Na mušce

Louis L’Amour

(2011)

Hodnocení:

***

Štítky:

Western

Když je Otisovi třináct let, jeho ovdovělého otce oběsí za zločin, který nikdy nespáchal. Mladý Otis proto odchází z Tennessee s pověstí syna zloděje koní. Má v plánu usadit se daleko od svého rodiště, na kterém namá hezké vzpomínky. Přesto ho osud přiveze zase zpět a přinutí ho postavit se otcovrahům…

Louis L’Amour

Na mušce

Copyright © 1968 by Louis & Katherine L’Amour Trust Translation © Ondřej Duha, 2011

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu CHANCY

přeložil Ondřej Duha

Redakční úprava Miroslav Kozák

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2011

shop@alpress.cz

Tisk a knihařské zpracování Centa, spol. s r. o.

Vídeňská 113, Brno

Vydání první

ISBN 978-80-7362-919-9

Mužům z

OZBROJENÝCH SIL SPOJENÝCH STÁTŮ

… ať jsou kdekoli

1. kapitola

Vyjel jsem z lesa a narazil na partu honáků, pořádně zuboženou tlupu.

Vařili na ohni kafe a smažili slaninu a ta vůně rozdráždila můj žaludek k nepříčetnosti. Ujel jsem pořádný kus cesty, během níž jsem přežvykoval jenom své myšlenky.

Když jsem došel k ohni, ani jeden z nich nezvedl hlavu, aby pozdravil nebo řekl cokoli jiného. Všichni tam jen tak dřepěli a tvářili se jako po výprasku. Tohle byla pořádně sedřená parta, a že jsem jich už pár viděl.

„Dobrý večer,“ řekl jsem. „Tak co, chlapi, nehledáte náhodou honáka?“

Jeden z nich, hubený, shrbený muž, jemuž byly přes tenkou bavlněnou košili vidět všechny kosti, se na mě podíval, jako bych byl vzduch. Jestli dobytek toho chlapa vypadal stejně mizerně jako on, nemohlo být na žádné jeho krávě dost tuku na to, aby se jím omastila pánev.

„Kdybych tě najal, nemohl bych ti zaplatit. Došlo nám všechno, co chlap nejvíc potřebuje.“

Tak na tohle bych mohl něco namítnout, protože jsem si už všiml dívky, která stála opřená zády o vůz se zásobami.

„Kam to stádo ženete?“

„Teď už nikam. Měli jsme namířeno do jednoho vzdáleného údolí, kde roste vysoká tráva. Ale teď to vypadá, že vůbec nikam nepojedeme.“

„Co se stalo?“

„Šerif v tomhle městě si dělá nárok na pěkných pár kusů našeho dobytka. Tvrdí, že jsou to místní značky.“

„Takže ten dobytek není váš?“

„Po právu je, ale dá se to zpochybnit – a šerif to ví. Ty krávy se pásly na texaské trávě a nikdo si nedělal nárok ani na jeden jejich chlup. Lidi jich pár ocejchovali, ale připletla se do toho válka mezi státy, takže se pásly a množily volně. Sehnali jsme je dohromady a vyrazili na sever.

Je mezi nimi několik různých značek. Za války umřelo hodně mužů a pak i při bojích s rudochy. Značky, které máme, už nikdo neshání a my se ta zvířata poctivě snažili odehnat. A teď ten chlap tvrdí, že jsou to místní značky, které se zaběhly na jih.“

„Až do Texasu?“ řekl jsem. „Že by přeplavaly řeky a dostaly se až sem? To není pravděpodobné. Dál na západě by se to stát mohlo, ale tady kolem je všude dost dobré trávy, ze které by krávy jen tak neodtáhly. On jenom blafuje.“

„Jedl jsi, synu? Žádnou práci pro tebe nemám, ale od ohně Noaha Gatese ještě nikdo neodešel bez toho, aby dostal najíst, když měl hlad.“

Vše, co mi patřilo, jsem měl na koňském hřbetě, když nepočítám kus hornaté země v Tennessee, a pozvání k jídlu znělo velice lákavě. Vytáhl jsem tedy stahovací nůž, dřepl si k ohni a posloužil si hovězím a fazolemi.

Jak se scházeli u ohně na jídlo, nikdo toho moc nenamluvil. Připadalo mi, že téhle partě došla kromě jiného i naděje a vtip. Byli to postarší muži, většina z nich měla doma rodiny, a teď jim vrtalo hlavou, co by si jejich ženy počaly, kdyby se nevrátili.

Nebyly to hraničářské typy. Tohle byla druhá kategorie, většinou dobří chlapi, ze kterých však tvrdá práce vyždímala všechnu snahu a připravila je o velkou část vůle bojovat.

Teprve před pár týdny jsem opustil vzdálené kopce Tennessee, abych si našel své místo ve světě, a když jsem se konečně vypravil na cestu, nezbylo v chatě nic než kus vepřového boku z hubeného prasete a trocha čerstvě mleté mouky. Vzal jsem jídlo a pohnul zadnicí pryč odtamtud.

Když jsem narazil na tuhle partu, již tři dny jsem nic nejedl, nepočítám-li pár lískových oříšků, které jsem našel, ale čím déle jsem tam seděl a poslouchal jejich řeči, tím více se mi zdálo, že tenhle šerif, jak si říkal, chce Gatese a jeho muže oškubat. Nejhorší na tom bylo, že podle všeho věděl, jak na to. Byl jsem jenom náhodný kolemjdoucí, ale nabídli mi první dobré jídlo po mnoha dnech a nelíbila se mi představa, že bych jen tak odjel a nechal je ve štychu.

V horách, odkud pocházím, se lidé boji nevyhýbají. I ten, kdo toho moc nemá, si zakládá na tom, že se narodil jako svobodný americký občan, a je připravený bojovat za to, čemu věří – kdykoli a kdekoli.

V kopcích, kde člověk loví mývaly, trochu popíjí kořalku a dvoří se dívkám, toho nemá moc jiného na práci než bojovat. Já se o džbán nikdy moc nezajímal, ale dvoření mi docela šlo. Ale nejvíc mě bavil boj. Byly to zápasy v dobrém, klouby prstů a lebka, rvačky mezi kluky ve stylu „poraď si sám, nebo umři“. A co tihle chlapi právě teď potřebovali, byla vůle bojovat.

Jenomže tohle nebyl můj boj. Táta vždycky říkal, že se člověk má postarat sám o sebe, protože to za něj nikdo neudělá; příležitosti vám nepřijdou zaklepat na dveře, musíte je chytit do lasa a svázat jako tele. Možná to byla tahle poučka, co mi vrtalo hlavou, možná ty fazole v kotlíku nebo snad ta rusovláska stojící opodál, která po mně sem tam hodila okem.

Promluvil jsem bez obalu a pověděl jim, že kdyby to byly moje krávy, nikdo by mi je nesebral bez boje.

„Moc toho dělat nemůžeme,“ řekl Gates. „Ten šerif se s ničím nepáře a dělá pro něho banda drsných chlapů. I kdybychom se odsud pokusili zmizet, na západě není nic než rudoši a všemožné problémy.“

„A co to údolí s vysokou trávou?“ zeptal jsem se.

„Třeba to byl jenom sen. Každopádně ho nikdo z nás neviděl. Pověděl nám o něm jeden cizinec, co jel kolem, tulák jménem Sackett, který cestoval z daleka ze západu.“

„Jestli vám nějaký Sackett pověděl, že tam to údolí je, tak tam je,“ řekl jsem. Byl jsem vlastně něco jako jejich příbuzný, i když vzdálený.

A pak jsem se zamyslel. Tohle ještě nebyl zorganizovaný stát, takže tady nebyli žádní státní představitelé a žádný šerif. Sehnat stádo dohromady vysálo z těch mužů poslední síly a dlouhá, namáhavá cesta je vyčerpala. A já bych se vsadil, že ta banda z města právě s tímhle počítala.

„Pane Gatesi, jaké značky vám chtějí sebrat?“

„Trojku v kruhu, Podtrženou desítku, Čtyřlístek a Škrtnutou sedmičku. Dohromady je to asi půlka stáda.“ Příležitostí není nikdy dost, a přestože tahle parta měla rozdané dost mizerné karty, cítil jsem, že bych to mohl uhrát sám. „Pane Gatesi,“ řekl jsem, „prodejte mi ty značky. Prodejte mi je teď hned.“

„Mám ti je prodat? Synu, copak ty máš tolik peněz?“

„Ne, pane. Nemám ani cent, ale dám vám za ty krávy se značkami, o kterých jste mluvil, vlastnoruční dlužní úpis na tisíc dolarů – a ani je nemusím vidět.“

„Mluvíš jako blázen, mladíku.“

„Chcete můj úpis na tisíc dolarů, nebo raději nic? Protože přesně to vám zůstane. Mně to připadá, že budete muset buď bojovat, nebo to vzdát. Já vám teď nabízím třetí možnost. Ten dobytek mi prodáte a boj zůstane na mně.“

„Zadupou tě do země, mladíku.“

„Prodej mu je.“ Muž, který promluvil, byl obtloustlý a na nevýrazné bradě mu rostlo strniště. „Co můžeme ztratit?“

Pak jsme uslyšeli dusot jejich koní a mně se zdálo, že Gates ještě více zbledl. „Napíšu vám kupní smlouvu,“ nabídl jsem mu, „budete ji muset jen podepsat.“

Ten takzvaný šerif měl s sebou šest mužů. Pro mě to byl jen zloděj, který nosí ukradený odznak, a ti s ním byli prohnaní darebáci, ale drsní do jednoho.

„Za rozbřesku si ten dobytek odeženeme, Gatesi. Vy se jen držte stranou a nebudou žádné problémy.“

„Ty krávy patří nám,“ namítl Gates. „Sehnali jsme je dole u řeky Trinity.“

Šerif se jen provokativně ušklíbl. Měl je dobře přečtené. Věděl, že tahle parta se na boj nezmůže.

Vytáhl jsem tedy z kapsy nějaký dopis a na jeho zadní stranu napsal: Za cenu 1000 $ splatných, až bude stádo prodáno, převádím vlastnická práva na veškerý dobytek značek Trojka v kruhu, Podtržená desítka, Čtyřlístek a Škrtnutá sedmička na držitele této smlouvy.

Když jsem podal papír Gatesovi, podíval se na něj a pak na mě. Byl vyděšený, ale pořád se prodeji bránil.

„Je to lepší než nic,“ řekl jsem, „to nic, které vám ten chlap nechá.“ Podal jsem mu tužku. „Jenom to podepište.“

„Co se to tady děje?“ chtěl vědět šerif. „Co je to za papír?“

„No tak dobře,“ pošeptal mi chraptivě Gates. „Jsou vaše.“ Pohlédl na ostatní, co tam byli s ním. „Souhlasíte?“

Všichni přikývli a on podepsal.

Vzal jsem si listinu, obrátil se k nim zády a kráčel ke svému koni. U sedla jsem měl na klouzavý uzel přivázanou brokovnici Colt s otočným zásobníkem. Vzal jsem si ji a vrátil se do světla ohně.

„Co se to tady děje?“ zeptal se znovu šerif. „Co myslíš, že děláš?“

„Právě jsem koupil ty krávy, které chcete odehnat od stáda. Nedostanete z nich ani chlup. A teď se pěkně obraťte a vraťte se do města.“

Vypadal jako hodně drsný chlap a já věděl, že necouvne. Na začátku, ještě než rozjel ten svůj švindl, by ho možná odrazili, ale jakmile se zachytil prvním drápem, byl boj nevyhnutelný.

„Tak se koukej, kluku!“ Začal obracet koně, aby mohl zvednout pušku. Nechal jsem ho, dokud se jeho hlaveň nezačala zvedat, a pak jsem ho sestřelil ze sedla.

Brokovnice Colt byla nabitá hrubými broky a vystřelila s ohlušující ránou. Ten takzvaný šerif vylétl ze sedla jako sražený palicí.

Jeho kumpáni seděli bez hnutí a báli se mrknout, abych nevystřelil znovu. S tou brokovnicí se nedalo smlouvat a já je měl pod kontrolou. Můj další krok mne zavedl blíž, ale též hlouběji do stínu u vozu.

„Zvedněte ho,“ přikázal jsem jim, „a odjeďte. Kdo sáhne na zbraň, toho zabiju.“

V naprosté tichosti poslušně přehodili svého vůdce přes sedlo a rozjeli se pryč. Měl jsem dojem, že byli rádi, že mohou zmizet.

Na místě, kam tělo dopadlo, zůstal ležet šestiraňák, jenž mrtvému vyklouzl z pouzdra. Byla to propracovaná zbraň se zvláštně vyřezávanou slonovinovou pažbou. Zvedl jsem ji a zavolal za nimi, ale byli už pryč a nezdálo se, že by se chtěli vrátit. Zastrčil jsem si revolver za opasek a tím si koupil jízdenku do pekla.

Gatesovi muži tam jenom seděli – příliš překvapení a šokovaní, než aby dokázali promluvit. „Jsou pryč,“ vypravil ze sebe konečně Gates. „Zahnal jsi je.“

Došel jsem k ohni a zvedl svůj hrnek. Trochu jsem se třásl a nechtěl jsem, aby si toho všimli. Přestože jsem byl ještě kluk, stačil jsem se už naučit něco o mužích a bylo mi jasné, že moje skutečné problémy teprve začnou.

„Tys ho zabil,“ řekl jeden z mužů, jako by tomu nemohl uvěřit.

„Koledoval si o to.“

„Ale tys ho zabil!“

Napil jsem se kafe. Díval jsem se, jak tam sedí u ohně, a viděl, že jim začíná docházet, co se stalo. Nebezpečí bylo pryč. Ale něco se změnilo. Patřila mi půlka jejich stáda.

A já zabil člověka, což jsem ještě nikdy předtím neudělal a doufal, že nikdy neudělám. Zvedal se mi z toho žaludek, ale věděl jsem, že nesmím dopustit, aby to poznali.

Rusovláska stojící u kola vozu na mě pohlédla. Neusmála se a nedala mi najevo ani trochu přátelství. Jen se dívala.

„Tak se mi zdá,“ řekl jsem, „že bychom měli stádo odehnat. Čím budeme dál, tím líp.“

Zírali na mě. Nejmladší z těch mužů mohl být můj děda.

„Musel jsi toho chlapa zastřelit?“ ozval se jeden z nich. „Musel jsi ho zabít?“

„A co byste udělali vy?“

Nikdo mi neodpověděl, tak jsem dopil kafe, posbíral si své věci a vrátil se ke koni.

Museli jsme vyrazit, ale ti muži už začali přemýšlet. Ještě nedospěli k žádnému rozhodnutí, ale byla to jen otázka času.

2. kapitola

Odehnali jsme stádo dobrých třináct kilometrů na západ a utábořili se. Celou noc poprchávalo. Ráno jsem vyjel spočítat svůj dobytek.

Dojel ke mně muž, který měl noční hlídku. Byl to Harvey Bowers, hubený, zahořklý staroch s krátkým obličejem a řídkými vlasy připláclými k lebce. „Co hledáš?“ zeptal se.

„Prohlížím si svůj dobytek a počítám ho, když to chcete vědět.“

„Ještě není tvůj. Ne dokud nezaplatíš.“ Přehodil si žvanec tabáku do druhé tváře. „Čeká tě dlouhá cesta, hochu.“

„Už jsem to dělal. Hnal jsem stádo.“

„Přišel jsi k tomu dobytku hodně snadno. Nám trvalo celé měsíce, než jsme ho sehnali dohromady.“

„A mohli jste o něj přijít během minuty. Když si tak dobře pamatujete, jak jste se s ním nadřeli, měli jste se o něj porvat. Já pro něj riskoval kůži, na to nezapomínejte.“

Krávy byly v dobrém stavu, lepším, než jsem čekal. Přišly po stezce Shawnee, jedné z nejdrsnějších, s hlubokými řekami, které musely přeplavat, a spoustou rozeklané země a křoví, ale tráva byla dobrá a měly spoustu vody k pití.

Ale teď se přede mnou začal rýsovat problém. Velká část toho stáda byla moje, pokud se mi podaří dostát smluvnímu závazku, a ty chlapy z toho už teď začínala pálit žáha. Byl jsem možná kluk, ale dost chytrý na to, abych věděl, že za nějakou dobu mě do jednoho budou nenávidět.

Déšť připomínal železné pletivo natažené pod ocelovou oblohou. Nasměrovali jsme stádo na západ do údolí s vysokou trávou a potokem vinoucím se mezi vrbami a zmarlikami kanadskými. Tohle byla indiánská země, ale ti indiáni byli přátelští – nebo se to aspoň říkalo. Věděl jsem, že Čerokézové jsou dobří lidé, ale byly mezi nimi i černé ovce, pro které bude stádo skotu představovat velké lákadlo.

Dál na západ se setkáme s divokými indiány prahnoucími po skalpech a koních a dokázal jsem si představit, že tahle utahaná parta bude nakonec ráda, že mě má s sebou. Ale věděl jsem, že lidi někdy začnou nenávidět člověka, kterému něco dluží, a že tihle si časem najdou důvod, proč mě nemít rádi.

Když jsem v poledne přišel k ohništi, zrovna o tom mluvili. Mezi těmi muži nevládlo přátelství, jen jakási chladná tolerance.

Natáhl jsem se po hrnku a vzal ho do levé ruky. Gates ke mně vzhlédl ze svého místa na zemi. „Jsi kapku mladý, ne?“

„Je mi devatenáct,“ odpověděl jsem. „Devatenáct bez dvou měsíců, ale nenechte se zmást mým věkem. Už jsem se něco najezdil.“

„Toho muže jsi zastřelil jako by nic. Už jsi předtím někoho zabil?“

„Stříleli na mě a já na ně. Nepočítám skalpy.“

„To byl muž zákona, koho jsi zabil.“

„On vám lhal. Tohle je indiánské teritorium a zákon tady představuje maršál Spojených států a jeho zástupci.“

Kafe bylo dobré, to musím přiznat. „Vyvázli jste dobře,“ řekl jsem. „Jakmile by ta banda odehnala dobytek, na který si dělala nárok, vrátila by se pro zbytek.“ Pohlédl jsem přes jejich hlavy na rusovlásku. „A to by nebylo všechno.“

Pak už se bavili jen mezi sebou a mě si nevšímali. Dojedl jsem, osedlal koně a hnal stádo dál.

Nikdy jsem od nikoho nic nežádal a nic od lidí nečekal. Nikdo by neměl pykat za to, co udělal někdo z jeho rodiny, ale já se musel zodpovídat za svého tátu.

Když mi bylo třináct, pověsili ho jako zloděje koní. Po celoživotní dřině a odříkání, ze kterých měl jen málo z toho, co považoval za důležité, udělal jednu hloupou chybu a nechal se kvůli ní oběsit.

Nikdy jsem neměl v povaze někoho soudit, protože každý z nás nějak hřešíme. Jiní lidé prosperovali, zatímco tátovi se lepila smůla na paty. Avšak podle toho, co jsem viděl, to nebyla jeho vina; to však nikoho tam dole na pláních nezajímalo. Všichni mého tátu nazývali bezvýznamným lenochem, protože byl chudý. On však takový nikdy nebyl. Když ho pověsili za krk, přinutili mne, abych se na to díval – že prý mě to naučí.

„Stůj a koukej se. Tohle se stane všem zlodějům.“

Člověk by si myslel, že v nich bude trocha křesťanské dobroty, ale neměli jí ani unci. Byl to Martin Brimstead, komu táta ukradl koně, a ten muž neprojevil ani trochu soucitu. Někteří dokonce tvrdili, že nosí jméno, na které nemá právo. Přijel tam, aby se přesvědčil, že byl trest vykonán, ale tu lůzu vedl Stud Pelly. A byl to právě on, kdo mě popadl za hlavu a přinutil podívat se na tátu, jak visí na stromě.

Když to skončilo, všichni odešli a nechali mě tam stát. Vylezl jsem na strom a tátu odřízl. Byl už mrtvý. Pak se najednou na cestě objevil staroch Dunvegan, chytil tátovo tělo, zrovna když jsem ho spouštěl dolů, a podržel ho v náručí, aby nespadlo na zem jako žok.

„To udělala ta kořalka, hochu,“ řekl. „Tvůj táta nebyl žádný pijan a neměl na to hlavu. Asi rok po tom koni mlsně pokukoval, takže když měl v sobě pár skleniček, prostě na něj naskočil a odjel.

Udělal chybu – a navíc si vybral špatného chlapa. V Martinu Brimsteadovi není ani špetka slitování a Stud Pelly rád odrovná každého, koho podle práva může pověsit. Je to krvelačná bestie.“

Dunvegan mi pomohl tátu pohřbít a zařídil, abych mohl odjet pryč s potulným obchodníkem. Pak jsem se asi půl roku potloukal v okolí a žil z ruky do úst, dělal příležitostné práce a učil se, jaké je to žít jako tulák. Poté jsem se dostal nahoru do Bostonu jako pomocník lodního kuchaře a poskok, dolů do New Orleansu jako obyčejný námořník a nahoru po řece do Natchez a St. Louis na říčních parnících.

Po nějaké době, asi po čtyřech letech, jsem zatoužil po horách a vypravil se přes drsnou krajinu do Kouřových hor. Chata, kterou jsme tam s tátou postavili, pořád stála na pasece u vysoké borovice a tráva všude kolem byla vysoká, jako by tam od mého odchodu nikdo nebyl.

Než jsem vyčistil chatu a studnu, došly mi zásoby, které jsem si přivezl po zadní stezce vedoucí po Chancyho hřebeni – pojmenovaném po tátovi –, tak jsem se vypravil po starých čerokézských pěšinách do nížiny, abych nakoupil sadbu kukuřice a zásoby. K tomu jsem si pořídil mulu, abych to všechno měl na co naložit.

Většina Čerokézů již byla přinucena opustit svou půdu a odstěhovat se na západ do indiánského teritoria a jejich stezky použil jen občas nějaký lovec nebo indián zdaleka.

O těchto stezkách po hřebenech vědělo jen málo obyvatel plání, takže jsem mohl přicházet a odcházet, aniž by si mě kdokoli všiml.

Když jsem připravil záhony pro zeleninu, zryl jsem políčko na kukuřici a zasel.

Občas se mi večer zastesklo po lidech a zašel jsem na Chancyho ostroh, odkud jsem se díval dolů do údolí, kde jsem viděl světla domů. Nikdo z těch dole mě vidět nechtěl, byl jsem pro ně syn zloděje koní, ne-li něco horšího.

Samozřejmě – a ta myšlenka mě stále pronásledovala – tam byl i starý Jerry Dunvegan. Choval se ke mně přátelsky i poté, co se ke mně všichni ostatní obrátili zády. Byl jsem vyděšený, zoufalý kluk.

Byla to osamělost, co mě přinutilo sejít z hor toho nešťastného dne, kdy jsem se rozhodl navštívit starého Jerryho.

Dolů mě dovezla mula. Byla tichá noc, stříbrný srpek měsíce choval stíny ve svém náručí a potemnělé borovice tvořily krajkovou obrubu na okrajích oblohy. Kradmý vítr pohyboval jejich korunami, když jsem sjížděl k vesnici, jejíž obyvatelé mi oběsili tátu, abych navštívil jediného muže, kterého jsem mohl nazývat svým přítelem.

Jeho dům stál u potoka, který se valil dolů z mého hřebene, a když jsem přijel blíž ke stodole a jejím pachům, jedna bílá kráva na mne pohlédla přes ohradu z klád. V té chvíli jsem už odbočoval do vrat, ale cosi mne přimělo, abych se obrátil a uvázal mulu mezi borovicemi u potoka.

Zavřel jsem za sebou branku vedoucí na dvůr u stodoly, došel ke kuchyňským dveřím a zlehka zaklepal. Uvnitř bylo chvilku ticho, pak se ozvaly kroky a něčí hlas: „Kdo je to?“

„Jsem přítel, hledám Jerryho Dunvegana.“

Dveře se pootevřely a vykoukla z nich nějaká žena. Byla to Jerryho nejstarší dcera – vysoká, štíhlá dívka. „Já vás neznám. Kdo jste a proč hledáte otce?“

„Jsem Otis Tom… Otis Tom Chancy, madam.“

Zalapala po dechu a její rysy ztuhly, když se na mě podívala. „Zmizte odsud!“ vyhrkla. „Už jste způsobil dost problémů!“

„Omlouvám se, madam, ale pan Dunvegan se ke mně zachoval hezky. Napadlo mě, že bych mu měl poděkovat a povědět, jak se mám.“

„Jděte pryč! Má vás až po krk stejně jako my všichni. Spřátelil se s vámi a měl z toho jenom spoustu problémů. Když muži z vesnice zjistili, že –“

Její hlas nabral na výšce a nesl se klidným nočním vzduchem, což mě znervózňovalo. „Kdybyste mě pustila dovnitř –“ začal jsem.

Ustoupila do místnosti. „Už nikdy mu nedali pokoj. Vykázali ho z kostela a nikdo se ho nezastal. To všechno bylo Brimsteadovo dílo.“

„O tom jsem neměl ani tušení. Váš otec se ke mně zachoval jako křesťan, když jsem byl osamělý kluk, a –“

„Jděte už. Řekla jsem vám, jaké problémy jste způsobil, a kdyby se dozvěděli, že jste sem přišel znovu, řádili by ještě víc než předtím.“

„Mohu vidět Jerryho?“

„Ne, nemůžete. Otec je v posteli.“

Dveře za ní se pootevřely a já zahlédl dívku, která stála za nimi. Byla to Kitty Dunveganová, Jerryho nejmladší, sotva čtrnáctiletá dcera.

„Vrať se dovnitř, Kit!“ řekla vysoká dívka. „A zavři dveře!“

„Kdo to je, Priss?“

„To je ten darebák Otis Tom, kluk toho zloděje koní.“ Obrátila se ke mně rudá vzteky. „A teď zmizte, nebo zavolám Studa Pellyho.“

Nemělo to smysl. Couvl jsem ode dveří a řekl: „Omlouvám se, madam, jenom jsem chtěl vidět vašeho otce. Zastal se mě. A abyste věděla, madam, já nikdy žádného koně neukradl. Nepopírám, že táta na tom koni seděl. Byl zrovna opilý a nebyl zvyklý na kořalku. Až by vystřízlivěl, určitě by toho koně s omluvou vrátil. Takový on byl. Problém byl ale v tom, že Brimstead a Stud chtěli někoho pověsit, a táta se jim k tomu hodil.“

„Na tom nesejde. Váš otec toho koně ukradl a pan Brimstead je důležitý člověk. Vždyť mu patří skoro polovina okresu!“

Když se dveře zavřely, chvilku jsem tam stál a naslouchal. Pak jsem prošel dvorem, přelezl plot a zamířil ke své mule.

Dveře za mnou znovu klaply, tak jsem se posadil do sedla a poslouchal. Kdo by to mohl být, přemýšlel jsem. Znělo to jako dveře Dunveganových.

Čas ubíhal, tak jsem vyrazil na cestu a vedl mulu necelý kilometr mezi stromy. Teprve pak jsem se vrátil na stezku. Když jsem dojel ke své chatě, začínalo se rozednívat.

Měl jsem pořádný hlad, tak jsem rozdělal oheň a začal si smažit kus vepřového, když jsem náhle zvenku zaslechl nějaký zvuk. Na místě, kde mě tolik lidí nenávidělo, jsem neměl důvod očekávat nějakého přítele, takže jsem popadl zbraň a došel ke dveřím.

Přes dvůr přicházela nějaká dívka. Ne od cesty, ale od potoka v lese. Tou cestou by nikdo z vesnice nepřišel, i když byla rychlejší, protože by musel vylézt do příkrého kopce plného kamení a křoví. Byla to ta štíhlá Dunveganova dcera, ta nejmladší.

„Kit,“ řekl jsem, „co tady nahoře děláte?“

„Priss jim o vás řekla. Přišla jsem vás varovat. Pověděla to Studovi a ostatním a oni se na vás chystají. Je jich spousta.“

„Proč? Nikdy jsem nikomu neudělal nic špatného.“

„To je jim jedno. Stud mluvil o tom, že tady nechtějí žádnou zlodějskou krev. Má provaz, ale říkal, že vás chce pořádně prohnat. Pořád o tom provazu mluví. Prý už na něm jednoho muže oběsil, a když bude potřeba, oběsí na něm i další. Lidi se ho bojí.“

„Koledujete si o malér, Kit. Neměla jste sem chodit. Proč jste to vůbec udělala?“

Dloubla špičkou boty do země. „Táta vás má rád. Priss nemluvila pravdu, protože já vím, že by vás táta rád viděl. Je pravda, že se k nám lidi chovají hnusně, ale táta je pyšný a nevšímá si jich. Přichází nás to draho, protože s ním nikdo nechce obchodovat. Některým se nelíbí, co udělal, ale většina se prostě jen bojí popudit Brimsteada.“

„Vraťte se, než vás tady najdou,“ vybídl jsem ji.

„Co uděláte vy?“

„Mohl bych utéct, ale to nemám v povaze. Počkám a poslechnu si, co mi chtějí říct. Kdyby došlo k nejhoršímu, dostanu se odsud.“

Byla ještě mladá a urazila velký kus cesty, aby mě varovala, tak jsem ji vzal za bradu a lehce políbil na tvář. „A teď už běžte,“ řekl jsem. „Ale povězte svému otci, že nikdy nezapomenu na to, co udělal, a kdyby někdy potřeboval pomoc, stačí zavolat, a já přiběhnu.“

Hned vstala a zmizela v lese jako duch. Právě včas, už se blížili.

Po zvuku jsem poznal, že jedou po stezce, a protože se zdálo, že mám dost času, odvedl jsem mulu obloukem po klikaté pěšině a ukryl ji v křoví pod chatou na místě, odkud se až k jejím základům zvedala skalní stěna. Tam jsem ji uvázal, vrátil se a nabral vodu do vědra.

Když jsem uslyšel jejich hlasy, vešel jsem do chaty, zavřel dveře na petlici a zajistil okenice, takže zůstaly otevřené jenom střílny. Ze zadního okna, ke kterému se nemohli dostat ani na ně dohlédnout, jsem spustil lano, po němž jsem mohl slézt dolů k mule.

Vypadalo to, že jich je devět nebo deset, většinou sami povaleči a budižkničemové.

„Hej, ty!“ ozval se něčí hlas. „Ty v tom domě!“ Byl to Stud Pelly, velký muž, ne větší než ostatní, ale širší v ramenou a urostlejší, silný, zlý chlap s pověstí rváče. „Vylez ven!“

Jenom jsem seděl, díval se a čekal. Měl jsem cukání pomstít se za tátu, ale nikdo neumí vzít někomu život, když není v tom správném rozpoložení, a já se nechystal nikoho zabít, pokud nebudu muset. Kromě toho jsem urazil pořádný kus cesty od kluka, kterému pověsili tátu. I když jsem byl pořád hubený a vysoký mladík, s několika muži jsem se již utkal a dobře věděl, co je to tam venku za darebáky.

Pelly došel k chatě a zabušil pěstí na dveře. „Otevři, kluku! Vím, že tam jsi!“

Tiše jsem vylezl po žebříku na půdu. Střecha chaty přečnívala přes její zdi, takže obránci mohli zabránit indiánům, aby u zdí zapálili z klád ohně – tak to bylo za starých časů.

Přímo nad místem, kde stál Pelly, byl malý poklop, který zakrýval střílnu. Zvedl jsem ho a pohlédl dolů na Pellyho, který znovu bušil na dveře. Pak jsem popadl revolver a vystrčil hlaveň ze střílny tak, aby mířila na zeď vedle Pellyho. Chtěl jsem, aby ho kulka minula, ale vmetla mu do obličeje hrst třísek. Stiskl jsem spoušť.

Na půdě to zadunělo jako rána z děla. Ozval se polekaný křik a dupot utíkajících nohou a já slezl po žebříku dolů ke dveřím. Podíval jsem se ven jednou střílnou po druhé, ale nic jsem neviděl. Všude byla tma a ticho. Můj nečekaný výstřel je zastrašil, ale věděl jsem, že se vrátí ve dvojnásobném počtu a mnohem rozzuřenější.

Stud Pelly byl chvástal, který se bude chtít pochlubit tím, že mě vyhnal. Klidně to bude moct vyprávět, protože až se vrátí, budu už pryč. Ale až zase přijdu, budu větší, tvrdší a starší a rád si s Pellym a Brimsteadem promluvím.

Posbíral jsem všechno, co mělo nějakou cenu, sjel po laně k mule a rozjel se dolů po starých indiánských stezkách. A tentokrát jsem byl pryč celý rok.

V Independence jsem se připojil ke koloně vozů přepravujících zboží do Santa Fe. Měli jsme několik potyček s indiány, ale nic vážného. V Santa Fe jsem se nechal najmout jako honák na ranč, pár měsíců tam pracoval, pak jsem dal dohromady vlastní partu chlapů a jel lovit bizony do Llana Estacada.

Když jsem se znovu rozjel do Tennessee, seděl jsem na hnědákovi a byl vyzbrojený brokovnicí Colt s otočným zásobníkem, opakovačkou ráže .44 a šestiranným koltem.

Chata ještě stála, ale klády byly zjizvené kulkami a vyvrácené dveře znovu pověsil někdo, kdo to neuměl s nářadím. Všechno uvnitř bylo vybrakované.

Tentokrát jsem se tam nechtěl usadit. Přivedl mě tam stesk po domově, nebo jsem jen vyhledával problémy?

V osmnácti jsem byl úplně jiný než ve třinácti, kdy mě přinutili, abych se díval, jak věší mého otce. Měřil jsem přes metr osmdesát a vážil dobrých osmdesát kilo. Zvykl jsem si na těžkou práci i na boj a při lovu bizonů patřila moje muška k těm nejlepším. Nechystal jsem se vyrovnat účty se svými nepřáteli, ale věděl jsem, že jestli po mně půjdou, budou toho litovat.

Nikdo nepřišel. Nahoře v kopcích bylo ticho. Večer jsem usínal za tichého šumění borovic, po probuzení pil čistou, studenou pramenitou vodu a pak trochu pracoval kolem domu. Většinou jsem se ale jenom natáhl na záda a četl si šestákové romány a časopisy, které jsem si přivezl s sebou. Měsíce jsem se jen poflakoval a maloval si budoucnost, jaká by se mi nejvíc líbila.

Vlastně nikdo nepřišel až do posledního dne. To už jsem byl jako na jehlách a toužil rozjet se do daleka. Právě jsem vyčistil zbraně a pracoval na kůži svého opasku a pouzdra, když jsem se náhle rozhodl vyrazit na západ. Zásoby jídla byly už skoro pryč, takže přišel čas odjet. Začal jsem balit zbytek věcí, když jsem uslyšel dívčí zpěv.

Přicházela nahoru podél potoka, který tekl k Dunveganově domu, a podle toho, jak si prozpěvovala, jsem poznal, že nikoho nečeká. Pak vyšla z lesa a zarazila se. Byla to Kitty Dunveganová.

Byla to ona, jen se s ní za ten rok, co jsem byl pryč, něco stalo. Postava se jí začala zaoblovat na těch správných místech a většina pih jí zmizela – až nájemný poprašek na nose.

„Ach… to jste vy!“ vydechla. Najednou jsem byl rád, že jsem se už umyl na cestu, oholil a učesal. „Nečekala jsem, že tady někdo bude.“

„Moc jsem nerozhlašoval, že jsem se vrátil,“ poznamenal jsem.

„Jste tady už dlouho? Já byla pryč, ve škole.“ Zalétla pohledem k mému osedlanému koni. „Odjíždíte?“

„Napadlo mě, že zase vyrazím. Možná do Santa Fe nebo někam na sever.“

„Musí to být krása, jen tak si odjet… kamkoli chcete. Už jste v Santa Fe byl?“

„Ano, madam. Pracoval jsem pro jednu přepravní společnost. A jezdil pro ranč jižně odtamtud, u Tularosy.“

„Jsou španělské dívky hezké?“

„Řekl bych, že ano. Ty jejich černé oči… a tak.“

„Vám se líbí černé oči?“

„Líbily, až doteď,“ řekl jsem a pohlédl do jejích modrých očí. „Vždycky jsem měl za nejhezčí tyhle.“

Trochu se začervenala – a bylo to okouzlující. Nějakou dobu jsme tam jenom tak seděli a povídali si o všem možném a já jí vyprávěl o bojích s indiány na bizoních pláních.

„Vrátíte se někdy?“ zeptala se.

„Není tady nic, za čím bych se vracel,“ odpověděl jsem. „Chtěl jsem ještě vidět tyhle hory a starou chatu. Není toho moc, ale je to moje. Tahle Chancyho země je zapsaná v knihách a platil jsem daně… a tak podobně. Ale nevím, jestli se sem ještě vrátím. Možná až zestárnu.“

„Mohl byste přijet za mnou,“ řekla.

„Co by na to řekla vaše sestra? A vaši přátelé z nížiny?“

„To je mi jedno. Nestarám se o to, co si kdo myslí.“

„Tak já teda přijedu,“ slíbil jsem jí. „Určitě.“

Náhle se zasmála. „Vyděsil jste je,“ řekla. „Všem jste posledně nahnal strach. Dokonce i Studu Pellymu.“

„Sami si začali.“ Pohlédl jsem na ni. „To vy jste zametla v chatě?“

Tváře jí zrůžověly. „Chtěla jsem, aby tam bylo čisto, až se vrátíte. Kromě toho sem někdy chodím, když chci být sama. Táta mi to dovolil.“

„Vlastně jsme sousedé. Moje půda hraničí na úpatí kopce s vaší. Děda a táta si nechali zapsat celý hřeben. Ta půda nemá velkou hodnotu, ale táta ji chtěl. Část jsme zabrali a část koupili.“

Kit náhle vstala. „Musím jít. Priss by mě šla hledat.“

„Chodí sem nahoru?“

„Ach ne. Nemyslím, že o té pěšině ví kromě vás a mě ještě někdo jiný.“

„Ona to vlastně ani žádná pěšina není.“

Náhle jsem se cítil trapně. Nevěděl jsem, co mám udělat, tak jsem jí jen podal ruku. „Já se vrátím, Kit,“ řekl jsem. „Můžete se spolehnout. Nechci se vrátit, dokud nebudu vědět, že se jim dokážu postavit. Všem, když budu muset.“

„Nebuďte pryč moc dlouho,“ řekla.

Došla na kraj lesa u potoka a ohlédla se. „Táta se divil, proč jste nikdy nepožádal o pomoc své příbuzné,“ řekla. „Všichni tady znají Sackettovi. Jsou to bojovníci.“

„Nikdy jsem neprosil o pomoc. A nejspíš nikdy nebudu.“

To byla naše poslední slova. Když odešla, vyhoupl jsem se do sedla svého hnědáka a rozjel se po pěšině dolů k cestě.

Byl jsem rozhodnutý vrátit se a postavit se Martinu Brimsteadovi a Studu Pellymu. A pak se vypravit na návštěvu ke Kitty Dunveganové.

3. kapitola

Pod šedou oblohou a kypícími mraky postupovalo naše stádo na západ. Úzká stezka vedla mezi hustým křovím prorostlým škumpou a šlahouny ostružin, z něhož místy vyčnívala pokroucená hrušeň.

Byla to drsná, divoká země, hnědá a smutná pod temnými nebesy. Vítr mi hrozil sebrat klobouk a do obličeje mi občas cákly obrovské kapky, které jako by se zhmotnily z ničeho.

Nad nízkými kopci mrzutě brumlal hrom a po nebi létaly blesky. Už jsem podobné bouřky zažil a můj hnědák nebyl nervózní kůň. Měl jsem na přemýšlení důležitější věci než bouřku, protože jsem jel mezi nepřáteli.

Čtyři dny jsme postupovali na západ – první den jsme urazili třináct kilometrů, druhý dvacet, třetí deset a poslední den pouhých osm kilometrů. Dobytek byl hodně nervózní, ale dal se celkem snadno zvládnout. Naskýtalo se mu jen málo příležitostí oddělit se od stáda, protože křoví bylo po kilometry skoro neproniknutelné.

Přestože jsem musel mít oči otevřené a dávat pozor, myšlenky se mi stále rozbíhaly. Pokud by se nám ty krávy podařilo dostat na trh, mohl bych zaplatit úpis a ještě by mi několik tisíc dolarů zbylo. A kdybych s tou částkou správně naložil, byl by ze mě brzy zámožný muž.

Měl jsem v úmyslu zbohatnout, vrátit se do hor a ukázat všem, co Chancy dokázal.

Sedlo je dobré místo pro snění, když před sebou máte dlouhou cestu nebo objíždíte v noci stádo. A mně došlo, že být bohatý nestačí. Muž si musí získat respekt, ale ne takový, který se dá koupit za peníze nebo vydobýt zbraní. Můj táta mě vždycky učil, že muž musí usilovat o to stát se někým. On sám to nikdy nedokázal, ale to nebyla žádná ostuda, protože se snažil. Jenom nedržel v ruce ty pravé karty. U mě to bude jiné.

Nebudu tvrdit, že jsem nemyslel na to, jak se stát velkým mužem v očích té dívky vzadu. Pravda byla, že se v těch dnech objevovala ve většině mých bdělých snů, i když jsem neměl moc důvodů myslet si, že se o mě nějak zajímá.

Toho večera jsme se utábořili u pomalu tekoucího potoka s břehy zarostlými ostružiním, topoly a tomely. Bylo to skvělé tábořiště s dobrou trávou a spoustou dřeva na topení. Ale když jsem dojel k ohni, všichni zmlkli, jako by spřádali plány, které jsem neměl slyšet.

Uvařil jsem si jídlo a posadil se od nich dál, ale než jsem si sedl, popotáhl jsem si opasek tak, abych měl pouzdro s revolverem mezi nohama a snadno na něj při jídle dosáhl.

„Nejste moc důvěřivý,“ poznamenal Gates.

„Nemám k tomu důvod. Ale na jedno nezapomínejte. Máte polovinu svého stáda a dostanete tisíc dolarů, na který byste mohli zapomenout, kdybych byl v přestřelce pomalejší. A já bych ležel pod drnem tam vzadu.

A ještě něco vám povím,“ dodal jsem. „Tahle cesta ještě neskončila. Ani zdaleka. Máme před sebou drsný kraj a pár pořádně krvelačných indiánů. Budeme mít velké štěstí, když dostaneme dobytek bez problémů až do cíle.“

„Už jsi tudy jel?“ zeptal se Gates.

„Ne, ale projížděl jsem Kansasem a mluvil s muži, kteří jeli touhle cestou z Texasu. Budete mě potřebovat – mě a každou pomoc, která se vám naskytne.“

To se jim moc nelíbilo, ale Noah Gates se ke mně aspoň chvíli choval o něco přátelštěji. U kafe mě zasypával dotazy na zemi na západě. Jižně od naší trasy se rozkládalo území Arapahů a nedaleko byli Čejeni, Komančové a Kajovové. Nijak jsem jim netajil, co leží před námi. Teď, když byla stáda bizonů téměř pryč, slídili indiáni po hovězím a věděli, jak se k němu dostat.

Následující den jsme postupovali rychle a jen občas nás zastihla přeháňka. Počasí bylo chladné, vlhké a mizerné, ale vidět bylo dál než při některých horkých, prašných cestách se stádem, kdy se z těl dobytka zvedalo dusivé horko.

Ostatní muži tím počasím hodně trpěli. Protože jsem byl mladý, silný a zvyklý pracovat, odváděl jsem víc než jen svůj díl dřiny a přitom si prohlížel svůj dobytek. Člověk, který není zvyklý pracovat s krávami, by si možná myslel, že vypadají všechny stejně, ale dobrý honák brzy pozná každý kus ve stádě. Těch s mými značkami bylo celkem sedm set třicet.

Při přejezdu řeky Canadian jsme potkali první indiány – malou skupinku Šošonů žijících v chatách z bizoních kůží. Tři mladíci vyskočili na koně a rozjeli se k nám. Obrátil jsem hnědáka a vyrazil jim naproti.

Cumberland býval kdysi dávno územím Šošonů a několik se jich vrátilo, aby tam žili, takže jsem znal trochu z jejich hatmatilky a samozřejmě pochytil znakovou řeč od Čerokézů.

Ukázalo se, že nebudu potřebovat ani jedno. Nejmladší z nich mluvil anglicky. Vyměnili jsme si pár vět, ale já nespouštěl oči ze strakatého ponyho přivázaného u jedné z chýší. I na tu dálku jsem rozeznal, že má vypálenou značku, což znamenalo, že by to mohl být dobrý kovbojský kůň. Rozhodně vypadal moc dobře.

Když jsem pozdravil šošonsky, chtěli vědět, odkud jsem, a jakmile jsem jim to pověděl, zmocnilo se jich nadšení. Znali Cumberland a chvíli jsme se o něm bavili – o té zemi a o lovu.

Řekli mi, že jsou už dlouho bez masa, a zeptali se mě, jestli bych jim nedal nějaké hovězí. Odpověděl jsem, že ho vyměním, a otázal se, co mají?

Snesli nějaké mokasíny, kabáty z jelenice, jednu otlučenou pušku značky Kentucky a pár dalších věcí. Nakonec jsem jim řekl, že potřebuji koně. Co třeba toho starého, sešlého strakáče?

To je pořádně nadzvedlo. Ten strakáč nebyl starý, ale mladý. Byl to dobrý kůň, jejich nejlepší, a nechtěli ho vyměnit.

Tak jsem změnil téma. Oni chtěli hovězí, já potřeboval záložního koně. Kouřil jsem jen zřídka, ale nosil jsem u sebe tabák, tak jsem sáhl pro váček, podal ho kolem a nakonec si sám ubalil cigaretu. Během toho jsem mluvil o Šošonech a o tom, jak mí předci přišli do jejich země mezi prvními bělochy a jak se Šošony obchodovali, cestovali a lovili. Choval jsem se, jako bych na náš výměnný obchod úplně zapomněl.

Na rozdíl od toho, o čem jsou lidé přesvědčováni, jsou indiáni velcí vypravěči a každý z nich nosí v hlavě příběhy od jejich stařešiny. Rozmlouvali jsme o tom, jak Šošony jejich dřívější přátelé Čerokézové vyhnali z Cumberlandu, ale od té doby se už znovu spřátelili.

Dobytek postupoval kolem, pomalu jako obvykle, občas se zastavil, aby se napásl, a pak šel zase dál. Nakonec jsem obrátil koně, jako bych se chtěl přidat ke stádu, a indiáni mě znovu požádali o hovězí.

„Vyměním tučnou krávu za toho strakáče,“ řekl jsem.

Odmítli a já se rozjel pryč, ale jeden z nich za mnou zavolal: „Tři krávy!“

Ten kůň pro mě opravdu měl cenu tří krav, protože svého hnědáka jsem už přetěžoval a věděl jsem, že jakmile se dostaneme na otevřené pastviny, budeme každý potřebovat tři až čtyři koně, abychom stádo zvládli. A ani takový počet nebude možná stačit. Dosud jsme se pohybovali mezi křovím a dobytek neměl moc příležitostí zatoulat se do stran.

Chvíli jsme smlouvali a nakonec jsem strakáče dostal za dvě krávy. Když jsem je odehnal od stáda, tvářil se Gates hodně rozzlobeně. „Pokud nedostojíš té smlouvě,“ řekl, „bude ten strakáč náš.“

„Radši byste měl přemýšlet o tom, kolik vám ušetří práce,“ opáčil jsem. „Já už teď dělám za dva chlapy, a čím lepší budu mít koně, tím míň budou vaši lidé muset makat.“

To dávalo smysl a umlčelo ho to stejně jako ostatní.

Za celou tu dobu jsem si s tou rusovláskou nevyměnil jediné slovo. Pravda, byla moc hezká, ale chovala se nedůtklivě a odvracela se ode mě, nikdy však nezůstala dlouho z dohledu. Věděla o svých přednostech a chtěla se postarat, abych o nich věděl také.

Pravda byla, že se mi vůbec vyhýbat nemusela. Měl jsem už tak dost problémů a nemínil jsem jim poskytnout záminku, aby mě zastřelili. A byl jsem rozhodnutý, že když mě budou chtít zabít, rozhodně jim to nijak neusnadním.

Druhý den ráno jsme se stádem přebrodili řeku Canadian. Bylo v ní málo vody a uplavat jsme museli jenom kousek. Většinou jsme se jen brodili přes písečné naplaveniny. Teď už jsme vyjížděli nahoru na pláně. Tráva tam byla hnědá, ale byla jí spousta, a po nedávných deštích tam zbyly velké kaluže vody.

Noah Gates jel vpředu, když jsem ho dohonil. „Nedaleko před námi vede Chisholmova stezka,“ řekl jsem mu. „Můžeme po ní dojet na sever do Abilene.“

Bylo nás devět mužů a jedna dívka. Nebo bych měl říct, že jich bylo devět a já jeden? Protože jsem v tom byl sám. Věděl jsem to já i oni. Myslel jsem si, že si je získám, když budu tvrdě pracovat a dělat víc, než musím, ale uzavřeli se přede mnou.

Přišel jsem mezi ně jako cizinec. Věděl jsem si rady, když byli zoufalí a vyděšení, a oni mě nenáviděli, protože jsem se nebál, když je strach dohnal k tomu, aby se vzdali. Ale moje ochota bojovat byla to jediné, co jsem měl na prodej, a kdybych přišel o život, ani jeden z nich by si na mě nevzpomněl.

Dělalo mi starosti pomyšlení na to, co leželo před námi. Vjížděli jsme na indiánské území – a nikdo nepozná lidskou slabost lépe než indián. Statečný muž se může odvážit až do středu indiánského tábora, ale zbabělec se nedostane ani na jeho okraj. A nebylo pochyb, že se s indiány setkáme.

Bylo už téměř poledne, když jedna kráva odbočila do křoví. Jel jsem na strakáči, který se předvedl jako dokonalý honácký kůň a vyrazil za krávou jako kojot za králíkem. Ať zahnula kamkoli, strakáč ji následoval, takže se zvíře vrátilo zpátky ke stádu.

Zastavil jsem na okraji křovin, ze kterých místy vyrůstaly topoly, a sáhl pro tabák. Už jsem si zapaloval cigaretu, když jsem uslyšel, jak na mě z křoví volá tichý hlas. Byla to ta rusovláska. Stála se svým koněm u vysokého topolu. „Pojďte sem,“ řekla. „Chci s vámi mluvit.“

Zmocnila se mě zvědavost a rozhlédl jsem se kolem. Stádo se páslo a pomalu postupovalo kupředu. Narazili jsme na dobrou trávu a Gates nechal krávy, aby si samy určovaly tempo. Obrátil jsem koně a dovedl ho k místu, kde stála.

„Sesedněte. Musím s vámi mluvit.“

Sklouzl jsem ze sedla, sundal si klobouk a šel k ní. Udělala pár kroků směrem ke mně. Byla to moc pěkná dívka, při pohledu na niž si někteří z těch starochů museli připadat jako mladíci. Ale já jí nedůvěřoval.

„Co se děje?“ zeptala se mě. „To nemáte ani čas si se mnou promluvit?“

Náhle mě objala oběma rukama. Ne kolem krku, ale kolem paží, a jakmile mě sevřela, uslyšel jsem za sebou nějaký šramot. Když jsem se ji snažil odstrčit, udeřilo mě něco do lebky. Náhle jsem ležel na zemi a někdo se mi hrabal v kapsách.

„Není to tam, sakra!“ řekl hlas, který mi nebyl povědomý.

Pohnul jsem se, ale byl to špatný nápad, protože mě ten někdo praštil znovu a zaslechl jsem, jak se ta dívka směje.

Další, co jsem slyšel, byl zvuk deště dopadajícího na stan z kůží a pak praskot ohně. Otevřel jsem oči do zakouřeného světla plamenů. Zřejmě jsem se pokusil pohnout, protože se nade mnou náhle objevila něčí tvář a já zamumlal několik šošonských slov. Pak jsem uviděl další – tentokrát toho mladého indiána, se kterým jsem vyměnil krávy za strakáče.

„Je ti líp?“ zeptal se.

„Kde to jsem?“

„Kousek od řeky Washita.“

Všechno se mi vybavilo – jak mě rusovláska popadla za paže a někdo – podle hlasu mladý muž – mě uhodil do hlavy.

„Kde mám klobouk?“

Chtěl jsem se posadit, ale hlavou mi projela prudká bolest, jako by se mi do ní zavrtala kulka, a já ji sevřel oběma rukama.

Mladý Šošon mi klobouk přinesl. „Ten není můj,“ namítl jsem.

„Nic moc klobouk,“ řekl. „Třeba někdo sebral tvůj.“

„Tys mě našel. Jak vypadaly stopy?“

Dřepl si na paty a ukousl si kus sušeného masa. „Dívka čekala. Tys přijel a sesedl. Někdo se schovával za stromem. Pak tě uhodil. Asi po dvou třech hodinách jsme tě našli.“

Opatrně jsem se posadil a zatočila se mi hlava. Pohlédl jsem na něho. „Díky,“ řekl jsem.

Ušklíbl se. „Poděkuj své tvrdé hlavě.“ Oba jsme se zasmáli.

„A co ty?“ řekl jsem. „Jsi u Šošonů, ale mluvíš dobře anglicky.“

„Jmenuji se Jim Velký Medvěd a jsem čistokrevný indián. Jenže když jsem byl ještě kluk, nechal jsem se najmout na jednom ranči jako krotitel koní. Od té doby pracuji pro ranče a přepravní společnosti, kromě pár měsíců, kdy jsem byl vojenským zvědem. Nakonec jsem zůstal sám. Nejsem běloch, ale k indiánům už taky nepatřím.“

„Jsi jako já,“ řekl jsem. „Oba jsme vyřezaní ze stejné kůže. A teď,“ změnil jsem téma, „kdo mě to vlastně praštil?“

Jim si posloužil tabákem a odpověděl na moji otázku: „Jeden z chlapů, co sledovali tvé stádo. Mladík na vraníkovi.“

Zamyslel jsem se nad tím. U stáda žádní mladí muži nebyli a vraníci také ne. Jim řekl, že to byl jeden z mužů, kteří stádo sledovali, ale já o žádných takových nevěděl.

„Sledovali vás čtyři chlapi,“ pokračoval. „V noci přijížděli blíž a občas mluvili s tou dívkou.“

A při jedné takové schůzce se podle všeho rozhodli ukrást mi smlouvu uzavřenou s honáky.

Byli v nějakém spojení s Noahem Gatesem a jeho partou? To se mi nezdálo pravděpodobné.

„Pojedeš teď za nimi?“ zeptal se Jim.

Vysvětlil jsem mu, jak to s tím dobytkem bylo, a on pozorně poslouchal. „Zdá se mi, že by se ti hodila pomoc.“

„Neodmítnul bych ji, kdyby se mi nějaká nabízela, ale nemůžu po nikom chtít, aby se do toho zapletl. Když půjde do tuhého, bude se střílet.“

„Pracoval jsem na rančích už jako kluk,“ řekl, „takže až budeš připraven vyrazit…“

„Najíme se,“ řekl jsem, „a pak pojedeme.“

Vzali jsme si nákladního koně a dva náhradní, vyrazili a až do poledne jsme jeli bez přestávky. Pak jsme si udělali kafe a osedlali čerstvé koně. Krátce před západem slunce jsme přesedli na původní zvířata a jeli až do půlnoci. Za jeden den jsme urazili stejný kus cesty jako stádo za čtyři.

Bylo mi ale jasné, že nejsem ve formě. Třikrát jsem musel zastavit, abych se vyzvracel, a v hlavě mi celý den bušilo. Polovinu času jsem byl jenom napůl při smyslech, ale udržel jsem se v sedle a jel dál.

Druhý den jsme trochu zvolnili tempo, ale vyrazili jsme časně a později si udělali dvouhodinovou přestávku, aby se koně mohli napást na dobré trávě. Do západu slunce jsme zkrátili náskok stáda o další dva dny.

Jakmile jsme se třetího dne rozjeli, uviděli jsme ty hroby. Byly čerstvé a ta jména mi byla povědomá. Earl Willinston byl nejmladší honák našeho stáda a umřel tady. Gena Brashe jsem skoro neznal, ale to jméno jsem si pamatoval. Původně jich bylo devět a k tomu jedna dívka. Teď jich zbývalo sedm a někteří byli nejspíš zranění.

Jim slídil kolem. „Kajovové… osm nebo deset – a odehnali část stáda. Dvacet, pětadvacet kusů.“

„Pojedou daleko?“

„Kajovové? Určitě ne. Nebojí se pronásledování, takže pojedou do tábora u vody a upečou si trochu hovězího. Vědí, že honáci budou potřebovat každého muže, aby udrželi stádo pohromadě.“

Stopovali jsme Kajovy asi deset nebo dvanáct kilometrů na západ, než jsme ucítili kouř. Dobytek se pásl na malé louce a jednu krávu už Kajovové porazili.

„Splaším jim koně. Ty splaš dobytek.“

Dostali jsme se blízko, protože Kajovové nečekali problémy a zaměstnávalo je žvýkání masa. Vytáhli jsme své šestiraňáky a odehnali koně i krávy. Jeden Kajova mě měl na mušce, když ho Jim sundal. Viděli jsme, jak jeho puška vylétla do vzduchu, zatímco on dopadl na zem a převalil se.

Pět kilometrů severně odtamtud jsme sehnali krávy do sevřeného stáda a prohlédli si je. Osm z nich bylo mých. Získali jsme také čtyři indiánské poníky, zatímco ostatní se ztratili někde na pláni.

Pokračovali jsme dál a několik kilometrů hnali dobytek pravidelným klusem. Pak jsme asi na dva kilometry zpomalili a znovu krávy popohnali do klusu. Budou trochu pohublé, ale chtěli jsme ty Kajovy nechat co nejdál za sebou.

Ti čtyři jezdci stále sledovali naše stádo, které bylo ještě pět dní cesty před námi. Než jsme dorazili k řece Salt Fork, získali jsme další dva dny.

Pokaždé když jsme narazili na bývalé tábořiště, prozkoumal Jim stopy v jeho okolí a brzy jsme přišli na to, že jenom pět z těch starochů je schopných jízdy, což znamenalo, že ti dva zranění se vezou na voze.

Následující noc jsme přeplavali rozvodněný Salt Fork. Jim si dřepl k ohni a srkal kávu, dokud jsem nedojedl. „Myslím, že jsme v pořádném maléru, amigo. Zdá se mi, že poznávám stopy jednoho z těch koní, co jedou za stádem, a vím, kdo na něm jede. Je to jeden z těch, co se jim říká Bald Knobbers. Ten darebák se jmenuje Andy Miller.“

To jméno mi nic neříkalo, ale v téhle části země jsem dlouho nepobyl. „To je ten muž na vraníkovi?“

„Ne. Jede na tom, čemu Mexičani říkají grulla, na šedákovi. Už zabil pár lidí.“

Tohle byla hezká krajina, ale já ji navštívil v nepravou dobu. Listí na křoví bylo křehké a hnědé a drželo na větvích navzdory větru a dešti. Stopa byla čerstvá a my teď jeli se zbraněmi v rozepnutých pouzdrech a rozhlíželi se po možných problémech.

Po ránu mě hlava bolela méně, ale jak se blížil večer, bolest sílila. Nikdy jsem však neměl sklony se litovat a usoudil jsem, že mi je líp, když jsem v pohybu.

Jeli jsme v blízkosti stáda. Téměř každý den jsme viděli krávy – nebo aspoň prach, který zvedaly. Snažili jsme se postupovat tak nenápadně, jak to jen šlo, ale krajina se kolem nás rozevírala a byla stále plošší, takže nebylo možné se ukrýt. To bylo příčinou, že se ti čtyři jezdci museli držet ještě víc vzadu za stádem.

Abilene už nebylo daleko. Blížili jsme se k městu a tím i ke chvíli, kdy budu muset vyřešit svůj problém.

„Nemusíš si brát karty,“ řekl jsem Jimovi. „Tohle je moje hra.“

Chvíli mlčel a pak řekl: „Ty někam patříš, Otisi Tome?“

„To nemůžu říct. Mám nějaké příbuzné, ale nikdy jsem se s nimi nesetkal. Je jedna dívka, která se mi líbí, ale na tu můžu zapomenout. Nemám jí co nabídnout. Ne, asi nikam nepatřím.“

„Ani já ne.“

Pak jsme si šli lehnout. Chvíli jsem nemohl usnout a díval se na hvězdy a potom jsem se Jima zeptal: „Umíš číst?“

„Jasně,“ odpověděl. „Naučil mě to jeden moravský misionář. Vlastně mám za sebou osm let dobré školy.“

To mne překvapilo. Nějak mě nikdy nenapadlo, že indiáni umějí číst, ale pak jsem si uvědomil, že jsem slyšel, že než Jackson a Van Buren přestěhovali Čerokéze dál na západ, měli tihle indiáni dokonce vlastní noviny v jejich jazyce, který sepsal jeden z nich, Čerokéz jménem Ssiquoya. Moravští misionáři už dlouho odváděli mezi indiány dobrou práci a mnozí rudoši byli velice inteligentní lidé.

Když se to tak vezme, byl tenhle indián první přítel, kterého jsem kdy měl, a každý člověk má štěstí, když za celý život získá jednoho dobrého přítele.

Chodil do školy déle než já a nejspíš měl i lepší učitele. Já se vzdělával tak, že jsem jezdil po horách na koňském hřbetě a odchodil si pět nebo šest tříd, ale táta mě trochu učil doma, protože sám rád četl, když měl čas.

V těch dobách bylo na Západě hodně vzdělaných lidí a mnoho večerů jsem seděl v saloonech nebo v ubytovnách a poslouchal vyprávění o městech a cizích zemích, o válkách a zbraních, o spisovatelích a hudbě a mnoha dalších věcech.

Ležel jsem tam a přemýšlel. Kdyby se mi podařilo prodat svůj dobytek v Abilene a splatit úpis, koupil bych si pěkné šaty a udělal si čas na to, abych přečetl nějaké ty knihy, o kterých ti lidé mluvili. A kdybych se pak někdy zase nachomýtl k nějakému takovému rozhovoru, mohl bych také přidat slovo či dvě. To rozhodně stálo za úvahu.

4. kapitola

Pětadvacet kilometrů od Abilene nás ze všech stran obklopil dobytek. Byl hodně rozptýlený a pásl se na dobré trávě, která rostla mezi oplocenými farmami, kde se pěstovaly zemědělské plodiny. Napočítali jsme šest až osm velkých stád a půl tuctu menších.

Na farmách byly ohrady a stodoly u domů postavených většinou z drnů, i když tam bylo vidět i sruby z dovezených klád. U některých domů rostly stromy a jiné obklopovaly květiny, ale většinou byly farmy holé a bez ozdob.

Samotné Abilene nebylo ničím zajímavé. První, čeho jsem si všiml, byl Drovers‘ Cottage. Tento dobrý hotel s nejlepším vínem, whisky a doutníky postavil Joe McCoy. Měl dost předvídavosti, aby vytušil příležitost a vybudoval podnik, jenže pak ho postihla smůla a on téměř o všechno přišel.

Byla tam i Henryho pozemková kancelář a hotel Metropolitan, obojí cihlové budovy, a na druhé straně ulice banka. Hned vedle chodníku u pozemkové kanceláře se nacházela studna, u které jsme zastavili a rozhlédli se po ulici. Jim vytáhl plechové vědro, napil se a já ho následoval.

„Myslíš, že jsou tady?“ zeptal se mě.

„Pár jich muselo zůstat u dobytka, ale ostatní tady budou.“ Utřel jsem si rukou ústa. „Chci zpátky svůj klobouk.“

„Hlavně klid,“ krotil mě Jim. „Víš, kdo je tady maršálem?“

„Ne.“

„Bill Hickok. Divoký Bill.“

Hickoka znal každý. Byl to vysoký, pohledný muž, který za války mezi státy sloužil jako ostrostřelec a poté pracoval pro dostavníkovou společnost. Zabil Davea Tutta a několik dalších a nikdo, kdo ho znal, nepochyboval o tom, že je mistr v zacházení se zbraní.

Každý, kdo přišel do města a staral se o své, neměl problémy. Říkalo se, že Hickok se drží hesla žít a nechat žít. Ale šlo o to nic si nezačínat a hlavně se nechvástat střeleckým uměním… a nemluvit o tom, že se chystáte obrátit město vzhůru nohama.

„Nestojím o problémy,“ řekl jsem. „A už vůbec ne s ním.“

Opláchli jsme se u koryta před městskými stájemi a poslouchali při tom řeči Eda Gaylorda. Byl to přátelský muž, který věděl o všem, co se ve městě šustlo.

„Přijeli jste se stádem?“ zeptal se.

„Jel jsem s jedním po stezce,“ odpověděl jsem, „ale cestou mě přepadli ze zálohy. Teď hledáme stádo, které přihnal Noah Gates.“

„Dorazili včera večer,“ řekl Gaylord.

Jim Velký Medvěd odváděl naše koně dozadu do stájí. Gaylord pohodil hlavou směrem k němu. „Vypadá jako indián.“

„Je to Šošon,“ řekl jsem. „Sloužil v armádě jako zvěd. Je to skvělý honák a dobrý chlap.“

„No dobře,“ řekl Gaylord klidně. „To já jen, aby řeč nestála.“

„Chci, aby lidi věděli, že je tady se mnou,“ řekl jsem potichu.

„Jste někdo známý?“ změřil si mě Gaylord pohledem. „Měl bych vás znát?“

„Pane Gaylorde,“ odpověděl jsem, „není důvod, proč byste mě měl znát. Když se mě zeptáte, jestli umím zacházet se zbraní, řeknu vám upřímně, že jsem stejně dobrý jako každý druhý. Ale nechci si dělat cestu revolverem. Mám v plánu kupovat a prodávat dobytek a možná i půdu. Říkám, že není důvod, proč byste mě měl znát – ale dejte mi pět deset let. Pak se na to zeptejte znovu, a lidi vás budou mít za blázna.“

Zasmál se. „No to jste mi to nandal, mladíku. Tak se mi zdá, že za pět deset let se na tohle už nebudu muset ptát.“

„A ještě něco,“ dodal jsem. „Část toho stáda, které přihnal Gates, patří mně. Pár lidí se mě o ni snaží ošidit, ale nepovede se jim to, a když budu muset, zabráním jim v tom i se zbraní v ruce. Ale jsem mírumilovný člověk, pane Gaylorde. Pamatujte si to.“

Poté jsme spolu vyrazili ulicí, Jim Velký Medvěd a já, dva vysocí mladí muži pohupující se pomalou chůzí po chodníku se zvonícími ostruhami.

Před druhým barem jsme uviděli uvázaného krásného černého koně zaprášeného po cestě. Vedle něho stál šedák. „Tady jsou,“ řekl Jim. „Chceš se jim postavit?“

„Ne,“ řekl jsem. „Budu ve střehu. Počkám.“

Kolem bylo hodně lidí a my spolu stáli na ulici a vyhlíželi někoho od mého stáda.

Abilene bylo pochmurné a ošlehané počasím. Většina budov byla postavená z holého, nenatřeného dřeva, ale všude byla cítit hrdost a lidé měli plné ruce práce s natíráním a sázením stromů a květin, aby to tam vypadalo lépe.

Lidé na ulici tvořili různorodou směsku a mnozí z nich byli cizinci – Němci, Skandinávci, Poláci a pár Britů.

Někteří z nich nosili doma ušité šaty a mnozí měli džíny a legíny, ale viděli jsme tam i mnoho kupovaných a pár na míru šitých obleků. Nikdo tehdy nechtěl chodit pomačkaný a šaty na míru se poznaly podle toho, že nikdy pomačkané nebyly.

Hráči, obchodníci s dobytkem a místní podnikatelé se oblékali moc dobře, ale dokonce i honáci si na cestu do města na sebe brali to nejlepší, co měli. Nikdo do města nevyrazil v obyčejných šatech, pokud tam nešel pracovně.

Bylo tam i několik farmářů s vozy, obvykle v doprovodu manželek a dětí. Většina jich nosila boty s nízkými podpatky a šle a neměli moc společného s kovboji. Staré putyky ve vykřičené čtvrti Fisher’s Addition byly zavřené a nevěstince musely mít licence stejně jako saloony.

Bylo poučné tam stát a pozorovat lidi – brzy jsem zjistil, že největší pozornost vzbuzují dobře oblečení muži.

„Jak chceš dostat svůj klobouk zpátky?“ zeptal se Jim.

„Nejdřív to zkusím po dobrém. Ale jestli to budou chtít po zlém, mají to mít.“

Ostře si mě změřil. „Umíš zacházet s revolverem?“ Zapálil si cigaretu. „Pokud nejsi hodně dobrý, neměl by sis nic začínat, to mi věř. Andy Miller dobrý je a dá se čekat, že ten chlap na vraníkovi taky… možná i lepší.“

„Umím s ním zacházet,“ ujistil jsem ho, „i když nevím, jestli dost dobře. Asi to budu muset zkusit.“ Pak jsem dodal: „Jestli dojde k přestřelce, tak jedině, když si začnou oni. Ale mám nápad, jak to zvládnout bez boje.“

„Co uděláme?“

„Počkáme. Mezitím se poohlédneme kolem a zkusíme najít stádo.“

„Kam měli namířeno?“ zeptal se. „Kde ho chtěli prodat?“

To byla otázka, kterou jsem si měl položit sám, protože co by získali, kdyby ho prodali v Abilene? Z toho jsem měl mít zisk já a podle toho, co věděli, jsem byl možná mrtvý. Možná se rozhodli, že se dobytka zbaví a celé to ukončí. A třeba se vrátili ke svému původnímu snu.

„Mluvili o zeleném údolí někde na západě,“ řekl jsem. „Místě, o kterém jim někdo vyprávěl.“

Jim se usmál. „Netoužíme snad po tomhle všichni? Po pěkném zeleném údolí?“

Náhle jsem ho uviděl přicházet ulicí. Divokého Billa osobně. Byl to vysoký, dobře stavěný muž s povislým knírem. Na sobě měl černý klobouk, černý oblek na míru a červenou šerpu, za kterou měl zastrčené kolty. Kráčel přímo k nám a já se mu postavil do cesty.

Pohlédl zpříma na mě. Byl jsem cizinec, ale v jeho očích nebyla ostražitost, jen chladný zájem, který věnoval každému nově příchozímu. Věděl jsem, že je to dobrý člověk. Cítil jsem to.

„Pan Hickok?“ řekl jsem.

„Ano.“

„Pane Hickoku, jsem Otis Tom Chancy. Rád bych si s vámi promluvil.“

Pohlédl na Jima Velkého Medvěda. „Jak je, Jime?“ řekl tiše. „Ten chlap je tvůj přítel?“

„Ano, je.“

Obrátil se zpátky ke mně. „Tak o co jde?“

Stručně jsem mu vysvětlil, jak to bylo s kupní smlouvou na stádo, jak jsem dostal po hlavě a jak mi sebrali klobouk. Pověděl jsem mu, kdo to udělal, a také o Andym Millerovi. A pak jsem mu řekl, jak chci získat svůj klobouk zpátky.

Poslouchal a celou dobu si mě pozorně prohlížel. Pak řekl: „Proč mi to všechno povídáte?“

„Protože tohle je vaše město. Udržujete tady pořádek a já jsem člověk, co respektuje zákon. Jestli ten chlap, co to udělal, bude chtít dělat problémy, vyřídíme si to za městem. Ale chci zpátky svůj klobouk i s tím, co je v něm.“

„Máte nějaký důkaz, že je ten klobouk váš?“

Vysvětlil jsem mu to a pověděl mu o kupní smlouvě. „Tak dobře,“ souhlasil nakonec. „Budu nablízku.“

Když odešel ulicí, podíval jsem se na Jima. „Neřekl jsi mi, že ho znáš.“

„Nenapadlo mě, že je to důležité. Sloužili jsme spolu před pár lety v armádě jako zvědi. Je to dobrý chlap.“

A pak jsem je uviděl.

Ti tři muži vyšli ze saloonu společně: jeden malý a podsaditý s vestou roztrženou na zádech, druhý štíhlý a šlachovitý s chladným obličejem, narezlými vlasy a pihami, třetí vysoký, pohledný frajerským, nebezpečným způsobem. A tenhle měl na hlavě můj klobouk.

Jim Velký Medvěd se napřímil a zaclonil mi výhled. „Nedívej se na ně,“ řekl. „To je Caxton Kelsey.“

Jména spousty lidí v téhle části země jsem sice neznal, ale o Caxtonovi Kelseym jsem už slyšel cestou ze Sante Fe a poté znovu. Byl to pistolník a podle všeho skutečný postrach. Vědělo se, že zabil šest nebo sedm mužů, a byl považovaný za člověka, od kterého je lepší se držet dál.

Jen tak jsem tam stál a přemýšlel. Používal jsem zbraň od doby, kdy jsem byl dost velký, abych ji uzvedl a mohl namířit, ale za pistolníka jsem se nikdy nepovažoval. Měl jsem něco za sebou a střílel z pušky na indiány, když napadli naše vozy, ale pokud jsem věděl, jediný, koho jsem zatím zabil, byl ten falešný šerif v teritoriu. A moc dobře jsem věděl, že nejsem tak dobrý, abych mohl tasit zbraň na Caxtona Kelseyho.

Ale nechtěl jsem se vzdát všeho, o co bych přišel, kdybych nezískal svůj klobouk zpátky. Nevěděl jsem, co bylo mezi ním a tou rusovláskou, a nic mi po tom nebylo. Chtěl jsem jenom svůj klobouk.

Vždycky je více cest, jak dojít k jednomu cíli, a když se člověk někam nemůže dostat jednou, může to zkusit jinou. Cesta, o které jsem uvažoval já, mohla samozřejmě vést ke střelbě. Všechno, co jsem mohl udělat, bylo vynést své karty a doufat, že mi zůstanou žetony.

Stáli jsme tam a předstírali, že je neznáme, a oni brzy přešli ulici do jedné jídelny. Dívali jsme se, jak vešli dovnitř, pověsili klobouky na věšák a posadili se. Pak jsem zamířil jako první přes ulici. Když jsem to udělal, viděl jsem, jak Bill Hickok vyndal z úst doutník, oklepl popel a následoval nás.

Nevšímali si nás, když jsme vstoupili, a já pověsil Kelseyho klobouk, který jsem teď nosil, na hák vedle svého černého. Pak jsme se posadili nedaleko nich a chvilku nato přišel Bill Hickok a sedl si ke zdi na protějším konci místnosti.

Objednali jsme si kávu. Seděli jsme tam asi tři nebo čtyři minuty, než se Andy Miller náhodou ohlédl a spatřil mě. Naklonil se a pošeptal něco Caxtonu Kesleymu, který zvedl oči, pohlédl přímo na mě a usmál se.

Ano, jenom se na mě podíval a usmál se, jako by říkal: No tak jsem tady. Co s tím uděláš?

Jenom jsem jeho úsměv opětoval. „Ještě pořád mě bolí hlava,“ řekl jsem mu.

Trhl sebou. Myslím, že tohle nečekal, ani nic podobného. Pokrčil rameny a řekl: „Tak si ji hlídej, aby tě nepřivedla do maléru.“

„To těžko. Jsem mírumilovný člověk.“

Položil jsem na stůl dvě mince, abych zaplatil za kávu, a vstal jsem. „No půjdeme, abyste se mohli najíst v klidu, mládenci. Pojď, Jime.“

Přistoupil jsem k věšáku a vzal do ruky černý klobouk – ten svůj.

Kelsey se napřímil. „Máš špatný klobouk, amigo. Tenhle je můj.“

„Tys měl špatný klobouk,“ opáčil jsem s úsměvem. „Prostě sis ho v prérii spletl s tím mým. A já mám teď ten svůj zpátky.“

Nepohnul se, ale pronesl tichým hlasem: „Pověs ho zpátky, kluku. Pověs ho, dokud můžeš.“

„Copak se to děje, pánové?“ ozval se Bill Hickok.

Ani na chvilku mě nenapadlo, že by se Caxton Kelsey Hickoka bál. Sám už nasbíral pár skalpů a uměl to se zbraní, ale Hickok stál asi šest metrů za Kelseyovým pravým ramenem. Jim a já jsme stáli asi tři metry od sebe obrácení k němu.

Byl obklíčený a jako zkušený bojovník poznal, že je v nevýhodě.

Než stačil promluvit a možná vyvolat spor, ze kterého bychom se ani jeden jen tak nedostali, řekl jsem: „Tohle je můj klobouk, maršále. Uvnitř jsou moje iniciály.“

Byly tam, to ano, ale tak malé, že nebyly skoro vidět, a bylo možné, že si jich ti chlapi nevšimli. Moje prsty už také našly složenou smlouvu. I kdybych měl o klobouk přijít, ten papír jsem byl odhodlaný si nechat.

V restauraci bylo půl tuctu dalších mužů a já podal klobouk nejbližšímu z nich, aniž bych z Kelseyho spustil oči. „Jmenuji se Otis Tom Chancy,“ řekl jsem. „Moje iniciály najdete vzadu pod potítkem.“

Muž si vzal klobouk a nahlédl dovnitř. „Je to tak,“ potvrdil. „OTC, přímo pod potítkem.“

Hickok řekl: „Myslím, že tím je to vyřešené, pánové. Co se teď uklidnit?“

Vzal jsem si klobouk, ale z klukovské frajeřiny jsem si nemohl odpustit poslední slovo. Když jsem si ho nasazoval, řekl jsem: „Jsem rád, že ho mám zpátky. Nechal jsem pod podšívkou zastrčenou kupní smlouvu.“

Na okamžik jsem si myslel, že Kelsey sáhne po zbrani. Rysy se mu zkroutily vzteky a napůl se zvedl ze židle. Pak Hickok řekl: „Chancy, váš kůň je ve městské stáji. Měl byste si pro něj dojít.“

„Ano, pane. Díky, maršále.“

Vyšli jsme ven na chodník a bez otálení spěchali ke stájím. Jim stál ve vratech, když jsem sedlal svého koně, a pak jsme se vystřídali, když házel sedlo na svého. Vzali jsme za uzdy ostatní zvířata a rozjeli se z města.

Teprve když z Abilene zbyla jen řada budov na obzoru, Jim promluvil: „Pokoušíš štěstí, kovboji.“

„Byl to můj klobouk a ty krávy jsou také moje.“

„Půjde po tobě. Bude tě hledat.“

Brokovnici Colt jsem měl položenou přes sedlo a pušku zastrčenou v botě, abych ji měl po ruce. Se šestiraňákem jsem se s Caxtonem Kelseym nemohl měřit, to jsem moc dobře věděl.

U druhého stáda, které jsme navštívili, nám řekli, kde najdeme Noaha Gatese.

K vozu jsme dojeli při západu slunce. Měli byste vidět jejich obličeje. Považovali mě za mrtvého, a najednou jsem byl tady. Nejpřekvapenější ze všech byla ta rusovláska.

„Mysleli jsme, že jsi mrtvý,“ řekl Gates. Podíval se na Jima. „Co se stalo?“

„Tamhleta rusovláska má chlapa,“ řekl jsem. „Nastražila na mě past a on mě praštil do hlavy.“

„On lže!“ vykřikla ostře. V té chvíli moc hezky nevypadala. Vlastně jsem nikdy v ničím obličeji neviděl tolik nenávisti. Když vám někdo provede nějakou lumpárnu a vy ho přistihnete, nenávidí vás ještě víc.

„Kdyby mě nenašel tady Jim, umřel bych,“ řekl jsem. „Pak jsem musel vystopovat jejího přítele a dostat zpátky svůj klobouk.“

„Nevěřím ti.“ Gatesovi naskákaly v obličeji fleky a zle si mě měřil, když mluvil. „Queenie je moje snacha. Nic takového by neudělala.“

„Ten chlap sledoval vaše stádo celou cestu od indiánského teritoria, možná déle,“ pokračoval jsem. „Jim a jeho šošonští přátelé padli na jejich stopy a šli po nich. Vaše Queenie v noci chodila z tábora a scházela se se svým přítelem. Asi mu pověděla o našem obchodu, protože hledal tu smlouvu. Ale nenašel ji.“

„Tatínku,“ ozvala se Queenie, „každé jeho slovo je lež. Je to darebák – a čím dřív mu zavřete hubu, tím líp.“

„Ten chlap se jmenuje Caxton Kelsey,“ řekl jsem, „a pokud se nepletu, vyrazil už z Abilene, aby mě našel.“

To jméno rozhodlo. Noah Gates ho znal a podle všeho měl důvod ho nenávidět, protože se na Queenie zostra obořil. „Tak ty ses spřáhla s tím zatraceným vrahounem?!“

„On lže!“ zopakovala, ale nikdo jí už nevěřil.

„V tom případě bylo všechno to, cos nám napovídala v Texasu, lež. Všechno, co se tam stalo, byla tvoje vina!“

„Věřte si, čemu chcete.“ Stála tam s rukama podél těla a čišelo z ní pohrdání. „Adam Gates nebyl skutečný muž, ať jste si o vašem milovaném synáčkovi myslel cokoli. Byl to jenom velký, neohrabaný výrostek z farmy.“

„Vzala sis ho. Tvrdila jsi, že ho miluješ,“ namítl Gates. „Umřeli mi rodiče a neměla jsem kam jít – dokud se neobjevil Cax.“

„Zavraždil mého syna… a tys o tom lhala!“

Pokrčila rameny. „Cax hodil revolver na zem. Pověděl Adamovi, aby ho buď zvedl, nebo zmizel a nechal mě odejít s ním. Adam byl vždycky hlupák, tak po té zbrani sáhl.“

Pokud k muži, kterého si vzala, něco cítila, rozhodně to nedala najevo. Dokázal jsem si představit, jak tam Caxton Kelsey stál a čekal, až ten mladík zvedne zbraň. Moc dobře věděl, jak to bude mít snadné – a pak ho zastřelil dřív, než se ten ubožák stačil revolveru jen dotknout.

„Radši byste odsud měli zmizet,“ řekla dívka, „pokud nechcete dopadnout stejně. Cax si pro mě přijde – a chce i ten dobytek. Je s ním Andy Miller a jeho bratr Rad… a taky LaSalle Prince.“

Noah Gates tam stál s prázdnýma rukama, hubená ramena svěšená. Dva z jeho mužů byli mrtví a další dva leželi ve voze, příliš vážně zranění na to, aby mohli bojovat. Zbývalo pět chlapů – pět unavených, ztrhaných mužů, mezi nimiž nebyl ani jeden pistolník. Ani kdyby jich byl tucet, nemohli by se zabijákům, o kterých mluvila, rovnat. LaSalle Prince byl známý darebák z Missouri, který se zapojil do šarvátek ve východním Texasu, chladnokrevný zabiják zvyklý přepadat a střílet ze zálohy.

„Dojeli jsme do Abilene,“ řekl jsem. „Prodám svůj dobytek.“

Mlčky tam stáli a mračili se na mě, ale v očích měli pochybnosti a strach vyvolaný tím, co jim Queenie řekla. Mysleli na to, že je napadne Caxton Kelsey se svými muži.

Také jsem to nemohl pustit z hlavy, a i když se ke mně ti hlupáci chovali jako k nepříteli, nechtěl jsem, aby se jim něco stalo. Neznal jsem celý příběh, ale z toho, co Queenie a Noah Gates řekli, mi bylo jasné, že se ta holka scházela s Kelseym, a když je Adam Gates načapal, Kelsey ho zabil, zatímco ona přihlížela.

„Ať se rozhodnete udělat cokoli,“ řekl jsem, „měli byste si to dobře naplánovat. Zdá se mi, že Kelsey jedná rychle.“

„Mohli bychom zajet do města pro Hickoka,“ navrhl Bowers.

„Ten se z města nehne,“ řekl jsem. „Jeho práce je udržet klid v ulicích Abilene.“

Queenie na mě zírala očima plnýma vzteku. „On vás zabije,“ procedila mezi zuby, „a já se na to budu koukat.“

„V indiánském teritoriu byl jeden chlap, co si myslel totéž,“ řekl jsem, „a teď spí v pořádně studené posteli.“ Gates netušil, co má dělat. Člověk nemůže jen tak vyskočit a utéct s celým stádem dobytka. Nechal by po sobě moc širokou stopu a byl by příliš pomalý. „Nic si nedovolí,“ prohlásil nakonec. „Jsme moc blízko města. Lidé by to nestrpěli.“

„Možná jo, možná ne,“ řekl jsem. „Je to vaše hra.“ Všichni se ke mně otočili. „A co ty?“ zeptal se Gates. „Taky sis v té hře vsadil.“

„My si odeženeme svůj dobytek a prodáme ho – tedy část z něj.“

„A ten zbytek?“

„Třeba se pokusíme najít to zelené údolí v dálce.“

„A co když vás napadnou – jenom vás dva?“

„Budeme bojovat,“ odpověděl jsem chladně, „a přesně to radím i vám. Nejdřív ze všeho bych svázal tu –“

Ale dívka už byla pryč.

Ještě před chvilkou stála u vozu, ale musela vklouznout za něj a odtamtud doběhnout do vyschlého koryta, kde měla uvázaného ponyho.

„Takhle to plánovala od začátku,“ poznamenal Gates. „Pojede za ním,“ řekl jsem, „a můžete se vsadit, že se vrátí s celou tou bandou.“

„Co budeme dělat?“ Gates tu otázku položil stejně sobě jako ostatním, ale odpověděl jsem já.

„Můžete si vybrat. Počkáte tady a budete bojovat nebo se pokusíte utéct. Jestli zůstanete, musíte si na ně počíhat. Dejte zraněným pušky a posaďte do vozu ještě pár dalších. Ostatní se ztratí z dohledu, a až ti lumpové přijedou, postřílíte je.“

„To nedokážeme.“

„Tak musíte utéct. Poslechněte,“ pokračoval jsem, „značka X v půlkruhu odehnala své stádo dnes odpoledne.

Můžete vyrazit a skrýt své stopy v jejich. Dlouho je to nezdrží, ale získáte trochu času.“

„A vy?“

„My oddělíme své stádo a vyrazíme. Půjčíte nám jednoho muže, aby nám pomohl? Stejně budete potřebovat, aby někdo vyzvedl vaše peníze, až krávy prodáme. A Kelsey si bude muset vybrat, jestli sledovat vás, nebo nás.“

Nebyl to nijak zvlášť dobrý plán, ale lepší jsem vymyslet nedokázal. Okolo města se pohybovala spousta dobytka a stopovat jedno stádo nebude snadné. A ani Caxton Kelsey nebude chtít napadnout nějaké cizí stádo z Texasu a nechat se zastřelit, až nás bude pronásledovat.

Normálně bychom to nezvládli ani za dvojnásobnou dobu, ale všiml jsem si, že se většina krav s našimi značkami pase na svahu vyschlého koryta, a já v té chvíli chtěl jen asi sto kusů. Kdybych dostal tenhle počet do města a prodal ho, mohl bych zaplatit úpis. Ten zbytek by představoval můj zisk.

Gates neochotně souhlasil, a ještě když mluvil, byl už Jim v pohybu. Odehnali jsme asi sto padesát krav a hnali je po pastvině. Mířili jsme na sever dál od města, kde jsme stádo nahnali do koryta stáčejícího se obloukem k řece Smoky Hill.

Uviděli jsme rozptýlený dobytek a několik honáků, kteří ho sháněli zpět ke stádům, ale nic jiného. Shromáždili jsme krávy v úžlabině mezi kopci, Jim a ten staroch zůstali na místě, aby ho hlídali, a já vyrazil do města Drovers‘ Cottage.

Většina obchodníků s dobytkem byla v saloonu. Toho roku byla okolo Abilene spousta skotu a já neočekával nejvyšší ceny. Krávy, které jsme přihnali, byly většinou tučné, v lepším stavu než ty, jež přišly po Chisholmově stezce, a v mnohem lepším než ty, které se pásly na prériích okolo Abilene. Ten rok byl hodně studený a deštivý a tráva hrubá a vyplavená. Na východě rostla mnohem bohatší a náš dobytek se po většinu cesty pohyboval pomalu.

Barman v Drovers‘ Cottage mě nasměroval k Tarltonovi, vysokému, statnému muži, kterému táhlo na čtyřicet. Byl elegantní, pohledný a věcný. Stručně jsem mu popsal svůj dobytek a zmínil se o tom, že jsme přišli po Šošonské stezce, kde byla skvělá tráva a spousta vody.

Vyslechl mě a pak řekl: „Chápete, doufám, že tady není o dobytek nouze? Trh je přesycený. Radil bych vám hnát na sever nebo na západ a nechat tam dobytek pást, dokud se situace nezlepší.“

Vyložil jsem tedy karty na stůl a on poslouchal, kouřil doutník a díval se z okna. Pověděl jsem mu o problémech v indiánském teritoriu a proč potřebuji hned splatit směnku. Když jsem domluvil, otočil se, změřil si mě přímým, zkoumavým pohledem a řekl: „Tak se na něj pojedeme podívat.“

Když nasedal na koně, všiml jsem si, že je vyzbrojený šestiraňákem a vinčestrovkou. Jel dobře a bylo vidět, že se vyzná. Objel stádo kolem dokola a skrz naskrz a viděl, že jsem mluvil pravdu a krávy že jsou v dobrém stavu.

„Tak dobře,“ řekl. „Napočítal jsem sto čtyřicet dva kusů. Je to správně?“

„Nepočítal jsem je,“ odpověděl jsem upřímně, „ale tak nějak to bude.“

„Dám vám šestnáct dolarů za kus splatných při dodání do ohrad v Abilene.“

„Dohodnuto.“ Potřásli jsme si rukama.

Zapálil si doutník. „Vy se jmenujete Chancy? Co máte v plánu?“

„No,“ řekl jsem, „teď budu mít nějaký kapitál do začátku. A pořád mi patří ještě pět set nebo šest set kusů různé kvality. Myslel jsem, že bych se vydal na západ, usadil se a založil si vlastní ranč.“

„Uvažoval jste o Wyomingu? Je to dobrá země a je tam voda i pastva.“

Dojel jsem k Jimovi a řekl: „Tak jo, pohneme s nimi.“ Jim stádo objel, shromáždil a začal ho hnát k městu. Já jel vpředu s Tarltonem.

„Je to krásná země,“ pokračoval, „a kdybyste měl zájem, mohli bychom si promluvit o partnerství. Jestli chcete založit ranč, budete potřebovat kapitál.“

To dávalo smysl, ale představa partnerství se mi z nějakého důvodu nezamlouvala. Byl jsem zvyklý dělat všechno sám a také jsem mu to pověděl.

„Upřímně řečeno právě to se mi na vás líbí,“ řekl. „Provozovat ranč v téhle západní zemi může jen muž, který se umí rozhodnout. Říkáte, že máte přes pět set kusů? Cena dobytka sice zrovna teď klesá, ale co kdybych ten váš ocenil na dvacet dolarů za kus? Tak získáte kapitál deset tisíc dolarů a přidáte svou práci. Já do toho dám svých deset tisíc a dohodneme se, že do roka přispěji svými pěti sty kusy dobrého chovného dobytka. Vy odeženete stádo na západ, najdete půdu a postavíte, co bude potřeba.“

A bylo to tady, měl jsem to před sebou přesně nalajnované. Tohle byla příležitost, jaká se mladému muži moc často nenaskytne, a mně se zdálo, že jsem si ji nijak zvlášť nezasloužil.

„Nic o mně nevíte,“ namítl jsem.

„Vím toho dost.“ Pohlédl na mě. „V téhle zemi cestují zprávy rychle. Slyšeli jsme o tom střílení v indiánském teritoriu dříve, než jste sem dorazil a sám mi o tom pověděl.

Hickok mi pověděl, jak jste za ním přišel s tou historkou o klobouku. Líbila se mu a vy taky. Ukázal jste, že respektujete zákon a že umíte použít mozek, abyste se vyhnul boji. Váš dobytek je v dobrém stavu a myslím, že jste přesně ten partner, jakého hledám.“

Vjeli jsme do města a zahnali dobytek do ohrad. Pak jsme šli spolu do banky, kde jsem si vyzvedl své peníze a vyplatil starochovi tisíc dolarů. „Povězte Noahu Gatesovi, že si přijdu pro zbytek svého dobytka,“ řekl jsem. „Chystám se postavit na západě ranč.“

Jim a já jsme si dřepli na paty u ohrad a dali se do řeči. „Potřebuji tě, Jime,“ řekl jsem, „a byl bych rád, kdybys jel se mnou. Napadlo mě, že bys mohl obsadit kus půdy nedaleko mého ranče a pracovat pro Tarltona i pro mě, dokud by sis nezaložil vlastní stádo. Dám ti pár kusů do začátku a budeš si moci zaregistrovat vlastní značku.“

„Zapomněl jsi na Caxtona Kelseyho?“

„Ani na chvilku. Je to divoký kůň, kterého budu muset zkrotit, až přijde čas. Ale zatím si nebudu myšlenkami na něho kazit život. Zdá se mi, že když chce člověk v životě něčeho dosáhnout, měl by někde začít a jít za jasným cílem.“

„Znáš Wyoming?“

„Ne, ale slyšel jsem o něm. Jeden z chlapů u přepravní společnosti, pro kterou jsem dělal, tam sloužil jako voják a hodně o něm vypravoval. Zúčastnil se bitvy se Siouxy na Bozemanově stezce.“

„Budeš potřebovat honáky.“

„Jo, asi půl tuctu dobrých chlapů. Měj oči otevřené – a já udělám totéž. Chci muže, kteří se vyznají v dobytku, ale umějí i bojovat, když je třeba.“

„No,“ utrousil Jim suše, „volní honáci v okolí Abilene jsou většinou z Texasu a se šestiraňákem si hráli už v kolébce.“

Toho večera jsme v Drovers‘ Cottage u večeře sepsali všechny papíry. Oba bychom se spokojili s podáním ruky, ale Tarlton chtěl mít vše černé na bílém, aby měli jeho dědici na východě jasno, kdyby se s ním něco stalo.

U kávy jsem mu pověděl o svých plánech na vzdělávání. „To je rozumně,“ souhlasil. „Tahle země se rozrůstá a vzdělaný, ctižádostivý muž to může daleko dotáhnout.“

Už táhlo na půlnoc, když jsem vyšel z Drovers‘ Cottage a kráčel k zábradlí na uvazování koní. Okolí tonulo ve tmě a tichu. Nasedl jsem a krokem jel k městským stájím označeným lucernou zavěšenou nad širokými vraty.

V několika podnicích se ještě svítilo – kromě jiných v Alamu, U Býčí hlavy, U Downeyho a U Flynna. Sundal jsem ze strakáče sedlo, přivázal ho ve stáji ke korytu, nasypal mu trochu kukuřice a pověsil si vinčestrovku na rameno hlavní dolů. Jen málo mužů na Západě používalo popruh, ale já ano – a zjistil jsem, že v téhle poloze dokážu pušku stejně rychle zvednout a zamířit jako tasit revolver. Pažbu pušky jsem měl někde v úrovni ramene a ruku na jejím závěru.

Ze saloonu o kus dál v ulici vyšel nějaký člověk a potácel se pryč. Někde jsem uslyšel bouchnout dveře a z Alama ke mně doléhal plechový zvuk hudby z hrací skříně.

Kráčel jsem úplně potichu, protože jsem nevystoupil na chodník a šel raději prachem. Jsem od povahy opatrný a zvyklý nenechat se oklamat tím, jak něco vypadá – ať už člověk, nebo příroda –, a pro muže s nepřáteli byla ta ulice hodně tiché místo.

Když jsem dorazil do stínu vedle první budovy, zastavil jsem se a prohlédl si ulici před sebou a hlavně tmavé vchody do domů a vedlejší uličky. Neměl jsem žádný důvod k ostražitosti, jen jsem věděl, že muž s nepřáteli, jaké jsem měl já, by měl být opatrný. A nikdy v životě jsem se nepohyboval temnou ulicí, aniž bych si dával pozor. Takže jsem tam stál, čekal a díval se, kdo se kde pohne.

Uplynulo několik minut a všude byl klid, takže jsem pokračoval v chůzi a moje boty teď hlasitě dupaly po prknech chodníku.

Náhle jsem uviděl muže, jak stojí napůl ukrytý ve stínu asi patnáct metrů od nejbližších světel. Byl obrácený tváří ke mně. Viděl jsem slabé světlo na straně jeho klobouku, kousek jeho brady a odlesk hlavně jeho zbraně.

Stáli jsme tam asi minutu, každý napůl zahalený tmou a napůl ve světlejším stínu.

O kus dál v ulici umlkla hudba mechanického piana a ozvalo se řinčení rozbíjených sklenic.

„Co se děje, kluku z hor?“ promluvil ten muž tichým hlasem, který jsem nepoznával. „Máš strach?“

5. kapitola

Kupodivu jsem strach neměl. Necítil jsem ani obavy. Viděl jsem jeho pravou ruku a pažbu revolveru. Nemohl tasit, aniž bych si toho všiml, tak jsem jen mlčky čekal.

Zvykl jsem si nosit revolver na levém boku, abych mohl tasit křížem, což znamenalo, že i on viděl na mou zbraň. Nemohl však vidět pušku, a i kdyby, neznepokojilo by ho to, protože nikdo ji nenosil tak jako já – aby to budilo dojem, že by mi trvalo celou věčnost z ní vystřelit.

Zdálo se, že ho mé mlčení zneklidňuje, ale pokud by mělo dojít ke střelbě, musel by tasit jako první. V Hickokově městě jsem nestál o žádné problémy. Maršál se mnou hrál poctivou hru a já mu chtěl oplatit stejně.

„Zabiju tě, kluku z hor,“ ozval se znovu ten hlas. „Pošlu tě pod drn a ušetřím Kelseymu práci.“

Na druhé straně ulice proti mně vzplála sirka zapalující doutník. Hlas, který se pak ozval, zněl jasně: „Rade Millere, sedni na koně a odjed z města… a letos už se tady neukazuj. Nestojím o potížisty.“

Miller váhal jen okamžik. Pak se pohnul, prošel kolem mě a cestou zamumlal: „Však ty to slízneš, Chancy. Nemůže tě chránit věčně.“

Přes ulici ke mně znovu dolétl Hickokův hlas: „Díky, Chancy. Nestojím v Abilene o přestřelky. Můžu vás pozvat na skleničku?“

Vstoupili jsme spolu do saloonu Alamo a postavili se k baru. Když jsme se napili, oklepl si popel z doutníku, podíval se na mou vinčestrovku a řekl: „Zvláštní způsob, jak nosit pušku.“ Zamyšleně si mě prohlédl chladnýma šedýma očima. „Vy byste ho zabil, Chancy.“

„Možná.“

„Žádné možná, dokázal byste to. Vy to se zbraní umíte. To poznám na míle daleko.“ Pak řekl: „Zůstanete za městem?“

„Ne. Uzavřel jsem smlouvu s Tarltonem. Pojedu na západ založit ranč ve Wyomingu.“

„Dobrá země. Jednou bych se chtěl vypravit do Black Hills.“

Pak jsme si povídali o indiánech a bizonech, o řízení dostavníku a o Custerovi, se kterým se znal. Já se mu svěřil se svými plány s Tarltonem a on povídal, že budu potřebovat honáky.

„Je tady jeden muž z Illinois,“ řekl Hickok, „jeho bratr se mnou sloužil v armádě. Hledá práci.“

„Umí střílet?“

„Ano… a umí zacházet s koňmi a dobytkem. Jmenuje se Tom Hacker. Jako kluk byl kovářův pomocník a pak se z něho stal taky kovář. Šest nebo sedm let jezdil s kavalerií.“

„Pošlete ho za mnou. Vypadá to, že je to člověk, kterého potřebuji.“

Hickok mě nechal v saloonu a vyrazil na obchůzku. Chvíli jsem tam stál a přihlížel partii pokeru. Pak jsem se vrátil do hotelu. Když jsem tam přišel, čekal na mě dobře stavěný muž s obličejem vysušeným sluncem a větrem a mírnýma hnědýma očima. S ním tam byl šlachovitý, hubený mladík asi mého věku.

„Pan Chancy?“ řekl ten starší. „Jsem Tom Hacker. Tohle je můj synovec Cotton Madden. Hledáme práci.“

„Dobře. Vyjedeme ráno a připojíme se ke stádu. Potřebujete peníze?“

„Ne, pane. Ještě mi pár dolarů zbylo.“ Usmál se. „Ale ráno budu švorc.“

Šel jsem do svého pokoje. Nebyl nic moc, ale mně se celkem zamlouval. Z jednoho okna byl výhled do ulice a z druhého do vedlejší uličky, která oddělovala hotel od vedlejší budovy. Pokoj byl vybavený postelí, židlí a umývadlem se džbánem vody, kostkou mýdla a ručníkem.

Sundal jsem si boty, postavil je vedle postele a svlékl si košili. Opřel jsem pušku vedle umývadla a pistoli položil na postel pažbou k sobě. Když jsem se umyl a učesal, stáhl jsem si kalhoty a lehl si na postel.

Poprvé po mnoha dnech jsem byl sám a měl čas na přemýšlení. A poprvé v životě jsem viděl jasný cíl. Měl jsem partnera a chystal se hnát stádo na západ, abych tam založil svůj ranč. Měl jsem víc peněz než kdykoli předtím, a když s nimi naložím rozumně a využiji této příležitosti, čeká mne skvělá budoucnost.

Věděl jsem, že to nebude snadné. Zemi, kam jsem se chystal, stále obývali indiáni, a běloši, kteří tam zabloudili, byli většinou psanci stále připravení střílet. Jak jsem tam ležel natažený na posteli, začal jsem uvažovat o tom, co mě čeká.

Nejdřív budu muset postavit ohradu. Pak zemljanku nebo chatu, prostě to, co bude snazší a rychlejší… nebo, když to počasí dovolí, rovnou ubikaci pro honáky. Budu muset vyznačit svou půdu, nalovit zvěř, abychom měli co jíst, a nasušit seno na krmení v zimě. Bude nutné postavit přístřešek pro koně z rozpůlených kmenů nebo tyčí, podle toho, co bude po ruce.

Když jsem vstal z postele, připnul jsem si řemen se šestiraňákem a pak asi hodinu procvičoval tasení křížem i zpoza opasku. Nemohl jsem přehlédnout, že jsem pomalejší, než bych měl být, ale na tom, jak jsem dokázal připravit ke střelbě vinčestrovku pověšenou na rameni, nic pomalého nebylo.

Nakonec jsem se unavil, natáhl se znovu na postel a usnul.

Když jsem za ranního chladu sešel po schodech dolů, Jim Velký Medvěd, Tom Hacker a Cotton Madden už na mě čekali. Sotva se rozednilo, ale město už bylo na nohou. Zašli jsme do restaurace a pár minut nato vstoupil dovnitř Tarlton s dalším mužem.

Byl to vysoký chlap s povislým hnědým knírem. Byl tak hubený, že by se musel postavit dvakrát na stejné místo, aby vrhl stín. Nosil však revolver a vinčestrovku tak, jako by se s nimi narodil.

„Chancy, tohle je Handy Corbin,“ řekl Tarlton. „Uvidíte sám, že je to dobrý chlap.“

Tarlton přivedl poslední dvě muly naložené zásobami, které jsme si měli vzít na západ, a za hodinu jsme už jeli podél řeky Smoky Hill.

I když jsem měl hodně práce, musel jsem myslet na tu rusovlásku a také na Millera a Caxtona Kelseyho. Chtěli to stádo a rozhodně nepatřili k těm, kteří stáhnou ocas mezi nohy a utečou.

Když jsme dojeli ke stádu, ze všech mužů byl v dohledu pouze Noah Gates. Pohlédl na mě a na muže, kteří mě následovali, a zeptal se: „Přijel sis pro zbytek krav?“

„No jo.“ Přehodil jsem jednu nohu přes hrušku sedla. „Co máte v plánu vy, pane Gatesi?“ zeptal jsem se.

Když bylo vidět, že se chováme přátelsky, začali se objevovat i ostatní. Moji chlapci se trochu rozptýlili, aby byli připraveni k boji, kdyby bylo třeba – ať už s těmi starochy, nebo s Kelseym, pokud by se ukázal.

Gates se kousl do kníru. „Ještě jsme se nedohodli. Někteří z nás chtějí prodat hned teď a tady, ale ostatní chtějí jet na západ hledat to zelené údolí.“

„Máte tady asi padesát ročků,“ řekl jsem. „Koupím je od vás… za pět dolarů za kus, platím hotově.“

„Pět dolarů? Slyšel jsem, že tys dostal šestnáct.“

„Možná jo… ale za vzrostlé kusy. Rocky tady neprodáte, nabídka teď převyšuje poptávku. Chci nějaký chovný dobytek.“

Nakonec jsem si s nimi plácnul – za šest dolarů za kus jsem koupil dobrý mladý skot. Oddělili jsme od stáda ty nejlepší ročky schopné zvládnout cestu na západ, a jak jsem doufal, i nadcházející zimu.

U ohniště nám Noah Gates pověděl, jak to bylo s Queenie. Přijela sama z města a nabídla, že stádo koupí – za směšné peníze. Když odmítli, vyhrožovala jim. Gates se řídil mou radou – zorganizoval obranu a odvedl lepší práci, než jsem čekal, protože se stáhli na kraj křovin nedaleko bizoního bahniště, kde vykopali hlínu, aby navršili násep.

Kelsey už tam přijel a zjistil, že jsou na něho připraveni. Když dostal varování, porozhlédl se a zase odjel.

„Zahnali jsme je,“ vyhrkl Bowers vzrušeně. „Když viděli, že na ně čekáme, vzali nohy na ramena.“

„A co uděláte teď?“

„Vyrazíme na cestu. Poženeme stádo na západ, jak jsme plánovali. Peněz máme dost. Nakoupíme zásoby a pak zamíříme do Wyomingu jako vy.“

„Myslíte, že jste Kelseyho setřásli?“ zeptal jsem se. „Děláš si legraci? Jistě že jsme ho setřásli. Stačilo jenom ukázat sílu. Ti už se nevrátí.“

„A co až budete na pláních? Bez opevnění?“

Vyměnili si pohled a pokrčili rameny. „Riskneme to. Ale pro jistotu opevníme svůj vůz se zásobami. Přitlučeme na boky další vrstvu prken a pod ni dáme ztvrdlé kůže. A pojedou na něm dva muži s puškami.“

Dopili jsme kafe, odehnali svůj dobytek od stáda a vyrazili. Stačilo mi pár minut, abych poznal, že mám honáky, kteří to s krávami umějí. Jeli jsme přes pláně na sever a zhruba třináct nebo šestnáct kilometrů hnali krávy rychlým tempem. Když jsme je sehnali na noc, ocitli jsme se u malého potoka, kde byla dobrá voda i tráva.

„Jime, vezmi si první hlídku,“ řekl jsem. „Pochybuji, že by nás našli tak brzy, takže budeš sám. Tome, ty budeš mít s Cottonem druhou. A já si vezmu poslední s Corbinem.“

Noc uplynula klidně a při východu slunce jsme už byli zase na cestě. Jim pomohl dobytek rozptýlit a pak se vrátil po naší stopě.

Handy Corbin se připojil ke mně. „Ten rudoch je dobrý stopař?“

„Nejlepší, jakého jsem kdy viděl.“

Pohlédl na můj šestiraňák. „Umíš s tím zacházet?“

„Nikdy jsem neměl příležitost to zjistit. Dokážu poslat kulky tam, kam chci, ale nepovažoval bych se za zvlášť rychlého.“

„Tak to ani nezkoušej. Jenom tas a nech toho druhého, ať se podle toho zařídí. Sakra,“ dodal, „polovina rychlých chlapů stejně první ránu promarní.“

Ujeli jsme asi tři čtvrtě kilometru, když Corbin pronesl: „Chci říct, že střílení můžeš nechat na mně.“

„Jsi tak dobrý?“

„No,“ odpověděl s úsměvem, „jsem pořád naživu.“ Nechtěl jsem, aby někdo bojoval za mne, ale měl jsem dobrý pocit z toho, že tenhle muž stojí vedle mě, ochotný mi pomoci. Nebylo nutné mu říkat, že bych to zvládl. Už jsem viděl, jak si okolnosti diktují podmínky, takže jen málo mužů má na vybranou, jsou-li kostky vrženy.

Měli jsme skoro šest set kusů dobytka, většinou mladých zvířat, ale všechna byla unavená cestou. Nemusel jsem dělat víc než svůj díl práce, protože ti muži byli mladí. Nejstarší byl Tom Hacker, kterému táhlo na třicítku. Handymu Corbinovi bylo dvacet sedm nebo osm. Všichni se vyznali v dobytku a byli připraveni odvést svou práci a ještě trochu navíc.

Cesta, po které jsme jeli, vedla severně od řeky a paralelně s ní. Tráva tam byla dobrá a hojně zavlažovaná u přítoků Smoky Hillu či u jiných říček tekoucích do Republicanu nebo jiných řek na severu. V téhle části země jsem ještě nikdy nebyl a znal jsem ji pouze z doslechu. Mezi potoky byl rozdíl jen v tom, že některé měly dobrou vodu a jiné zásaditou.

Za tři dny jsme odhadem urazili přes padesát kilometrů. Po prvním dni jsme zvolnili tempo a pak už jsme jeli po panenské trávě. Jednou jsme v travnaté prohlubni uviděli několik bizonů, ale jakmile nás spatřili, dali se na útěk; my je však nepronásledovali.

Třetího dne zastřelil Cotton tři divoké krocany a jejich maso nám zpestřilo obvyklý jídelníček. Toho večera bylo větrno a zima a okolo se potulovali kojoti. Jim byl neklidný a krátce před západem slunce nasedl na koně a odjel. Hacker se za ním díval.

„Je to dobrý indián,“ řekl. „Znáš ho dlouho?“

„Dost dlouho, abych věděl, že se na něho můžu spolehnout,“ odpověděl jsem.

Jim se vrátil právě včas, aby mohl vzít první hlídku, a já zůstal chvíli vzhůru s ním, protože jsem byl také neklidný. Zatím jsme měli štěstí, ale já se tím nenechal ukolébat; nikdy jsem se na štěstí nespoléhal. Věděl jsem, že Jim to cítí stejně a ostatní možná také. Tom Hacker a Cotton si odbyli svou hlídku a pak byla řada na mně a na Corbinovi.

Ale když se ukázalo, že je noc klidná, poslal jsem Corbina spát. Měl jsem pocit, že bychom si měli co nejvíc odpočinout, dokud to jde. Poslední dvě hodiny jsem zůstal na hlídce sám. Když hvězdy začaly blednout, přišel jsem do tábora, rozdmýchal oheň a postavil na něj konvici s vodou na kávu.

Po pravdě řečeno jsem takhle časně ráno byl rád sám. Díval jsem se, jak noc bledne a hvězdy jedna po druhé zhasínají jako svíčky sfouknuté tichým větrem. S oblibou jsem pozoroval, jak východní obzor růžoví a tmavé stromy začínají získávat ostré obrysy. V takových chvílích jsem cítil to, co museli cítit indiáni, protože tohle byla krajina, ve které měl být člověk sám – širá a krásná, s trávou ohýbající se pod lehkými poryvy větru a krávami zvedajícími se ze země, hrbícími hřbety, aby zahnaly noční ztuhlost, a rozhlížejícími se kolem po nejlepší trávě k snídani.

Líbil se mi zvuk trávy, kterou spásaly, a pomyslel jsem si, že je to země, kde by bylo skvělé vychovávat děti, dívat se, jak rostou, zhluboka dýchají čistý vzduch, pijí studenou vodu z pramenů a nasávají vůni smažené slaniny.

Zaslechl jsem šramot v křoví a krávy zvedly hlavy a vztyčily uši v obavě z nebezpečí. Potichu jsem na ně promluvil a projel mezi nimi na koni směrem k místu, odkud zvuk vyšel. Vtom se křoví rozhrnulo a z potoka vystoupil obrovský bizoní býk. Chvíli jen tak stál, nasával vzduch a díval se na nás. Držel jsem strakáče v klidu, abych ho nevyplašil, neboť jsem nestál o zbytečné problémy.

Bizon po chvíli odešel kývaje hlavou do kroku a nato se z křoví vynořila kráva s rockem – společně býka následovali přes mýtinu a ven z údolí.

„Jen běž, chlapáku,“ řekl jsem. „Tvoje maso by se nám hodilo, ale patříš sem víc než já, tak si jdi, kam chceš. Přeji ti hodně štěstí.“

Velká zvířata kráčela vážně dál, zjevně s vědomím, že jim nechci ublížit.

Zatímco jsem za nimi hleděl, všechen dobytek vstal. Začínal nový den. V blízkém křoví zacvrlikal nějaký pták, a když odlétal, zahlédl jsem jasně rudé peří kardinála.

Obrátil jsem koně a rozjel se k táboru. Ještě jednou jsem se ohlédl za bizony – stáli na svahu nízkého kopce ohraničujícího prohlubeň, do které jsme na noc nahnali dobytek, a se zvednutými hlavami hleděli k západu. Nakonec pohodili velkými hlavami, otočili se a rozběhli se na východ.

Puška mi vklouzla do ruky a krokem jsem vedl strakáče na místo, kde předtím bizoni stáli. Tam jsem sklouzl ze sedla a nechal otěže viset na zem. Moje boty v trávě jen tiše šustily. Na vrcholku kopce jsem si lehl na břicho a opatrně vystrčil hlavu nad keřík ořešáku.

Uviděl jsem muže potácejícího se přibližně mým směrem. Když jsem se díval, upadl, chvilku nehybně ležel a pak se ztěžka vyhrabal na nohy. Košili měl prosáklou krví a vypadal, jako by měl každou chvíli umřít. Bylo na něm něco povědomého, co mě přimělo postavit se. Pak znovu upadl a přes protější kopec přijel jezdec.

Muž na koni mě neviděl. Jel dolů s puškou připravenou k výstřelu a bylo jasné, že chce zraněného zabít. Zamířil jsem opatrně k nim. Zraněný byl blíž ke mně než ke druhému muži. Když byl vrah asi třicet metrů daleko, zraněný se pokusil vstát.

„Nech mě na pokoji!“ vykřikl chraptivě. „Nech mě, sakra!“

Jezdec zastavil koně a zvedl pušku. „Zbyl jsi z nich poslední, dědku, a já tě odprásknu. Ať si na tobě pošmáknou supi.“

„Zdravím, Rade,“ řekl jsem a on se otočil, jako bych ho bodl do zad.

Došel jsem pár kroků za něj. „Rade, říkal jsi, že mě v Abilene chránil Divoký Bill. Tady žádný Divoký Bill není. Jen ty, já a ten staroch, kterého bys tak rád zabil.“

To se mu nelíbilo. Měl mě za zbabělce, zelenáče, co se chce vyhnout problémům, ale teď jsem na něho byl připravený a vyzýval ho – a to mu dělalo starosti.

Starý muž na zemi ztratil pistoli a nebyl ozbrojený. Bylo to jen mezi Radem a mnou.

„O co jde, Rade?“ řekl jsem. „Baví tě zabíjet starce? Bojíš se postavit vzrostlému muži na denním světle?“

Ne, to se mu nelíbilo ani za mák. Došel jsem k němu už asi na osm metrů a zůstal stát obrácený čelem k jeho pravému boku. Je snadné obrátit pušku a krýt si levý bok, ale když sedíte na koni a musíte ji otočit doprava, jde to pomalu – a on to věděl.

Začal se potit, ale já ho ani trochu nelitoval. Kdyby byl on v mém postavení, zabil by mne dřív, než bych stačil mrknout okem.

Schválně jsem ho provokoval tím, že jsem o krok postoupil do jeho palebného pole. Zřejmě si pomyslel, že mě dostane, takže zvedl pušku a otočil se o půl kruhu, aby na mě namířil.

O krok jsem ustoupil a prostřelil mu hruď přímo nad boky. Natáhl jsem pušku, střelil ho ještě jednou a on spadl ze sedla. Jeho kůň se rozběhl, opsal kruh a zastavil se.

S připravenou puškou jsem obešel okolí, protože nemusel být sám. Prérie však byla prázdná, tak jsem se k němu přiblížil. Díval se na mě ze země s nenávistí v očích. Byl ještě naživu.

„Jen počkej,“ řekl, „za tohle tě Andy zabije.“

„Možná… ale tys to chtěl také udělat, ne? A přesto jsem naživu.“

„Přece mě tady nenecháš umřít?“

„Podívej,“ řekl jsem, „jsi tady proto, že jsi pronásledoval starého muže, abys ho zabil. Postarám se nejdřív o něho. Když budeš ještě naživu, až se vrátím, uvidím, co pro tebe můžu udělat.“

Došel jsem k místu, kde padl zraněný staroch, a nejprve jsem si myslel, že je mrtvý, když jsem ale k němu přistoupil, obrátil ke mně oči. Byl to Harvey Bowers. Jeho zranění vypadalo ošklivě – nechápal jsem, jak mohl vůbec někam dojít.

„Pronásledoval mě,“ vypravil ze sebe. „Sledoval mě a střelil. Ostatní jsou mrtví… přepadli nás v noci… mysleli jsme, že nebudou problémy… spustili na nás palbu.“ Lezlo to z něho jako z chlupaté deky. „Gatese zabili jako prvního… udělala to Queenie.“

„Byla tam s nimi?“ zeptal jsem se.

„To si piš – Noaha zastřelila sama. Ta holka je ďábel…“ Jeho hlas slábl.

Koupil tři kulky přímo doprostřed těla. Nemohl jsem mu nijak pomoci.

Pohlédl kousek stranou a všiml si Rada Millera. „Je mrtvý?“

„Bude. Zasáhl jsem ho naplno.“

„To mu… patří…“

To byla jeho poslední slova, a když jsem se napřímil, slyšel jsem přijíždět koně. Byli to Handy Corbin a Jim Velký Medvěd. Jim znal toho starocha i Rada a nepotřeboval žádné vysvětlení. Ale Corbin chtěl vědět, proč ta střelba, tak jsem mu to vysvětlil.

„Chytré,“ řekl. „Mazaně jsi ho dostal.“

„Byla to jenom náhoda,“ řekl jsem, „a neviděl mě, dokud jsem na něho nezavolal.“

Ušklíbl se na mě. „Podobné náhody jsem už viděl. Potkají jen člověka, který je opatrný.“

Pohřbili jsme je na svahu kopce do mělkých hrobů a oba označili křížem. Pronesl jsem nad nimi několik slov, nad vrahem i zavražděným, a pak jsme se rozjeli zpátky ke stádu s vědomím, že začíná jít do tuhého. Cítil jsem smutek nad starým Harveym i Gatesem.

Neměli mě rádi a byli mi lhostejní, ale nějakou dobu jsme dělali spolu a já něco věděl o jejich problémech stejně jako oni o mých. Byli to dobří chlapi, jen unavení věkem a strázněmi – takových je mnoho. Ne všichni muži, kteří tvrdě pracují a šetří, skončí jako boháči. Dokázal jsem si představit, že Noah Gates a Harvey Bowers udělali svým vlastním způsobem hodně pro otevření cesty na západ. Postupovali jako průkopníci zemí osídlenou indiány, ve které neplatily žádné zákony, a museli se o sebe postarat sami. Teď leželi v hrobech a čekalo je zapomnění – jejich příbuzní je budou nějakou dobu očekávat, ale časem na ně postupně přestanou myslet. Skutečnými pionýry nebyli jen ti, kdo založili města a osady, ale i muži jako Noah Gates, kteří přispěli svým potem a krví a pohnojili půdu svými těly.

Vrátili jsme se ke stádu a pokračovali na západ. Krávy se cestou pásly, zastavovaly tu a tam, aby si utrhly kus trávy. Ranní hlad ustoupil a den se ohříval jasným sluncem. Neklidně jsem se rozhlížel po krajině.

Kelsey s Millerem budou přemýšlet, co se stalo s Radem. Je jen otázka času, kdy ho začnou hledat – a rozhodně najdou oba hroby. Radův byl označený jeho jménem, které jsme vyryli do dřevěného kříže špičkou nože, jak jsme nejlépe uměli. Někdo tam musel být, aby je pohřbil, a Andy Miller bude chtít vědět kdo.

Vjeli jsme do potoka a postupovali jím asi tři čtvrtě kilometru. Cestou jsem se střídal s Jimem na špici, abychom se vyvarovali pohyblivých písků. Vyjeli jsme z koryta, další kilometr za sebou táhli nasekané křoví a pak vjeli do dalšího potoka. Všechny říčky a potoky v okolí byly mělké a málokde bylo vody nad kolena. Když jsme vyjeli z koryta, zamířili jsme na sever. Za sebou jsme měli řeku Saline a nedaleko před sebou na severu South Branch.

Znovu jsme zahnuli na západ a v příštích dvou dnech zvládli necelých padesát kilometrů. Tou dobou byli již naši koně vyčerpaní a potřebovali si odpočinout.

„Je odsud na západ nějaký ranč?“ zeptal jsem se Jima.

„O žádném nevím.“

Několik minut jsme jeli mlčky a pak řekl: „Mezi tímhle místem a Elkhomem se pohybovalo stádo divokých krav, ale byly většinou jižně odsud. Za starých časů tam bylo několik stovek kusů, ale v poslední době jsem viděl jenom dvě stáda po dvaceti nebo třiceti kusech… ostatní jsou možná dál na západě.“

„Myslíš, že bychom jich mohli pár přihnat k těm našim?“

„Stojí to za pokus,“ řekl. „A budeme potřebovat koně.“

Tom Hacker byl nejlepší kuchař v naší partě a postupně tu práci převzal naplno. Všichni jsme měli oči otevřené, takže jsme si mohli čas od času vylepšit jídelníček antilopí kýtou, několika divokými krocany nebo tetřevem.

Okolo poledne jsme narazili na široký potok asi po kolena hluboký, kterým jsme jeli dva a půl kilometru na severovýchod. Pak jsme vystoupili na břeh. Bylo to dobré místo pro tábor obklopené několika topoly, mnoha vrbami a křovím. Rostla tam svěží tráva, protože to bylo daleko od všech stezek, kudy se hnal dobytek. Nedaleko na severu vedla cesta na západ přes Nebrasku, ale územím, kudy jsme jeli my, nikdo necestoval.

Před západem slunce ulovil Handy Corbin dva tetřevy. Spatřil je, popadl šestiraňák a vypálil dvě rány, které splynuly v jednu. Ptáci byli dobrých třicet metrů daleko, ale on je dostal oba, protože tasil rychle a hladce. Viděl jsem, jak si Hacker vyměnil pohled se svým synovcem. Za takovou trefu by se žádný střelec nemusel stydět.

První muž v táboře vždy rozdělal oheň – a toho večera to padlo na mě. Ulomil jsem několik větví z padlého kmenu, posbíral listí a kůru – a oheň se brzy rozhořel. Poté co jsem nasbíral nějaké dřevo, vrátil jsem se ke svému koni, abych pomohl sehnat stádo na noc.

Byl to malý sevřený tábor chráněný na jedné straně hustým křovím a stromy a na druhé zátočinou potoka s vysokým břehem.

Sehnali jsme stádo více dohromady. Největší výhoda toho tábora spočívala v tom, že byl prakticky neviditelný, dokud někdo nevstoupil přímo do něj. Ale i tak jsem cítil obavy. Dojeli jsme daleko a po většinu cesty se snažili zakrýt stopy, ale žádná se nedá zahladit úplně a hodně záleželo na tom, jak moc byli odhodlaní nás najít.

Hacker okousal hovězí kost, hodil ji do křoví a otřel si ruce o trávu. „Chancy, už ses rozhodl, kam pojedeme?“ zeptal se mě. „Chci říct, už jsi vybral místo?“

„Nikdy jsem ve Wyomingu nebyl.“

„A necháš si poradit?“

„To si piš. Musím najít pro tenhle dobytek dobrou trávu a vodu, postavit před zimou pár baráků a rozběhnout ranč. Takže si rozhodně poradit nechám.“

„Před pár lety jsem tady sloužil v armádě,“ řekl Hacker. „Přes tuhle zemi se táhne vysoká hradba červených hor s jediným dlouhým průsmykem, jímž protéká potok. Za tím pohořím je moc hezká krajina.“

„Podívám se tam,“ řekl jsem, „i když možná pojedeme dál. A podle toho, co říkáš, to je místo, které hledám.“ Když jsem se po delší době probudil, slyšel jsem Cottona Maddena, jak si prozpěvuje „Lovce z Kentucky“. Nějakou dobu jsem ležel, naslouchal jeho tichému melodickému hlasu a díval se do ohně. V té chvíli jsem začal přemýšlet o Kitty Dunveganové z Tennessee.

Kdypak ji asi zase uvidím? Jak moc se do té doby změní? A jak se změním já?

„Ta změna,“ řekl jsem polohlasně, „bude velká. Bude na ni dost času.“

6. kapitola

Hnát dobytek je docela monotónní. Pomalu jsme postupovali na západ a jednotlivé dny se měnily jen podle uražené vzdálenosti a pastvy a vody, kterou jsme našli.

Nepotkali jsme jedinou lidskou bytost, bělocha ani indiána, a jak jsme jeli dál na západ, trávy ubývalo a půda se stávala písčitější. Viděli jsme spousty stop divokých koní a antilop, které jsme zahlédli každým dnem.

Hnali jsme stádo, zpívali, večer si vyprávěli u ohně a postupně jeden druhého poznávali. Tom Hacker nebyl jen nejlepší kuchař, ale také nejchytřejší z nás všech. Cotton měl nejlepší hlas a nejčastěji žertoval. Jim byl nepochybně nejlepší stopař a jezdec, v čemž mu mohl směle konkurovat Cotton. Handy Corbin byl považován za nejlepšího střelce – to nikdo nezpochybňoval, dokonce ani já.

A nebylo pochyb ani o tom, kdo je z nás nejsilnější. Tím, jak jsem pracoval jako chlapec a pak na lodích a při dopravě zboží, získal jsem sílu, aniž bych se o to musel nějak zvlášť snažit.

Občas jsem se v sedle zamyslel sám nad sebou. Měl jsem pocit, že se neučím tak, jak bych měl. Jim mi vykládal o trávě, rostlinách a zvířatech. Učil mě také vše, co jsem nevěděl o stopování, ale co jsem potřeboval ze všeho nejvíc, bylo čtení knih. Záviděl jsem lidem, kteří mohli studovat a chodit do školy.

Přesto jsem svým způsobem trochu vyrostl. Postavení šéfa s sebou přinášelo zodpovědnost. Musel jsem se postarat o své muže, koně a dobytek a vybudovat ranč pro Tarltona i pro sebe.

Mnoho mužů mého věku velelo stádu nebo ranči, takže na tom nebylo nic neobvyklého, ale člověka to změní, když ví, že jsou na jeho rozhodnutích závislí jiní.

Ačkoliv byl Corbin považován za pistolníka party, já už zabil dva muže; nijak jsem ale netoužil po tom, aby to každý věděl. O takovou pověst jsem opravdu nestál. Nejspíš jsem chtěl být jako Tarlton – vzdělaný, vážený, dobře oblečený a oblíbený. Ten muž měl svou důstojnost a byl gentleman každým coulem – a o něco takového jsem stál víc než o cokoliv jiného.

Připadá mi, že člověk přijde na tento svět s trochou nezpracovaného materiálu – se sebou samým. Jeho rodiče ho mohou postrčit správným směrem a něco naučit, ale to, co se z něho nakonec stane, závisí vlastně jenom na něm. Vždycky mohou uhodit zlé časy, přijít války a tragédie jako hladomor, nemoci a podobně – a někteří lidé se narodí s penězi a jiní bez nich. Nakonec je však jenom na člověku samotném, co z něho bude, a na žádné z těch okolností nezáleží. U koní, psů a lidí se počítá charakter.

Poprvé jsem měl přesný cíl – vlastně dva cíle: vybudovat prosperující ranč a ze sebe udělat muže, na kterého bych mohl být hrdý. Po tom posledním jsem toužil už nějakou dobu, ale až dosud jsem si z toho nevytvořil svůj cíl. Vždycky to ve mně bylo, napůl pojmenované přání v temném zákoutí mé mysli – a teď se vynořilo na světlo a já s ním musel něco udělat.

Nechtěl jsem se vrátit do Tennessee jako obyčejný syn zloděje koní. Můj táta byl dobrý člověk a nejlepší způsob, jak lidi přesvědčit, že mu křivdili, byl stát se významným mužem.

Tom Hacker dojel k místu, kde jsem seděl na svém koni a pozoroval dobytek. „Chceš radu?“ zeptal se mě.

„Zkus to.“

„Měli bychom si odpočinout. Koně jsou uštvaní. Na takovou cestu bychom jich potřebovali dvakrát tolik. Jestli nás ti chlapi dojedou, postaráme se, aby toho litovali.“

„Tak dobře. Odpočineme si.“ Zavěsil jsem nohu přes hrušku sedla. „Hodně čteš, Tome?“

Překvapeně na mě pohlédl. „No… vlastně… jo. Vše, co mi přijde pod ruku. Ale v sedlovém vaku se toho moc vozit nedá.“ Na chvíli se odmlčel. „Proč se ptáš?“

„Tohle je velká země. Bude potřebovat velké muže, aby ji řídili, a myslím si, že velký muž by toho měl mít v hlavě víc než já. Tarlton slíbil, že mi pošle pár knih, ale to asi nebude stačit.“

„Taky jich pár mám,“ řekl Hacker. „Nemůžu říct, že by byly přímo vzdělávací, ale dobře se čtou.“ Nacpal si dýmku. „Mám Opuštěný ranč od Mayneho Reida a Za Mississippi od Richardsona.“

„Rád bych si je přečetl.“

„Jasná věc.“ Zapálil si. „Když jsem odjížděl z domova, měl jsem čtyři knihy. McGuffeyho čítanku jsem vyměnil s majitelem jednoho obchodu v Missouri za knihu Hory a krtiny od Franka Marryata. Nevěřil bys, kolikrát jsem cestou vyměňoval knížky. Dvakrát nebo třikrát v armádě, pětkrát nebo šestkrát na cestách. Vypadá to, jako by všichni hladověli po četbě – a mezi lidmi je knih jen málo. Marryata jsem vyměnil s jedním hráčem v Cheyenne a tři roky nato mi někdo nabídl tu samou knížku s mým vepsaným jménem v Beevillu v Texasu. Z toho je vidět, jak knížky kolují.“

Nechali jsme stádo tři dny na jednom místě a drželi ho v mělkém údolí u potoka, aby ho nebylo vidět na obzoru. Odpočinuli jsme si my i naši koně a krávy se zdály spokojené, že se mohou pást na jednom místě. Jedli jsme, spali, povídali si celé hodiny u ohně – a při tom všem jsme opravovali výstroj, čistili si zbraně a pozorovali lenivějící dobytek.

Byla to příjemně strávená doba, ale všichni jsme měli pocit, že nepotrvá dlouho. Zatím jsme měli štěstí, ale nacházeli jsme se v indiánské zemi a někde za námi byli naši nepřátelé.

Třetího dne jsme za rozbřesku vyrazili proti proudu potoka, ale hnali jsme stádo jen asi půldruhého kilometru a pak jsme po zbytek posledního dne odpočívali na čerstvé pastvině.

Čtvrtého dne jsme znovu vyrazili, hnali dobytek pomalu, nechali ho zastavovat a pást, ale celou cestu jsme ho udržovali v pohybu na západ. Jim, který jel vpředu, dojel ke mně na konec stáda.

„Zkřížil jsem stopu pěti okovaných koní,“ řekl. „Asi dva dny starou… jeli z jihu. Jeden z nich patřil Andymu Millerovi.“

Takže už byli blízko. Sice minuli naši stopu, ale někde vpředu na ni narazí. U poledního kafe jsem si do písku načrtl hrubou mapu. Na severozápadě bylo Cheyenne a dál na sever Fort Laramie.

„Pokusíme se přejet řeku Platte někde u potoka Horsetail,“ oznámil jsem svým mužům. „Jestli se se mnou něco stane, převezme velení Hacker a najdete co nejlepší pastvinu, na které počkáte na zprávu od Tarltona.“

Někteří lidé si myslí, že budou žít navždy, ale já mezi ně nepatřil. To, jakého věku se muž dožije, záleží na tom, jak je opatrný a s čím se v životě setká. Kulka nebo šíp jsou v prérii jen dva z mnoha způsobů, jak sejít ze světa – váš kůň může v běhu šlápnout do nory prérijního psa a shodit vás, může vás nabrat na rohy splašený býk, můžete se utopit při překonávání řeky, uvíznout v pohyblivém písku nebo skončit pod kopyty splašeného stáda. A to nemluvím o chřestýši nebo vzteklém skunkovi, který se člověku může zakousnout do obličeje, když spí pod širým nebem. Byla to drsná, nehostinná země a my se naučili chodit po ní opatrně a s očima otevřenýma a věřit v Boha a rychlou ruku s pistolí.

Zatímco slunce pálilo a nad naší trasou visela oblaka prachu, jeli jsme na severozápad přes písečné duny, rozvodněné potoky a do dlouhých kopců. Tam, kde bylo málo vody, jsme ztratili několik kusů a na horké, prázdné obloze nad námi kroužili supové. Potili jsme se, kleli, štvali koně, až jim od huby kapala pěna, a spali, kdykoliv se nám naskytla příležitost.

A pak přišly deště, které zachránily stádo a nejspíš i nás, ale proměnily zemi v moře bahna, místy zasypávané tvrdými kroupami. Pod Tomem Hackerem padl kůň a Tom z toho vyvázl s nohou sedřenou od kyčle ke kolenu a ošklivě vymknutou rukou.

Někde blízko ležel Julesburg a my zatoužili po jídle, které jsme si sami neuvařili. Chtěli jsme také spatřit jiné tváře než ty, které jsme viděli každý den. Zahnali jsme dobytek do kotliny lemované skalnatými útesy. Tom, který se zraněnou nohou nemohl jet na koni, se nabídl, že stádo pohlídá, až pojedeme do města. Jim se rozhodl zůstat s ním.

Něco uvnitř mě před Julesburgem varovalo a já nechtěl nechat stádo v péči pouhých dvou mužů. To město mělo špatnou pověst a jeho okolí nebylo o nic lepší. Ale potřebovali jsme zásoby a také změnu, takže jsme se tam s Cottonem a Corbinem vypravili.

Tohle bylo třetí město v oblasti nazvané Julesburg a říkalo se o něm, že je nejdivočejší v zemi – od počátku své historie bylo potřísněné krví.

Uvázali jsme koně k zábradlí, ale nákladní zvířata jsme odvedli do vedlejší uličky na konci tržiště. Koupili jsme mouku, cukr, sušené ovoce, kávu a tucet plátků slaniny a já přidal ještě papírky a tabák pro kuřáky a velký pytel tvrdých bonbonů. Nakoupil jsem také fazole, rýži a několik plechovek rajčat. Všechno jsme naložili na muly a připravili je k odjezdu.

„Myslíš, že jsou ve městě?“ zeptal se Cotton.

„Co na tom záleží?“ opáčil Corbin krátce. „Jestli chtějí výprask, ať si pro něj přijdou.“

„Nestojíme o problémy,“ řekl jsem. „Najíme se a odjedeme z města. Dokud nás nebudou pronásledovat, necháme je na pokoji.“

Corbin na mě pohlédl. „O co jde? Ty –“

„Neříkej to.“ Stál jsem proti němu. „Mám tě rád, Handy, jsi dobrý chlap, tak neříkej nic, čeho bychom oba litovali. Na prvním místě mám povinnost ke svému parťákovi a dobytku a nechci nechat zatáhnout sebe nebo své muže do přestřelky, jen abych něco dokázal tomu póvlu.“

„Kelseymu se to nebude líbit,“ ušklíbl se Corbin, „že mu říkáš póvl.“

„A co je jiného?“

Ulice byly plné čtyřkoláků a povozů a úvaziště pro koně vypadalo, jako by se tam sešla zvířata označená všemi cejchy, co jich jen bylo západně od Mississippi. Vmísili jsme se do davu na chodníku a kráčeli k restauraci Bon Ton, budově s nízkou střechou a vývěsním štítem zavěšeným nad ulicí. Uvnitř byly dlouhé stoly s lavicemi po obou stranách.

Našli jsme si místa – Handy s Cottonem u jednoho stolu, já u druhého na protější straně místnosti. Obsloužili jsme se a pustili se do jídla. Talíře měly modrou glazuru stejně jako hrnky. Bylo to rozhodně lepší než jíst v dřepu u ohně někde u stezky.

Náhle se otevřely dveře a dovnitř vstoupil Caxton Kelsey doprovázený LaSallem Princem. Došli k jednomu stolu a posadili se naproti Cottonovi a Corbinovi. Mě neviděli, protože jsem byl za nimi.

Kelsey Cottona Maddena ani Corbina ještě neviděl a nevěděl, že patří ke mně, a nezdálo se, že by si jich teď všímal. Já si však byl jistý, že vědí, že tam jsme. Mohli zahlédnout značky na našich koních uvázaných venku. A mně neuniklo, jak si prohlíželi zákazníky v Bon Tonu.

Obvykle jím pomalu, ale toho dne jsem do sebe svou porci naházel ve spěchu s vědomím, že se zanedlouho něco semele. Dolil jsem si kávu z konvice a čekal.

„Venku jsem si všiml nějakých koní se značkou Šikmý TC,“ poznamenal Kelsey. „Kdo jezdí pro tuhle značku?“ Než stačili Corbin nebo Madden promluvit, řekl jsem: „To je moje značka, Kelsey. Moje a Tarltonova. Chceš nám něco?“

Velice pomalu se obrátil a pohlédl na mě. „Dnes tady nemáš Hickoka, aby tě chránil, Chancy,“ poznamenal.

„Hm, to je zvláštní. Mně se zdálo, že chránil tebe.“

V Bon Tonu bylo nejmíň čtyřicet lidí a všichni nám věnovali pozornost, takže jsem se rozhodl Kelseymu trochu zatopit.

„Slyšel jsem, že na stádo Noaha Gatese zaútočila banda darebáků,“ řekl jsem hlasem, který tam nemohl nikdo přeslechnout, „a že zabili Gatese i jeho společníky. Pak to stádo ukradli.“

Obrátil jsem se a rozhlédl se po místnosti. „Velká škoda, byli to zoufalí staří chlapi, co sem přijeli až z Texasu. Ten, kdo je zavraždil, byl prašivý kojot.“

Půl tuctu hlasů promluvilo souhlasným tónem. Pak se jeden muž zeptal: „Máte ponětí, kdo ti darebáci byli?“

„No,“ řekl jsem, „poslední z těch starochů utekl k nám, abychom jej ochránili. Nezvládl to, protože umíral, už když jsem ho našel, ale jeho vrah mu jel po stopě a pokusil se ho dorazit.“

„Doufám, že jste toho skunka zabil.“

„Už nikomu neublíží. Jmenoval se Rad Miller a byl to bratr Andyho Millera, jednoho z té bandy.“

LaSalle Prince si utřel ústa hřbetem ruky. Přehodil nohu přes lavici, stále zády ke mně, a postavil se. Zašmátral v kapsách a hodil na stůl minci. Všude kolem mě to zahučelo vzrušeným hovorem a slyšel jsem víc než jednoho muže říkat: „Zasloužili by zlynčovat!“

Caxton Kelsey už také vstával, když jsem znovu promluvil: „Pro lidi tohohle druhu není v teritoriu místo. Doufám, že je uvidím všechny viset.“

Nezdálo se, že by proti tomu někdo něco namítal, a Kelsey a LaSalle Prince už byli téměř venku ze dveří.

Náhle se ozval jeden muž: „Ale já viděl Andyho Millera tady ve městě – jsou to ani ne dvě hodiny!“

Několik mužů rychle vstalo, zaplatilo za jídlo a odešlo. Handy Corbin na mě pohlédl, když jsem si znovu doléval hrnek. „Já ti nerozumím, Chancy,“ řekl. „Pořádně jsi píchnul do vosího hnízda.“

Pokrčil jsem rameny. „Teď tady nemůžou prodat žádný Gatesův dobytek. Mají ukradené stádo, ale také plný pytel problémů, co s ním.“

Velký vousáč uhodil hrnkem o stůl a vstal: „Chcete říct, že ti dva patří k nim?“

„Jsou to vůdci bandy,“ odpověděl jsem.

„A proč jste to sakra neřekl?“ vybuchl. „Mohli jsme je dostat.“

„Jeden z těch mužů byl Caxton Kelsey,“ řekl jsem, „a ten druhý LaSalle Prince. Chcete, abych tady vyprovokoval přestřelku s jejich bandou?“

Vydechl a dopadl zpátky na lavici. „Ne, to rozhodně nechci. Ale riskoval jste.“

„Přinutil jsem je odejít,“ řekl jsem. „Teď se budou muset pohnout dál, ale pochybuji, že utečou tomu, co se o nich bude vyprávět.“

Když jsme jeli zpátky ke stádu, byl všude klid, ale nechtěli jsme marnit čas. Osedlali jsme čerstvé koně a začali hnát stádo na sever.

Člověk pohánějící stádo krav různého druhu a stáří musí být na pozoru. Musí předvídat všechny problémy, které se mohou objevit, a jediné, čím si může být jistý, je to, že se stane něco, co nepředvídá.

Dobytek je lekavý a náhlý zvuk, nečekaný pohyb, záblesk nebo zarachocení pánví ho může splašit. A všechny krávy jako by byly nadané bláznivou schopností vidět v každém stínu duchy, skřítky nebo vlky. Nekonečné hodiny se mohly pokojně plahočit kupředu a pak se náhle tryskem rozběhnout – a dlouhorohý dobytek umí utíkat jako vyplašená antilopa.

Zatím nám to šlo až moc snadno. Naše stádo bylo unavené pochodem a po většinu cesty mělo dobrou pastvu a kromě několika krátkých úseků i dost vody. Ale teď ho čekala dlouhá, prašná pouť suchou krajinou, kde bude muset ujít velkou vzdálenost, než se znovu napije.

Kelsey a jeho muži věděli, že máme namířeno do Wyomingu, protože to nebylo žádné tajemství a ve městě jako Abilene se nic neutajilo. Tušil jsem, že vyrazí do Cheyenne, stráví nějaký čas v saloonech a hernách a pak se rozjedou na jih, aby si na nás počíhali někdy během posledních dnů naší cesty.

Odhadoval jsem, že ukradené stádo nechají na nějakém ukrytém ranči vybudovaném psanci a budou pokračovat v cestě bez něho. Chtěli můj dobytek, ale nejvíce ze všeho moji kůži. Příliš se však nevyplácí spoléhat na vlastní odhad toho, co jiný člověk udělá – mohl by udělat něco jiného, co vás vyhodí ze sedla.

Překročili jsme řeku Lodgepole a pokračovali na sever přes pláně Chugwater, pomalu, abychom šetřili koně. Dvakrát jsme narazili na divoké mustangy, kteří však utekli, když jsme se přiblížili; pak nás zvědavě doprovázeli, ale udržovali si uctivou vzdálenost.

Jim Velký Medvěd na mě počkal, abych ho dojel na jeho pozici na konci stáda. Bez ohledu na to, že jsem téhle partě velel, jsem se s ostatními pravidelně střídal, aby ta nejhorší práce nezůstala jenom na některých z nás. Jet na konci stáda znamenalo pohybovat se v oblaku prachu a velkém horku, pokud zrovna nefoukal vítr. Další horké místo bylo na závětrné straně stáda, kam sálalo vedro z několika stovek kravských těl.

„Tohle je čečenské území,“ poznamenal Jim, „a před sebou máme Siouxe. Radši bychom měli mít oči otevřené.“

Napojili jsme stádo a urazili ještě pár kilometrů, abychom ho mohli sehnat na noc. Nejlepší místo, které jsme našli, bylo pod mírným svahem kopce, který skýtal slabou ochranu před větrem.

Toho večera jsem osedlal strakáče a vydal se na průzkum. Především jsem se ale chtěl dostat dál od stáda, protože jsem si potřeboval něco promyslet. Navíc Jim pracoval jako zvěd už několik měsíců a bylo načase, abych ho nechal trochu odpočinout a zároveň se lépe seznámil s krajinou.

Když jsem jezdil už asi hodinu, zamířil strakáč do jednoho údolí mezi kopci. Rostlo tam několik topolů a pár vrb, takže tam mohla být voda.

Po téhle trase jsme měli jet následujícího dne a hodně by nám pomohlo, kdybychom mohli pořádně napojit stádo v pravý čas, takže jsem ho pobídl ke stromům.

Slunce stálo nízko na obloze a barvilo mraky do červena. Soumrak byl nedaleko. Listy topolů o sebe jemně šustily. Nebylo slyšet nic jiného než tichý dusot kopyt.

Před sebou jsem uviděl stát indiána s puškou v ruce, který na mě mlčky čekal. Na okraji lesa jsem zahlédl dalšího… a dalšího… a dalšího.

Bylo jich tam nejmíň šest a já byl sám.

7. kapitola

Můj kůň kráčel kupředu a já zvedl pravou ruku dlaní ven. Sevřel jsem ji v pěst, pak jsem narovnal ukazováček a prostředníček a zvedl je vedle obličeje na znamení přátelství. Indiáni čekali bez hnutí.

Jen málo indiánů odolá dobrému obchodu s koňmi a my je právě teď potřebovali ze všeho nejvíc. Měl jsem pocit, že by tihle indiáni ocenili trochu hovězího, a když jsem se přiblížil, udělal jsem znamení pro obchod – zvedl jsem dva ukazováčky, překřížil zápěstí, aby ukazovaly opačným směrem, a několikrát pohnul rukama proti sobě. Toto znamení se mezi různými kmeny z plání a hor trochu lišilo, ale na tom nezáleželo.

Poznal jsem, že to jsou Čejeni, urostlí, od pohledu dobří bojovníci. Neměli válečné barvy a jeden z nich měl na sedle přivázanou antilopí kýtu a nějaké další maso.

Jeden z indiánů náhle promluvil: „Kdo ty?“

„Otis Tom Chancy. Ženu se svými muži dobytek a hodili by se nám vaši koně. Napadlo mě udělat obchod – hovězí za koně.“

Chvíli si mě prohlížel, pak ukázal na mého strakáče a řekl: „To indiánský kůň.“

„Vyměnil jsem ho,“ řekl jsem. „Dostal jsem ho od jednoho Šošona.“

„Jaké jméno ten Šošon?“

„Jim Velký Medvěd. Jede se mnou.“

„Jak ty naučil znakovou řeč?“

„Vyrůstal jsem s Čerokézy.“ Tady jsem udělal znak pro přítele a pak se dotkl prsty rtů, což znamenalo bratra.

Obrátil jsem koně, pokynul jim, aby mě následovali, a oni se po krátkém zaváhání rozjeli za mnou – uvolněně, ale opatrně.

Protože jsme se pohybovali po indiánském území, připadalo mi jako dobrý nápad se s nimi spřátelit. Člověk by měl bojovat, když mu nic jiného nezbývá, ale rozhodně by neměl vyhledávat problémy. Samozřejmě ze sebe může udělat blázna, když předpokládá, že ten druhý chce mír, a k téhle chybě občas dochází, protože mnoho indiánů nezná jiný způsob, jak něčeho dosáhnout, než válku.

Jim nás viděl přijíždět, a když jsme vjeli do tábora, všichni odpočívali, ale zároveň byli ozbrojení a ve střehu. Všimli si toho i Čejeni.

Na ohni bylo jídlo a Tom se podíval na indiány a začal krájet kusy hovězího. Posadili jsme se kolem ohniště a Čejeni spořádali skoro celý kravský bok a vypili pěkných pár litrů kávy, než jsme se pustili do smlouvání o koních.

Corbin se přikradl vedle mě. „Chceš je nechat v táboře přes noc?“

To byl trochu problém, ale já neviděl způsob, jak se tomu vyhnout. Potřeboval jsem koně, ale také jsem chtěl, aby indiáni věděli, že se jich nebojíme a že budeme v případě potřeby bojovat.

Než nás obklopila tma, domluvili jsme se na výměně hovězího za koně. Oni odjedou zpátky do tábora pro koně a pak výměnu uskutečníme. Ale chtěli jsme dobrá zvířata, to jsem zdůraznil. Jinak z obchodu sejde.

Vlastně jsem ty koně potřeboval velmi nutně. Naši byli strhaní, přepracovaní a blížili jsme se ke krajině, kde jsem se chtěl usadit. Jakmile tam dorazíme, budeme muset stáda neustále objíždět, aby je indiáni neodehnali, a zároveň stavět ohrady, chatu pro nás a nějaké přístřeší pro koně.

Jim Velký Medvěd si vzal první hlídku, a když vyjížděl z tábora, Čejeni za ním hleděli. Tihle indiáni vypadali, že jsou připravení na jakoukoliv potyčku. Nás bylo pět a jich šest a kromě svým šestiraňáků jsme nebyli o nic lépe ozbrojení.

Tom s Cottonem si lehli a indiáni se zabalili do přikrývek, ale nikoho z nás tím neoklamali. Věděli jsme, že zůstanou vzhůru, alespoň někteří z nich. Po nějaké době si šel lehnout i Handy Corbin a já zůstal sedět u ohně s puškou v klíně.

Bylo ticho – neslyšeli jsme nic než vytí kojota v dálce. Dobytek ležel a zdál se být spokojený. Po nějaké době jsem se také zabalil do deky a zavřel oči, ale v ruce jsem držel revolver a pušku měl na dosah.

Cotton vstal krátce po půlnoci, přidal trochu vody do kafe a připojil se k němu Tom. Cotton vyjel, aby vystřídal Jima, a když Tom dopil kafe, odjel také. Jim se posadil k ohni a já usnul, když tam ještě byl. Dohodli jsme se mezi sebou, že buď Tom, nebo Cotton dojede během noci občas k ohni, aby to tam obhlédl, až půjde Jim spát.

Byly asi dvě hodiny po půlnoci, když jsem se probudil. Byl čas, abych s Handym vystřídal ostatní. Několik minut jsem ležel bez hnutí a jen poslouchal – studoval noc ušima.

Z místa, kde jsem spal, jsem viděl na oheň, který už vyhasl na rudé uhlíky. Stoupalo z něho trochu kouře, který se mísil s párou z konvice. Zničehonic jsem uviděl, jak se jeden indián pod přikrývkou pohnul. Vyklouzl zpod ní jako had a v ruce držel nůž.

Netuším, co měl za lubem. U indiána jeden nikdy neví. Měli jsme v táboře spoustu věcí, které by se mu mohly hodit, a pro indiána je každý mimo jeho kmen lovná zvěř. Podříznout jednoho z nás by podle jeho uvažování byla úplně normální věc. Ale já nechtěl žádné problémy, pokud to nebude nutné, takže jsem jen natáhl kohoutek vinčestrovky.

Ten Čejen strnul, jako by mu někdo přitloukl nohy k zemi, ale já jen ledabyle vstal a došel k ohni, aniž bych si ho všímal. Viděl, že kohoutek mé pušky je vzadu, a věděl, jaké má možnosti.

Zvedl jen klacek a začal z něho štípat třísky, aby oživil oheň, jako by to měl od začátku v úmyslu – a možná to tak i bylo.

Z ohniště vyšlehly plameny, já nalil do hrnku kafe a podal mu ho přes oheň – levou rukou. A on si ho vzal, také levačkou. Zdálo se mi, že jsem zahlédl, jak mu zajiskřilo v očích.

Oba jsme se napili kafe a pak přišel k ohništi Corbin. Poznal jsem mu na očích, že byl také vzhůru. A nejspíš to poznal i Čejen. Kdyby na někoho pozvedl nůž, sestřelily by ho nejmíň dvě pušky – a on to dobře věděl.

Když se rozednilo, indiáni odjeli a po několika hodinách se vrátili s koňmi. Provedli jsme výměnu, vzali si šest čerstvých ponyů a Čejeni nám k nim přidali ještě čtvrtku bizona.

Potřásli jsme si rukama – ten velký Čejen a já – a usmáli se na sebe. Ani jeden z nás se nenechal oklamat a padli jsme si do oka.

Odjel na svém koni asi třicet metrů daleko a otočil se v sedle. „Kam jedete?“

„Někam nahoru podél řeky Powder.“

„To je zem Čejenů.“

„Nechceme dělat problémy. Jenom tam chceme chovat pár kusů dobytka. Přijeď se za mnou podívat. Budu mít pro tebe hovězí.“

Odjeli a my se za nimi chvilku dívali. Pak jsme znovu rozhýbali stádo.

Za večerního chladu jsme dorazili k červenému hřebeni, o kterém mluvil Tom Hacker. Cestou jsme nijak nespěchali; dobytek byl vypasený a vypadal dobře. Hřeben se tyčil nad travnatou prérií a bránil nám v cestě.

„Ty říkáš, že je v něm průchod? Jak daleko?“

„Jenom hádám,“ odpověděl Jim, když se rozhlédl po krajině a hřebeni, „ale řekl bych asi tak sedm osm kilometrů na sever. Protéká jím prostřední koryto řeky Powder a je to velká, široká díra. To ale neznamená, že by ji nedokázalo uhájit pár chlapů s puškami. Za ní je voda a tráva – dobrá pastva podél potoků Buffalo nebo Spring.“

Pár hodin poté jsme projeli průrvou v hřebeni zvanou Díra ve zdi a umožnili stádu rozběhnout se podél řeky. Byla už skoro tma, ale nechali jsme krávy trochu napást, než je seženeme na noc.

O dva dny později jsme našli místo, které jsme hledali – údolí mezi kopci místy porostlé stromy a křovím a s potokem vinoucím se pod rozeklaným skalním srázem, jenž stínil jeho hladinu. Byla v něm dobrá voda – sladká a chladná. Rostla tam svěží tráva – na pláni a nízkých kopcích hlavně butelua a na vyšších hřebenech divoká pšenice.

Vypustili jsme stádo do údolí obehnaného skalami a začali stavět chatu pod stromy. Většinu práce jsem odvedl já s Hackerem a Maddenem, zatímco Handy Corbin s Jimem Velkým Medvědem hlídali stádo. Sem tam zastřelili antilopu nebo vysokou a jednou za čas i bizona. Týdny rychle ubíhaly bez jakýchkoliv problémů.

„Myslíš, že jsme je setřásli?“ zeptal se mě Madden. „Ne,“ odpověděl jsem. „Oni přijdou.“

„Zdá se mi, že máš pravdu,“ poznamenal zachmuřeně Jim Velký Medvěd.

Protože jsem uměl nejlépe zacházet se sekerou, dělal jsem záseky do klád na srub. Dala se očekávat tuhá zima, a proto jsme postavili dobře izolovanou a pevnou chatu beze spár a uvnitř velký krb na pořádná polena. Ale každý den, bez ohledu na to, kolik práce jsme odvedli, jsem si našel čas na projížďku po okolí. Večer jsme mluvili o tom, co jsme viděli, a jelikož většina honáků má cit pro terén a celkové rozvržení krajiny, brzy jsme začali získávat představu o tom, jak to kolem ranče vypadá.

„Budeme muset nasušit seno,“ řekl jsem, „tak se dívejte po dobrých loukách.“

Přitáhli jsme z lesa klády a posbírali všechny dobré popadané kmeny a vystavěli hranici palivového dřeva na zimu. A za celou tu dobu jsme nikoho neviděli, dokonce ani indiána.

Než začaly z hor foukat studené větry, narovnali jsme u chaty hranice dřeva, na pastvinách připravili stohy sena a u jednoho útesu postavili přístřešek pro dobytek, který využíval skalní stěnu jako ochranu před větrem. Pracovali jsme tvrdě a vytrvale a stále nepřicházely žádné komplikace.

Ale já si dělal starosti – ani ne tak s tím, co by se mohlo stát, až nás najdou Caxton Kelsey s LaSallem Princem, ale s tím, co řekne Tarlton, až přijede.

Když jsme uzavřeli v Abilene smlouvu, řekl, že se k nám ještě tentýž rok připojí s dalším stádem. To znamenalo, že pokud přijede, mělo by to být co nejdřív. Široko daleko nebyla žádná pošta a zdálo se, že nejlepší způsob, jak se dozvědět nějaké novinky, je dojet do Cheyenne nebo Fort Laramie, které bylo o něco blíž. A také pokud bylo stádo na cestě k nám, měli bychom ho vyhlížet. Vše, co Tarlton věděl, bylo, že máme namířeno do Wyomingu.

Nebylo to ale tak zlé, jak by se mohlo zdát, protože v roce 1871 bylo ve Wyomingu tak málo dobytka, že se cestou mohl od lidí dozvědět, kam jsme jeli. Ovšem bez průvodce by ranč nikdy nenašel.

Tyhle obavy mě dovedly k tomu, že jsem začal uvažovat o cestě do Fort Laramie. Většina práce už byla hotová. Teď už jsme museli hlavně dohlížet na dobytek a dávat pozor na indiány, takže jsem chlapům pověděl, co mám v plánu. „Vezmu dva z vás s sebou,“ řekl jsem, „a můžete táhnout karty o to, kdo pojede.“

Vyhráli Corbin a Hacker, ale Hacker hodil vítězného krále zpátky na balíček. „Vezmi s sebou Cottona,“ řekl. „Je mladší a potřebuje se podívat na nějakou holku, než se tady zahrabe na zimu.“

Listí opadalo, tráva zhnědla a vítr vanoucí od pohoří Big Horns byl vlezlý a studený. Když se člověk vypraví na cestu v takovém počasí, nutí ho to přemýšlet, co udělá se svým letním výdělkem.

Projeli jsme Dírou ve zdi a zamířili k Fort Laramie. Nejeli jsme ještě ani hodinu, když jsme překřížili první stopy zhruba tuctu neokovaných ponyů směřujících na jihozápad.

„Žádné vleky za koňmi,“ poznamenal Corbin, „takže to nebylo stěhování do jiného tábora. Nebyly tam ženy a děti.“

„Třeba to byla lovecká výprava,“ navrhl Cotton Madden.

Jeli jsme dál, ale před soumrakem jsme narazili na další řadu stop rovněž vedoucích na jihozápad – tentokrát to byli čtyři jezdci.

Nikdo z nás z toho nedělal žádné závěry, ale měli jsme o čem přemýšlet. Zatím to nic neznamenalo, ale mluvilo se o tom, že se Čejeni vydali na válečnou stezku a seskupují síly.

Fort Laramie byla největší vojenská pevnost, jakou jsem kdy viděl. Ležela na pláni v ohybu řeky Laramie, pojmenované po francouzském Kanaďanovi, lovci Jacquesovi La Ramée, kterého v roce 1820 zabili indiáni. Pevnost byla nejdříve obchodní stanice pro trapery postavená v roce 1834 a mnoho let se tam zastavovali lidé směřující na západ.

Byla to rozlehlá osada s mnoha budovami všeho druhu, z nichž asi polovina stála okolo cvičiště, a zbytek ležel od pohledu rozesetý bez ladu a skladu. Kopce v okolí byly na podzim hnědé a většina stromů u řeky již shodila listí.

Dojeli jsme k obchodu pro vojáky, sesedli, uvázali koně a šli dovnitř. U baru stáli tři muži, ale jen jeden z nich byl voják.

Barman k nám přistoupil se sklenicí v ruce, kterou právě leštil. „Žitnou,“ řekl jsem, „a informaci.“

Nalil nám, zamžoural přes cigaretový kouř a položil obě dlaně na pult. „Co chcete vědět?“

„Čekáme stádo dobytka… malé stádo. Měl by ho nejspíš přihnat muž jménem Tarlton.“

„Dobytek? Stádo dobytka se tu neukázalo za celou dobu, co tady dělám. Jediný dobytek, co jsem viděl, jsme si sem přihnali pro svoji potřebu.“

Jeden z mužů u baru, podsaditý chlap v kabátu z jelenice, se napůl otočil. „Tarlton? Ten obchodník s dobytkem z Abilene? Odjel z Abilene dřív než já… a to bylo asi před měsícem.“

Corbin do sebe hodil pití. „To je zlé, Chancy,“ řekl. „Už se tady měl objevit.“

„Nějaké problémy s indiány?“ zeptal jsem se.

„Nic, co by stálo za řeč,“ odpověděl muž v kabátu z jelenice. „Ale znáte indiány, těm do hlavy nikdo nevidí. Kam mělo to stádo namířeno?“

Zaváhal jsem. Věděl jsem, že se armádě moc nezamlouvají chovatelé dobytka, kteří se usazují na indiánském území. „Dál na sever,“ řekl jsem nakonec.

„Tak to byste měli mít vlastní armádu. Siouxové nestojí o to, aby se mezi nimi pohybovali běloši.“

„Myslel jsem, že je to území Čejenů.“

„Siouxové nebo Čejeni, vyjde to na stejno. Jestli se pokusíte usadit v jejich zemi, přijdete o skalpy.“ Odmlčel se. „Člověk se ještě může spřátelit s Čejeny, i když jsou to výborní válečníci, když to musí být. Ale nevěřím, že by se sám Ďábel nebo třeba i dobrotivý Bůh dokázal spřátelit se Siouxy. Ti žijí pro boj a věřte mi, kamaráde, že bojovat umějí.“

O jejich válečných schopnostech jsem nepochyboval, ale doufal jsem, že mezi nimi budeme žít v míru. Bizoni mizeli, to viděl každý, a možná bychom mohli s indiány obchodovat, nebo se s nimi dokonce dohodnout, že se budou starat o část našeho dobytka za podíl na přírůstku.

V té chvíli mi dělal největší starosti Tarlton. Tou dobou už měl dorazit do Fort Laramie nebo odjet dál na sever, ale my jsme cestou na jih na žádnou stopu stáda nenarazili.

Vyšli jsme ven. Na slunci bylo příjemně teplo a ve stínu chladno. Pohlédl jsem na oblohu slibující dobré počasí. Neměl jsem však ponětí, co mám dělat. Zdá se mi, že se spousta lidí chce stát vůdci, ale málokdo si uvědomuje, jak těžké je rozhodovat i za druhé. Mohli jsme tam počkat a doufat, že se Tarlton objeví, nebo se vydat na výzvědy směrem k Nebrasce, případně poslat jednoho muže na západ, aby se pokusil najít stopu, kterou tam mohli zanechat.

Nakonec jsem se rozhodl zůstat na místě a nechat své muže pohromadě. Mezitím jsem chtěl zjistit, zda nebyla do okolí vyslána nějaká vojenská hlídka, a pokud ano, tak se dozvědět, co vypátrala. To znamenalo postupovat opatrně, protože kdyby si nás armáda měla všimnout oficiálně, byli bychom v maléru.

Nemohl jsem přestat myslet na Tarltona. Byl to dobrý muž, ale vyznal se spíš ve městě než v divočině. Neměl jsem tušení, kdo jel s ním a jak dobří jeho chlapi byli, a věděl jsem, že velkou zásluhu na mém úspěchu měli muži, co pro mě pracovali. Zvláště důležité byly zázračné schopnosti Jima Velkého Medvěda a spolehlivost Toma Hackera, ale každý z mužů odvedl svůj kus práce.

Čím více jsem toho slyšel o Siouxech a Čejenech, tím větší obavy jsem měl i o stádo a muže, kteří u něho zůstali. Chtěl jsem sice najít Tarltona, ale také se co nejdříve vrátit na ranč. Indiáni o něm určitě věděli a mohli na něj každým okamžikem zaútočit.

Vrátili jsme se do obchodu pro vojáky, nakoupili, co se dalo, a nechali to tam uložené, dokud se nerozhodneme odjet. K dalším věcem jsme přidali munici. Neměl jsem tušení, kolik jí budeme potřebovat, ale koupil jsem tisíc nábojů.

Obchodník na mě vyvalil oči. „Vy chcete rozpoutat válku?“

„To je na lov bizonů,“ zalhal jsem. „Slyšel jsem, že na jihozápadě jich je velké stádo.“

Nejspíš mi nevěřil, ale prodal nám, co jsme chtěli.

Zůstali jsme v pevnosti celé dva dny, prověřovali každou fámu a mluvili s vojáky, kteří se vraceli z hlídek. Ale za celou dobu jsme se nic nedozvěděli.

A když zpráva konečně přišla, byla špatná – moc špatná.

Seděl jsem s Corbinem ve vojenském saloonu, když vstoupil Cotton. Zamířil přímo k našemu stolu a odtáhl židli. „Chancy,“ promluvil potichu, ale já viděl, že nás ostatní sledují a snaží se zjistit, co se děje, „viděl jsem o kus dál na plotě viset kravskou kůži.“ Trhl hlavou směrem k Prasečímu ranči. „Je na ní cejch Šikmý TC!“

„Víš to jistě?“ zeptal jsem se, ale jenom jsem tím chtěl získat čas na rozmyšlenou. Věřil jsem mu, v tomhle by se žádný honák nespletl.

„Vím,“ odpověděl. „Chtěl jsem se začít vyptávat lidí, ale pak jsem se rozhodl, že půjdu sem a řeknu ti to.“

„Udělal jsi dobře,“ řekl jsem. „Jdeme tam.“

Vstali jsme a šli ven ke svým koním. Když jsem nasedl, ohlédl jsem se k obchodu. Sledoval nás odtamtud jeden muž, který mi byl povědomý, ale v té chvíli jsem o tom víc nepřemýšlel.

Prasečí ranč byl saloon, obchodní stanice a hotel kousek od pošty na západním konci. Dalo se čekat, že se z něj později stane důvěryhodnější podnik, ale tehdy to bylo prachmizerné místo nabízející vojákům odpornou kořalku, trochu jídla a občas ženu nebo dvě dovezené z větších měst, kde už nedokázaly obstát v konkurenci. Oficiálně ten podnik vůbec neexistoval, ale každý muž v pevnosti o něm věděl a byl známý jako místo, kde se scházejí drsné typy.

Dojeli jsme tam a sesedli před saloonem. Cotton pohlédl na plot a pošeptal nám: „Už ji sundali. Ta kůže je pryč.“ Vešli jsme do saloonu a hned nám bylo všechno jasné. Celé to na nás nastražili, aby mohli přitlouct naše kůže na zeď.

Barman byl velký chlap s mohutnými čelistmi a břichem, s vyhrnutými rukávy a špinavou zástěrou. Na konci baru stál muž se zatrpklým obličejem a s pistolí v pouzdře uvázaném ke stehnu, dva muži, z nichž jeden měl ruku pod kabátem, seděli u stolu a další dva vešli dveřmi za námi, když jsme vstoupili, a rozhlíželi se kolem.

„Venku na plotě visela kůže,“ řekl jsem. „Chci vědět, odkud pocházela.“

Nikdo nic neřekl. Jenom se na nás dívali a čekali.

„Třeba někdo našel zatoulanou krávu,“ pokračoval jsem, „a já z toho nechci dělat vědu. Jen mi povězte, odkud ta kůže byla.“

Pistolník na konci baru ledabyle pronesl: „Nám je jedno, co z toho uděláš, kluku.“

Handy Corbin se už otočil tak, aby stál čelem ke stolu, a Cotton Madden se díval na ty dva, co přišli po nás, ale já na ně nemyslel. Udělal jsem ještě pár kroků k baru a udeřil pistolníka hřbetem ruky přes pusu.

Něco takového nečekal. Mysleli si, že nás zahnali do kouta a že vycouváme nebo se necháme postřílet. Sotva domluvil, tak jsem ho uhodil – a pořádně tvrdě. Jak jsem říkal, považuji se za silného chlapa – ruce mám tvrdé a pohánějí je mimořádné svaly.

Byla to pořádná rána a on se zapotácel dozadu, zakopl o židli a spadl na zeď. Z rozbitých rtů mu kapala krev. Omámeně zvedl ruku k ústům, a když uviděl krev, sáhl po zbrani.

Nevím, co mi uvedlo ruce do pohybu, ale jakmile se pohnul, držel jsem v nich pušku a střelil ho právě v okamžiku, kdy jeho prsty sevřely pažbu revolveru.

Jak chtěl tasit, trochu se otočil, a myslím, že mu to zachránilo život, protože ho moje kulka zasáhla do boku přímo nad pouzdro a srazila ho na stranu. Kulka trefila kyčelní kost, odrazila se od ní a vytrhla mu kousek masa z pravé ruky.

Dál jsem na něho mířil a zároveň natahoval svou vinčestrovku. Měl jsem na mušce jeho břicho a stál jsem ani ne dva metry od něho. Byl v šoku ze zranění a měl strach. Díval se přímo do temného oka smrti – a věděl to.

„Ani hnout, kamaráde,“ řekl jsem pevně. „Na mě si nepřijdeš.“

Nevěděl jsem, co se děje za mnou, ale to bylo na Corbinovi a Maddenovi, na které jsem se mohl spolehnout, že to zvládnou. Pravda byla, že můj nečekaný výstřel tak trochu vyrazil těm ostatním dech. Mysleli si, že mají všechno pod kontrolou, a tenhle obrat na ně byl moc rychlý.

„Chci vědět, odkud je ta kůže,“ řekl jsem, „a vy byste měli začít mluvit.“

Koutkem oka jsem zahlédl, jak barman sundal ruce z pultu, a prudce jsem máchl hlavní pušky, která ho uhodila z boku do hlavy. Šel k zemi, jako bych ho zastřelil, a já namířil pušku znovu pistolníkovi na břicho. „Budeš mluvit,“ řekl jsem, „a měl bys to jasně vysvětlit hned napoprvé. Nemám moc dobrou náladu.“

„Já v tom prsty nemám,“ vypravil ze sebe a držel se za zraněnou ruku, ze které kapala krev. „Přihnali sem nějaký dobytek a prodali ho, aby měli na pití.“

„Kdo to byl? A kdy?“

„Bylo to v sobotu. Byli tři. Tři chlapi a ženská… rusovláska.“

„Kolik krav?“

„Deset, možná dvanáct.“

Pohlédl jsem na barmana. „To ty jsi je koupil?“

Zatímco jsem mluvil, zašel Corbin za bar a vzal zpod pultu brokovnici, kterou tam měl schovanou. Zvedl barmana z podlahy a držel ho jednou rukou. Ten velký chlap měl nad uchem ošklivou tržnou ránu a jeho pohled byl skelný. Musel jsem se ho zeptat ještě jednou, než se zmohl na odpověď.

„No jo. Koupil jsem je.“

„Koupil jsi kradený dobytek,“ řekl jsem, „a v Abilene se platí dvacet dolarů za kus. Řekněme, že to bylo deset krav, takže mi dlužíš dvě stě dolarů.“

Zíral na mě a snažil se mě zastrašit pohledem. „Já ty krávy koupil,“ zamumlal. „Zaplatil jsem za ně!“

„Byly kradené a ty jsi to věděl,“ opáčil jsem. „A byl to můj dobytek. Jestli řekneš, že nebyly kradené nebo že jsi to nevěděl, tak lžeš. Zaplať mi.“

Zaváhal, ale Corbin s ním zatřásl, až mu zacvakaly zuby, prohrabal mu kapsy a vysázel na pult deset zlatých orlů.

„Napiš mu kupní smlouvu, Cottone,“ řekl jsem, „a já ji podepíšu.“

Corbin už hodil barmana na pult a brokovnicí mířil na ostatní muže. Mávl jsem na pistolníka a on se odpotácel ke stolu a padl na židli.

„Dovolíš mi udělat si něco s tou rukou?“ poprosil. „Přesně tolik, kolik bys ty udělal pro mě,“ řekl jsem. „Jestli budeš naživu, až odsud odejdeme, můžeš si s ní udělat, co chceš. Právě teď chci vědět, kam ti chlapi odjeli… ti, co prodali ten dobytek. A nemarni čas tím, že budeš tvrdit, že to nevíš.“

Jeden z mužů u stolu si olízl rty. „Sakra, proč bychom to tajili? Přijeli od jihu a taky se tam vrátili. Vyptávali se na další stádo značky Šikmý TC, ale my o něm nevěděli. Ptali se taky na tebe… jestli jsi Chancy.“

„Jsem Chancy,“ řekl jsem. „Otis Tom Chancy. A jestli ty muže ještě uvidíte, řekněte jim, že je hledám. A pokud zabili mého společníka Boba Tarltona, postarám se, aby viseli.“

Zamířili jsme ke dveřím. „A to platí pro každého, kdo jim pomůže nebo od nich koupí další dobytek.“

Vzduch venku byl chladný. Vyhoupli jsme se do sedel, Handy Corbin stále s brokovnicí v ruce.

Když jsme se rozjeli, pohlédl na mě. „Člověče,“ řekl, „ty teda fakt umíš rozdělat pořádný oheň, když máš správné dříví na podpal.“

8. kapitola

V obchodu pro vojáky jsme rozdělili zásoby a vzali si jen to, co jsme mohli naložit na jednoho koně. Zbytek jsme tam nechali a zvířata, která byla navíc, pustili do ohrady. Stručně jsem obchodníkovi vysvětlil, co se stalo, a nechal tam zprávu pro Tarltona, kdyby náhodou dorazil dřív než my – pokud byl ještě naživu.

Rozjeli jsme se po stezce na jih. Nemělo cenu hledat stopy, dokud nebudeme kus cesty od pevnosti. Vojenské hlídky a lidé putující do města a ven je už jistě rozdupali.

Osm kilometrů na jih, když stopy prořídly, jsem popsal Cottonu Maddenovi a Handymu Corbinovi otisky kopyt koně Andyho Millera a velkého vraníka, na kterém jezdil Kelsey. „Dnes večer se utáboříme,“ řekl jsem, „a ráno pojede Corbin na východ a Cotton na západ. Osm kilometrů bude stačit. Pokud jeden z vás narazí na Kelseyho bandu, nebude se pouštět do boje sám, ale vrátí se pro ostatní.“

„Myslíš, že se bude střílet?“ zeptal se Cotton.

„Nevím. Zdá se, že jenom Kelseyho tlupa má ve zvyku držet hlavní stádo v horách a občas odehnat pár kusů do města na prodej. Počítám, že to stádo najdeme někde jižně odsud.“

Za rozbřesku jsme si rychle vypili hrnek kafe a připravili se na cestu. Když ostatní odjeli, vytáhl jsem pušku z pouzdra a vyrazil na jih, vedl nákladního koně a prohlížel půdu v širokém pásu napravo i nalevo ode mě.

Většina indiánů se na cestách řídí orientačními body v krajině, a když člověk přijde na to, které body indián využívá, může si dovolit věnovat jen malou pozornost stopám na zemi. Ale tohle byli běloši, kteří neuměli zakrývat stopy tak dobře jako indiáni, přestože byli natolik chytří, aby to nebrali na lehkou váhu.

Postupoval jsem pomalu na jih. Slunce stoupalo po obloze a oteplovalo se. Občas jsem padl na stopy bizonů a vyplašil několik malých stád antilop, ale žádné stopy jezdců jsem neviděl. Rozhlížel jsem se ostražitě kolem sebe, protože jsem se bál přepadení ze zálohy.

Náhle se na východní obloze objevil sloupec kouře. Sesedl jsem, rychle posbíral několik chomáčů šalvěje a zapálil je, abych dal signál Cottonu Maddenovi pro případ, že ten první kouř neviděl.

Corbin na nás nečekal. Cotton dojel krátce poté, co jsem dorazil na místo, kde Handy předtím byl; našel jsem pozůstatky ohně a šipku z kamení ukazující ke stopě, která vedla asi patnáct metrů daleko.

Corbinova stopa vedla podél stop čtyř jezdců a dvou nákladních koní. Rozjeli jsme se po ní klusem, protože byla tři až čtyři dny stará. Ti čtyři si podle všeho nedělali starosti, že by je někdo mohl sledovat, a rozhodně neměli důvod si myslet, že jsme nablízku my nebo někdo jiný, kdo by se o ně mohl zajímat.

Udělali si polední zastávku pod několika topoly u malého potoka a vypadalo to, že nikam nespěchali. Stopy naznačovaly, že se natáhli, možná si chvíli zdřímli a napili se piva. Láhve se válely opodál. Když se Kelsey a ostatní znovu rozjeli, postupovali pomalu.

Handy Corbin naopak pospíchal. Neměli jsme tedy na vybranou – museli jsme jet rovněž rychle, aby na ně Corbin nenarazil sám.

Náhle se stopa v pravém úhlu stočila a sestoupila do vyschlého koryta. Na tom místě to vzal Corbin obloukem, protože se mu ta změna nezamlouvala, a jel dál tak, aby sledoval koryto z rozumné vzdálenosti. Pak sesedl, nechal koně v křoví a plazil se k vyschlému potoku.

Vůbec se mi to nelíbilo. Corbin postupoval moc rychle – měl na nás počkat. Přitáhl jsem otěže, seděl v sedle a naslouchal, ale neslyšel jsem nic než slabé zavrzání, jak si Madden poposedl v sedle, nebo dupnutí kopyta jednoho z našich koní.

Pohledem jsem přebíhal po krajině před námi a snažil si zapamatovat každý shluk křoví nebo skal, každou prohlubeň nebo úžlabinu, kterou jsem viděl. Z nějakého důvodu, který jsem nedokázal pojmenovat, jsem byl neklidný. Cítil jsem na tváři jemný vánek, ale nic jiného se nehýbalo. Zdálo se, že okolo není nic než poušť.

Dotkl jsem se patami svého koně a pobídl ho k chůzi. Logické bylo doplazit se k okraji toho koryta a podívat se dolů… nebo tam dojet na koni. Každý by pochopitelně chtěl vidět to, co Handy Corbin – pokud tam vůbec něco bylo.

„Cottone,“ promluvil jsem potichu, aniž bych otočil hlavu, „vezmi si provaz nákladního koně. Až ti řeknu, odbočíš ostře doprava a pojedeš jako o život. O kus dál je prohlubeň. Vjedeš do ní a budeš pokračovat k tomu korytu. Já do něj vjedu hned.“

Jestli tam na nás čekali, a já měl tušení, že ano, vyvede je z míry, když se rozdělíme a přijedeme každý z jiné strany.

Tiše jsem promluvil na svého koně: „Tak jo, hochu, jdeme na to!“

Cítil jsem, jak se mu napjaly svaly, a když jsem řekl „Teď!“, popohnal jsem ho ostruhami. Poskočil jako postřelený a vyrazili jsme tryskem do koryta. Jakmile jsme byli dole, stočil jsem ho a hnal vyschlým potokem.

Ozval se tlumený výstřel, já projel ohybem koryta a měl jsem je přímo před sebou. Z pušky, kterou jsem držel v jedné ruce jako pistoli, jsem vystřelil bez míření na nejbližšího muže.

Čekali, že přijedeme spolu, a předpokládali, že se budeme snažit uniknout. Místo toho jsme se rozdělili zřejmě právě ve chvíli, kdy jeden z nich vystřelil.

Můj kůň se k nim blížil tryskem, a když jsem vypálil, byla hlaveň mé pušky asi dva metry od hrudi toho muže. Kulka ho srazila na zem, a jak padal, zachytila ho kopyta mého koně.

Druhého muže, toho, který vystřelil, jsem zastihl nepřipraveného. Byl nahoře na okraji koryta a pod nohama neměl dost pevnou zem. Když se prudce otočil, aby na mě mohl namířit, písek pod ním povolil, on ztratil rovnováhu a sklouzl na dno koryta.

Stále jsem svíral pušku jako pistoli, vystřelil na něho a na metr ho minul, jak se můj kůň řítil kupředu. Pobídl jsem ho – jako dobrý kovbojský kůň se uměl otočit na místě – a on provedl obrat, přestože se do úzkého koryta sotva vešel.

Ten, co spadl ze břehu – podsaditý muž s ryšavými vlasy se snažil vyhrabat na nohy. Byl rudý v obličeji, světle modré oči měl divoce vytřeštěné a rty křečovitě stažené. Upustil pušku a sahal po revolveru. Nebyl už čas. Nasměroval jsem koně na něj a srazil ho, až odlétl na kamení – pistole mu vypadla z ruky.

Můj kůň se zastavil, obrátil se a já namířil na ležícího muže pušku. Na okamžik jsem zaváhal, jestli mám vystřelit. Všiml si toho a rozhodil ruce. „Proboha, člověče, nestřílejte!“

„Slídili jste po mně,“ řekl jsem, aniž bych sklonil pušku.

Zoufale jsem se chtěl podívat na toho prvního muže. Byl mrtvý, nebo jenom zraněný? Zavedl jsem koně trochu stranou, abych viděl na oba. Ten druhý ležel nehybně a v dosahu neměl žádnou zbraň.

Kde byli ostatní? „Pokud chceš žít, měl bys začít mluvit,“ řekl jsem, „a jestli poznám, že lžeš, prostřelím ti hruď a nechám tě tu ležet.“

„Nestřílejte!“ žadonil znovu. „Už takhle jsem dost potlučený. Ani nevím, jak moc je to se mnou špatně.“

„Hodně špatně,“ řekl jsem. „Kdo tě do tohohle zatáhl?“ Teď už jsem viděl jejich koně a jednoho z nich poznal. Byl to jeden z Gatesových koní, kterého jistě ukradli spolu s dobytkem.

„To ta ženská, Queenie. Řekla, že to půjde hladce, a nabídla nám každému třicet dolarů za vás všechny.“

„Kde je teď?“

„Nejspíš ve Forks u stáda.“

„Jak věděla, že přijdeme?“

„Ať se propadnu, jestli to vím. Cax si nemyslel, že jste někde v okolí, ale ta rusovláska si tím byla jistá. Přísahala, že přijedete, ale kdyby se to nestalo, měli jsme jet do Fort Laramie a čmuchat kolem, dokud vás neobjevíme.“

„Co se stalo s Corbinem?“

„Kdo to je?“

„Handy Corbin. Jel před námi.“

„Handy Corbin? Zatraceně! Toho jsme neviděli, pane… a kdyby jo, vzali bychom nohy na ramena. S ním nechci mít nic společného… je to pekelný chlap!“

„Místo něho tu máte mě. Dobře, mluv dál. Je vás tady víc?“

„Ne.“

„A kolik je jich u stáda?“

Zaváhal. Začínal si dávat větší pozor, tak jsem mu připomněl, jak na tom je. „Poslechni, budeš mluvit, nebo si vezmu tvého koně a nechám tě tady. Nevím, jak moc jsi raněný, a je mi to jedno, ale odhaduji, že máš pár zlomených kostí. Sám víš, jak dlouho tu vydržíš bez koně, bez vody a beze zbraně.“

Olízl si rty. Začal blednout v obličeji a já usoudil, že se už hlásí bolest, jak polevoval šok. Možná byl jenom potlučený, ale pořádně naražená kost může chlapa potrápit stejně jako zlomená.

„Je jich všehovšudy devět,“ řekl, „i se ženskýma. Je tam ta rusovláska a žena Steva Camdena. Sedm chlapů.“

„Co je to ‚tam‘? Chci říct, co je ve Forks? Úkryt pro lupiče, ranč… nebo co?“

„Je to Camdenův ranč… C v kruhu. Dva z těch chlapů pro něho dělají. Ostatní se tam schovávají.“

Když jsem ho pobídl hlavní pušky a několika výhrůžkami, mluvil dál. Camdenův ranč byl úkryt pro psance, kde mohli získat čerstvé koně a jídlo – samozřejmě ne zadarmo. Také se tam pásl kradený dobytek.

Kelseyho banda zaútočila na jedno stádo, ztratila jednoho muže a další dva byli zranění. Nejmíň dva muže zabili a ostatní zahnali zraněné a opěšalé do písčitých kopců. Ti, co přežili, pokud tam ještě nějací zůstali, byli teď bez vody a bez koní.

Po dalším naléhání z muže vypadlo, že Kelsey má na kopci hlídku s dalekohledem, která dává pozor, jestli se někdo neblíží z jihu. Kdyby se někomu z těch, co přežili, podařilo dostat tak daleko, vyslídili by ho a zabili. Zraněný mě ujistil, že není možné, aby někdo kolem toho kopce nepozorovaně proklouzl kterýmkoli směrem.

Do vyschlého koryta přijel Cotton Madden s nákladním koněm. Nikoho neviděl. Kde byl tedy Corbin?

Došli jsme ke druhému muži. Byl stále v bezvědomí, ale dýchal. Když jsem tam vtrhl na koni a držel pušku v jedné ruce, moje kulka, kterou jsem mu chtěl vpálit do těla, mu ve skutečnosti škrtla o lebku. Kůži měl roztrženou a nejspíš utrpěl otřes mozku.

Cotton našel na dně koryta několik suchých klacků a rozdělali jsme malý oheň. Když jsme posbírali jejich zbraně, pomohl jsem ryšavému muži vstát. Jednu nohu měl zkroucenou, i když nevypadala jako zlomená, a košili měl na zádech nasáklou krví z hlubokých ran způsobených pádem na ostré kameny. Paži měl poškrábanou a s jeho loktem nebylo něco v pořádku – zdálo se, že je zlomený. Mohl jsem se pokusit napravit mu nohu nebo ruku, ale s loktem jsem nechtěl mít nic společného.

„Uvaříme trochu kafe,“ řekl jsem, „a můžete si dát s námi. Pak byste měli nasednout na koně a jet k felčarovi do Fort Laramie. Máš něco s rukou, myslím, že je zlomená.“

„Vy nás pustíte?“ zeptal se ryšavec.

„Už vás nechceme vidět,“ řekl jsem. „Mohli bychom vás zastřelit, ale nejspíš byste otrávili všechny supy v zemi. Takže vás pustíme, jenom si necháme vaše zbraně.“

„Tak to ne!“ zaprotestoval. „Když nás necháte beze zbraní, první indián, kterého potkáme, nás připraví o skalpy.“

Usmál jsem se na něj. „Člověče, měl bys radši pohnout zadkem k pevnosti. Umíš-li se modlit a budeš-li mít štěstí, žádného indiána nepotkáš.“

Něco zamumlal, ale já neměl v úmyslu vrátit zbraně chlapům, kteří na mě stříleli. „A co on?“ zeptal se a ukázal na komplice, který byl pořád v bezvědomí.

„Vezmeš ho s sebou,“ řekl jsem. „Myslím, že se brzy probere. A ještě něco. Moc bych se zlobil, kdybych se s tebou ještě někdy potkal. Uděláš nejlíp, když si necháš v pevnosti napravit ruku a pak se rozjedeš na opačnou stranu než já.“

Dali jsme jim kafe a pustili je. Pak jsme přivázali jejich pušky na nákladního koně a pistole strčili do vaků. Teď už jsem měl dvě navíc, protože jsem pořád nosil tu, kterou jsem sebral falešnému šerifovi.

Po Handym Corbinovi nebylo nikde ani stopy. Rozhlíželi jsme se kolem v naději, že nějakou najdeme. Marně.

Krajina kolem nás vypadala otevřená, ale ve skutečnosti nebyla. Už dávno jsem si všiml, že většina západních plání či pouští může člověka oklamat, neboť se tam, kde terén vypadá jako plochý, mohou ukrývat hluboké prohlubně nebo průrvy, které nejsou vidět, dokud člověk nepřijede až k nim.

Náhle jsme padli na stopu dobytka, který musel hnát Caxton Kelsey s jeho kumpány. Cotton byl v té chvíli asi půl kilometru na východ ode mě a všiml si jí jako první.

Sledoval stopu až k místu, kde protínala naši trasu, a dojel tak až ke mně. V tom úseku se dobytek pohyboval krokem a přes otisky kravských paznehtů se rýsovala kopyta koní, na kterých jeli muži pohánějící stádo zezadu. Jeden z nich byl Kelseyho vraník.

„Kam pojedeme teď?“ zeptal se Cotton. Mhouřil oči do dálky ve směru, kterým stádo odešlo. Stopa byla několik dní stará a už ji začínal pokrývat prach, ale stále ji bylo dobře vidět. Mně však dělal starosti Tarlton a muži, kteří jeli s ním – honáci, co pracovali pro mě i pro něho.

„Vrátíme se,“ řekl jsem. „Jestli jsou všichni ti chlapi mrtví, aspoň je řádně pohřbíme. A pokud někdo přežil, najdeme ho.“

„Už je to nějaká doba, co se to stalo,“ poznamenal Corbin.

„Byli to tvrdí chlapi,“ řekl jsem, „a tvrdého chlapa s vůlí k životu je těžké zabít. Jestli Tarltona nezastřelili, právě teď někde bojuje o život. Pojedeme zpátky.“

„A co Handy?“

„Ten se vydal svou vlastní cestou – nejspíš za nějakým přeludem, takže si bude muset poradit sám. Možná jel tamhle,“ ukázal jsem na východ, kam přišlo to stádo, „a možná jel za tím stádem.“

„Je to lovec,“ řekl Madden. „Sledoval to stádo.“

„Tak mu přeji hodně štěstí,“ řekl jsem. „My pojedeme na východ.“

Obrátili jsme koně a vyrazili po prašné stezce. Moje oči zkoumaly oblohu. Věděl jsem, co hledám, a Cotton měl tolik rozumu, aby se na to neptal.

Vyhlížel jsem supy.

9. kapitola

Nad horní hranicí pelyňkových keřů, kde se žádný dobytek nepásl, viseli na obloze takřka bez hnutí supi. Viděli jsme je na vzdálenost více než půldruhého kilometru a postupovali opatrně, s obavami z toho, co tam možná najdeme. Jeli jsme mlčky, takže bylo slyšet jen vrzání sedel a dusot kopyt našich koní.

První, na co jsme narazili, byli koně. Leželi tam mrtví, bez sedel. Za nimi jsme našli tělo muže, kterého jsme neznali. Byl svlečený donaha a zohavený.

„Tohle neudělal žádný indián,“ řekl Cotton. „Někdo jenom chtěl, aby to vypadalo jako indiánská práce.“

Rozdělili jsme se, abychom prozkoumali větší území. Našli jsme další tělo – tentokrát bylo zohavení provedené ve spěchu, jako by to někdo chtěl mít co nejrychleji za sebou; nebylo to provedené s pečlivostí indiána, který nechce ve svém lovišti potkávat ozbrojené a nebezpečné nepřátele.

Cotton zvedl paži a já dojel k němu. V bizoním bahništi ležel jiný mrtvý kůň – moc pěkné zvíře – a půda kolem byla rozdupaná kopyty několika dalších. V hlíně bylo vidět stopy po špičkách bot muže, který ležel na břiše a střílel. A že se tam střílelo! Cotton napočítal dvaačtyřicet nábojnic. Ten člověk kladl tuhý odpor.

Jeho stopy překrývaly otisky kopyt okovaných koní. Jedna nábojnice byla zadupaná do země.

„Ať to byl kdokoliv, dostal se odsud,“ řekl jsem Maddenovi.

„Aspoň na chvíli. Nejspíš si je držel od těla až do setmění a pak vyklouzl. Ty stopy koní se tu objevily, když na něho zaútočili a zjistili, že je pryč.“

Objeli jsme to místo v kruhu a studovali otisky. Obloha se zatahovala, vítr nám lomcoval krempami klobouků a zvedal prach. „Bude pršet,“ poznamenal Madden. „Rád bych věděl, co je s Corbinem.“ Ale na to jsme neznali odpověď.

Pak jsme našli stopu – zdálo se, že spíš náhodou. Už jsme se obraceli, abychom pokračovali v pátrání směrem na východ, když jsem pod jedním pelyňkovým keřem spatřil šmouhu. „Podívej se sem,“ řekl jsem.

„No ať se propadnu!“ řekl Cotton Madden, prohlédl si stopu a vzhlédl. „Chytré. Zul si boty a šel jen v ponožkách.“

Otisky byly rozmazané a nezřetelné, ale teď už jsme věděli, co máme hledat – a také jsme to našli. O kus dál byl další nejasný otisk. Ten muž pospíchal, ale jeho pronásledovatelé takhle daleko nehledali – a navíc pátrali po stopách bot.

Asi hodinu jsme zvolna postupovali po stopě, občas ji ztratili a znovu našli – a celou dobu doufali, že objevíme toho muže, který mohl být zraněný.

Urazil tři čtvrtě kilometru, než se zastavil, aby se obul. To bylo ze stop jasně patrné. Pak nám ale stopy zmizely, takže jsme zůstali sedět v sedlech a uvažovali. Kam by zamířil muž, který se zoufale potřeboval ukrýt?

Rozhlíželi jsme se po krajině. Na blízkém hřebeni byly kameny a stromy a dál na západ se táhla kamenitá pláň porostlá křovím.

„Sázím na tu planinu,“ řekl jsem. „Ten chlap má za ušima. Určitě ho napadlo, že ho budou hledat nahoře.“

„Myslím, že máš pravdu,“ řekl Madden, „ale stejně radši nahoru zajedu.“

Na planině jsem našel místo, kde se zastavil, aby se obul, a odtamtud kráčel dál. Tou dobou ho už musely pořádně bolet nohy.

Ukázalo se, že planinu tvoří stará bahniště s kanálem odvádějícím dešťovou vodu do potoka. Muž sledoval ten kanál, sotva tak hluboký, aby se v něm schoval přikrčený člověk, dolů ke korytu potoka.

Potok byl zrovna vyschlý, ale za dešťů v něm musel být slušný proud. Na dně zůstaly ještě kaluže od toho posledního. Pršelo tam nejspíš nedlouho předtím, než se tam náš muž objevil. Mohl se tam dokonce napít.

Pátrali jsme oběma směry a našli jeho stopu směřující proti proudu. Často se zastavoval, aby si odpočinul. „Je asi zraněný,“ řekl Cotton.

„Nebo je to možná člověk z města, co není zvyklý na chůzi drsným terénem.“

„Myslíš, že je to Tarlton?“

„Možná,“ odpověděl jsem.

Spadlo několik kapek deště, takže jsme ze smotaných dek vyndali pláštěnky a oblékli si je. Déšť zhoustl a omezil viditelnost. Byl studený a hnal ho silný vítr, který nám sklápěl krempy klobouků na obočí.

„Tohle smyje stopy,“ poznamenal Cotton.

„Určitě zůstal v korytu potoka. Měl tam nejlepší šanci najít vodu, nějakou kaluž… nebo možná pramen.“ Opravdu jsme sem tam našli stopy, ale déšť už ohlazoval jejich obrysy. Muž šel dál, přestože byl unavený a možná i zraněný. „Má výdrž, to musím uznat,“ řekl Cotton.

Přeháňka se změnila v liják. Naši koně se brodili rostoucími kalužemi a po dně potoka začala proudit stružka vody. Pátrali jsme na březích po nějakém úkrytu nebo místě, kudy mohl z koryta vylézt. Občas jsme na koních vyjeli na břeh a rozhlédli se po krajině. Lehce se vlnila a místy se zvedala do příkřejšího kopce; kromě základního porostu byla holá. Před námi byl břeh, kde se při vysoké hladině voda přelévala přes kamenitý okraj. Někdo tam skulil pár kamenů a položil několik naplavených klád, aby vytvořil hrubý přístřešek.

„Co trochu kafe?“ navrhl Cotton.

Naši koně potřebovali odpočinek více než my a pod převisem pro ně bylo dost místa.

„Divím se, že se nezastavil tady,“ řekl Cotton. „Uvařím kafe a ty se můžeš porozhlédnout kolem.“

Sesedli jsme a zavedli koně pod převis. Bylo tam dost dřeva na zátop a Cotton rozdělal oheň. Setřásl jsem vodu z klobouku a rozhlédl se kolem.

To místo se jako úkryt přímo nabízelo, což byl asi důvod, proč tam ten muž nezůstal. Možná si myslel, že o něm vědí.

„Hořel tu oheň,“ řekl Cotton. „Podívej se na ten uhlík. Okraje má pořád ostré. Uhlíky se na větru a dešti rychle rozpadnou.“

„Sem neprší… ale máš pravdu, Cottone. Jenom nevíme jistě, zda to byl on.“

V hustém dešti jsem slídil kolem. Brzy jsem ucítil kafe… a pak slaninu. Obrátil jsem se, abych zamířil zpátky, ale při pohledu přes rameno jsem se zarazil.

Na jednom místě se vysoký strom na břehu nakláněl nad koryto a jeho povislé větve vytvářely jakousi přírodní stáj. Padající déšť, šero pod tmavými mraky a stín stromu mi natolik bránily ve výhledu, že jsem se musel podívat znovu, abych se ujistil, že vidím dobře. Byl tam kůň stojící na třech nohách, s hlavou skloněnou.

To místo bylo kousek za úkrytem, kde Cotton Madden vařil kafe. Nacházelo se za mírným ohybem potoka v jakémsi zářezu do břehu a oči ho přirozeně přeskočily a pokračovaly proti proudu.

S puškou připravenou k výstřelu jsem kráčel pomalu kupředu a prohlížel kameny kolem i strom samotný, jestli tam není nějaký úkryt. Ale nic takového jsem neviděl.

Když jsem přišel blíž, poznal jsem toho koně – bylo to další Gatesovo zvíře. A pak jsem spatřil tělo.

Nedaleko koňovy hlavy ležel na břiše muž v kostkované košili. Jednou rukou svíral napůl tasenou pistoli. Někdo ho zastřelil zblízka, když se snažil tasit, a kulka mu provrtala hlavu.

Takže se tam musel objevit další kůň a další muž. To on zabil toho na zemi? Nebo tam byl ještě jiný, neviděný útočník?

Chvilku jsem tam stál, díval se na mrtvého a nemohl se ubránit myšlence, jak ho mohl stihnout takový osud. Tahle otázka při pohledu na mrtvolu zřejmě napadne většinu lidí, jako by se na ni dala najít nějaká univerzální odpověď. Tenhle muž vypadal obyčejně, jako člověk, který by si mohl za jiných okolností někde vydělávat skromné peníze poctivou prací. Nedalo se odhadnout, kdo to mohl být.

Kdo ho zabil? Udělal to Tarlton? Nebo jeden z našich ostatních mužů? Žádného z nich jsem vlastně neznal, protože je Tarlton najal až poté, co jsem vyrazil na západ. Dalo se jen soudit, že každý, kdo jel na některém z Gatesových koní, musel být psanec, protože ti koně byli kradení.

Jedna věc byla jistá – tady se museli zastavit dva muži. Jeden zabil druhého a odjel. Nebo tohohle muže zabil někdo jiný, vzal si druhého koně, odjel a koně tu nechal pro toho druhého muže. Což by znamenalo, že ten druhý muž byl někde poblíž. Ale kůň tu byl uvázaný více než jeden den, což mě vedlo k další otázce.

Vzal jsem ho za uzdu a odvedl k potoku napít. Pil dlouze a žíznivě a já se zatím rozhlížel kolem. Pokud byl ten psanec nedaleko, musel jsem ho zahlédnout dříve než on mě.

Cotton vyšel zpod převisu, aby na mě zavolal, a uviděl mě s cizím koněm. Podíval se na značku, což je vždy to první, co honák udělá, a když jsem koně odvedl a přivázal k našim zvířatům, pověděl jsem Cottonovi, co jsem našel.

„Pořád si myslíš, že je Tarlton někde poblíž?“

„Mohl to být on, kdo ujel na tom druhém koni.“ Uvažovali jsme o problému, zatímco jsme jedli a pili kafe. Museli jsme Tarltona najít. „Je to tvrdý chlap, Cottone,“ řekl jsem. „Tohle já poznám. Je to gentleman, ale má v sobě železo a umí bojovat.“

Nechal jsem Cottona na stráži u koní a začal opatrně slídit mezi promočenými stromy. Z každé větve, které jsem se dotkl, se na mě snesla sprška velkých kapek. Druhého muže jsem našel v hnízdě mezi kameny a křovím. Byl mrtvý a ležel na kládě, za kterou se předtím ukrýval. Někdo mu prostřelil hlavu, zřejmě právě když se chystal sám vystřelit přes kládu. Puška ležela vedle jeho těla; listí pod ním bylo suché.

Postavil jsem se a pohlédl směrem, kam se musel dívat on. Muž, na kterého se chystal vystřelit, musel být mezi stromy nedaleko odsud. Kráčel jsem kupředu a snažil se nevydávat žádné zvuky v trávě.

Dvě mosazné nábojnice označovaly místo, odkud ten muž – doufal jsem, že Tarlton – střílel. Nebyly tam vidět žádné stopy, ale když jsem prošel mezi stromy za jeho střeleckým postavením, našel jsem sotva rozeznatelné otisky bot a koňských kopyt.

Vrátil jsem se k Maddenovi a spolu jsme nasedli na koně a rozjeli se po stopě. „Prostě odsud vycouval a odjel,“ řekl jsem. „Pochybuji, že věděl, zda je ten chlap mrtvý. Toho druhého koně tady nechal. Nebo možná s jedním koněm odjížděl, když na něj ten muž začal střílet.“

Svah kopce pokrývalo kluzké bahno. V hlubokých stopách jsme našli stát vodu.

„Určitě nejel do Cheyenne ani do Fort Laramie,“ poznamenal Cotton.

„Ztratil pár krav, Cottone. Pojede si pro ně.“

„Sám?“

„Je to ten typ chlapa. Než by se mu podařilo sehnat pomoc, mohli by zloději odehnat jeho dobytek na kilometry daleko, třeba až do Colorada. Jede po horké stopě.“

„Jak je to dlouho, co byl tady, co myslíš?“

„No tak se na to koukneme. Caxton Kelsey, Queenie a ostatní byli ve Fort Laramie, takže museli nechat dobytek ve Forks a odehnat malé stádo na prodej.“

„Tak mohl Tarlton dojet do Forks, když byli pryč.“ Samozřejmě tam zůstal majitel ranče a pár jezdců. A jestli to byl úkryt psanců, mohlo se tam schovávat i pár darebáků.

Do Forks jsme dojeli za soumraku. Roubená budova postavená na plošině mezi dvěma potoky měla nízkou střechu, byla asi deset metrů dlouhá a tři metry široká. Před ní stály tři velké ohrady a měla přistavěnou kůlnu. Vysoké břehy jednoho z potoků tvořily dvě strany rozlehlé pastviny na pláni u potoka. Na horním a dolním konci byl pozemek oplocený a mezi ploty se páslo několik set kusů dobytka.

V ohradě byly nejméně dva tucty koní. Cotton Madden si prohlédl scénu pod nimi a pak si začal balit cigaretu. Mezitím jsem spatřil, jak z komína srubu stoupá kouř.

V okně se objevilo světlo.

Seděl jsem skrčený za hřebenem kopce vedle Cottona, který schovával cigaretu v dlani, a sledoval, jak budovy ranče šednou, černají a noří se do tmy, až bylo vidět jen světlo v okně. Ještě chvíli jsme proti červánkům na obloze viděli tenký šedý sloupec kouře, ale ten zmizel krátce poté, co se objevily první hvězdy.

Dole pod námi bouchly dveře a uslyšeli jsme hlasy, byly však daleko a nerozeznali jsme slova. Kolik jich tam dole bylo? Dva? Nebo dva tucty?

A kde byl Tarlton? Ležel mrtvý někde na trávě? Nebo byl poblíž a pozoroval to světlo jako my, případně byl dole jako zajatec? O té poslední možnosti jsem pochyboval. Kdyby ho našli, zabili by ho – pokud by to dokázali.

„Co chceš dělat?“ zeptal se Cotton.

„Zatím o tom přemýšlím. Logické by bylo proklouznout dolů, otevřít ohrady a splašit jim koně a dobytek. Než by pochytali koně, mohli bychom už jet po stezce na sever.“

„Pronásledovali by nás.“

„Těm se postavíme, až přijde čas. Jde ale o to, kde je Tarlton. Myslím si, že někde poblíž… a uvažuje o stejné akci jako my. Nechtěl bych poslat splašené stádo přímo na něj.“

Chvíli jsme počkali, abychom jim dali čas se najíst, zout si boty a pustit se třeba do hraní pokeru nebo si jít lehnout.

„Cottone,“ řekl jsem nakonec, „půjdu tam dolů a rozeženu jejich koně. Ty přivážeš provaz na sloupek horního plotu, strhneš ho, dojedeš obloukem na druhou stranu a začneš hnát dobytek. Žeň ho na sever, když to půjde, a za rozbřesku se ho pokus trochu sehnat dohromady. Já tě dojedu a pomůžu ti.“

Nasadil si klobouk a típnul druhou cigaretu. „Ne, takhle to nebude,“ řekl. „Jsme v tom spolu. Upsal jsem se téhle značce, takže kam půjdeš ty, půjdu i já. Jestli se někde bude střílet, tak tam dole u domu, a já bych rád byl u toho.“

Nemůžu říct, že mě to nepotěšilo. Věděl jsem, že ve dvou to tam dole zvládneme lépe, jenom jsem doufal, že ho udržím mimo dostřel. „Tak dobře,“ řekl jsem, „jestli si chceš nechat provrtat pupek olovem, pojeď se mnou.“

Upevnili jsme svoje věci k sedlům a nasedli. Pochyboval jsem, že by rozestavěli hlídky, ale bylo mi jasné, že budou na útok rychle reagovat. Náš plán byl jednoduchý: pojedeme dolů k vratům ohrady, otevřeme je a splašíme koně, aby utekli ven. Snad se rozutečou všichni.

Jakmile budou koně pryč, dojedeme k ohradě s dobytkem, strhneme kus severního plotu a splašíme stádo. Poženeme ho nahoru potokem k pláni, ze které teče, a pak zamíříme na sever.

Bylo pravděpodobné, že neočekávali problémy, protože tohle byla opuštěná, odlehlá oblast, kterou ještě nikdo nezačal osidlovat. Severně i jižně od nás vedly stezky nebo dostavníkové trasy, ale touhle krajinou nevedla žádná a kolem nebyly ani žádné ranče.

Na severu i na jihu bylo několik dobrých trhů pro malá stáda dobytka. Na severu byly vojenské pevnosti a agenti mající na starost indiány a na jihu doly.

Noc byla klidná. Vedli jsme koně krokem po svahu kopce k potoku mimo všechny cesty. Už jsme cítili kouř ze dřeva. Za ohradami jsme koně zastavili a sesedli. „Hlídej okna a dveře,“ řekl jsem. „Já otevřu ohrady.“

Cotton se skrčil za nějaké klády a byl připravený poradit si s kýmkoliv, kdo by si vzal do hlavy vyjít ven. Já jsem došel podél ohrady k bráně a tolik jsem se soustředil na to, abych ji potichu otevřel, že jsem přehlédl něco, čeho jsem si měl všimnout. Zvedl jsem závoru, otevřel bránu – a vypuklo peklo.

Připevnili tam závaží, které mělo bránu zavřít, kdyby ji někdo nechal otevřenou, a ke stejnému provazu přivázali půl tuctu plechovek s oblázky. Když jsem bránu otevřel, provaz se napjal a kamení v plechovkách zarachotilo.

V domě spadla na podlahu židle a někdo zaklel. Potom, právě když jsem bránu podpíral, aby zůstala otevřená, se dveře domu rozlétly a světlo dopadlo přes dvůr přímo na mě. Ve stejném okamžiku Cotton vystřelil.

Kulka zasáhla veřeje a muž skočil s klením zpátky dovnitř. Cotton vystřelil znovu a já uslyšel řinčení padajícího skla. To už jsem běžel okolo ohrady k její zadní části.

Tam stál Cotton a řval na koně, kteří se dali do pohybu. Zaduněla kopyta, my přidali pár dalších výkřiků a výstřelů a stádo vyrazilo z otevřené brány.

Někdo vypálil od domu, světlo zhaslo a muži se hrnuli ze dveří a rozbíhali se vlevo a vpravo. Za běhu jsem vyskočil do sedla a cítil, jak se svaly mého koně napjaly, když vyrazil kupředu. Cotton po vzoru Texasanů divoce zaječel, společně jsme za současného střílení po mužích u domu objeli ohradu a pokračovali dál proti proudu potoka k ohradě s dobytkem.

Cotton hnal svého koně do kopce u stezky, které jsme si všimli už dřív, zatímco já se stáhl do nejhlubších stínů pod stromy, čekal a počítal vteřiny, abych věděl, kdy asi dorazí na druhou stranu. Pak jsem uslyšel skřípot provazu. Něco se zlomilo a já začal řvát na dobytek a pálit z revolveru.

Skoro zpod nohou mi vyskočil nějaký muž a vystřelil na mě z takové blízkosti, že mě záblesk na okamžik oslepil a na tváři mě zaštípal střelný prach. Uhodil jsem hlavní pistole do nějakého černého předmětu, který, jak se ukázalo, byl jeho hlavou, a cítil jsem, jak muž pod tím úderem klesl s bolestným zasténáním.

Můj kůň se vrhl kupředu po stezce, po které předtím projel Cotton, ale jakmile se rozjel tím směrem, uviděl jsem něco temného přebíhat přes cestu přede mnou.

„Zablokuj stezku!“ ozval se výkřik, já na místě obrátil strakáče a řítil se zpátky.

Poblíž budovy ranče byly po obou stranách kopce, na které se nedalo vyjet. Plot okolo pastviny uzavíral cestu k dobytku a Cottonovi, takže zbývala jen cesta zpátky dolů a kolem domu. Nebyl čas váhat a já pobídl koně.

Někdo už znovu rozsvítil lampu v domě a dveře zůstaly otevřené, takže vrhala obdélník světla na udusanou zem mezi domem a ohradami. Tryskem jsem to místo přejel, do uší mě udeřil rachot střelby z revolveru a uviděl jsem, jak ke dveřím přiskočil muž a zvedl pušku. Svezl jsem se na bok svého koně jako indián, namířil pod jeho krkem a stiskl spoušť… ale ozvalo se jen cvaknutí. Revolver byl prázdný!

Nahrbil jsem se znovu v sedle a spatřil, jak puška probodla tmu plamenem. Sevřel jsem otěže mezi zuby a palcem zatlačil náboje do své zbraně. Zdálo se, že mám jedinou šanci, tak jsem obrátil koně po proudu, objel stoh sena a vřítil se do temnoty za ním.

Můj kůň se řítil plnou rychlostí, když jsem uviděl ten plot. Byl to jen záblesk tmavé klády na šedém pozadí a strakáč udělal to jediné, co mohl – skočil.

Byl to okamžik letu, pak strakáč dopadl na zem, klesl na kolena a já mu přelétl přes hlavu. Instinktivně jsem se skrčil, a když jsem dopadl na zem, převalil jsem se přes rameno. Na okamžik mě to omráčilo a zůstal jsem ležet, aniž bych věděl, jestli jsem naživu, nebo mrtvý. Když jsem se vyhrabal na nohy, svého koně jsem nikde neviděl.

Z domu se ozval výkřik: „Běžte za ním! Nemůže utéct!“

Uslyšel jsem dusot běžících nohou, otočil jsem se a vrhl se do tmy směrem k potoku, kde, pokud mě paměť neklamala, měly růst stromy. Naštěstí jsem se mezi ně dostal, přestože jsem byl stále otřesený. Okamžitě jsem se zastavil.

Věděl jsem, že běží hned za mnou a na rozdíl ode mě znají terén. Zoufale jsem potřeboval pušku, ale ta zůstala v pouzdře na sedle. Šestiraňák byl v pořádku, ale já si víc věřil s vinčestrovkou v ruce, s níž jsem byl připravený čelit čemukoliv.

Podle hlasů jich mohlo být tak sedm nebo osm. Jak postupovali k plotu pastviny, občas na sebe zavolali. Předpokládali, že nebudu chtít vystřelit, abych neodhalil svou polohu, a měli pravdu. Kdybych jedinkrát vystřelil, přitáhl bych k sobě palbu ze všech jejich zbraní. Jedna kulka mě mohla minout, ale bylo by nerozumné spoléhat se, že jich mne mine osm.

Sáhl jsem za sebe a nahmatal křoví a o kus dál nalevo strom. Couvl jsem k němu, začal ho obcházet a opatrně kladl nohy na zem, dokud jsem nezjistil, co je za ním.

Zatímco se blížili, podařilo se mi získat asi desetimetrový náskok a zoufale jsem doufal, že najdu nějaký úkryt. Noc byla klidná. Nižší pastvina, ke které jsem se blížil, se hodně podobala té vyšší. Když dorazili k plotu, za kterým jsem spadl z koně, byl jsem už u ohrady poblíž potoka. Moje noha se dotkla klády pokryté kůrou, nahmatala prostor pod ní a já vyklouzl ven. Potok musel být blízko.

Začal vycházet měsíc a rozjasňovalo se. Zavzpomínal jsem, jak potok vypadal z kopce nad ním, a vybavil si, že jeho koryto je asi padesát metrů široké, ale samotný proud jen asi pět nebo šest. To znamenalo, že budu úplně nechráněný, černá postava přebíhající přes bílý písek – snadný terč pro každého muže s puškou.

Moje šance byly asi padesát k jedné, že ze mne bude mrtvola; za mnou byla spousta ozbrojených mužů odhodlaných pořádně mi to spočítat. Zdálo se, že čas Otise Toma Chancyho se navršil. Byl jsem ale odhodlaný nedat jim nic zadarmo. Měl jsem dost munice a uměl střílet – možná ne tak dobře jako někteří muži, ale pořád hodně slušně. A pro nejhorší případ jsem měl ještě lovecký nůž, tak ostrý, že dokázal proříznout kost jako sýr.

Náhle se asi šest metrů ode mě ozval něčí hlas. „Bude? Myslím, že upláchnul. Je fuč.“

„Tak tyhle řeči si nech. Ten neutekl, tady neměl kam zmizet.“

Pohlédl jsem k místu, kde ti dva promluvili, a spatřil na pastvině postavy dvou nebo tří mužů. Náhle jsem dostal nápad. Když byli tak blízko, neměl jsem šanci na útěk, ale kdyby…

Napřímil jsem se, pečlivě namířil kousek od nich a vystřelil.

Okamžitě jsem padl na břicho do trávy. Dopadlo to přesně tak, jak jsem čekal. Ti muži na pastvině se neobtěžovali otázkami – někdo na ně vystřelil, oni střelbu opětovali a nepřestávali pálit. Vyskočil jsem, rozběhl se pryč a urazil asi osm nebo deset kroků, než jsem sklouzl dolů po břehu a utíkal úzkým korytem k chatě a ohradám.

Někdo za mnou se rozkřikl: „Nestřílejte, sakra! Trefili jste Pikea!“

Palcem jsem zasunul náboj do bubínku revolveru, vyskočil z koryta, proběhl za srubem a zamířil do kopců. Vypadalo to, že se mi podaří utéct.

Náhle se však na stezce vedoucí dolů k chatě objevila tlupa jezdců a mířila přímo ke mně.

Neměl jsem kam zmizet. Byl jsem v koncích přímo uprostřed stezky, osvětlený měsícem vycházejícím nad hřeben. A pistoli jsem měl v pouzdru…

Jezdci koním přitáhli otěže, jakmile mne z dálky spatřili. „Pikeu, co se tam sakra děje?“

Byl to Caxton Kelsey.

10. kapitola

Kelsey si mě spletl s mužem jménem Pike, a to mi poskytlo šanci, kterou jsem potřeboval. Pouzdro jsem měl připevněné tak, abych mohl tasit křížem, a pravou ruku jsem držel u opasku. Sáhl jsem po revolveru přes bok, jehož stín ten pohyb zakryl.

„Kelsey,“ řekl jsem, „mířím ti pistolí na břicho. Slyšel jsem, že jsi hodně rychlý, ale nemyslím, že jsi rychlejší než kulka.“

Ani se nepohnul. Nebyl hlupák a nehodlal se postavit jisté smrti. Ostatní zůstali také nehybně sedět. Ale víte, co mi dělalo největší starosti? Byla to ta rusovláska Queenie. U muže se dá odhadnout, co udělá, ale u ženy ne. Žena může omdlít nebo popadnout zbraň bez ohledu na okolnosti.

„Takže oni honí tebe.“ Kelsey potáhl z cigarety, která rudě zazářila do noci. „Tentokrát tě dostaneme. Jsi bez koně.“

„Už ne, Kelsey. Odjedu na tvém vraníkovi. Nechci střílet, nebudu-li muset, ale na tuhle vzdálenost bych dostal dva nebo tři z vás včetně té holky.“

Občas člověk slyší o mužích, kteří odporují střelci se zbraní nebo bláznivě riskují, ale je velká vzácnost narazit na pistolníka, který by takhle hazardoval – ten toho ví o zbraních až moc. Teď jsem stál pět metrů od nich a oni seděli vedle sebe na koních.

„Mohli bychom začít střílet ty nebo já,“ řekl jsem, „a věř mi, že bych do tebe moc rád nasypal olovo, Kelsey, ale vidím to tak, že ten, kdo začne střílet, umře. A k tomu ještě někdo, možná my všichni. Nijak se mi to nelíbí, ale nemám na vybranou. Vy ano.“

„Co chceš, abychom udělali?“

„Hoďte na zem opasky s revolvery. Jenom rozepněte spony a nechte je spadnout. A až to uděláte, vyndejte z pouzder pušky a zahoďte je.“

„Caxi, tohle mu přece nedovolíš?“ Byla to Queenie a mluvila hodně rozčíleně – byla připravená prskat, vrčet a škrábat, jen k tomu dostat příležitost.

„Queenie,“ řekl Kelsey chladně a tiše, „jestli uděláš jediný špatný pohyb, zabiju tě sám. Tenhle chlap to myslí vážně a nemá co ztratit.“ Uchechtl se. „Kromě toho se mi líbí jeho kuráž. Bude mi potěšením mu příště, až se zase potkáme, prostřelit břicho.“

Rozepnuli si opasky, nechali je spadnout a upustili pušky.

„Teď couvněte o jednu koňskou délku,“ řekl jsem, „a sesedněte jeden po druhém, Kelsey jako první.“

Nikdo nechtěl být mrtvým hrdinou a udělali přesně, co jsem řekl. Když všichni stáli na zemi, přikázal jsem Kelseymu, aby odvedl svého koně ke mně. „A teď opatrně, Kelsey,“ varoval jsem ho. „Nechci, aby ses snažil postavit toho koně mezi nás, a jestli se něco zvrtne, zabiju tě jako prvního… docela se mi líbil ten tvůj návrh s kulkou do břicha.“

Když jsem nasedl na vraníka, rozjel jsem se a hnal jejich koně před sebou k vrcholu vysokého hřebene.

Zatímco se Kelsey a jeho banda rozběhli po stezce dolů, já se na chvilku zarazil, abych zvedl jednu pušku a nábojový pás. Pověsil jsem si ho přes rameno a posbíral ostatní. Potom jsem se vyhoupl zpátky do sedla, pobídl koně a cestou vybíral z opasků náboje a cpal si je do kapes.

Kelsey a ostatní křičeli a snažili se upoutat pozornost lidí na ranči.

Vraník byl dobrý kůň a běžel svižně, přestože už měl toho dne kus cesty za sebou. Na hřebeni kopce jsem se rozhlédl, ale viděl jsem jen světlo z ranče. Pokračoval jsem na západ a snažil se ve vzduchu zachytit pach prachu, podle kterého bych poznal, že jedu po stopě splašeného stáda.

Rozbřesk už natahoval rudé prsty na oblohu, když pach prachu zesílil a já začal potkávat roztroušený dobytek. Začali jsme ho shánět dohromady, já a vraník, který se předvedl jako dobrý honácký kůň pracující s chutí. V sílícím světle jsme jezdili sem a tam a sháněli zbloudilé kusy, abychom je přihnali ke stádu.

Pak jsem uviděl Cottona jedoucího za stádem. Když mě spatřil, zaklel úlevou. „Člověče, už jsem myslel, že jsi to koupil! A můj kůň už toho má skoro dost, jak se pořád honíme za tím stádem.“

„Žeň ho dál,“ řekl jsem. „Jedeme do Cheyenne.“

Tahle myšlenka se mi už chvíli honila hlavou. Banditi si budou nejspíš myslet, že zamíříme do Fort Laramie, a mohli by se pokusit nám nadjet, až poshánějí koně. Kdyby nám jeli po stopě, našli by nás snadno, ale já usoudil, že Kelsey bude mít naspěch, aby se nám postavil do cesty, ještě než se do pevnosti dostaneme.

Jeli jsme dál, a když se úplně rozednilo, zastavili jsme se pro vodu.

Mezi dobytkem jsme našli pět Gatesových koní, které ukradla Kelseyho banda. Museli se ke stádu přidat v noci, protože ten dobytek znali, a pak běžet s ním. Pochytali jsme je a hned jsme se o trochu míň obávali tvrdé práce, která nás čekala, ale ani jednomu z nás nebylo do řeči.

Handy Corbin se pořád ještě neukázal a Tarltona jsme nenašli.

Ráno v krajině šalvěje má něco do sebe. Je to tím pachem kůže, krav a koní, vůní kouře z ohně na prérii, vařícího se kafe a smažící se slaniny. Vždycky jsem to miloval.

„Rád bych věděl, jak si vedou mládenci na ranči,“ řekl náhle Cotton Madden. „Opravdu mi chybí starý Tom. Je jako můj táta. Ne, že by byl o tolik starší, jen se chová jako dospělý po celou dobu, co ho znám.“

„Je to dobrý chlap. Na oba je spoleh.“

„Ty jsi z Tennessee?“ zeptal se mě Cotton.

„Z okresu Cumberland,“ odpověděl jsem. „Ale nikdo tam na mě nečeká.“

Podíval se na mě: „Jsi na útěku?“

Na tohle se tady nikdo neptal, ale od Cottona Maddena mi to nevadilo. Spousta mužů z různých důvodů odešla z domova.

„Ne,“ odpověděl jsem, „a přijde čas, kdy se vrátím. Je tam pár lidí, se kterými si potřebuji něco vyřídit.“ Najednou jsme uslyšeli zaržát koně a oba se rychle odkutáleli z dohledu. Byl to ale Buck, můj strakáč, který nesl moje sedlo a všechny věci. Narazil na naši stopu a sledoval ji až sem. Nikdy v životě jsem nebyl tak rád, že vidím nějakého koně. A nejlepší bylo, že jsem měl zpátky svou výstroj a pušku.

Hnali jsme dobytek na západ a na jih a pláně porostlé šalvěji přede mnou klesaly a zase se zvedaly v táhlých vlnách podobných jedna druhé jako vejce vejci. Měli jsme dobrý důvod zastavit se v Cheyenne, protože jsme potřebovali ještě jednoho nebo dva honáky, jestli jsme měli tohle stádo hnát na sever. A navíc byla slušná šance, že tam jel i Tarlton, pokud byl ještě naživu.

Cheyenne leželo v dobytkářské zemi. Chovatelé dobytka začali tu oblast osidlovat před několika lety a tou dobou už tam byli pevně usazení. Věděl jsem, že tam najdu přátele.

Bylo to hodně divoké město. Dřív to bylo peklo na zemi, konec trati – a mnoho saloonů a heren pořád fungovalo. Nebylo nijak velké, sešlo se tam nanejvýš několik tisíc lidí a většina z nich jen projížděla, ale stále přijížděli další, kteří měli v plánu se tam usadit.

Nechal jsem Cottona u dobytka, dojel do města a první, koho jsem uviděl, byl muž s hvězdou. Ten, kdo nosil tento odznak, býval obvykle slušný občan, i když měl někdy minulost psance. Když jsem zastavil koně, strážce zákona na mě pohlédl a já sesedl. Byl vysoký, dobře rostlý a zdobil ho hnědý, povislý knír. Oblečený byl úhledně a vyzařovala z něho sebejistota bez nádechu arogance.

„Maršále,“ řekl jsem, „přijel jsem se stádem dobytka a potřeboval bych dva nebo tři honáky. Chci poctivé chlapy, co umějí vzít za práci, žádné lenochy nebo zloděje dobytka.“

Vyndal z úst doutník. „Možná bych pár takových našel,“ řekl. „Kde máte ranč?“

„Právě jsme začali,“ odpověděl jsem. „Před pár měsíci jsme přihnali dobytek do kraje za Dírou ve zdi.“

Vyvalil na mě oči. „Vy jste se musel zbláznit! To je přímo v srdci indiánského území!“

„Je tam dobrá tráva a voda,“ vysvětlil jsem mu, „a do chvíle, kdy jsme odjeli, nám indiáni nedělali žádné potíže. Jediné problémy jsme měli s Caxtonem Kelseym.“

To ho zarazilo, přesně jak jsem čekal. „Kelsey je za Dírou ve zdi?“

„Ne, pane, právě teď jede do Fort Laramie nebo nás možná sleduje sem. Vidí rudě a jde po mně.“

Pověděl jsem mu to celé od začátku a on stál, poslouchal, žvýkal doutník a přebíhal pohledem po ulici. Zdálo se mi, že v Cheyenne to funguje jako v Abilene, a chtěl jsem své postavení obhájit před zákonem tím, že povím svou verzi jako první. Kdyby došlo k přestřelce, nezbylo by mu než zacházet s oběma stranami stejně, pokud by neznal pravou podstatu věci.

Pomohlo mi Kelseyho jméno. Byl to známý darebák – nejenom špatný chlap se zbraní, ale i psanec. Když se v těch dnech o někom řeklo, že je špatný chlap, nemusel být ještě ničema. Mohlo to jen znamenat, že není dobré si s ním něco začínat. Kelsey takový byl, ale nejen to. LaSalle Prince měl ještě horší pověst a Andy Miller byl také známý lump.

„Koukám, že při výběru nepřátel nejste žádný troškař,“ poznamenal maršál.

„Oni si vybrali mě,“ řekl jsem. „Přišel jsem do Wyomingu vybudovat ranč, a jestli půjde do tuhého, tak jen proto, že mi ho chtějí vyfouknout.“

Maršál sklopil krempu klobouku. „Čistě náhodou,“ řekl, „mám zrovna v base ptáčka, který by mohl být přesně tím mužem, kterého chcete.“

„V base?“ zeptal jsem se skepticky.

„Jen klid. Nechci vás zavést na špatnou stezku. Je to dobrý chlap.“ Usmál se na mě. „Má jenom roupy a chce se rvát s každým ve městě. Ale já náhodou vím, že na ranči je prvotřídní honák.“

Sáhl do kapsy a vyndal klíč. „Sedí ve vězení a jmenuje se Corky Burdette. Umí jezdit na všem, co má chlupy, a porve se se vším, co umí chodit. Pusťte ho ven a vyřiďte mu ode mne, že bude pracovat pro vás.“

„Maršále, je tu ještě jedna věc. Neviděl jste Boba Tarltona nebo o něm neslyšel? Či o Handym Corbinovi?“

„Tarlton je obchodník s dobytkem, že?“

„Byl… a je to můj společník.“

„Má dobrou pověst.“ Překulil doutník v ústech. „Handyho Corbina znám taky. A odkud ho znáte vy?“

„Pracuje pro mě. Je dobrý honák.“

„Jo, to je.“ Maršál vyndal doutník z úst a ostře si mě změřil. „Věděl jste, že LaSalle Prince je jeho bratranec? Vyrostli spolu.“

V tu chvíli mě mohl srazit na zem tužkou, jak mě to překvapilo. Dokázal jsem jen potřást hlavou. Corbin se nikdy nezmínil o tom, že by se znal s Princem. Vlastně o sobě nikdy nemluvil a já to od něho ani nečekal.

Maršál se ode mě odvrátil. „Jestli je potkám, řeknu jim, že jste ve městě.“ Pak odkráčel ulicí.

Vězení tvořily dvě cely hned za vstupní místností, ve které byly stůl, židle a sedlo pohozené v koutě. V každé cele stály čtyři palandy a na jedné z nich seděl Corky Burdette a míchal ohmatané karty.

Byl to muž s hranatou čelistí a já v něm vytušil cosi nevyzpytatelného. „Maršál je pryč,“ řekl. „Jestli mu chcete nechat vzkaz, tak zahvízdejte a já se pokusím si tu melodii zapamatovat.“

„Potkal jsem ho na ulici. Povídal, že jsi dobrý honák a mírumilovný, klidný člověk.“

„No to se vsaď. Co ještě povídal?“

„Že pro mě budeš pracovat.“ Ukázal jsem mu klíč. „Taky mi dal tohle.“

„Ať se propadnu, jestli pro tebe budu dělat! Až se odsud dostanu, najdu si jednoho chlapa, kterého znám, a“–

„Proč marnit čas rvačkami tady ve městě? Pojeď se mnou a můžeš dělat něco užitečnějšího než mlátit opilce.“

„Co když pro tebe dělat nebudu?“

Pokrčil jsem rameny. „V tom případě ten klíč zahodím. Nejbližší zámečník je v Denveru a bude pár týdnů trvat, než se tam podaří poslat zprávu, nechat zámečníka vystřízlivět a přemluvit ho, aby udělal nový klíč. Pak ho budou muset odvézt zpátky do Denveru. Samozřejmě se může stát, že toho muže s klíčem přepadnou indiáni a klíč se ztratí. V tom případě budou muset jet do Denveru znovu, najít zámečníka, nechat ho vystřízlivět…“

„No dobře, dobře! Je mi to jasné. Kde máš ten svůj ranč?“

„V krajině za Dírou ve zdi.“

„Cože? Tobě snad ruplo v bedně. Tam člověka můžou zabít.“

„Máš strach?“ řekl jsem. „Jsi bojovník, nebo jen opilec, který se rád rve?“

Vyskočil z palandy. „Otevři ty dveře a já ti to ukážu!“

„Ty?“ ušklíbl jsem se na něho. „Tebe bych slupnul k večeři. Jestli se po mně jedinkrát rozmáchneš, vykopnu tě tak vysoko, že tě budou muset sestřelit, abys tam neumřel hlady.“

Najednou se zasmál. „Otevři ty dveře, šéfe, a budeš mít nového honáka.“

Jakmile byl venku z cely, vzal si z háku za dveřmi svůj opasek a pušku a hodil na rameno sedlo.

„Jdeme se najíst,“ řekl jsem, „a u jídla ti všechno vysvětlím. Když pak budeš chtít odmítnout, klidně můžeš.“ Seděli jsme u kafe, když vstoupil maršál. „Chancy, našel jsem toho muže, kterého jste hledal.“

„Tarltona?“

„Je v doktorově ordinaci a nevypadá to s ním dobře. Těsně před rozbřeskem ho přivezl nějaký jezdec. Několikrát ho postřelili a má za sebou pořádný kus cesty. Měl byste tam hned jít.“

Vstali jsme, já hodil na stůl peníze za jídlo, a když pak maršál došel ke dveřím, zeptal jsem se ho: „Kdo byl ten chlap, co ho přivezl? Znáte ho?“

„Nepředstavil se. Byl to muž s pistolí v pouzdře přivázaném ke stehnu… mohl to být Handy Corbin.“

Vyšel jsem za maršálem ze dveří a nechal si ukázat cestu k doktorově ordinaci. V tom městě nebylo nic daleko.

Když člověk ušel sto metrů kterýmkoliv směrem, ocitl se na prérii.

Corky Burdette kráčel vedle mě. „Tenhle Corbin… ty ho znáš?“

„Pracuje pro mě.“

„Tak to máš dobrého chlapa,“ řekl Corky, „hodně dobrého. Dělali jsme spolu na jednom ranči v teritoriu a pak v Texasu.“

Tarltona jsem našel strhaného a bledého. Tváře mu pokrývalo ryšavé strniště, ačkoliv jsem si ho pamatoval jako tmavovlasého. Když jsem přišel, spal.

„Jak moc je to špatné, doktore?“ zeptal jsem se.

„Bude muset hodně bojovat, aby přežil. Ty rány by nebyly tak zlé, kdyby se včas ošetřily. Jenže se do nich dostala infekce a ten muž ztratil hodně krve. Navíc je velmi vyčerpaný.“

Odešli jsme a jeli ke stádu. Dobytek se pásl na dobré trávě a vypadal spokojeně. Cotton nám vyjel naproti s puškou položenou přes sedlo.

„Měj oči otevřené,“ varoval jsem ho. „Kelsey by se mohl ukázat každou chvíli.“ Pak jsem se Cottona zeptal: „Zmínil se někdy Handy o tom, že jsou s LaSallem Princem příbuzní?“

„Ne, to nedává smysl. Mluvili jsme o Princovi, ale nikdy neřekl ani slovo o tom, že by ho znal. Nezdálo se mi, že by o něm věděl víc než já.“

Corky si vzal první hlídku a já se zabalil do deky. Byl jsem na nohou nebo v sedle už asi dvacet hodin a měl jsem toho dost. Řekl jsem mu, aby mě vzbudil na vystřídání.

Když přišel a zatřásl mnou, abych se probudil, poznal jsem podle hvězd, že jsem spal o dobrou hodinu déle, než jsem měl. „Chtěl jsem tě nechat spát až do rána,“ řekl mi, „jenže jsem už strašně ospalý.“

Počkal, až si obuji boty a vypiji kafe, a celou dobu poslouchal, co se děje u dobytka. „Něco tam je,“ řekl za chvilku a ukázal ke křoví u potoka. „Řekl bych, že nějaká škodná. Krávy ji cítí a jsou neklidné.“

Když už jsem seděl na koni, dodal: „Dávej si pozor na toho starého býka s mechem na rohách na druhém konci stáda. Má něco za lubem, asi chce vzít roha.“

„Toho znám,“ řekl jsem. „Je to potížista. Až si indiáni příště přijedou pro hovězí, nechám jim ho.“

Když člověk s něčím začne, nikdy nemůže vědět, co z toho vzejde, což je dobře, protože by možná vůbec nic nedělal. Té noci jsem jel na grošákovi s velkou hlavou, který patřil Gatesovi, zamířil jsem ke stádu a začal mu zpívat.

Pokud vím, koluje mi v žilách trocha velšské a irské krve, ale dobrý pěvecký hlas jsem po Velšanech rozhodně nezdědil. Za nic na světě nedokážu udržet melodii. Proto mám možná rád krávy – nemají hudební sluch.

Začal jsem tedy zpívat „Peter Grey“, „Skip to my Lou“ a „Buffalo Gals“. Objel jsem několikrát stádo, potichu mu prozpěvoval a hlídal toho rohatého býka se zaječími úmysly.

Když jsem udělal tři okruhy, věděl jsem, že měl Corky Burdette pravdu. Ten starý býk chtěl dělat problémy a nebylo to poprvé. Dobře jsem ho znal, protože patřil do původního Gatesova stáda, které ukradla Kelseyho banda, a věděl jsem, že vždycky rád utíkal.

Ať už se v tom křoví schovávalo cokoliv, bylo to už pryč a zbytek stáda se uložil, ale ten starý býk ne. Chodil kolem, jako by hledal něco, čeho by se mohl leknout, aby se dal na útěk a splašil celé stádo.

Občas se stane, že stádo vyplaší i slabý zvuk, ale tyhle krávy znaly mě i mého koně a já usoudil, že zůstanou v klidu, i když na místě, kde jsem zrovna byl, vznikne menší rozruch. Rozhodl jsem se tedy toho starocha trochu zkrotit, než se mu podaří splašit celé stádo.

Měl jsem v úmyslu přivázat mu hlavu k předním nohám, abych ho přesvědčil, že vlastně vůbec utéct nechce. Moje úmysly byly dobré a býk by nijak netrpěl tím, že by měl trochu ohnutý krk, ale člověku se pokaždé nepodaří to, co si usmyslí, a já do svých plánů nezapočítal koně, na kterém jsem seděl.

Když jsem znovu objel stádo, hodil jsem na toho starého býka laso a strhl ho k zemi, ale zrovna když jsem seskočil, abych ho svázal, povolil ten poplašený zabedněný pony, na kterém jsem jel, laso, a býk se na mě rozběhl se skloněnou hlavou.

Takový býk může člověka pořádně poranit, takže jakmile zaútočil, popadl jsem revolver a tasil, ale byl jsem trochu pomalý. Jak jsem po něm ale sahal křížem přes tělo, natočil jsem levý bok k pravé ruce a býk o mě jenom škrtl. Přeletěl jsem mu přes rohy, dopadl na zem a revolver mi vylétl z ruky.

S prachem v puse a očích jsem se zoufale překulil, abych před býkem uhnul, a zvedl se na kolena právě včas, abych viděl, že po mně vyrazil znovu. Jenže tentokrát se ten zatracený bláznivý pony splašil, rozběhl se a lasem přivázaným k sedlu strhl býka na záda.

Kašlal jsem a plival kolem sebe, a když jsem dostal prach z očí, rozhlédl jsem se po revolveru. Nikde jsem ho v té tmě neviděl, tak jsem si řekl, že ho najdu za denního světla, a zamířil do tábora.

Nezdálo se, že by si toho zbytek stáda vůbec všiml. Dobytek byl dobře napasený a napojený a odpočíval na dobrém místě, takže jenom několik krav zvedlo hlavy a podívalo se naším směrem. Já odkulhal k ohništi.

Když jsem tam došel, Cotton se posadil. „Co se ti stalo?“ zeptal se.

Vysvětlil jsem mu to a on se zasmál. „Počkej chvilku. Stejně je na mně řada, abych to vzal za tebe, tak osedlám koně a seženu dobytek dohromady.“

Vrátili jsme se na pastvinu společně a chytili mého koně. Býk měl ještě laso na krku, couval a zíral na nás. Vyhoupl jsem se do sedla, Cotton objel býka z druhé strany, hodil na něj ještě jedno laso, strhli jsme ho na zem a přivázali mu hlavu dolů. Takhle ho přejdou myšlenky na útěk a na pár dní zkrotne. Pak jsem se vrátil do tábora a šel spát.

Když jsem otevřel oči, byl Corky vzhůru a připravoval slaninu s vejci. Usmál se na mě. „Slyšel jsem, že ses potrkal s tím starým býkem,“ řekl. „No to se stane i těm nejlepším z nás.“

„Mně se to rozhodně stalo,“ řekl jsem. „Přehodil si mě přes hlavu.“

Když jsem si zapínal opasek, všiml jsem si prázdného pouzdra. „Ztratil jsem zbraň,“ řekl jsem. „Koukej se po ní, ano?“

Jelikož jsem se s prázdným pouzdrem necítil dobře, sáhl jsem do vaku a vytáhl ten revolver s pažbou vykládanou slonovinou, který jsem sebral falešnému šerifovi v indiánském teritoriu. Byla to dobrá zbraň, jedna z nejlepších, jaké jsem kdy viděl, a padla mi do ruky. Zkontroloval jsem bubínek a zastrčil revolver do pouzdra.

„Vozíš s sebou náhradní?“ zeptal se Corky.

„Tuhle jsem našel v teritoriu,“ odpověděl jsem. „Poslouží mi, dokud nenajdu svou. Beze zbraně si připadám jako nahý.“

Vejce se slaninou byla pro honáka vzácnou pochoutkou a něco podobného jsme si mohli dopřát jen v blízkosti města, jako teď tady u Cheyenne. Chutnala moc dobře a Corky to s pánví uměl stejně jako s pěstmi.

„Pojedeš do města?“ zeptal se po jídle.

„Jo, pojedu.“

„Poslechni,“ řekl, „chtěl jsem si v Cheyenne koupit pár plechovek broskví nebo hrušek nebo něco podobného. Už mám tohohle jídla plné zuby. Mohl bys tam pro mě nějaké vzít?“

„Pro nás,“ řekl jsem. „Taky je mám rád.“

A takhle ďábel dokáže nastražit na člověka past, protože kvůli tomu vzpurnému býkovi a pár plechovkám broskví jsem směřoval do nejhoršího maléru svého života.

Hlavně jsem se jel podívat, jak se daří Tarltonovi. Bylo na čase vrátit se do kraje za Dírou ve zdi a já se už nemohl dočkat. Poslední, o co jsem stál, byly další problémy, ale minulost umí člověka dostihnout – a v Cheyenne se chystala dohonit i mě.

11. kapitola

Když jsem jel do Cheyenne, nadýchané mráčky podobné huňatým ovcím se pásly na nebeské louce. Vítr přede mnou hnal něco suchého listí a občasný závan způsobil, že mi ocas koně švihl přes paty bot nebo kůži sedla. Jel jsem vzpřímeně a zvesela, protože bylo krásné ráno a vzduch z hor byl svěží a chladný.

Když jsem projížděl ulicí provázený oblakem prachu, který jsem zvířil, na balkonu hotelu umýval nějaký muž okno. Podíval se dolů na mě a já pokračoval k doktorově ordinaci, před kterou jsem seskočil.

Doktor seděl u stolu s dřevěnou roletou s těžkým bílým hrnkem a podšálkem v ruce. Hrnek byl plný kouřícího kafe, které mi po dlouhé cestě moc lákavě vonělo. Před ním na stole ležela stará účetní kniha, do které zapisoval účty a nešťastně se na ně díval přes brýle se zlatými obrubami. Ohlédl se, poznal mě a ukázal k pokoji. „Je vzhůru. Jděte dál.“ Zdálo se mi, že když se obracel zpátky ke knize, ještě se na mě kradmo podíval, ale chtěl jsem už vidět Tarltona a vstoupil jsem.

Bob seděl na posteli a četl si. Odložil knihu a podal mi ruku. „Nikdy v životě jsem nikoho neviděl tak rád, Chancy! Vypadáte skvěle.“

„O vás to samé říct nemůžu, ale od posledně jste se rozhodně zlepšil.“

„Viděl jste Corbina? To on mě sem přivezl.“

„Ne, neviděl jsem ho,“ řekl jsem, „a rozhodně by se nám hodil. Najal jsem dalšího honáka – vypadá na dobrého chlapa.“

„Neměli jsme šanci, Otisi. Ti chlapi na nás zčistajasna zaútočili v napohled otevřené krajině. Splašili nám stádo a zabili dva naše muže dříve, než nám došlo, co se stalo. Rozprchli jsme se, ale v okolí nebylo jediné místo, kde bychom se mohli bránit. Při první salvě mě zranili, a když padl můj kůň, ztratil jsem revolver. Začal jsem se bránit puškou –“

„To místo jsme našli.“

„Kroužili kolem, příliš daleko ode mě. Nemohl jsem na ně pořádně vystřelit, tak prostě odehnali dobytek a nechali mě tam. Věděli, že jsem zraněný, nemám koně a vodu, a tak nejspíš usoudili, že jsem v podstatě mrtvý.“

„Všimli jsme si vašich stop. Sledoval jste je.“

„Měli náš dobytek. Sledoval jsem je tak dlouho, jak jsem mohl, a když jsem omdlel, našel mě Handy Corbin a dovezl až sem.“

Uslyšeli jsme bouchnout vnější dveře a Tarlton se pohnul, aby vstal.

„Sakra,“ řekl, „doktor mi slíbil, že mi poledním dostavníkem odešle dopis. Rád bych věděl, proč tak najednou odešel.“ Podíval se na mě. „Chtěl jsem dát vědět své rodině, kde jsem. Vy máte rodinu, Otisi?“

„Ne, nemám. Aspoň ne tu blízkou. Jsem v přízni se Sackettovými. Tady na Západě je jich spousta, ale oni neznají mě a já je.“

Seděli jsme tam, rozmlouvali a bylo to příjemné. Venku se zvedal studený vítr, ale uvnitř bylo útulně a s Tarltonem mi bylo dobře. Mluvil o rodině a svém domově na Východě, o životě, jaký jsem nikdy nepoznal. Celé mi to připadalo hrozně daleko od zdejších prašných plání a ještě dál od mé rodné horské vesnice v Tennessee. Byl to nóbl život mezi lidmi, kteří nosí bílé košile a černé obleky, jezdí v nablýskaných kočárech a rozmlouvají o obchodu u kávy a doutníků. Pár obrázků takových lidí jsem viděl v časopisech, ale nikdy jsem nepřišel na to, co dělají pro živobytí… pokud vůbec něco.

Bob Tarlton se v tomhle světě vyznal a mluvil o školách, obchodu, střílení kačen ze sportu, nedělních procházkách s dívkami v parku, návštěvách koncertů a tak podobně. Já jsem tam jenom seděl, obracel v rukou klobouk a myslel na to, že tyhle historky jsou něco jako kouzlo, které mi připomíná, že je i jiný svět, který bych chtěl sám jednou poznat a pochopit.

V kopcích v Tennessee jsme kromě Martina Brimsteada neměli žádné boháče a jen málo zámožných lidí – s výjimkou Dunveganových, než jsem jim zničil život. Já znal jen koně, dobytek a zbraně a pamatoval si něco ze svých toulek poté, co jsem odešel z hor. Viděl jsem pár měst na Východě, ale jenom z přístavů, a podle toho se nedá žádné místo posoudit.

Zatímco jsem tam seděl a tohle všechno se mi honilo hlavou, Tarlton konečně usnul, takže jsem se omluvil a odešel koupit ty plechovky s ovocem, které chtěl Corky. Přestože byla zima, potkal jsem na ulici hodně lidí, z nichž většina vypadala, že tam jen postává a klábosí. Když jsem procházel kolem, obraceli hlavy a sledovali mě a já získal nepříjemný pocit, že něco není v pořádku – napadlo mě, že do města možná přijel Caxton Kelsey se svou bandou.

Lidé v obchodě jako by se přede mnou rozestoupili. Došel jsem k pultu a řekl si o plechovky broskví, švestek a hrušek. V krámě to příjemně vonělo střižním zbožím, kůží, sušeným ovocem a podobnými věcmi. Nikde jinde mi to tak nevonělo jako tam – snad jedině v kovárně.

„Dejte mi ty plechovky do pytle,“ požádal jsem. „Mám dva kovboje, kterým se na ně sbíhají sliny.“

„Tak to budou muset počkat,“ ozvalo se za mnou. Byl to maršálův hlas, a když jsem se otočil, spatřil jsem ho, jak na mě míří pistolí. „Ruce vzhůru, Chancy,“ řekl. „Vezmu si vaši zbraň.“

Ve dveřích se mačkal asi tucet mužů a všichni na mě zlomyslně zírali.

„Co se děje, maršále?“ Mluvil jsem potichu, abych nikoho nepopudil.

„Prostě si rozepněte opasek, Chancy. Nechtěl bych vás chladnokrevně zabít, i když jste takový kojot.“

Majitel obchodu byl nalevo za mnou. Neměl jsem dost místa, abych se o něco pokusil, i kdyby mě třeba napadlo začít přestřelku v místnosti plné nevinných lidí. Kromě toho se muselo jednat o nějaké nedorozumění.

„To jsou silná slova, maršále, a míříte na mě pistolí. Za co mě chcete zatknout? Nic jsem neudělal.“

„A co ta věc v teritoriu?“ promluvil podsaditý chlap s výraznýma modrýma očima a rudým obličejem. „Jakou šanci jsi dal Burgessovi?“

Pořád jsem to nechápal, něco mi unikalo. „Žádného Burgesse neznám,“ řekl jsem.

„Tak kde jsi vzal ten revolver? Nosíš Burgessovu zbraň a všichni tady kolem ji znají.“

Nepotřeboval jsem žádného věštce, aby mi řekl, že jsem v maléru. Ti lidé zuřili a většina z nich vypadala počestně. Dokonce ani maršál, se kterým jsem předtím dobře vycházel, se na mě už nedíval přátelsky. A já tam stál jako osamělý muž, kterého se neměl kdo zastat.

„Tu pistoli jsem vzal chlapovi, který se nám pokusil sebrat stádo. Byl to darebák a vydával se za šerifa.“

Brunátný muž se protlačil dopředu. „Burgess byl šerif a zatraceně dobrý chlap! Maršále, jak dlouho mu budete trpět tyhle řeči? Odvedeme ho ven a pověsíme!“

„Jenom klid, Webere. Nechte to na mně.“ Maršál si mě chladně změřil. „Kde se to všechno stalo, Chancy? Kde jste byl?“

„Bylo to teritorium Čerokézů. Právě jsem tam přijel z Tennessee a narazil na to stádo – vedl ho Noah Gates. Měli problémy s mužem, co nosil odznak, vydával se za šerifa a chtěl jim část stáda zabavit. Koupil jsem od nich ty krávy, a když se mě ten chlap pokusil podfouknout a tasil na mě, zabil jsem ho. Tuhle pistoli nosil on.“

„Alec Burgess takový nebyl,“ řekl někdo jiný. „Byl počestný a dbalý zákona. Navíc skvěle střílel oběma rukama. Musel bys být hodně dobrý střelec, pokud jsi ho nezabil ze zálohy.“

„Počítám, že na to máte svědky?“ řekl maršál.

Zarazil jsem se. Žádní svědci už nežili, snad kromě Queenie, ale ta by s potěšením lhala, aby mě dostala na šibenici. „Jediní svědkové byli Noah Gates a jeho parta, ale pokud vím, tak ti jsou už všichni mrtví.“

„Takže není ani jeden svědek?“

„Maršále, jediný člověk, který by mohl dosvědčit, jak se to stalo, je Queenie, rusovlasá snacha Noaha Gatese, jenže ta se přidala k té bandě darebáků, kterou jsem pronásledoval, a moc ráda by mě potopila, kdyby dostala příležitost.“

„Odepněte si opasek, Chancy,“ vybídl mě maršál. „Zatýkám vás.“

„Půjdu před soud?“

„Před soud?“ ušklíbl se brunátný muž. „Ty si žádný soud nezasloužíš, Burgessovi jsi taky nedal šanci. Nač čekat, maršále? Mám ve voze provaz. Pověsíme ho hned!“

Ozvalo se několik souhlasných výkřiků, ale maršál se rychle otočil. „Nic takového!“ prohlásil pevně. „Tak jo, Chancy. Odepněte si opasek, nebo budu střílet.“

Opatrně jsem si rozepnul sponu a pak mi začalo docházet, jak na tom jsem. Jakou šanci jsem měl? Žádného Burgesse jsem neznal a nevěděl jsem ani, kde se ten zločin měl stát nebo jak. Ale neměl jsem svědky ani obhájce a celé se to stalo někde v indiánském teritoriu, kde jsem v té době byl.

Mohl jsem si být jistý jen jednou věcí. Ten Alec Burgess, o němž mluvili, nemohl být tím mužem, kterého jsem zabil, ale jak jsem to měl dokázat? Byl jsem obviněn a zatčen jen proto, že jsem měl u sebe zbraň toho mrtvého.

V doprovodu čumilů mě maršál odvedl do vězení a zamkl do stejné cely, ze které jsem pustil Corkyho Burdetta.

Když se za mnou zabouchly zamřížované dveře, padl jsem na palandu a tupě zíral do stropu, příliš šokovaný na to, abych dokázal přemýšlet o tom, co se mi právě stalo. Z mumlání mužů venku jsem vyrozuměl, že to ještě neskončilo – a všechno jen proto, že jsem zvedl revolver mrtvého.

Bob Tarlton byl upoutaný na lůžko a nejspíš se ani nedozví o tom, co se mi stalo. Chlapci byli venku u stáda a zaměstnávalo je hlídání krav. Nikde poblíž nebyl nikdo, na koho bych se mohl obrátit pro pomoc. Ale já přece nikdy od nikoho pomoc nečekal. Výhoda toho, že je člověk vždycky sám, je v tom, že si zvykne nespoléhat se na druhé.

Nejhorší bylo, že jsem ani nevěděl, co se vlastně stalo. Zdálo se, že ten Alec Burgess byl počestný muž, který odjel na východ a někdo ho tam zabil. Ten chlap, kterého jsem zastřelil, vypadal, že by byl něčeho takového schopný, ale opravdu to udělal? Koneckonců Burgess byl známý jako dobrý střelec a ten falešný šerif by se mu nemohl rovnat.

Ze zálohy? Možná. A oni tvrdili, že se to tak stalo. Přesto v tom muselo být ještě něco jiného.

Maršál se vrátil ke svému stolu, posadil se a položil pušku na stůl před sebe. Pak se začal přehrabovat ve starých letácích s hledanými zločinci.

Cela měla jedno okno se třemi železnými tyčemi. Podle toho, jak vězení stálo, muselo okno mířit do volné krajiny. Někde tam musel být potok Crow a u něho rostlo křoví a stromy. Jak dlouho by člověku trvalo uběhnout tu vzdálenost, kdyby se nějak dostal ven?

„Na útěk si nechte zajít chuť,“ ozval se maršál za mnou. „Ti chlapi by vás hned pověsili na nejbližším stromě. Aleka si hodně vážili.“

„Podívejte,“ řekl jsem, „ať už si myslíte cokoliv, já nemám s vraždou Aleka Burgesse nic společného. Ten revolver jsem vzal tomu falešnému šerifovi, co se oháněl hvězdou, kterou předtím nejspíš také nosil Burgess. Včera v noci jsem ztratil svou zbraň, tak jsem z vaku vyndal tuhle. Teď, když jste mě obvinil z vraždy, mohl byste mi aspoň říct, co se vlastně stalo.“

Pohlédl mi pátravě do očí a pak neochotně řekl: „Víte to lépe než já. My jen víme, že Burgess jel se čtyřmi muži do Fort Smith doprovodit vůz, v němž jela jedna žena se svým manželem a dva vězni.

Pak už o Burgessovi a ostatních nikdo neslyšel, dokud se nenašla jejich těla. Ti vězni byli pryč. Burgesse a ostatní někdo přepadl ze zálohy a všechny je zabil včetně té ženy. Tahle zbraň je první stopa, kterou jsme našli, ale teď všichni chtějí váš skalp.“

Nic z toho, co mi pověděl, mi nijak nepomohlo, ale dokázal jsem pochopit pocity těch, kteří mě chtěli pověsit. Někdo zabil muže, kterého si vážili. Ale na to musel být víc než jeden člověk a museli mít silný motiv to udělat. „Kdo byli ti zajatci?“ zeptal jsem se.

„Hood Cuyler a Rad Miller.“

„Rad Miller?!“ Vyskočil jsem z postele tak prudce, až maršál couvl od mříží. „Miller byl jeden z těch zlodějů dobytka, co nám dělali potíže! Myslíte, že bych riskoval krk, abych mu pomohl na svobodu?“

„To už mě taky napadlo, ale možná jste se od té doby nepohodli. Nebo je ta vaše historka jedna velká lež.“

„Rad Miller je mrtvý. Zabil jsem ho na pláních, když pronásledoval jednoho muže z Gatesovy party. Handy Corbin vám to může dosvědčit a Cotton Madden taky.“

„Je tu ještě něco,“ řekl maršál klidně. „Handy Corbin je Princův příbuzný a my máme důvod věřit, že v tom Prince jel taky.“

„To nedává smysl. Předtím než jsme narazili na toho falešného šerifa, tak jsme se s Kelseyho bandou vůbec nesetkali.“

Maršál pokrčil rameny. „Ne? Říkal jste mi, že sledovali to stádo, že se Kelsey spřáhl s Gatesovou snachou. Jak víte, že to spolu nějak nesouviselo?“

To jsem samozřejmě nevěděl, ani jsem nemohl. V hlavě jsem to měl srovnané jako dva různé incidenty a nedokázal se toho názoru zbavit. Jestli chtěla Kelseyho banda osvobodit Rada Millera, mohla požádat o pomoc někoho jiného – a ti chlapi doprovázející falešného šerifa mohli být nějací zločinci.

Nic z toho mi nebylo k ničemu. Lidé na Západě, kde se organizovaná ochrana zákona vyskytovala jen zřídka, měli ve zvyku brát při sebemenší zámince spravedlnost do vlastních rukou. Můj krk nejspíš stáhne oprátka dříve, než se přijde na to, že jsem nevinný – pokud se to vůbec někdy zjistí.

Musel jsem se odtamtud nějak dostat.

Maršál odešel a já tam zůstal sám. Venku hřálo slunce a já si dělal starosti o svého koně, který zůstal uvázaný u zábradlí. Vstal jsem a zkusil dveře. Byly pevně zamčené. Tyče v okně se ani nehnuly. Z ulice ke mně občas dolehl smích, cinkání skla, skřípot pumpy u studny nebo prásknutí dveřmi.

Po chvíli jsem se natáhl na palandu, abych si promyslel situaci. Musel být nějaký způsob, jak se odtamtud dostat, a já vždycky věřil, že když se člověk hodně snaží, najde cestu z většiny malérů. Ale na nic jsem nepřišel a nakonec jsem usnul. Když jsem se probudil, bylo chladněji, slunce viselo nízko na obloze a blížila se noc.

A noc znamenala problémy. Muži budou mít po práci a sejdou se v saloonu, aby probrali můj případ, a začnou pít. Moc dobře jsem věděl, co opilý dav dokáže. Přes mřížové dveře jsem dohlédl předním oknem kanceláře ven. Viděl jsem jen prach, hnědou trávu a okraj nějakého domu.

Sevřel jsem mříže ve dveřích a zíral ven. Měl jsem strach. Opravdu mě pověsí za něco, co jsem neudělal? Skončím v oprátce jako táta?

Můj opasek a puška visely v protějším rohu kanceláře a z pouzdra stále vyčnívala pažba pistole vykládaná slonovinou. Ale vzhledem k tomu, že jsem se k nim nemohl dostat, mohly být klidně na kilometry daleko.

O kus dál v ulici se znovu ozvala plechová hudba z mechanického piana. Kolem projeli dva muži a zvedli oblak prachu. Přecházel jsem po úzké chodbě.

A co kdyby se mi podařilo utéct? Pak by si byli mou vinou jistí úplně. Ale když tady zůstanu, možná mě oběsí – a ani se nikdy nedozvědí, že udělali špatnou věc. Neměl jsem tušení, co bych měl nebo mohl udělat.

Znovu jsem si lehl na palandu, ale nemohl jsem usnout. Posadil jsem se a zamyslel. Musel jsem se odtamtud dostat, nemohl jsem tam jen tak sedět a čekat, až si pro mě přijdou.

Ale co maršál? Bude jen přihlížet a nechá je dělat si, co chtějí? Na to nevypadal. Měl jsem ho za poctivého chlapa, který se umí postavit za to, čemu věří, ale byl sám.

Pomalu jsem přejel pohledem po místnosti. Ta budova byla postavená pevně. Nebyla tam jediná prasklina, do které bych mohl strčit byť jen jeden prst. Byl jsem zavřený pevně jako sardinka v plechovce.

Venku na ulici někdo opilecký zahalekal. Už to začínalo! Jak dlouho bude trvat, než si pro mě přijdou?

12. kapitola

Náhle jsem uslyšel dusot koňských kopyt, a když jsem se podíval ven oknem kanceláře, viděl jsem, že do města přijelo několik jezdců. Jak projížděli kolem, poznal jsem, že jsou to Caxton Kelsey, LaSalle Prince, Andy Miller, Queenie a nejméně dva další.

Jeli dál po hlavní ulici. Co mělo tohle znamenat? Proč riskovali cestu do města? Nebo se doslechli o mém zatčení? Položil jsem si tuhle otázku a pak tu možnost zavrhl jako nepravděpodobnou. Museli mít jiný důvod, nejspíš si chtěli jenom dát pár skleniček a zahrát farao.

Přecházel jsem po podlaze své cely. Kdybych tak byl volný a držel v ruce zbraň! Jenže co bych mohl udělat, abych se zbavil toho obvinění? Queenie mě nenáviděla a ráda by mě viděla viset; ostatní to nepochybně cítili stejně. Kromě toho bych nechtěl jen tak odejít a nechat to obvinění za sebou.

Co tedy dělat? K téhle otázce jsem se pokaždé vrátil. Byl jsem tady, venku se tvořil dav rozzuřených občanů a já neměl tušení, jestli se je maršál pokusí zastavit, nebo jim nechá volnou ruku.

Nebyla šance dostat ven zprávu. K vězení se nikdo ani nepřiblížil, jeho okolí bylo prázdné.

Ve městě se rozsvěcela světla. Táhlé poryvy větru pohybovaly šalvěji a přinášely do mých nozder divokou vůni svobody.

Má tohle být konec všech mých snů? Mých nadějí, že se postavím těm, kdo zabili mého otce? Takhle to skončí?

Znovu jsem zoufale prozkoumal celu. Musí přece existovat nějaká cesta ven! Zalomcoval jsem mříží ve dveřích, ale byla pevná. Znovu jsem zkusil tyče v okně, ale ani se nepohly.

O něco později jsem musel usnout. Pamatuji si, jak jsem se posadil na palandu a natáhl se. Pak už jen vím, jak jsem se probudil. Byla ještě tma a zvenku jsem slyšel hukot hlasů.

Rychle jsem vstal. Ve městě stále jasně zářila světla a odněkud se ozval divoký jekot, pak tříštění skla a chraplavý smích. Kolem projel tryskem jezdec.

Potom jsem uslyšel kroky – někdo rychle kráčel k vězení. Dveře se otevřely a než se zase zavřely, na okamžik jsem proti světlům města zahlédl něčí postavu.

„Chancy?“ Byl to maršál. „Jste vzhůru?“

„Jak bych mohl spát s tím davem opilců venku?“

Ale ještě před chvílí jsem spal a na okamžik mě napadlo, jak jsem se vůbec mohl tak uvolnit. „Už jdou?“ zeptal jsem se.

„Zatím jen mluví,“ odpověděl. „A možná zůstanou u toho.“

„Dáte mi zbraň?“

Uvažoval o tom a já zatím pomalu napočítal do deseti. „Možná,“ řekl potom, „když to bude nutné. Nikdo mi ještě vězně nevzal – a ani nevezme.“

„Aleka Burgesse jsem nezabil,“ zopakoval jsem mu, „ani jsem ho neviděl. Říkám to na rovinu a nejsem lhář.“

„Kdo jste, Chancy?“ V té tmě jsem ho ani pořádně neviděl, ale všiml jsem si, že drží pušku a dívá se z okna.

„Kdo?“ Pravda, kdo vlastně jsem? „Jsem nikdo,“ vypadlo ze mě. „Jen kluk z hor, co nikdy neměl o moc víc než své zdraví, pár ošklivých vzpomínek a naději do budoucna. Tam, odkud pocházím,“ pokračoval jsem, „mi pověsili tátu za krádež koně, i když to byl nejlepší chlap, kterého jsem znal. Nebyl to žádný darebák.“

Jak jsem seděl potmě ve vězení, pověděl jsem maršálovi o tátovi, té záležitosti s koněm a o jeho oběšení.

„Vždycky jsem se tam chtěl vrátit,“ řekl jsem. „Chtěl jsem se tam vrátit a ukázat jim.“

„Povídá se, že to umíte se zbraní.“

„V Tennessee ji použít nechci. Není tam nikdo, koho bych chtěl zabít. Jen se tam chci vrátit a ukázat jim, že se mi daří dobře. A teď mě tady mají pověsit.“

Vtom jsem uslyšel kroky. Byly pomalé, nepravidelné. Ruka vzala za kliku, ale dveře byly zamčené.

„Maršále? Jste tam? Otevřete. Tady Bob Tarlton.“ Maršál otevřel dveře a Bob vešel dovnitř. Opíral se o hůl a ve volné ruce nesl pušku.

„Chancy? Jste tady?“ řekl.

„Jsem tady – a vy byste měl ležet v posteli.“

Klesl na maršálovu židli a já slyšel jeho přerývaný dech. „Pusťte ho, maršále.“ Mluvení ho namáhalo. „Zaručím se za něj.“

Po krátkém váhání maršál odemkl dveře cely. Šel jsem do rohu, vzal si opasek, připnul si ho a sáhl po pušce.

V místnosti byla tma, ale naše oči si na ni zvykly, takže jsme slabě viděli jeden druhého.

„Ještě něco,“ řekl jsem, „ta Queenie je ve městě. Ona jediná ví, co se stalo, ale netuším, zda bude mluvit pravdu. Nenávidí mě, ale byla tam, když jsem zabil chlapa, který nosil tuhle zbraň. Viděla, jak se to stalo.“

Nikdo nic neřekl. Z města bylo slyšet výkřiky a pak někde bouchly dveře. Slyšeli jsme je, jak se blíží, klopýtají a klejí. Byli to sami povaleči a mizerové. Znal jsem takové muže a už jsem jich viděl spoustu. Většina z nich se za střízlivá chovala celkem slušně, ale teď vytvořili dav, se kterým se nedalo rozumně mluvit a jenž dokázal myslet jenom na to, že umřel dobrý chlap a že je tady vězeň, kterému to nesmí projít.

„Co kdybyste vy dva odešli?“ navrhl jsem. „Chtějí mě, ne vás.“

„Jsme společníci,“ řekl Tarlton. „Pamatujete?“

Maršál jen mlčky otevřel okno a zavřel okenice. Potom odklopil střílnu v jedné z nich.

„Tak dobře, vy tam venku!“ křikl. „Obraťte se a jděte, odkud jste přišli! Dnes v noci žádné lynčování nebude!“ Šli dál, tak před ně vystřelil do země. „Zpátky!“ zařval. „Nejsem tady sám, a jestli chcete boj, máte ho mít!“

„Pusťte ho ven, maršále!“ zavolal jeden muž. „Pusťte ho a my mu dáme, co si zaslouží!“

„Na to zapomeňte!“ Byl to jiný hlas a ozval se ze střechy. „Mám tady opakovací brokovnici Colt a můžu skolit vaši první řadu dvěma výstřely.“

Byl to Handy Corbin, ten hlas bych poznal kdekoliv. Musel si přinést z tábora mou brokovnici. A měl pravdu – na tu vzdálenost by zabila nebo zranila půl tuctu mužů každou ranou. Neměl jsem v ní ptačí broky, ale hrubé, ráže .38.

Bob Tarlton vstal a otevřel dveře. „Zapomeňte na to, mládenci. Nechceme nikomu ublížit, ale máme volné palebné pole a vy nemáte šanci.“

I když byli opilí, věděli, že stojí nejméně proti třem mužům, možná více. S reptáním couvli. Někteří v první řadě se začali stahovat dozadu a strkali jiné před sebe. Ti vzadu se jeden po druhém vytráceli zpátky do saloonu. Za několik minut bylo prostranství před vězením prázdné.

Maršál rozsvítil lampu. Neochotně jsem položil pušku a začal si rozepínat opasek.

„Zadržte,“ řekl maršál. „Pušku si nechte, ale tu pistoli chci jako důkaz.“

„Díky. Tam venku je stádo dobytka a čeká nás dlouhá cesta. Jestli mě budete potřebovat, najdete mě za Dírou ve zdi. Stačí, když tam přijedete nebo pošlete posla a já přijedu. Ničím jsem se neprovinil, jenom jsem bránil stádo před zloději.“

„Jeďte,“ řekl maršál. „Věřím vám, ale bude muset proběhnout slyšení.“

„Ten zločin nebyl spáchán ve vaší jurisdikci, maršále,“ řekl Tarlton tiše, „historka o té střelbě byla v Kansasu dobře známá. Slyšel jsem ji už předtím, než jsem poznal Otise Toma Chancyho.“

Společně jsme kráčeli zpátky do doktorovy ordinace, a teprve tak po padesáti metrech jsem si vzpomněl na Handyho Corbina. Nechal jsem Tarltona jít dál a obrátil se, ale Corbin šel jen pár metrů za námi.

„Hledáš mě?“ zeptal jsem se. „Napadlo mě, že tě doprovodím a dohlédnu, aby ses dostal bezpečně domů. Mám nepřátele, kamaráde.“

„Vím, viděl jsem přijet Kelseyho a jeho bandu.“

Tou dobou jsme už došli ke dveřím ordinace. Corbin se na mě usmál, ale jeho oči byly vážné. „Nemluvil jsem o nich,“ řekl. „Myslel jsem pár dalších lidí.“

Věděl jsem, koho má na mysli. Ušel pár kroků a řekl: „Víš, že železnice má na východě lidi, co shánějí osadníky, většinou zemědělce? Slibují jim velké farmy, úrodnou půdu, pozemky, které stačí obsadit. Už přesvědčili spoustu lidí a mělo v tom prsty i několik podvodných spekulantů s půdou.

Povídá se, že se sebraly celé rodiny a vypravily se na západ v naději, že zbohatnou. Nejsi ještě v Cheyenne moc dlouho, jinak bys už viděl přijíždět vlaky, ze kterých vystoupí třeba padesát, šedesát rodin.“

„Co to má společného s mými nepřáteli?“ zeptal jsem se.

Corbin se zastavil a posunul si klobouk do týlu. Začal si balit cigaretu.

„Vypadá to, že nějaký obchodník odjel do Tennessee a napovídal jim takové věci, že si všechno sbalili a vyrazili na západ. Zrovna jsem se procházel kolem, když přijeli, a slyšel jsem nějaké řeči. Někdo se zmínil, že by neměli spěchat z města, když se chystá věšení.

A když se doslechli, koho budou věšet, všichni se zapřisáhlí, že si nenechají ujít pohled na to, jak se ten kluk houpe, když už pomohli pověsit jeho tátu.“

„Byl jeden z nich velký tlusťoch s brunátným obličejem?“ zeptal jsem se.

„Žvanil… ale velký mizera,“ řekl Corbin.

„Stud Pelly. No to jsou věci. A já myslel, že se za ním budu muset vláčet celou cestu až do Tennessee.“

Vešli jsme do ordinace a pomohli Bobu Tarltonovi zpátky do postele. Nebyl na tom moc dobře, zranění a ztráta krve ho připravily o mnoho sil. Bude chvíli trvat, než se dá dohromady.

„Seženeme vůz, Bobe,“ řekl jsem mu, „možná jednu z těch vojenských ambulancí. Můžeme v něm odvézt zásoby a vás taky. Wyomingský vzduch a spousta bizoních steaků vás brzy postaví na nohy.“

Handy Corbin šel se mnou do hotelu a pronajali jsme si pokoj. Za rozbřesku jsme se chtěli vrátit ke stádu a vyrazit na sever k Díře ve zdi. Když pojedeme prvních pár dní zvolna, bude moci Tarlton kočírovat vůz a my čtyři se postaráme o dobytek. Pořád nás bylo málo, ale zatím jsme nesehnali dalšího honáka. Hodili by se nám ještě dva nebo tři.

Lidé v hotelu si mě ostře měřili, když jsem vstoupil dovnitř, a víc než jeden z nich se podíval na moje prázdné pouzdro, ale nikdo nic neřekl. Opilci ze saloonů se už většinou rozešli domů nebo tam, kde spali, a lidé, které jsem teď viděl, byli jiného druhu – počestní muži, kteří dlouho pracovali a byli ještě vzhůru.

Majitel hotelu mě probodl pohledem. „Neupřu nikomu místo na spaní, ale nestojím o problémy, rozumíte?“

„Pane,“ řekl jsem, „díváte se na člověka, co už měl problémů víc než dost. Jediné, co chci, je pár hodin spánku.“

Pak jsem šel k recepčnímu pultu a začal se podepisovat do knihy hostů. Na řádku hned nad sebou jsem uviděl jméno Martin Brimstead.

Na ostatní jména jsem se ani nepodíval. Viděl jsem jenom tohle, které vypadalo, jako by se vpálilo do stránky.

Stud Pelly byl surovec, ale nic z toho, co udělal, by se nestalo, kdyby Brimstead zvedl ruku, aby ho zarazil. Stud sice držel provaz, ale byl to Martin Brimstead, kdo mého tátu oběsil.

A Martin Brimstead byl tady, v tomhle hotelu. Opatrně jsem odložil pero.

Martin Brimstead přijel na západ spekulovat s wyomingskou půdou a já byl odhodlaný postarat se, aby jí kus dostal – ten správný a správně velký kus.

Asi dva metry dlouhý a metr široký.

13. kapitola

Když jsem vstal z postele, slunce už bylo vysoko na obloze. Bylo jasné, slunečné ráno. Natáhl jsem si džíny, strčil nohy do bot a zamířil k umývadlu. Při pohledu do zrcadla jsem zjistil, že první, co budu potřebovat, je břitva a štětka na holení.

Došel jsem k oknu, odhrnul záclonu a vyhlédl na ulici. Všechno vypadalo tak, jak by ve městě na Západě za hezkého rána vypadat mělo.

U zábradlí byl uvázaný tucet koní, před bankou stál čtyřkolák a spřežení se vyhřívalo na slunci. O kus dál nakládali věci na vůz. Po chodnících se potloukalo několik lenochů vychutnávajících ranní cigaretu. Nevšiml jsem si ničeho neobvyklého.

Připnul jsem si opasek s prázdným pouzdrem, zkontroloval pušku a opatrně ji odložil stranou. Pak jsem si uvědomil, že Corbin je pryč.

Deky a silná přikrývka byly narovnané tak, že jsem prve jeho posteli nevěnoval pozornost, ale teď mi dělalo starost, jak je možné, že se mu podařilo vyklouznout ven bez mého vědomí. Dokazovalo to, jak moc jsem byl unavený a jak tvrdě jsem spal.

Namydlil jsem si tvář, oholil se a všechno zase pečlivě uklidil. V chladném denním světle jsem se znovu zamyslel nad Martinem Brimsteadem. Muž jako on najde v téhle západní krajině spoustu problémů. A jestli bude mít nějaké problémy se mnou, bude to jenom jeho vina. Táta, pomyslel jsem si, by ho nezabil.

Stud Pelly byl kůň jiné barvy. Byl velký a drsný, ale čas stál na mé straně. Kromě toho, že mi dodal sebedůvěru, mi také přidal na výšce a váze. Věděl jsem, jak si se Studem Pellym poradit tím jediným způsobem, kterému bude rozumět.

Toho rána jsem si pověsil pušku na levé rameno. Předtím jsem trochu experimentoval a zjistil, že z téhle polohy jí dokážu namířit o zlomek vteřiny rychleji. Levá ruka bude už na hlavni, když mávnu puškou dopředu, a pravá sáhne přirozeně na kohoutek.

Když jsem vstoupil do restaurace, zastavil jsem se jako zasažený bleskem. Přímo přede mnou byl Martin Brimstead a u stolu s ním seděla Kitty Dunveganová… Kitty a Priss, její sestra.

Brimstead vzhlédl a chvilku mu trvalo, než mě poznal.

„Hleďme!“ řekl nahlas. „To je kluk toho zloděje koní!“

„Ne.“ Šel jsem rovnou k jeho stolu. „Syn muže, kterého jste pomohl zavraždit.“ Opřel jsem se o stůl. „Něco vám povím, Brimsteade. To, co jste právě řekl, je v téhle zemi výzva ke střelbě. Až si příště pustíte pusu na špacír o mně nebo mém tátovi, měl byste radši mít zbraň.“

Zrudl vzteky, ale když mu došlo, co jsem řekl – spíš než kdo to řekl zase trochu zbledl.

Podíval jsem se na Kit a řekl: „Zdravím, Kit. Kde je váš táta?“

Už to nebyla ta nohatá, pihovatá dívka, jak jsem ji znal

– byla krásná.

„Tatínek je mrtvý, Otisi Tome,“ řekla. „Umřel vloni.“

„Plánoval jsem, že se na jaře rozjedu k vám. Doufal jsem, že se uvidíme.“

Náhle promluvila Priss: „Kit by nechtěla vidět ani vás, ani nikoho jako vy. Měl byste vědět, že si bude brát pana Brimsteada.“ Nikdy jsem neměl Priss rád a teď jsem ji nesnášel ještě víc.

Kit byla bledá a vypadala vyděšeně. Pohlédl jsem na ni. „To určitě nechcete,“ řekl jsem. „Jeho ne.“

„Ano, ona si mě vezme,“ řekl Brimstead. „A teď odejděte od našeho stolu. Hned!“

Podíval jsem se na něho. „Brimsteade, když jsem včera večer zjistil, že jste ve městě, šel jsem spát s jedinou myšlenkou. Že ráno vstanu, najdu vás a zabiju. Když jsem se probudil, řekl jsem si, že jste jen ubohá mršina. Nestojíte mi za ty problémy. Plýtval bych olovem, kterým bych mohl zabít kojota nebo skunka. Tak mě nenuťte, abych si to rozmyslel. Tiše tady seďte a můžete tu zůstat. Jestli ještě otevřete tu svou nafouklou hubu, jednu pořádnou přes ni dostanete.“

Chladně jsem si odtáhl židli a posadil se. V restauraci byl asi tucet hostů a všichni se tvářili, jako když o nás nevědí, ale mně bylo jasné, že slyšeli každé slovo.

„Chtěl jsem se pro vás vrátit, Kit. Věděla jste, že se vrátím, je to tak?“

„Doufala jsem, že ano.“

Pak mi s klidem a náhlým vzdorným pohledem na svou sestru vysvětlila: „Tatínek dlužil panu Brimsteadovi peníze… docela dost peněz. Nebo aspoň pan Brimstead vlastnil papíry, kde stálo, že mu tatínek dluží, i když jsem z těch peněz nic neviděla a nevěřím, že by mu byl tatínek něco dlužen.

Pan Brimstead si mě chtěl vzít poté, co mu umřela žena, a Priss mi řekla, že je to jediný způsob, jak splatit dluh, jinak že nám vezme farmu. Odmítla jsem.

Pak se začalo mluvit o půdě ve Wyomingu. Měli jsme za sebou dva hodně suché roky, všechno shořelo a uschlo, a lidé plánovali, že se přestěhují na západ. Pan Brimstead se vypravil nakupovat pozemky a řekl, že bychom mohly jet s ním, a já myslela jen na to, že je to šance odejít z údolí, a navíc jsem věděla, že jste někde tady. Tak jsem přišla na západ.“

„Nestane se každý den, aby dívka dostala možnost vzít si muže jako Martina Brimsteada,“ řekla mi Priss, „a vy nemáte právo sem takhle vtrhnout a dělat problémy.“

„Jestli ho máte tak ráda, vezměte si ho sama,“ opáčil jsem. „Kit si vezme mě.“

„To bych ráda, Otisi Tome,“ řekla Kit. „Moc ráda. Od chvíle, co jsem tě viděla poprvé, si nepřeji nic jiného.“ Lidé kolem nás se usmívali. Kit jim byla sympatická a cítili, že já tam jsem doma. Brimstead přišel z Východu a jeho manýry se jim nezamlouvaly. Dobře se tou scénou bavili a já jim to neměl ani trochu za zlé.

„No to bych se na to podíval!“ spustil Brimstead, ale já ho zpražil pohledem.

„Vy seďte, Brimsteade… nebo jak se vlastně jmenujete.“

To byl zásah do černého. Vyrazilo mu to dech a já poprvé opravdu uvěřil historce, kterou jsem kdysi slyšel – že Brimstead není jeho skutečné jméno. Sesunul se na židli, jako by dostal pěstí do břicha, seděl tam a zíral na své ruce před sebou na stole.

„Chovám teď dobytek,“ řekl jsem. „Mám jedno stádo v kraji za Dírou ve zdi a druhé za městem. Mám dobrého společníka, co nakupuje dobytek pro východní trh. Až tady dokončím, co je třeba, poženu ho na sever.“

Při setkání s Kit jsem zapomněl, kde jsem a kdo je ve městě, ale náhle jsem se upamatoval a ohlédl se ke dveřím. Nikdo tam nebyl.

Někde ve městě jsem měl nepřátele a teď, když Handy Corbin znovu zmizel, jsem na ně zůstal sám.

„Dojdi si pro věci, Kit,“ řekl jsem. „Budeš-li souhlasit, vezmeme se hned zítra.“

„Souhlasím, Otisi Tome. Ach, vezmu si tě, ano! Pro tatínka by to byl šťastný den, kdyby to mohl vidět.“

„Mluvíš jako blázen!“ vybuchla Priss. „Po tom všem, co jsem pro tebe udělala, chceš opustit muže jako Martin Brimstead a vzít si toho budižkničemu?“

„Martin kdo?“ utrousil jsem potichu. „Teď poslouchejte, madam. Mluvil o mně jako o synovi zloděje koní, takže bude jenom fér zeptat se, kdo je on. Ale zeptejte se ho sama, Priss. Nám je to jedno.“ Odstrčil jsem židli a vstal. „Jdeme, Kit?“

Postavila se a stála přede mnou zpříma, elegantní jako zámořská plachetnice. Opravdu se odvážím odvést ji do krajiny za Dírou ve zdi? Pak jsem pohlédl do těch hrdých, statečných očí a věděl jsem, že by tady nikdy nezůstala. Kam se odvážím já, půjde ona se mnou.

Když jsem se zastavil pod schody vedoucími k pokojům nahoře, varoval jsem ji: „Venku jsou muži, co mě hledají, Kit. Musím se s nimi utkat. Pamatuj si jedno – kdyby se cokoliv zvrtlo, můj společník se jmenuje Bob Tarlton a zrovna teď leží v doktorově ordinaci. Ví o tobě a ty dostaneš vše, co mi patří.“

„To je to tak zlé?“

„Je to tak zlé, Kit. Jsou to nebezpeční chlapi, zabijáci, ale já s tímhle umím dobře zacházet.“ Dotkl jsem se pušky. „A mám teď pro co a hlavně pro koho žít. Vrátím se k tobě, ale nebyl bych pro tebe ten pravý, kdybych nemyslel na to, co by se mohlo stát. Takže nevycházej ven, dokud si pro tebe nepřijdu.“

„Chceš je najít?“

„Chci najít Queenie, tu dívku, co je s nimi. Je to potvora, Kit, ale chci, aby pověděla maršálovi o té přestřelce, při níž jsem přišel k revolveru s pažbou vykládanou slonovinou. Byla tam a viděla to. Jen ona mě může očistit – v tomhle městě jsou teď takoví, co si myslí, že jsem vrah.“

Na ulici bylo toho dne teplo a slunečno a šedostříbmá prkna chodníku hřála do podrážek. Muži se opírali o sloupky stříšek nad vchody, kouřili cigarety a mhouřili oči do slunce nad Cheyenne – muži, kteří mě předchozí noci chtěli oběsit… nebo aspoň někteří z nich.

Teď se na mě dívali a jejich oči byly chladné. Sem tam možná některý z nich změnil názor, ale všichni věděli, že jsem venku jen na podmínku a že ta věc není uzavřená. A já věděl, že až se setmí a oni se sejdou a budou mít v sobě pár skleniček, začnou mě možná zase hledat.

Krátce jsem se zastavil před výlohou obchodu a podíval se na vysokého mladíka, který se odrážel ve skle. Ano, urazil jsem dlouhou cestu od toho dne ve vesnici, kdy mi oběsili tátu. Ramena jsem měl široká a byl jsem silný, silnější než většina mužů. Ale přesto ta vzdálenost, kterou jsem ušel, byla jen zlomek cesty, kterou budu muset urazit, než se stanu mužem, jakým jsem chtěl opravdu být.

Náhle na chodníku zadupaly těžké boty a hlasitý posměvačný hlas zvolal: „Sakra! To je ten kluk zloděje koní! Vypadá to, že tady pro tebe upletli stejnou oprátku jako my kdysi pro tvého tátu.“

Stál přede mnou a byl velký, ještě větší, než jsem čekal – široký, svalnatý a silný. Na tvářích měl strniště a jeho malé kruté oči zíraly přímo na mě a z rudých rtů mu visel nedopalek doutníku. Byl to Stud Pelly.

Stud rozuměl jen jednomu jazyku, ale já už jím naštěstí uměl mluvit.

Otočil jsem hlavu a uviděl honáka opírajícího se o zábradlí. Měl drsný obličej ve tvaru klínu a chladný pátravý pohled. Vypadal ošuntěle a zaprášeně, ale mně se zamlouval.

„Amigo,“ řekl jsem, „mám ve městě nepřátele. Mohl bys pohlídat, aby mi neskočili na záda, než tady trochu poklidím?“

Podal jsem mu svou pušku a odepnul si opasek s prázdným pouzdrem. S vážnou tváří si je ode mne vzal, ale pak jeho oči zalétly ke Studovi. „Ukousl sis pořádně velké sousto, kamaráde,“ řekl. „Hodně štěstí.“

Pelly tam stál s doutníkem mezi zuby a šklebil se. „Ty se mnou chceš opravdu zápasit?“ řekl, jako by tomu nemohl uvěřit. „Ty pro mě nejsi soupeř, jen kluk, co zasluhuje výprask!“

„Tak mi ho dej,“ opáčil jsem a uhodil ho.

Vlastně jsem ho zkusil uhodit, ale minul jsem. Už jsem zapomněl, jak je ve skutečnosti dobrý, protože si odsloužil nějakou dobu na říčních lodích, kde to bylo na pěsti, dokud ten druhý neskončil na zemi. Rozmáchl jsem se po něm, ale byl jsem příliš sebejistý, a poté co jsem ho minul, srazil mě k zemi. Když mě zasáhla Studova pěst velikosti šunky, bylo to, jako by mi něco vybuchlo v hlavě, a svalil jsem se do prachu.

Jakmile jsem se zády dotkl země, zachvátila mne panika. Šel po mně a já věděl, co s těmi svými botami umí. Převalil jsem se, vyskočil a on mě kopl do hrudi. Odlétl jsem dozadu, dopadl znovu na zem a on se po mně vrhl celým svým býčím tělem.

Zase jsem vstal a zase šel k zemi – a on přiskočil, aby mě nakopal do hlavy a do břicha. Vrhnul jsem se na něj a strhl ho na sebe. Vyskočil na nohy stejně rychle jako já a zaútočil skloněnou hlavou jako beranidlem. O té jeho hlavě jsem už slyšel – chvástal se, že s ní dokáže prorazit dubové dveře – a na poslední chvíli jsem uhnul, takže mě minul a já mu podrazil nohy.

Ustoupil jsem, když se zvedal, ne pro fair play, ale prostě proto, abych popadl dech. Znovu zaútočil – předstíral hlavičku, ale najednou se po mně rozmáchl pěstí shora. To bylo více v mém stylu, nechal jsem ji dopadnout na rameno a uštědřil mu krátký úder z boku. Bylo to poprvé, co jsem ho uhodil, a překvapilo ho to, ale sevřel mě do klinče, zahákl mi patu zezadu za nohu a pokusil se mi ji podtrhnout.

Podařilo se mu to, a když jsem padal, mohl jsem jen vykopnout druhou nohou, než jsem se svalil na zem. Skočil na mě, ale podařilo se mi ho oběma rukama odstrčit. Rychle jsem vyskočil, a jak vstával, zasáhl jsem ho pravou pěstí do úst a rozbil mu rty.

Přiložil si k ústům hřbet ruky, zíral na svou krev a zase na mě a pak se začal pomalu blížit s rukama rozepjatýma, aby mě popadl. Předstíral jsem úder, ale on nereagoval a šel dál. Ustoupil jsem o krok a pak ještě o jeden. Náhle jsem si uvědomil, že mám za sebou chodník a že za okamžik budu ležet na zádech, tak jsem vyrazil dopředu a praštil ho ze strany do krku. Když se mě pokusil zahnat dozadu, abych zakopl, uštědřil jsem mu pravý hák přímo na ucho.

Pak jsme tam stáli a dívali se na sebe. „Jak se ti to líbí, Stude?“ řekl jsem. „Doufám, že teď neuhneš. Chci ti trochu vylepšit tu tvou nevymáchanou hubu.“ Moje pravačka se už pohybovala, ale já se rozmáchl levačkou a tvrdě ho uhodil do úst, která měl už rozbitá a bolavá. Vytryskla krev on se na mě vrhl a bušil do mě krátkými údery pěstí, které pekelně bolely. Zapřel jsem se nohama, nechal ho přijít blíž a v posledním okamžiku ho popadl vpředu a na boku za opasek a smýkl jím, až se udeřil do hlavy o zábradlí.

Zábradlí se pod tím nárazem zlomilo a on zůstal omráčeně sedět, zatímco já odstoupil a snažil se popadnout dech.

Okolo už musela stát snad stovka lidí a všichni nás povzbuzovali. Pelly vstal a trochu se potácel, ale nebyl tak zraněný, jak jsem doufal, protože se na mě náhle rozběhl, sklonil se před mou pěstí a zarazil mi hlavu do žaludku. Ucítil jsem bodavou bolest a s heknutím ze mě vylétl vzduch. Svalil jsem se na zem, ale naštěstí ho setrvačnost přenesla za mě, takže jsem byl ušetřen jeho váhy.

Měl jsem vyražený dech, ale vyhrabal jsem se na nohy a couval, abych se vzpamatoval. Zaútočil znovu, pomaleji, s úmyslem mě dorazit, a já ho nechal. Teď už krvácel i z hlavy na místě, kde se jeho lebka setkala se zábradlím.

Couval jsem, lapal po dechu a on se blížil. Udeřil mě tvrdým levým hