mňa olovo v tele.

„Neboj sa,“ obrátil som sa ku Katy. „Nič sa nestane.“

Joel Reesse sa ironicky zasmial. „Nebuď si taký istý. Mám už pripravený povraz.“

Báli sa ma, a preto ma nenávideli.

Katy by sa mohla ocitnúť v nebezpečenstve, keby sa opili a pozabudli na opatrnosť. V každom dave sú zbabelci, čo sa odvážia na násilie a ukrutnosť, keď cítia nejakú oporu.

Priškrtene som sa zasmial, hoci nikdy mi nebolo menej do smiechu ako teraz; vedel som, čo sa má stať, nuž nech sa ta stane teraz, kým sú triezvy, kým ešte počúvajú a uvedomujú si svoj strach. „Ty máš povraz, Joel, no máš oči, čo vidia potme? Oči, čo zbadajú namierenú pušku, skôr než vystrelí?“

Podarilo sa mi upútať ich pozornosť! Musím v tom pokračovať. Veľmi by som sa čudoval, keby som živý došiel do Jeffersonu, Bostonu, alebo kam ma mienili odviezť. Veľmi ma chceli obesiť a ešte väčšmi chceli žiť…

„Čo ste si mysleli, že som tu sám? Chlapci sú tu, v tme ich nevidno, všetko sledujú. Ak sa mi niečo stane, ani jeden z vás nevyviazne živý.“

„Klameš!“ zvrieskol na mňa Reese. „Klameš, klameš, klameš!“ Na jeho hlase som poznal, že má plné gate.

Priviazali ma na mula, ktorého priviedol Reese, nohy mi pevne pripútali o strmene. Z každej strany išiel jeden, traja vpredu, traja vzadu, ostatní v rozostupe, každý s pripravenou zbraňou.

Moje varovné slová zaťali do živého. Keď v lese zapraskala vetvička, vyskočili a dvíhali pušky.

„Streľba vám nepomôže,“ uškrnul som sa. „Chytia vás, až keď sa im bude chcieť. Ste živí vďaka tomu, lebo vidia, že som v poriadku. Ak sa mi skriví čo len vlások, nikto z vás už mesto neuvidí.“

„Drž hubu!“ okríkol ma Reese zlostne. „Počkaj, keď prídeme do mesta!…“

Zavalitý chlap po Reesovej pravej strane sa naklonil k nemu. „Ja chcem ten povraz, na ktorom odvisneš, Baker! Predám ho za pekný peniaz. Rozrežem si ho na štvorpalcové kusy a budem ho predávať ako povraz, na ktorom obesili Cullena Bakera. Zarobím si toľko, že mesiac budem slopať…“

V tmavom lese zahúkala sova a hneď som vedel, že som nerozprával do vetra, lebo to bol – Longley! Potom sa zasa ozvala na ceste pred nami, tentoraz to bol niekto iný.

Vzápätí sa húkanie ozvalo zozadu a z oboch strán.

Reese klial ako pominutý, bolo jasné, že sa bojí. Jazdci sa tisli k sebe, akoby sa báli, že ich chytia po jednom.

„Radšej by ste ma mali odviazať,“ navrhol som. „Ak spadnem z koňa, bude tu zopár mŕtvol.“

Nádeje na záchranu nebolo, boli v prevahe, traja na jedného a v prestrelke by ma asi zabili. Tak sme natlačení k sebe postupovali k mestu a tam na mňa čakala väznica.

Dvere cely otvoril Chance. „Tak, tvoj koniec sa už blíži, Cullen. A pochytáme aj ostatných.“

„To sa vám nepodarí.“

„Prilákali sme ich dosť blízko, stačí už len stiahnuť vojsko z okolitých miest a obkľúčiť ich. Zahádžeme ich čiapkami…“

„Mali ste šťastie, že ste chytili mňa, druhý raz vám už nebude tak žičiť.“

Zasmial sa.

Z okna som mal dosť dobrý výhľad, oproti bola ulica. Tam bola kancelária sudcu Toma Blaina: bol to starý priateľ Katy Thornovej.

Bolo ticho a teplo. Ani lístok sa tej noci nepohol.

Zopár okien vrhalo svetlo do tmavej ulice, nad ňou šušťalo lístie v korunách brestov, lemujúcich chodník. Občas niekto prešiel, klopkanie podpätkov sa ešte dlho ozývalo v tme. Voľakde zabrechal pes.

Načiahol som sa a vyskúšal som mreže na okne. Okrem istého Nemca v koloradskych baniach som nestretol človeka, čo by bol zodvihol, alebo utiahol také bremená ako ja. Mocne som sa zaprel, vyskúšal som na nich svoju silu, bolí síce zamurované, no azda povolia…

Držali pevne, ešte tuhšie som potiahol, nič. Nijaká nádej… Prezrel som celú celu, merala asi desať krát desať, hľadal som čo len najmenšiu škáru, ktorou by som sa mohol dostať von. Dvere sa mi pozdávali najväčšmi, ale neodvážil som sa ich vyskúšať, kým stála za nimi stráž. Zdalo sa mi, že tie zamrežované dvere sú zasadené v drevenej zárubni, a ak je to tak, vyberiem ich celé – aj s rámom.

Niekto ich informoval. Kto? Katy? To je vylúčené! A čo ak učiteľ Warren? On mal predsa také veľké reči, že ak prídu vojaci, môže sa Katy niečo stať… Nie, to nie je pravdepodobné. A prečo by to bol vlastne robil?

O chvíľu som zaspal, zobudil som sa na kikiríkanie, hneď som sa posadil.

Ešte som mal niečo… derringer.

Keď mi brali kolty a pušky, prišli len po lovecký nôž, ďalej ma neprehľadávali. V tejto krajine boli derringery pomerne neznáme, pokladali ich za ženskú zbraň.

Jedlo mi priniesol chlapík v modrej uniforme. Vysoký, zhrbený a nemotorný. Keď sa na mňa pozrel, poskakoval mu na krku ohryzok. „Vy ste Cullen Baker?“

„Áno.“

„Chcú vás obesiť.“

„Kedy?“

„Možno zajtra, neviem.“ Zamyslene na mňa hľadel. „Ste ženatý?“

„Nemám to šťastie. Ostanú po mne len dve veci: môj mul a obilie.“

Zažmurkal. „Obilie? Veď vraveli, že ste bandita.“

„Prvé obilie, čo som sám dopestoval. Voľakedy som pomáhal otcovi, už zomrel, kým som bol na Západe. Je to dobré obilie… nestihol som všetko porobiť, musel som sa ukrývať v močariskách.“

„A čo ten mul?“

„Je to gaštanovohnedý jazdecký mul s vrodenými schopnosťami. Býva hlavatý, keď sa však raz rozbehne, zájdete na ňom, kam chcete, a pritom i v najväčšej páľave potrebuje omnoho menej vody a potravy ako kôň.“

„Mám zopár mulov v okrese Pike.“

Spredu naňho niekto zavolal: „Wesley!“

Jedlo, čo mi priniesol, nebolo zlé. Bôčik, vajíčka a kukuričná kaša. Jedol som a rozmýšľal pritom. Káva bola taká tuhá, že by prebrala azda i mŕtveho.

To obilie už neuvidím. Ako všetky moje sny, aj tento sa rozplynul. Určite? Bol som si istý – neobesia ma. Čím dlhšie som pozeral na dvere, tým väčšmi sa mi páčili, tým vrúcnejší bol môj vzťah k tesárovi, čo ich zakladal. Nezdalo sa, že by boli zamurované do kameňa, a ak boli len vsadené, mohol by som ich vybrať ako obraz z rámu.

Wesley mi priniesol noviny. Bolo v nich čosi o mne. Nazývali ma „močiarovým lišiakom Sírnej rieky“ a „šéfzločincom novej rebélie“; zoširoka opisovali najstrašnejšie zločiny, ktoré som údajne spáchal.

Stál som pri okne a vtom som zbadal Setha Ramesa. Seth bol tvrdý chlap, kamarát Boba Leeho. Mal za sebou už nejednu bitku v tejto krajine, v Jeffersone ho nepoznali. Skôr na západ od Jeffersonu a v Louisiane.

Zastal na ulici a pripaľoval si fajku.

Nikto mi nemusel hovoriť, prečo tam je. Seth Rames bol poriadny človek, i keď zabil vojaka, čo sa proti nemu postavil. Ak bol Seth tu, bolo to preto, že je kamarát mojich kamarátov a že v Jeffersone ho ešte nepoznajú. Teda nezabudli na mňa a kuli plány! Takmer som si želal, aby to nerobili. Nechcel som, aby sa niekto pre mňa dostal do ťažkostí.

Ešte som si neprestal lámať hlavu nad tým, čo robí Seth Rames v meste, keď sa na chodbe ozvali kroky; obrátil som sa a zbadal Johna Towera.

Rýchlo sa obzrel na okná istej kancelárie v budove pred väznicou. „Lacy sa toho obávala,“ začal.

„Varovala ma.“

„Aj ona,“ hovoril veľmi potichu, „vás chce dostať von. A ešte vždy chce odkúpiť váš pozemok.“

„Preto ma chce vyslobodiť?“

John Tower zovrel pery a pozrel na mňa nie práve najpríjemnejším pohľadom. „Nie je z tých,“ odvrkol veľmi odmerane, „jednoducho vás chce vyslobodiť, to je všetko.“

„Vari sa nebudeme hádať.“

„Máte nejakú predstavu?“

Všetko som dôkladne zvážil, ale na nič som neprišiel. Veril som, že sa nejako musím odtiaľto dostať, hoci múry boli kamenné a hrubé a takmer nepretržite stála pred väznicou stráž. Hrubá drevená zárubňa – na nej viseli zamrežované dvere – bola dôkladne zasadená do múra. Silák by mohol zárubňu vybrať, ak by mal dosť času a nikto by nebol nablízku. Dalo by to poriadne zabrať… Lenže nechcel som, aby môj život závisel od toho, pokúsil by som sa o to ozaj v krajnom prípade.

Na obed ma prišla pozrieť Katy Thornová. Bola bledá a oči mala ešte väčšie ako inokedy. Videl som, že sa bojí.

„Neboj sa,“ utešoval som ju.

„Oh, Cullen! Tohto som sa vždy bála, tak veľmi bála!…“

Pohľad mi skĺzol na ruky, ktoré sa kŕčovite pridŕžali mreži, potom na ňu. Možno som mal radšej mlčať, nech sa zaňho vydá. Nie som hrdina a ani stelesnená cnosť. S tým Warrenom to bola asi pravda…

„Chance mi povedal, niekto ich upozornil, že som tam. A bolo to krátko potom, čo od teba odišiel Warren.“

„Cullen!“ zvolala. „Ako môžeš dačomu takému veriť? Ach, veď to je absurdné!“

„Kto iný teda?“

To ju zarazilo, pozrela mi do očí, akoby o niečom rozmýšľala a po chvíli zašepkala: „Možno by mohol zasiahnuť sudca Tom Blaine.“

„Myslíš?“

Niekoľko minút sme mlčali. Požiadal som ju, aby nadviazala styk s chlapcami a varovala ich, nech sa ku mne a ani k Jeffersonu nepribližujú, lebo ma použili ako návnadu. Vravia, že ma obesia. Dobre… Môžu ma obesiť, čo by nie, ale nech to len skúsia bez súdu, ľudia ich hneď zasypú otázkami. A aj vládni úradníci, počul som, že sa medzi nimi nájde zopár čestných ľudí.

Zrazu mi zišla na um myšlienka, ktorá sa mi ani trochu nepáčila: čo ak dajú do väzenia aj Sama Barlowa? Bolo mi jasné, že práve toto má Chance v úmysle, potom by vina nepadala na nikoho, bolo by to „vyrovnávanie účtov medzi zločincami“. Barlow by to rád urobil, a Chanceovi by to presne hralo do karát.

„Katy, radšej by si mala odísť z mesta. Vráť sa do Blackthornu a ostaň tam. Kým sa všetko skončí, bude tu ešte veľmi rušno. Ak by si mohla chlapcom zabrániť, aby čokoľvek podnikli, budem ti veľmi vďačný.“

Chvíľku sme sa ešte rozprávali, len tak naplano, o ničom, nechcel som, aby odišla, a ona sa ani nenáhlila odísť.

Čokoľvek sa má stať, všetko sa bude odohrávať tu v meste. Cítil som, že už sa schyľuje k búrke.

„Cullen, bojím sa.“

Naozaj sa bála. Myslím, že to bolo prvý raz odvtedy, čo som vyrástol, že si niekto robil o mňa starosti. Ani mne nebolo všetko jedno. Nemal som chuť dať sa obesiť len tak – pre potešenie Chancea Thorna a tých ostatných. Nevidel som svoju budúcnosť ružovo…

Mal som derringer, to je pravda. Nebola to však až taká výhoda. Bolo by dobre, keby ma nikto nevyprovokoval. Ak budem musieť strieľať – mám len dve guľky… Mali by aspoň zámienku a rozstrieľali by ma na kúsky, vôbec o tom nepochybujem…

„Najlepšie bude, Katy, keď pôjdeš domov. Obávam sa, že sa tu niečo zomelie, a keď sa strieľa hlava nehlava, môže sa ľahko ujsť i tebe.“

„Bojím sa o teba…“

Usmial som sa na ňu, hoci mi naozaj nebolo do smiechu. „Katy, nemá význam, ak sa budeme obaja báť.“

Obrátila sa na odchod, chcela čosi povedať, ale zarazila sa a vybehla von. Stál som, hľadel za ňou a vedel som, že nech je jej cit ku mne už akýkoľvek, som do nej zaľúbený, a to už dosť dávno. Možno som sa neodvážil priznať si to sám pred sebou, lebo inak mám vo zvyku povedať všetko dorovna a nepripustím, aby ma niekto predbehol, no pokiaľ šlo o Katy, pripadalo mi to také beznádejné, že som ani sám sebe nechcel priznať, ako ju ľúbim.

Keď odišla, niečo sa vo mne vzbúrilo. Asi zlosť: nevyznám sa v tom, lebo človek je ovládaný toľkými citmi, a tie sa zvyčajne nedajú ľahko rozškatuľkovať, ako si niektorí myslia. Voľačo sa stalo, voľačo sa vo mne pretrhlo, a zrazu ma pochytila šialená túžba dostať sa odtiaľto. Stratil som rozvahu? To sa mi tak lanko nestane. Bol som rozrušený, hoci navonok chladný ako ľad, a horúčkovito som uvažoval. Chyťte človeka alebo zviera do pasce, hneď napne mozog. Musí sa nájsť nejaká cesta, a ja som sa stoj čo stoj chcel dostať von, nechcel som umrieť ani po procese. Nevidel som nijaký rozdiel v tom, či ma obesia, alebo zastrelia. Veľmi sa mi chcelo žiť, lebo nech je akokoľvek zle, vždy sa to môže zvrtnúť, a našiel by som v sebe dosť síl zmeniť svoj život na lepší.

Opäť som skúšal mreže na okne – to nepôjde. Podišiel som teda k dverám, ruky som zakvačil do mreží a zaprel som sa nohami. Ťahal som zo všetkých síl, niežeby som sa chcel dostať hneď von, chcel som len vyskúšať, ako držia. Ani sa nepohli, no napriek tomu som mal pocit, že musia mať nejakú slabinu.

Dlážka bola vyložená presnými kamennými kockami, dobre do seba zapadali. Obchádzal som popri stenách, ani tam som nevidel nijakú možnosť. Dvere nedávali veľkú nádej. A keby aj – neznamenalo by to dostať sa von nebadane: ak by som narobil hluk, hneď je pri mne stráž. Napriek tomu som to chcel tej noci vyskúšať.

Vrátil som sa na pričňu a ľahol som si. Boli už skoro dve hodiny popoludní a bolo horúco.

Wesley priniesol k dverám vedro čerstvej vody. Položil ho na zem a podal mi naberačku, vyrobenú z tekvice. „Poslúžte si,“ zašomral. „Iste ste smädný.“ Asi som na chvíľku zaspal, nie nadlho, lebo som si hneď uvedomil, že Chance Thorne je na druhej strane mreží a pozoruje ma. „Odspávaš si život?“ spýtal sa. „Keby som ja mal už len pár hodín, nespal by som, užíval by som ich.“

Vstal som zo všivavej prične, pomaly som sa pretiahol, nasadil som strašne znudený výraz. Mal som sto chutí načiahnuť sa cez tie mreže a chňapnúť po ňom. „Tým sa netráp. Dožijem dňa, keď ti napľujem na hrob.“

Nebolo mu to po vôli. Chance chcel, aby som prosil, aby som bol pokorný. Cítil som sa veľmi dobre. Hádam preto, že nikto vlastne neverí, že o krátky čas má umrieť. Až do poslednej minúty dúfa, že sa stane zázrak, čo mu zachráni kožu. Ak sa má niečo stať v mojom prípade, nech to príde čím skôr.

„Nemysli si, že sa dostaneš von,“ zvýšil Chance hlas. „Bob Lee ti pomôcť nemôže. Nikto ti nemôže pomôcť. Lee si sám priam koleduje o guľku. Mesto je obkľúčené vojakmi a ďalší prečesávajú močariská tak dôkladne ako nikdy dosiaľ. Peacock postavil k Leovmu domu strážcov, striehnu tam naňho, a vieš, ako sa Peacockovci nenávidia s Leeovcami. A Boba majú špeciálne na muške. Ak nebude mŕtvy o niekoľko hodín, určite zomrie v najbližších dňoch.“

Uvažoval som o dnešnej noci; vytiahnem z neho, čo majú za lubom. Čoskoro som vedel, že na to netreba vynaložiť veľké úsilie, taký si bol istý sám sebou a mojím osudom – koncom tiež.

„Nemôžeš ma obesiť bez riadneho súdu,“ zašomral som. „Mnohým by sa to nepáčilo…“

Pridusene sa zasmial, nedalo mu to, musel sa pochvastať: „Môžem, ak ťa obesí niekto, kto na to má právo. Predstav si, že príde správa, že Bob Lee sa niekde skrýva, a všetkých vojakov odvelia z mesta… Nemusím ti hovoriť, k čomu by mohlo dôjsť tu, v meste; narobil si si veľa nepriateľov, Cullen, nepriateľov, akým je napríklad Sam Barlow…“

Teda som dobre hádal, tak rozmýšľa, všivák! Najhoršie bolo, že sa to naozaj mohlo stať.

O ďalších udalostiach som sa dopočul až neskôr. Porozprávala mi o nich Katy a čo ušlo jej pozornosti, doplnila Jean Watsonová. Bolo to dievča, ktoré som zachránil v Barlowovom tábore pred zbičovaním.

Jean Watsonová by mi nebola zišla na um ani v sne, vlastne som ani nevedel, ako sa volá. Úplne som na ňu zabudol, nečakal som, že ju ešte niekedy uvidím. Ukázalo sa, že ona nezabudla na mňa. Mám rád drobných ľudí, hoci si o nich nerobím veľké ilúzie. Väčšinou zabúdajú na láskavosti, ktoré im niekto preukáže, a oveľa lepšie si pamätajú vlastné služby.

Jean prišla do Jeffersonu s vyplakanými očami, chcela niečo pre mňa urobiť; neskôr prišla za mnou i do väzenia. Pravda až po tom, čo si vypočula rozhovor, ktorý mi zreprodukovala.

Podľa všetkého učiteľ Thomas Warren stretol Katy v obchode. Jean Watsonová, ktorá nepoznala ani jedného, všetko vypočula.

Katy si prezerala nejaké látky, keď k nej pristúpil Warren. „Počula si tú novinu?“

„Akú novinu?“

„Zatkli Cullena Bakera. Chcú ho obesiť.“

„Myslím, že ho najprv postavia pred súd.“ Jeane sa zdalo, že Katy nemá veľkú chuť do rozhovoru.

„Šíria sa chýry, že ho z väzenia vytiahnu a na mieste obesia.“

„Ty ho nemáš veľmi v láske, však?“

„Je to zločinec, vrah. Ako by som ho mohol mať rád?“

„A vieš, že ja ho mám rada?“

Warren sa po tej poznámke stiahol. „Ty si pokladáš za povinnosť mať ho rada, lebo je tunajší. A preto, že ho mal rád tvoj strýko Will. Narobí ti nepríjemnosti a pokazí ti povesť.“

„Do mojej povesti nikoho nič!“

„Prečo nie? Napríklad tvojho manžela. Preto sa do toho starám.“

Katy sa vraj zarazila a sucho odvrkla: „Teba do toho nič, Tom! Ak si myslíš, že by si ty mohol byť mojím mužom, tak to neprichádza do úvahy.“

„Prečo? Prečo nie?“

Katy od neho odstúpila so slovami:

„Pán Warren, obávam sa, že staviate na nejakom záujme, ktorý z mojej strany nejestvoval. A pokiaľ ide o Cullena, nech sa o ňom hovorí hocičo, ja viem, že je to dobrý človek.“

Warren sa hrozne rozčúlil, aspoň tak to tvrdila Jean. Až neuveriteľne sa nahneval; možno preto, že ho to natoľko vykoľajilo, odsekol Katy: „Keď sa bude hompáľať na povraze, nebude taký pekný! Je to zlý človek! Preto som…“

„Preto si… čo?“

Prudko sa od nej odvrátil. Vo dverách sa obzrel: „Keď sa ho zbavíš, budeš inak rozmýšľať,“ vykríkol. „A potom sa vrátim!“

Len čo Warren odišiel, vošla dnu Lacy Petrainová a mierila priamo ku Katy. „Slečna Thornová, potrebujeme vašu pomoc.“

A vtedy k nim pristúpila Jean Watsonová a rozpovedala, načo prišla do Jeffersonu. Vedela, ako im obom je, a tak vyrukovala s pravdou i ona.

Chance mi oznámil ešte jednu vec, ktorá mi neschádzala z umu. Krátko predtým, než odišiel, utrúsil, že Joel Reese a ostatní sa na moju popravu vrátia. Zdôraznil, že sa chcú so mnou ešte raz súkromne v cele porozprávať. Sľúbil, že mi umieranie uľahčia. Že ma tak pripravia, až budem túžiť po smrti…

A to bol dosť vážny dôvod, aby som začal úporne uvažovať…

VI

Katy mi všeličo porozprávala o Warrenovi, a keď som si to všetko dal dokopy, získal som o ňom aký-taký obraz. Vraj vyrastal v domácnosti dvoch tetiek, starých dievok, čo sa stalo s jeho rodičmi, neviem. Tie dve mali naňho veľký vplyv, a ako rozprával Katy, vždy ho viedli k tomu, aby sa usilovne učil, vyhýbal sa zlým chlapcom a zlým hrám aj všetkým možným a nemožným nerestiam tohto hnusného sveta…

Chlapec takto vychovaný síce rastie, ale nikdy nedospeje, a myslím, že svet, v ktorom sa ocitol vo svojich dvadsiatich siedmich rokoch, bol celkom inakší, ako keď mal sedemnásť. Zdalo sa mi, že je veľmi presvedčený o svojej pravde a takíto ľudia sú zvyčajne vo svojom vnútri zmietaní množstvom malicherných starostí a myšlienok. A tie tetky mu stále húdli, že to niekam dotiahne.

Možno si aj on tak ako ostatní vyrátal, že po vojne bude dobre ísť do Texasu. Mnoho tamojších mladých mužov padlo a malo by tam byť veľa dievčat s dobrým venom… I ja som počul také reči a ani by ma neprekvapilo, keby bol tak kalkuloval, keď sa zoznámil s Katy.

Teraz bol poriadne nahnevaný a väčšmi na mňa ako na Katy.

Z okna som zbadal vychádzať z obchodu Katy s Lacy Petrainovou a Jean Watsonovou. Čosi bolo na tom zvláštne, musel som si rozmyslieť, čo vlastne, a dúfal som, že som si to všimol iba ja. Škoda, že na druhej strane ulice stál pod stromom Thomas Warren a pozoroval ich.

Keď sa stretnú tri ženy a rozprávajú sa, nie je to čosi nezvyčajné. Lacy však nepokladali za práve najcnostnejšiu dámu a Katy Thornová patrila k najvyššej aristokracii, akú sme vtedy v Texase mali, a bola by k nej patrila aj hocikde inde.

A Jean Watsonová? Pochádzala z chudobnej rodiny z malej dedinky na juhu. Nebolo celkom jasné, čo robí v meste a už vôbec nie, odkiaľ pozná Katy alebo Lacy. Možno i Warrenovi vŕtalo v hlave to isté, čo mne – že jediné spoločné, čo tie tri majú, som ja – Cullen Baker.

Vonku pražilo slnko a vnútri v cele bolo strašne horúco. Občas zahrkotala po ulici brička, zaštrngal postroj alebo zaplieskal bič, sem-tam som začul rozhovor alebo cvengot konských podkov, z neďalekého prázdneho obchodu hore na ulici, kde stále niekto vyhrával.

Z chodby nebolo nič počuť, takže stráž musí stáť vonku pred budovou.

Bol som vo väznici jediný, boli v nej ešte tri prázdne cely. Keby sa mi podarilo odstrániť tie dvere, musel by som prejsť cez malú kanceláriu, jedného alebo dvoch strážnikov premôcť a vyjsť na ulicu, kde by takmer všetci ľudia boli nepriatelia a zvyšok by sa nechcel do toho miešať. Ak sa nedostanem von nepozorovane, derringer je mi nanič.

Ak sa mi aj podarí ujsť, ako sa prešmyknem pomedzi patroly o dostanem do močarísk? Moja šanca bola tak jedna k tisíc, to sa mi nikdy nepodarí…

Vonku sa chystalo peklo, musel by som sa veľmi mýliť, keby to tak nebolo. Ako som poznal chlapcov, darmo som to chcel inak, určite sa pokúsia dostať ma odtiaľto. Ja by som na ich mieste robil to isté. S týmto rátal aj plukovník Belser a Chance Thorne. Bol to dobrý nápad nechať im otvorené vráta, a keď budú dnu, len zaklapnúť pascu, a už ich majú, možno rovno vo väznici.

A ak som správne rozmýšľal – a podľa toho, čo hovoril Chance, asi hej – niekde z juhu prichádza Sam Barlow, aby ma zlynčoval.

A práve teraz, v tejto nebezpečnej situácií sa tu v meste spojili tri ženy, rozhodnuté pomôcť mi…

Na človeka s takou zlou povesťou je to celkom slušné.

Nie, nedovolím im, aby mi pomohli.

Stoj čo stoj sa musím dostať von, skôr než by mohli hocičo podniknúť na moju záchranu, skôr než v úsilí pomôcť mi, vopchajú hlavu do slučky.

Keď niekto chce mať kamarátov, musí byť kamarátsky, a keď chce, aby druhí naňho mysleli, musí myslieť i on na nich. Nechcel som, aby niekto pre mňa zomrel. Fakt, že Seth Rames je v Jeffersone, svedčil, že sa niečo chystá. A nielen Seth, ale aj Lacy Petrainová i John Tower sa motali v meste…

Slnko sa skláňalo. Ak pôjde všetko podľa mojich výpočtov, Barlow príde po polnoci a Chancea Thorna s jeho chlapmi môžem čakať presne o dvanástej.

To značí, že by som mat zmiznúť niečo pred polnocou, a čím skôr, tým lepšie. Ak mám pomôcť kamarátom, čo chcú pomôcť mne, musím byť odtiaľto preč predtým, než padnú do pasce.

Vtom sa zjavila Jean Watsonová. Doviedol ju Wesley, červený až po uši, bolo vidno, že ho dokonale očarila.

Keď odišiel, pristúpila k mrežiam. „O desiatej,“ hovorila pokojne a rýchlo. „John Tower zdrží stráže, my počkáme vonku vo voze. Budeme mať dva kone, a keď sa pohnete, zatarasíme cestu pre prípad, že by vás niekto chcel prenasledovať.“

„To je nezmysel!“ protestoval som. Vzápätí som si uvedomil, že je to natoľko naivné a jednoduché, že práve preto sa to možno podarí. Znamenalo by to, že z Johna Towera sa stane vyhnanec, nevidel som dôvod, prečo by to mal pre mňa urobiť.

„To nie pre vás, hoci vás má rád. Ľúbi Lacy Petrainovú.“

Po týchto slovách som všeličomu porozumel. Prirodzene, vedel som čo-to o Johnovi Towerovi, ale to boli len pletky. Jean mi porozprávala, ako prišiel John Tower k Lacy Petrainovej a priamo jej riekol: „Pani Petrainová, ja som zabil Terencea O’Donnella. Ja som zabil vášho manžela.“

Ako som poznal Lacy Petrainovú, vedel som si ľahko predstaviť, čo vzápätí nasledovalo. Bola to nezvyčajná žena…

Zareagovala: „Terry si vždy myslel, že vie so zbraňou narábať lepšie, ako v skutočnosti vedel…“

„Ľutujem.“

„Áno, aj on by ľutoval, keby bol zabil vás, pán Tower, môžem vás o tom uistiť. Bol by vás zabil, keby bol mohol. Nikdy sa neoháňal so zbraňou len tak.“

„To je všetko? Teraz, keď to už viete, iste ma prepustíte zo svojich služieb.“

„To bolo dávno, pán Tower, a v celkom inom svete. Odvtedy sme so obaja zmenili. Myslím, že som Terencea veľmi milovala, no dnes je to ako sen, a ako všetky sny, aj tento sa skončil…“

Podľa toho, čo Jean rozprávala, neboli si navzájom ľahostajní a obom bolo jasné, že časom z toho niečo bude. Takže Tower mi chce pomôcť kvôli nej.

Možno niekde v kútiku duše som si namýšľal, že Lacy mi pomáha preto, lebo sa jej páčim, lebo ma pokladá za dobrého muža, raz to tak sama poznamenala. Zasa sa mi potvrdilo, ako veľmi sa človek môže mýliť, ochladilo ma to a trošku aj sklamalo…

Nuž čo, keď sa toto všetko zbehlo, bo] som na cestách, a ak z toho vyviaznem, opäť sa vydám na cesty.

A v tej chvíli by som bol dal neviem čo za to, aby som sa mohol potulovať iba tak – hocikde…

Zvláštne, ako si človek vie niektoré veci oceniť až vtedy, keď mu povraz visí nad hlavou. Nikdy sa mi tak strašne nechcelo žiť ako teraz. Keď som si pomyslel na niektoré kúsky, čo som za mladi povystrájal, chytal ma strach… Nesmiem myslieť na minulosť: V túto chvíľu som tu, zavretý medzi múrmi, a čas sa mi napĺňa. Čas je mojou slučkou.

„Dobre,“ usmial som sa na Jean. „Je to bláznivý nápad, možno sa podarí. Pre istotu sa ešte nejako poistite, zaobstarajte mi koňa, do sedla dajte pištoľ a nechajte ho pod stromami za Websterovou stajňou.“

Odišla a Wesley mi dolial vody do vedra. Wesleyho mi bolo ľúto. Tento mladý dlháň neublížil ani muche, nechcel som, aby bol tu, keď dôjde k prestrelke.

Želal som si len dve veci: dostať sa odtiaľto a Sama Barlowa zložiť do hrobu, pripraveného preňho v Corners. A keby sa mi podarilo dostať s ním aj Chancea Thorna, bol by som nanajvýš spokojný.

Belser? Pre nejakého Belsera si nerobím ťažkú hlavu. Ak raz budem na slobode, trochu sa mu povyhrážam a bude sa ma báť do smrti.

Stál som pri okne, pozeral som na ulicu, slnko práve zapadalo za Tildenovu stodolu, niekto škrípavo čerpal vodu starou a zhrdzavenou pumpou, možno si chcel uvariť kávu, alebo umyť ruky pred večerou.

Vo vzduchu bolo cítiť varenú kapustu, občas sa zaplesli dvere, keď niekto prichádzal alebo odchádzal. Pri okne som počul, ako ktosi dojí kravu do cínového vedierka.

V Jeffersone bol čas večere, čoskoro sa začne schyľovať k noci…

Vedel som, že moju popravu plánujú na dnešnú noc, a ak majú pravdu oni a nie ja, toto je posledný západ slnka, ktorý vidím, toto sú posledné zvuky, ktoré počujem.

Akoby niekde híkal somár, alebo húkala sova… Sova? Na sovu je ešte priskoro.

A nie jedna!

O chvíľu zasa. Minúty utekajú, čosi-kamsi bude čas popravy, a ak nechcem byť kľúčovou postavou pri tej akcii, mal by som zmiznúť.

Ulice sa vyprázdňovali, každý sa ponáhľal na večeru. Dobre, toto som chcel. Nemá význam čakať do desiatej a riskovať, aby pritom zopár ľudí prišlo o život. Hneď teraz, kým všetci večerajú a kým ešte nie je celkom tma, musím zmiznúť! Nechcel som, aby zranili Wesleyho, ale nechcel som sa ani dať obesiť. Pristúpil som teda k tým dverám a poriadne som sa zaprel do železných mreži. Ako som až povedal, som dosť mocný – nuž som sa do tých mreží zaprel a poriadne som nimi šklbol.

Nič.

Ani sa nepohli. Zakvačil som sa do nich, napol som všetky svaly, ťahal som z celej sily… nič.

Myslel som si, že tesár, čo ich robil, bol veľmi neporiadny, keď rám nezamuroval. Nebola však treba, tak boli zapasované, že by som skôr zrútil celý múr, ako by povolili.

Už ma pochytil riadny strach. Dlhý čas som mal niekde v mozgu, že tie dvere vytlačím, bol som si celkom istý – a ani sa nepohli.

Na čelo mi vystúpili kropaje potu. Odrazu bol ten povraz hrozivo blízko. Celé telo mi pokryl studený pot, v hrdle mi úplne vyschlo. Neboli by ste sa vo mne krvi dorezali.

Skúsil som to znovu.

Rozkročil som sa, celou silou som sa zaprel do kamennej dlážky, šklbol som tak, že by to bolo vyvrátilo strom aj s koreňmi… A nič!

Vtom som sa zahľadel do povaly. Neviem prečo. Bol som jednoducho zúfalý, rukou som sa chcel od zlosti zahroziť, pozrel som hore – a už som odtiaľ neodtŕhal oči.

Povala bola zbitá z dosák, pomerne nízka, stačilo poskočiť, a dotkol som sa jej prstami.

Dosky boli pribité o hrady klincami. Koľkými? A čo bolo za nimi? Strecha z vlnitého plechu?

Myslel som na všetko možné a hlavne na to, ako sa odtiaľto dostať. Zrazu som pozrel von oknom, slnko už zapadlo, na sivom nebi ostalo len niekoľko červených a žltých pásov.

Môj čas sa krátil.

To okno… iste je hlboko, lebo múry sú hrubé.

Rukami som sa chytil za mreže na okne a pritiahol som sa. Kolenom som sa oprel o podobločnicu, vytiahol som druhú nohu, potom som sa opatrite vystrel, aby som nespadol.

Zo zeme bola podobločnica asi tak palec nad mojimi očami, teraz, keď som na nej stál, musel som sa pokrčiť v kolenách a zohnúť chrbát, takže som sa opieral o dosky na povale. Aby som tam obstál, musel som tlačiť chrbtom o dosky, keby som povolil, mohol by som spadnúť…

Chrbtom som sa tlačil o tie dosky, kolená pokrčené. Bolo nanajvýš pravdepodobné, že tesár, čo robil dvere, si dal rovnakú námahu i s doskami, veď uvidím. Rukami som sa zakvačil do horného okenného rámu za sebou, nohy som pomaly vystieral. Nešlo to. Nemohol som vyvinúť dostatočný tlak, aby sa to poddalo. Obrátil som sa, kľakol som si na parapet okenného rámu, zachytil som sa o mrežu a druhou rukou som skúšal dosky. Keď som potlačil druhú, zdalo sa mi, že mám šťastie. Znova som sa obrátil, zachytil som sa o mrežu, druhým plecom do dosky a pomaly som sa vystieral; Zrazu zaškripotal klinec, našťastie nie veľmi nahlas. Chvíľu som načúval, vzápätí som to skúsil zasa a doska sa pohla ešte väčšmi. Na tretí raz klince celkom povolili. Ostali už len dva. Odsunul som dosku, chvíľočka som načúval, chytil som sa rukami o okraj a vyšvihol som sa hore.

V priestore pod strechou bola úplná tma, nahmatal som škridle. Rýchlo som šmátral dopredu, každú som najprv ohmatal, až kým som neprišiel celkom na koniec budovy. Tam som narazil na uvoľnenú škridlu. Obišiel som ju a chytil som sa druhej. Trochu to zaškripotalo, zatajil som dych a vyčkával. Dolu pod sebou som počul kroky, na chvíľku zastali a o chvíľu sa tou istou cestou pobrali späť.

Čo ak niekomu zíde na um skontrolovať moju celu? Neostávalo mi nič iné, len sa rýchlo pokúsiť ujsť. Len len že som sa prepchal cez dieru, taká bola úzka, prešmykol som sa na strechu, trochu som sa zošuchol a skočil som z rímsy na zem. Okamih som zaváhal a hneď som sa pobral k Websterovej stajni.

Prešiel som dolný koniec ulice. Snažil som sa vyzerať čo najnenápadnejšie, aby som nikoho na seba neupozornil; vyšiel som spoza budovy a prešiel som cez cestu. Z dverí jedného domu vykukol za mnou nejaký muž, vedel som, že pozerá za mnou, kráčal som ďalej akoby nič. Bol som zarastený a na chrbte sa mi krútili dlhé vlasy…

Zabočil som za roh k Websterovej farme, prešiel som cez dvor k stajni. Webster, člen Únie, bol v úzkom kontakte s Thornom a Belserom, takže od neho som pomoc nemohol čakať; keby vyšiel z domu a zbadal ma, určite by ma nenechal na pokoji.

Najhoršie bolo, že som ušiel skôr, ako bolo dohovorené, a možno kôň ešte nebude pripravený.

Rýchlo som zbehol dolu kopčekom k stromom a odtiaľ po cestičke, kde mal čakať kôň.

Nebol tam.

Obrátil som sa, rozbehol som sa po druhom chodníku, hľadal som pomedzi stromy, celá plocha nebola oveľa väčšia ako dvor, takže – ak by tam kôň bol – musel by som ho vidieť.

A zrazu som ho predsa zbadal!

Nebol priviazaný; Šiel ku mne, uši nastražené, uzdu ťahal za sebou. Takmer zároveň sa z ulice ozval krik, potom výstrel, hlasná vrava a preklínanie. Zistili, že som ušiel.

Rozbehol som sa ku koňovi a vtedy zašuchotalo čosi v kroví, blysla sa jedna fakľa, vzápätí druhá.

Prvého som zbadal Chancea Thorna, diabolsky sa vyškieral. Druhý bol Joel Reese. Bolo ich tam aspoň šesť, mali pušky.

Dostali mal

Reese položil pušku a spoza opaska vytiahol krátku drevorubačskú reťaz.

Ďalší si odpásal ťažký opasok s veľkou mosadznou sponou, ostatní mali palice. Položili pušky a pohli sa proti mne.

„Mám povraz,“ uškrnul sa Reese, „a keď skončíme, budeš rád, ak ho dostaneš. Ešte sa budeš tešiť, že odvisneš!“

Obkľúčili ma a boli presvedčení, že nemám zbraň. Neponáhľal som sa, palce som zastrčil za opasok, pokojne som stál a pozeral z jedného na druhého. „Vy to teda chcete po svojom, však?“ spýtal som sa. „Zabijem každého, kto sa ku mne priblíži.“

Nie netušili, a tak v mihotavom svetle fakieľ nezbadali môj nenápadný pohyb, keď som si palcom posunul derringer do dlane.

Stačia dva výstrely, a už ma majú. Chcel som zasiahnuť aspoň Chancea Thorna a Joela Reesa.

„Našťastie sme prichytili to dievča, keď ti viedlo koňa,“ zaceril sa Reese. „Dievča s koňom a v takomto čase… nuž bolo to podozrivé. Správne sme tušili…“

Blikotavé svetlo fakieľ tancovalo po listoch bavlníkov a oni sa za stálych vyhrážok približovali ku mne. Držal som derringer a bol som na všetko pripravený.

Kôň je tesne za nimi, pri sedle sú zbrane. Puška, najmenej jedna pištoľ, plné sedlové tašky a za sedlom skrútená deka. Čo keby som prvých dvoch zastrelil a pokúsil sa preniknúť ku koňovi? Veľké vyhliadky som nemal. Pušky síce položili na zem, ale ako som videl, všetci mali za opaskom pištole…

Tri razy toľko pištolí ako mám ja!

„Dobre teda,“ zvolal Chance, „poďme naňho!“

Reese uvoľnil reťaz, pohli sa proti mne. Vystrelil som. Druhý raz som netrafil Reesa, zasiahol som toho, čo držal v ruke opasok s mosadznou sponou. Vykríkol a výstrel, čo nasledoval vzápätí, ich zastavil.

„Pozor!“ zvrieskol Reese. „Má zbraň.“

Jeden siahol po pištoli, vystrelil som znova a trafil som ho rovno do brucha. V tom istom okamihu sa odkiaľsi zozadu ozval výkrik: „Stojte!“

Po výkriku sa rozľahol výstrel, ktorý zložil k zemi ďalšieho muža s rozstrieľaným bokom. Spoznal som ten krik. Nemohol to byť nik iný – len Seth Rames.

Z druhej strany sa ozval ďalší hlas. Chladnokrvne, presvedčivo. Bol to John Tower. „Všiváci, ani sa nehnite!“

Prudko som sa zvrtol, vyšvihol som sa do sedla, a keď som mal ruku na pištoli, obrátil som sa k nim: „Ak ste niečo urobili tomu dievčaťu, pochovám vás v močariskách.“

Niekto prehovoril: „Je zamknutá u Reesa.“

„Už nie je,“ doplnil John Tower. „Odišla, pustil som ju, a ak ju ešte raz budete otravovať, pridám sa k Bakerovi i ja.“

Stáli celkom ticho. Počul som síce len dva hlasy, no musí ich tam byť viac. Určite ich je viac, nemal som predstavu, koľko ich môže byť. Zrazu mi opäť svitla nádej a náhle som mal pred sebou celú budúcnosť, jasnú a nedozernú… Ach, keby som už mohol stadeto zmiznúť!

Prešiel som s koňom k Sethovi Ramesovi, v tieni sa nejasne črtala jeho kostnatá veľká postava na koni.

„Ani hnúť!“ zopakoval a švihol koňa. Na mäkkej zemi nás nebolo takmer počuť, cválali sme bez zastávky až na hlavnú cestu; tam sa ku mne obrátil. Bol to chlap ako hora, vážil asi toľko čo ja, hoci bol vyšší. „Radšej poďme rýchlo. Tower už odišiel.“

Rozbehli sme sa.

V cvale som napochytre skontroloval pušku, bola nabitá. Pištoľ bola tiež v poriadku. Hnali sme sa nocou.

Neďaleko od Corners Seth zastal. „Musím ísť za chlapcami,“ oznámil mi, „mám tam medzi vojakmi spojenca, ktorý ma pustí, žiaľ, iba samého. Ty môžeš ísť do močarísk.“

Cesty boli opustené a tiché, dobre som ich poznal. Našťastie som nikoho nestretol. Iba raz som prešiel popri dome, kde sa ešte svietilo a brechal pes. Bez prekážok som pokračoval v ceste dlho do noci, tvár mi ovieval vlhký studený vzduch a pach močarísk. Keď som prekročil hranicu Louisiany, bolo po polnoci, chcel som sa dostať na jedno miesto na ramene rieky James.

Asi čakali, že pôjdem bez prestávky, že odídem z krajiny čo najskôr. Nechcel som to urobiť, kým nemám istotu, že všetci moji kamaráti sú v bezpečí. Nikomu by nezišlo na um hľadať ma na mieste, kam som mieril, nikto nevedel, že som tam už bol a že tam mám priateľov.

Obišiel som osadu Caddo, prešiel som popri Soľných baniach, a keď začalo svitať, zastal som pred tmavou chatrčou na brehu močiara. Zabrechal pes a z domu vyšiel muž.

„Mike, to som ja, Cullen, som v tiesni.“

„Poď dnu.“

Mike Caddo bol malý zavalitý muž, veľmi silnej postavy, už nie najmladší. Tu bola zem pevná, trochu nápadnejšie vyčnievala nad okolím. Preblesklo mi mysľou, že toto je tiež jeden z tých čudných valov, postavených oveľa skôr, ako siaha pamäť Indiánov, dávno predtým, než prišli do krajiny bieli prisťahovalci.

Mike vzal môjho koňa a stratil sa mi z dohľadu. Šiel som za ním a našiel som ho priväzovať koňa v podzemnej stajni, schovanej medzi stromami, vykopanej do boku násypu. Stáročné múry boli kamenné. Stáli tam štyri kone, všetko dobrá rasa. Bolo tam príjemné chladno. Mike pustil dnu trocha svetla cez otvor, ktorý inak zakrýval plátennými plachtami. Zazrel som kus oblohy a kúsok kopca.

„Bieli muži hľadať zlato,“ vysvetľoval Mike, „dávno, za čias môjho starého otca… Nijaké zlato. Starí ľudia nemať zlato. Len kosti tu…“

Mike mal zvráskavenú hnedú tvár. Zdalo sa mi, akoby som ho poznal odjakživa. Keď som bol chlapec, mesiac po tom, čo sme sem prišli z Tennessee, našli sme na brehu močiara Mike Caddo – blúznil v horúčke. Vzali sme ho domov, dali sme mu chinín, a tak sme ho zachránili pred smrťou a on ostal naším verným priateľom.

Jedného večera ešte ležal v posteli, a na druhé ráno bol už preč. O pár dní sme ráno našli na verande stehno z diviny, inokedy zasa chutné divé morky. Dal to tam Mike; skoro všetko, čo viem o močariskách, ma naučil on, žil tam celý život. Dnes je už starec. Napriek tomu bol mocný a dlhé míle vydržal ísť pešo alebo jazdiť na koni.

Mike mi pripravil čiernu kávu, v ktorej bolo vyše polovice cigórie, a prilial trochu rumu. Priniesol kukuričné placky, trochu hnedej fazule a divinu.

V tomto zastrčenom kúte Mike obrábal obilné pole a veľkú zeleninovú záhradu. Iba zriedkakedy chodieval do mesta a nikdy do toho istého dva razy za sebou. Zo zásady nedôveroval bielym, vyhýbal sa ich otázkam a akémukoľvek styku s nimi, okrem nevyhnutných obchodných kontaktov.

Pri jedle som Mikovi porozprával všetko, čo sa stalo, a zakončil som: „Mike, musím vedieť, Čo sa odohralo po mojom odchode. A musím poslať správu Katy Thornovej.“

Keď Mike odišiel, vystrel som sa na posteľ, pištoľ som mal poruke, dôveroval som psovi vonku, čo zvetril každého cudzieho, a zaspal som.

Zobudil som sa neskoro popoludní a ako zvyčajne, ostal som chvíľu nehybne ležať a načúval som. Keď som nepočul nič zvláštne, vyskočil som na nohy, prebehol som k oknu a vykukol som do slnkom zaliateho sveta.

Vrátil som sa, načrel som z nádrže za vedro vody a oblial som sa. Voda bola studená a príjemná. Ešte štyri vedrá a konečne som sa začal cítiť ako živý, usušil som sa vonku na slnku, vrátil sa dnu a obliekol som sa.

Najprv som skontroloval zbrane. V sedle na koni bola pištoľ a Mike mi ponúkol ďalšiu, prijal som ju. Puška bola moja vlastná spencerovka, hoci mi nie je jasné, ako sa k nej Jean Watsonová dostala, ibaže by ju bol doniesol John Tower.

Bolo horúce, tiché popoludnie, na oblohe plávalo zopár roztratených obláčkov.

Našiel som vedro s prosom pre kury, nakŕmil som ich, dal som žrať i koňom. Niekde v diaľke sa smutne ozvala potápka. Vrátil som sa do chatrče, odkrojil som kus šunky, upražil ju s vajíčkami a uvaril som si kávu.

Keď som dojedol, bolo slnko už nízko a zmocňoval sa ma nepokoj. Mike tak skoro nepríde, prekutal som teda dom, hľadal som niečo na čítanie. Musím sa priznať, že nie som bohvieaký čitateľ. Prečítam skoro všetko, keď stihnem, ale musím mať čas a pokoj.

Mike Caddo, o ktorom by som nikdy nebol povedal, že vôbec niečo číta, mal zbierku časopisov a kníh, väčšinou však veľmi starých. Našiel som tam aj výtlačok Atlantic Monthly z augusta 1886 a začítal som sa do článku Rok v Montane.

Po chvíľke som zadriemal a zrazu som sa strhol celý prestrašený… Nesmiem tak tvrdo a tak veľa spať! A ešte k tomu pri zapálenom svetle! Zhasil som, postavil som sa k dverám, kým si oči zvyknú na tmu, a až potom som vyšiel von. Prišiel ku mne pes, potichučky som sa mu prihovoril. Obtieral sa mi chvostom o nohu, šiel som k močiaru.

Noc bola na moje napnuté nervy pritichá, až sa mi to nepozdávalo, prešiel som kúsok od chatrče a obzrel som sa. Hocikto by mohol stáť šesťdesiat stôp od nej aj celý deň a noc a nezbadal by ju.

Zátoka neďaleko obydlia Mika Cadda opisovala jeden z oblúkov, takých bežných na ramenách, dokonca i na hlavnom ramene Sírnej rieky, ktorá bola odtiaľto na sever. Po zákrute sa voda prudko vracala, až sa brehy takmer spojili, a v tomto bode bola plytká, skoro ju ani nebolo vidno, pokrytá vodnými hyacintmi a starými brvnami. Cesta viedla po vonkajšom oblúku, na jednom mieste ešte do kopca, na druhom, za zákrutou, klesala. Bol som nervózny ako mačka pred vrhom, prešiel som výbežok ramena a pokračoval som po chodníku na druhej strane. Neprešiel som ani tridsať stôp, keď som začul jazdcov.

Prudko som zastal, zatajil dych a vtom sa ozval mrmlavý hlas a ďalší, prikazujúci ticho. Ten prvý bol hlas chlapa, ktorého Katy opatrovala po zranení, musí to byť Barlowova banda!

Načúval som, napínal sluch a o chvíľu som počul, ako niekoho oslovili Sam… Pomyslel som si, že to je iste Sam Barlow.

Zastavili sa na ceste a odrezali mi prístup k chatrči. Vedeli o chalúpke? Že by boli Mika chytili a teraz hľadajú mňa?

Nie! Mike by radšej zomrel, ako by mal prehovoriť, a nikto nevedel, že ma pozná.

No i tak som sa pohol, prešiel som úzkou šijou na druhú stranu. Keď som bol na vnútornej strane zátoky a hľadal som miesto, kde by som najľahšie preplával tých pätnásť yardov pomerne hlbokej a nezarastenej vody, začul som ďalšiu skupinu jazdcov.

Čupol som si a vyčkával.

Táto skupina kráčala pešo popri koňoch a podľa cingotu ich výzbroje som poznal, že to môžu byť jedine vojaci.

Po výbežku, po ktorom som šiel, bolo sotva sto yardov od zátoky k zátoke, po ceste to bolo pol míle. Zrazu mi zišiel na um nápad.

Zavolal som hlbokým, zmeneným hlasom a nárečím: „Ak naháňate Cullena Bakera, radšej sa obráťte a utekajte! Ide po ceste priamo proti vám a určite nemá dobré úmysly!“

„Kto je tam?“ ozval sa ostrý vojenský hlas, dúfal som, že ho na Barlowovej strane nepočujú. „Vyjdi von a ukáž sa!“

Už som sa presúval späť na druhú stranu. Chcel som sa čo najrýchlejšie dostať k chatrči Mika Cadda a ku koňovi. Ak všetko pôjde ako som predpokladal, tak celé peklo môže vypuknúť v najbližších pätnástich minútach i skôr.

Keď som prišiel na kraj zátoky, Barlowovi chlapi sa pohli, a o chvíľu sa rozľahol výkrik: „Hej, vy tam! Kto ste?“ A o chvíľku ostrý povel: „Strieľať!“

Vojakov bolo asi dvanásť a možno i dva razy toľko.

Rachot paľby preťal ticho noci, ako keď spília kmeň obrovského stromu, a potom nastalo mŕtve ticho.

Trvalo to sekundu, potom znova paľba, rýchla výmena výstrelov, salvy, výkriky a zasa ticho.

Na kraji zátoky som chcel prejsť cez cestu a vtom som zbystril pozornosť – ozval sa dupot konských kopýt a zjavil sa jazdec. Zastal, načúval, či ho niekto neprenasleduje. Zrejme utekal. Padal, zakaždým sa zviechal a pokračoval v behu, ťažko lapajúc dych.

Muž na koni sa pohol, zrazu zastal a pomaly sa vracal.

„Bravo?“

„Sam, ešte sa niekto zachránil?“

„Ed, myslím, že Ed. Ponoril sa do močiara.“

„Všetci ostatní sú hotoví?“

„Do jedného…“

Opatrne som prešiel cez cestu, chvíľku som vyčkával. Rád by som sa bol so Samom Barlowom trochu porozprával, no streľba by prilákala vojakov, a nechcel som sa dať opäť chytiť… Stačilo mi raz privoňať k povrazu.

„Dakto nás postrieľal ako holuby!“ hneval sa Barlow.

„Thorne, myslí si, že nás už nepotrebuje.“

„Nie, nie Thorne,“ odporoval Barlow. Neznelo to veľmi presvedčivo.

„Zmiznime odtiaľto,“ navrhol Bravo. „Keď svitne, budú to tu prečesávať ako pri poľovačke na jelene. Dovtedy musíme byť preč!“

V chatke nebolo po mojom priateľovi ani stopy. Schmatol som si niečo pod zub, vykradol som sa von a schoval som sa v kroví pri tajnej maštali. Odtiaľ som mal výhľad na chatrč i na cestičku, čo k nej viedla. Bolo mi jasné, že najprv sa musím porozprávať s Mikom, zistiť, čo sa dozvedel o ostatných, a až potom môžem pokračovať v neste. Domov som už nemohol ísť, akosi mi to ani nebolo ľúto. Lacy aj Katy, obe mali pravdu, tu nemám nijaké vyhliadky. Na Západe si nájdem miesto a pôjdem svojou cestou, možno budem robiť v baniach, alebo sa dám na obchodovanie s dobytkom. Možno by mi Katy mohla pomôcť, aby som získal dôkladnejšie vzdelanie a možno aby som to niekam dotiahol…

S pomocou Katy? Čo si to namýšľam? Že by nejaké dievča šlo za mnou – prenasledovaným? Čím dlhšie som nad tým hĺbal, tým som si bol istejší, že ma má naozaj rada. Možno sa však mýlim…

Ak chcem ísť na Západ, musím sa dať približne rovnakou cestou, ako som prišiel, takže správa od Mika by mi pomohla. Najväčšmi ma zaujímalo, ako sa to skončilo s mojimi záchrancami; nemal som vo zvyku zhodiť zo seba bremeno a kamarátov nechať v kaši.

Zrazu sa na cestičke zjavili dvaja jazdci, zastali neďaleko, takže som rozumel, o čom sa rozprávajú. „Načo strácať čas? Nech si seržant vraví, čo chce, aj tak už odišli. Nebol to Cullen Baker, musela to byť Barlowova banda. Myslíš, že tú háveď nepoznám? Veď aj ja som sa predsa pohyboval v Thickets.“

Nasledoval nezreteľný hovor. Rozumel som iba vete: „Šesť Barlowových chlapov je mŕtvych, deväť ranených alebo chytených. Dobrý, naozaj dobrý záťah.“

„Čo myslíš, kto to na nás kričal?“

Prvý vojak sa zachichotal. „No, čo myslíš, kto?“

Na svitaní som šiel do stajne a osedlal si koňa. Práve som chcel vyskočiť do sedla, keď sa rozbrechal pes. Zistil som, že víta niekoho známeho.

VII

S puškou pod pazuchou som vystúpil spomedzi stromov.

„Musíš odtiaľto zmiznúť!“ začal Mike Caddo.

„Stretol si sa so slečnou Katy?“

„Poznáš Willow Bluff? Západne od starej kompy v okrese Bowie? Tam sa chce s tebou stretnúť.“

Málokto poznal ten odľahlý kút za Sírnou riekou, porastený borovicami, dalo sa ta prísť celkom nepozorovane. A okrem toho to bolo bokom od kraja, kde ma poznali.

„Nemala by ta ísť sama.“

„Nemyslím, že pôjde sama.“

Po chvíľke Mike pokračoval: „Pátrajú po tebe. Vojaci hľadajú teba i Sama Barlowa, a Sam Barlow hľadá teba…“

„A čo Bob Lee?“

„Mal s nimi prestrelku na útekn. Joe Tinney mŕtvy. Buck sa poňho vrátil, je mŕtvy…“

Buck sa vrátil po brata… To je koniec pre nich všetkých. Mal som pocit, že nikdy nedôjdem do Willow Bluff a že Katy už neuvidím. Šťastie sa nám obrátilo chrbtom.

Pochytila ma strašná túžba vrátiť sa do Jeffersonu a zabiť Chancea Thorna. V hĺbke duše som si trpko uvedomil, že všetkému je na vine on a že kým bude medzi živými, nebudem mať pokoj, kamkoľvek by som šiel. Nebyť tej jeho hroznej nenávisti voči mne, mohol mať Bob Lee a John Bickerstaff už pokoj…

Nie, to nie je pravda. Sú to darebáci, budú sa biť aj sami medzi sebou, keď na to príde, im nejde o nejakú myšlienku, ale o krutosť.

„Choď opatrne, dávaj pozor,“ radil mi Mike. „Oni zlí ľudia…“

Mike trval na tom, aby som si vzal jeho sivú grošovanú kobylu, a veru to bol lepší kôň ako ten, čo mi darovala Jean Watsonová. Najradšej som mal svojho bujného gaštanového mula. Stačilo mu priehrštie trávy, trochu vody a už mohol pokračovať v ceste.

Vyskočil som do sedla a pozrel som dolu na Mika, nevedel som sa rozlúčiť. „Do videnia, Mike,“ popchol som koňa a už som sa ani neobzrel.

Od tejto chvíle každý krok značil nebezpečenstvo, každá míľa znásobovala riziko. Bol som presvedčený, že ma zabijú, nikdy predtým som nemal takýto pocit. Nemohol som sa ho striasť. Nemal som sa po vojne vracať, lenže opustiť túto pôdu, to znamenalo nechať vyjsť nazmar všetka lopotu a námahu, čo do nej vložili rodičia. Spomenul som si, že aj otec niekoľko ráz menil miesto a že v takomto prípade by to bol tiež určite urobil.

Kobyla bola dobrá, bralo ju do cvalu. Pri každom kroku strihala ušami, akoby vedela, že ide do nového kraja, akoby bola zvedavá, čo je za ďalším kopcom, za ďalšou zákrutou.

Smeroval som na sever, preč od Jeffersonu, preč od jazera Caddo. Bol som niekde na rozhraní medzi Arkansasom a Louisianou, hranica Texasu ležala západne, iba pár míľ. Keď prejdem do Texasu, prídem rovno do okresu Cass, môjho rodného kraja. Dúfam, že nestretnem nikoho známeho. Prešiel som cez Bakerov potok a odbočil som na západ.

Vyhýbal som sa cestám, držal som sa starých chodníčkov, ktoré používali Indiáni kmeňa Caddo a čerokízski lovci, čo sem chodievali dolu z Nationu. Keď som prebrodil rieku a blížil som sa k ostrovu Mush, dával som si sakramentsky pozor, aby ma nik nevidel.

Na ceste predo mnou som zbadal haluz a o chvíľu tri kamene. Tvorili trojuholník, smeroval do lesa.

Boli to naše dohovorené značky, ale čo ak je to pasca? Zastavil som kobylu, zahúkal som ako sova, chvíľku som čakal a zasa som zahúkal.

Asi o minútku zakŕkala obďaleč žaba, nik ju nenapodobní tak verne ako Matt Kirby.

Napäto som čakal, odkiaľ sa ku mne priblíži. Nebol sám, išiel s ním akýsi neznámy. „To je v poriadku,“ usmial sa Kirby. „Je to Buckov a Joov bratanec, poznám ho roky…“

Bol asi takej výšky ako Kirby alebo ja a šaty mal veľmi roztrhané.

Mike sľúbil, že Katy donesie do Willow Bluff aj nejaké šatstvo, nuž som sa poprehŕňal v sedlových taškách. „Toto sa ti zíde,“ vytiahol som starú kockovanú košeľu a plátenné texasky, čo mi ušila istá pani z Cove Fort. Boli už zodrané, ale lepšie ako handry, čo mal na sebe.

„Veľmi som vám povďačný. U nás pri Red sme celkom bez groša. Dnes málo platia za obilie…“

„Prečo si tu?“

S úprimným začudovaním v tvári odvetil: „Zabili mi bratancov. Keď niekto zabije našich, my zabijeme ich. U nás hore pri Red je taká obyčaj.“

„Choď domov,“ rozkázal som mu. „Vráť sa, tu ťa nič dobré nečaká.“

„Nemôžem,“ odporoval mi. „Aj otec tak hovorí a viem, že má pravdu. Vyrastal som s Buckom a Joom. Nemôžem sa zmieriť s tým, že ich zabili a ich vrahovia chodia ešte po svete…“

„Vráť sa domov,“ trval som na svojom.

Spoza stromov vyšiel Bob Lee a – Longley, obaja sa usmiali, keď ma zbadali. „Myslel som, že si im sadol na lep v močariskách,“ uškrnul sa Bob Lee, „bál som sa, že vystriehli tvoju skrýšu.“

„Nebolo to ľahké…“

„Bickerstaff šiel do Johnson County.“

Sadli sme si a rozprávali sa o všedných veciach, Kirby medzitým pozháňal s novým priateľom v lese drevo a postavili na kávu. Bob Lee vyzeral unavene, poobzeral sa vôkol a precedil: „Nikdy som nemal rád toto miesto; všade tu vidím strašidlu.“

„Ideš do Mexika?“

„Chcem si tam dolu založiť ranč.“ Bob vytiahol z vrecka polovicu cigarety. „Tam dolu v Chihuahua mám priateľov. Po manželku pošlem neskôr.“

„Ja idem na Západ.“

Drásal nás pocit, že odchádzame a obkľúčila nás stiesnenosť. Celé mesiace sme jazdili bok po boku, vrhali sme sa do náručia smrti, a teraz, keď máme nádej dostať sa odtiaľto, zrazu sa bojíme väčšmi ako kedykoľvek predtým.

Nikdy som strach nepokladal za zbabelosť. Dôležité je vždy sa postaviť zoči-voči tomu, koho či čoho sa bojíme. Pri našom spôsobe života sme neraz hľadeli priamo do hlavne. V túto chvíľu sme mali možnosť dostať sa preč a boli sme pripravení. Nemalo význam predlžovať to. Matt mi podal kávu, napil som sa. „Odchádzam,“ riekol som. „Už sa sem nevrátim.“

Lee na mňa pozrel, vstal som. Aj Longley sa zdvihol. Matt sa prehrabával v pahrebe a ten chlapec tam sedel a hľadel na nás, akoby ničomu nerozumel. Všetkým nám bolo jasné, že sa už neuvidíme, a bolo nám smutno.

„Počkaj chvíľu,“ požiadal ma Lee, „pôjdem s tebou po okres Fannin.“

Svrbela ma koža, bolo mi zima a cítil som sa opustený. Zafúkal vietor a striaslo ma. Mal som pocit, že je tu smrť, že prichádza moja smrť. „Bob, na tvojom mieste by som nešiel do okresu Fannin.“

„Musím si ísť pozrieť ženu…“

„Nechoď! Napíš jej. Hneď sa zober do Mexika a ani sa nepristav, kým nebudeš mať za sebou Laredo. Hovorím ti, Bob, všetci by sme sa mali pratať z Texasu. Choď a nezastavuj sa! Si dobrý človek, jeden z najlepších, akých som kedy poznal, a nemá význam prelievať krv za vec, ktorá ja stratená. Choď!“

„Nikdy som ta nevidel dojatého.“

Obrátil som sa a pozrel som na vysokého, urasteného Billa Longleya. „Zaves zbrane na klinec, Bill. Inak ťa zabijú, ver mi.“

„Každý raz musí umrieť.“

Podal som Bobovi ruku so slovami: „Do videnie, Bob. Šťastnú cestu.“

„Adios, compadre.“

Longley vstal. Bol v pomykove. „Hádam sa stretneme raz na Západe. Potom na mňa zamávaj…“

„Určite.“

Zvyšok kávy som vylial do suchého lístia, pozrel som na dno prázdnej šálky, obrátil som sa, položil som ju na zem a vysadol som na koňa. Hodnú chvíľu som sedel bez pohnutia, chrbtom k nim, všetci sme vedeli, že je to naposledy; a padla na mňa trpkosť lúčenia. Popohnal som koňa.

„Mohol počkať aspoň na jedlo,“ zašomral Longley.

Kirby zdvihol zrak. „Nevidíš, že ho obchádza smrť? Moja stará mama mi rozprávala, že keď si ide smrť po človeka, a ten vie, že ide umrieť, vždy je takýto…“

„To sú babské reči.“ Bob Lee položil šálka. „Idem do okresu Fannin. Ideš, Bill?“

Keď boli preč, vysoké chlapčisko naivne pozrelo na Kirbyho. „Nie si ospalý? Ja som dosť unavený.“

Po prvých pár yardoch som sa zastavil, takmer som sa bál pokračovať, i ja som tam mal ten stiesnený pocit ako Bob Lee. Sedel som a načúval, čo sa rozprávajú, v ušiach mi doznieval dupot Leeho a Longleyovho odchádzajúceho koňa a vzápätí som počul, ako Kirby povedal: „Pospi si, keď budem ospalý, zobudím ťa a vymeníš ma na stráži.“

Odcválal som pomedzi stromy, v sedle sa mi ľahko sedelo, a bol som pripravený na dlhú cestu na Západ.

Už sa brieždilo a ešte stále som šiel. Kobyla bola už smrteľne vyčerpaná a obaja sme potrebovali odpočinok. Do Willow Bluff je ešte dosť času…

Keď som sa zobudil, obul som si čižmy, skontroloval zbrane a trošku som sa tam poobzeral. Podľa slnka som zistil, že som spal asi šesť hodín a po krátkej ohliadke som si rozložil ohníček v diere pod stromom, aby sa dym stratil v korune, a pripravil som si kávu. Opiekol som si kus mäsa, odpil pár glgov kávy a potom som sa aj s mäsom v ľavej ruke pobral po chodníčku pomedzi stromy.

Nezdalo sa, že by po ňom niekto chodil, hoci som zbadal zvedavého jeleňa, čo ma zvetril. Bol to starý chodníček indiánskeho kmeňa Caddo, viedol stále lesom, len kde-tu vybiehal k opusteným prameňom alebo k rieke. Časy, keď som sa tu potuloval, patrili už minulosti a chodník bol nepoužívaný. Po tomto istom som už raz odchádzal z krajiny. Môj tábor bol južne od Sírnej rieky pri potoku Whiteoak.

Barlow i vojaci ma hľadajú. Ušiel som z väzenia, už len preto ma budú naháňať. Bol som však preč z okresu Cass a poriadne ďaleko z dosahu Barlowovej pôsobnosti.

Kdesi predo mnou vyspevoval v korune stromu drozd, ináč bolo celkom ticho. Dojedol som pri ohni, dopil kávu a veľmi starostlivo som ho zahasil. Videl som už toľko škôd, čo narobil požiar, spôsobený nedbanlivosťou nejakého blázna.

Bolo lenivé a slnečné ráno, do Willow Bluff som mal ešte asi tri míle. V tichom lese sa zvuk rozlieha veľmi ďaleko, a tak som zastal na každý najmenší šuchot a zbystril pozornosť.

Akoby zapraskala vetva, lenže zvieratá nelámu konáre, a ak ho niekto odlomil, určíte ho potrebuje na oheň. Ä ak nie, tak sa tu niekto ukradomky obšmieta, a to sa mi nepozdávalo.

Potichučky som si pobalil veci a osedlal koňa. Vysadol som naň, vyviedol som ho spod stromov, a keď som bol kus od nočného tábora, odbočil som z chodníčka. Hlavný chodník bol vzdialený sedem míľ, okrem neho tu bol ešte jeden, veľmi zriedka používaný, ústil do Willow Bluff. Ťažko by niekto mohol uhádnuť, kadiaľ pôjdem. A okrem toho by to musel byť náramne skúsený človek, aby vôbec prišiel na to, že je to vlastne chodník.

Celý čas som neprestal trénovať techniku rýchleho chmatu pri vyťahovaní pištole. Zaoberal som sa tým každý deň, okrem času, keď som bol vo väzení, a bol som ešte o niečo rýchlejší, ako keď som zastrelil Duda Butlera vo Fort Worth. Presnosť mi nikdy nerobila starosti. Od malička som vedel šikovne narábať so všetkými bežnými druhmi zbraní.

Zastal som, skúmavo som načúval všetkým zvukom lesa a čím väčšmi sa blížil koniec môjho úteku, tým som bol rozcítenejší. Už sama skutočnosť, že odchádzam, ma nabádala ešte k väčšej opatrnosti, nechcel som, aby všetko skrachovalo.

Pred obedom som došiel k brehu Sírnej rieky. Bola to zákerná rieka. Pod vodou boli posplietané korene, staré pne, zoschnuté a dávno ponorené lekna, plytčiny, striedajúce sa s hlbočinami. Stará kompa bola niekoľko míľ poniže. Chcel som prejsť cez starý brod Indiánov z kmeňa Caddo, asi dve míle nad Willow Bluff.

Pomyslel som si, že by bolo dobre priblížiť sa k útesu zo severu; obišiel som ho, nechávajúc za sebou značky a nespúšťajúc z očí okolie. Zrazu sa ma zmocnilo nepríjemné tušenie, že les nie je celkom pustý. Možno to bolo len preto, že som bol taký nesvoj, ale nemohol som sa toho pocitu zbaviť.

Katy môže prísť každú chvíľu a možno nebude sama; skôr než vyjdem na voľné priestranstvo, musím sa dobre poobzerať. Možno, že ju sledujú. Človek na úteku musí rátať so všetkým, aj s tým najnepravdepodobnejším. Vošiel som s kobylou do vody a prebrodil som rieku.

Tu sa stará cesta rozdvojovala. Jedna viedla na severozápad k chatrčiam, nazvaným Biela bavlna. Druhá na severovýchod a pretínala veľmi zlý chodník, smerujúci na sever do Dalby Springs a na juhovýchod ku kompe. Odbočil som pred vyústením chodníka na cestu a opatrne som šiel cez les k Willow Bluff.

Bol to jeden z viacerých útesov, či vlastne len akýchsi zvýšených brehov, zarastených vrbinou. Tak v tom roku 1869 vyzerala väčšina územia. Na kraji húštiny som pri boroviciach zosadol z koňa. Zmocnila sa ma panika, hoci som nemal na to dôvod. Ticho v lese bolo zrazu hrozivé a musel som bojovať sám so sebou, aby som zaraz neskočil na koňa a netrielil odtiaľ ako šialený, preč z Texasu a preč od všetkého, čo som dosiaľ poznal.

Uvoľnil som kobyle sedlový popruh, čupol som si, zapálil som si fajku a trvalo mi chvíľu, kým som sa upokojil. Zem voňala suchým lístím a tlejúcim drevom. Po vyvráti sa prechádzal červený mravec a čmeliak lenivo poletoval z kvetu na kvet – inak sa v korunách stromov neozýval nijaký zvuk.

Vpravo podo mnou sa rozprestieral Willow Bluff. V strede stál zvalený zrub, pôsobil ako opitý chlap. Bola tam studňa, zvyšky drevenej ohrady a kus nedostavaného plota, neďaleko bol severný breh Sírnej rieky. Počul som, ako voda žblnkoce pomedzi konáre obrovského starého stromu, čo sa vyvalil z brehu.

Dolu sa rozprestierala šíra lúka a odtiaľ, kde som bol, mal som výhľad na všetko, no mňa nik nemohol vidieť. Na slnku bzučala mucha, kôň sa pásol, dolu v rieke sa vyhodila ryba. Povolil som si pištole na opasku a vyklopal fajku.

Nikde sa nič ani nepohlo. Napriek tomu mi zvieralo žalúdok a bol som vydráždený ako poranený diviak. Nemám byť prečo taký nervózny, Katy tu bude každú chvíľu.

Keď dorazili, bolo to inak, ako som očakával. Prišla Katy, Lacy Petrainová i John Tower a viedli žrebca. Tower zoskočil, pomohol tým dvom; ostal som sedieť…

Bol som nedočkavý, sedel som však pokojne, vyčkával som a načúval. Musím zistiť, či ich nesledovali. Prešlo desať minút, už som nečakal, chytil som grošiaka za uzdu a pobral som sa dolu kopcom.

„Cullen!“ Katy sa rozbehla ku mne. „Počuli sme, že si mŕtvy! Warren tvrdil, že ťa zabil!“

Spočiatku to znelo ako úplný nezmysel. Cestou zbadali jazdca, ktorý sa k nim približoval, zastal. Bol to Warren, ktorý silno vykrikoval: „Zabil som ho! Zabil som ho!“

„Zabil? Koho?“ spýtal sa Tower.

„Zabil som toho zločinca!“ Warren bol rozrušený, oči mu horeli. „Zabil som Cullena Bakera!“

„Vy ste zabili Cullena Bakera?“ opýtal sa Tower. „Také udavačské nedochôdča ako vy?“

„Neopovážte sa o mne takto hovoriť!“ vrieskal Warren. „Neopovážte sa! Zabil som Cullena Bakera!“

„Neverím vám!“ vykríkol Tower. „Zošaleli ste.“

Warren sa zasmial a Katy poznamenala, Že bola celkom zdesená. Akoby pojedol bláznivé huby. Bol taký čudný, celkom sadisticky sa z toho tešil.

„Ach, zabil som ho! Myslel si, že je najmúdrejší na svete! Bol tam v kroví, ešte s jedným. Oboch som ich zastrelil. Cullen ležal v kockovanej košeli, čo vždy nosieval, a ani sa nespamätal a už bolo po ňom. Ten druhý, Kirby sa volá, chcel vstať a…“

„Vy ste ho zastrelili v spánku?“ Tower celkom spopolavel v tvári od zlosti. „Vy, vy naničhodník!“

„Nezabil ho, pán Tower,“ zopakovala Katy. „Viem, že ho nezabil.“

Warren sa k nej obrátil, zúrivý a biely ako stena.

„Zbláznila si sa? Nerozumieš? Je mŕtvy! Už je mŕtvy, ostal z neho len kus mŕtveho mäsa! A ja som ho zabil! Ja! Nemá význam, aby si za ním smútila. Teraz sa bude rozprávať o mne. Ja som ten muž, čo zabil Cullena Bakera!“

„Myslím,“ zašomral Tower, „že ho zabijem.“

„Nie,“ zadržala ho Katy. „On nič nechápe. Obdivujem jedného muža, že má odvahu postaviť sa proti ozbrojenému nepriateľovi a čestne si vyrovnáva svoje účty. Neobdivujem zabíjanie, lež odvahu bojovať za to, v čo veríme. Nebudú ťa obdivovať ako hrdinu, čo zabil Cullena Bakera, budú tebou pohŕdať ako zbabelcom, čo zabil spiaceho muža.“

Zvrtli sa a odišli, Warren za nimi dlho hľadel. A posledné čo počuli, bol jeho posmešný, strašne dutý smiech.

„Neverím,“ ozvala sa po chvíľke Katy. „Idem do Willow Bluff.“

Všetci išli s ňou.

Tak sme tam stáli na lúke, slnko hrialo, pod nohami sme mali trávu, nad hlavou belasé nebo, po ktorom sa prevaľovalo pár baránkov. Počuli sme zurkot vody pod vyvráteným stromom. Pozrel som na Katy a ona na mňa a hneď som vedel, že môj domov bude len tam, kde bude ona, že nemusím mať ani otcovu pôdu, kým mám ju, netreba mi nič…

Tower sa obrátil k Lacy: „Musím vám niečo povedať, Lacy. Ľúbim vás. Prišiel som do Texasu za vami, musel som vás nájsť. Myslím, že som vás ľúbil už vtedy, keď ste boli manželkou Terryho; nechcel som ho zabiť, Lacy, to rozhodne nie…“

V tej chvíli mi Katy padla do náručia a počul som, ako Lacy hovorí: „John, myslím, že aj my by sme mali ísť na Západ.“

Katy mi chcela niečo pošepkať, vtom som zdvihol zrak a odtisol som ju od seba.

Na kraji lesa, tesne za starou studňou, stál Chance Thorne a Sam Barlow. A pri nich ďalší dvaja.

Štyria chlapi v rozostupe, mali nás na muške.

Pätnásť stôp odo mňa na nich takisto civel John Tower.

„John,“ obrátil som sa k nemu, „vyzerá to na streľbu.“

Obaja sme si dobre uvedomili, čo by bolo, keby nás zabili a dievčatá by ostali nažive.

„Beriem si Barlowa a Thorna, John,“ oznámil som mu. „Vy ostatných.“

„Dobre, no vám sa ujde tá lepšia porcia…“

Sam Barlow sa škeril. „Škoda, že nie sme bližšie pri tom hrobe, čo ste pre mňa vykopali. Myslím, že by vám bol akurát…“

„John,“ ticho som hovoril a približoval sa, „dlho som na niečom tvrdo pracoval. Bleskurýchlo vytiahnuť pištoľ a strieľať rovno z miesta, osvedčilo sa to aj pri Butlerovi vo Fort Worth.“

„Videl som to.“

„Chápete, chvíľu im potrvá, kým sa spamätajú…“

„Jasné.“

Už neboli od nás ani na tridsať stôp, Chance upieral hnusný pohľad na Katy. „Ty si mnou vždy pohŕdala,“ vyčítal jej, „a čo sa tu stane, sa už nik nedozvie…“

„Rád by som sa s tebou pohral, Cullen,“ vyštekol Barlow, „nechcem však, aby dievčatá dlho čakali… Iste sa už nevedia dočkať poriadnych chlapov, tak vás musím čo najskôr zabiť.“

„Sam.“ Bol som celkom chladnokrvný. Opanoval ma ľadový pokoj. Cítil som, ako slnko hreje, v stromoch som počul hvizd drozda a pri studni som videl poletovať osy. „Sam,“ zopakoval som, „chcem ti niečo povedať.“

„Áno? A č…“

Popoludňajší vzduch preťali rýchle strely. Cielili do chlapov, čo si boli sebou takí strašne istí…

Mesiace tvrdého cvičenia, teraz ešte všetko zrýchlené v očakávaní smrti. Pokojne som vypálil druhú guľku do Barlowa, ihneď som natiahol kohútik, a keď ma tesne minula guľka, vystrelená v záchvate paniky, prevŕtal som Chancea Thorna. Štvrtá guľka zasiahla Chancea pod ucho a prestrelila mu šiju, vytryskla krv a už pri páde ho zaliala…

Prešiel som okolo studne k Barlowovi. Tower mal svoju úlohu, títo dvaja sú moji.

Barlow sa pokúsil vstať. Vedel, čo narobí taká guľka v žalúdku, a on ich tam mal dve. Zomieral a jediné, po čom túžil, bolo zobrať ma so sebou.

„Dostali Boba Leeho,“ zachrčal. „Šiel z domu do Mexika, keď ho prepadli Peacockovci.“ Na čelo mu vystúpili kropaje potu. „Bickerstaffa dostali hore v Alvarade. A teba teraz dostanem ja…“

Obrátil hlaveň proti mne, vyrazil som mu pištoľ z ruky a pozrel som sa na Chancea.

Thorne sa zmietal v kŕčoch na tráve v kaluži krvi, umieral za teplého texaského popoludnia. „Želal by som si… želal by som si…“

Čo si želal, to sa už nikto nedozvedel, lebo vypustil dušu tam na tráve, oči vyvrátené do neba, presvitajúce pomedzi lístie duba pri studni.

„Podarilo sa to, Cullen,“ konštatoval sucho Tower. „Nikdy by som to nebol veril.“

Lacy mu roztrhla rukáv na košeli, kde mu guľka prestrelila sval.

„Warren rozhlásil, že ťa zabil,“ usmiala sa Katy. „A ak sa nezjavíš, ľudia tomu uveria, nechaj teda Cullena Bakera umrieť. Prijmi iné meno a ži v inej krajine.“

Vymenili sme sedlá, ja som šiel na Sandovalovi a Katy na grošovanej kobyle. Aspoň toto ostalo z môjho sna, mali sme žrebca a kobylu, s tým sa už dá začať, no a hlavné bolo, že som odchádzal s Katy Thornovou.

Vysadli sme na kone a odišli sme, štyria živí, čo zanechali za sebou štyroch mŕtvych.

Takáto je pravda, hoci okolo Sírnej rieky a pri močariskách jazera Caddo niektorí tvrdia, že Cullen Baker bol nepolepšiteľný rebelant, ktorý bojoval na vlastnú päsť, a tí, čo čítali knihu Thomasa Warrena, vám povedia, že Cullen bol ožranský vrah a zlodej. Lenže v skutočnosti to bolo celkom ináč…

Chlap môže chovať kone a dobytok a nájsť si čas aj na čítanie a študovať po večeroch právo, keď má ženu, ktorá mu je nápomocná a podporuje ho. A človek so vzdelaním má svet otvorený, odkrývajú sa pred ním nové možnosti, no pritom nezabúda na staré obyčaje a chodníčky… Na mojom písacom stole ešte stále leží vyleštený Dragoonov kolt, vyčistený a nabitý, aby mi pripomínal dávne časy v močariskách, keď som prišiel na to, ako vystreliť vždy prvý a najrýchlejšie.

Dnes večer príde z mesta John Tower, pôjdeme spolu k ohradám popozerať kone. My dvaja statní starci, čo voľakedy dávno stáli bok po boku na zelenej lúke na brehu Sírnej rieky, zaplavenej slnkom… Bolo to veľmi, veľmi dávno, v celkom inom svete a v celkom iných časoch…

LOUIS L’AMOUR

Útek z väzenia

Dobrodružne romány č. 268

Vydala Smena, vydavateľstvo SCV SZM, Pražská ul. č. 11, 897 14 Bratislava, ako svoju 2438. publikáciu. Ilustroval Ján Lengyel. Obálku s použitím Ilustrácie T. Lengyela navrhol Ján Melsner. Zodpovedný redaktor Milan Vároš. Výtvarný redaktor Jozef Pernecký. Technická redaktorka Zdenka Remeňová. Jazyková redaktorka Fraňa Pajorová. AH 9,00 (text 8,25; ilustr. 0,75], VH 9,14. Náklad 45 000 výtlačkov. Vytlačila Pravda, tlačový kombinát KSS – TZP. závod 01 a 02, Bratislava. Rozširuje PNS v celej ČSSR len v drobnom predaji.

73-122-78 14/7 Cena 8,– Kčs

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai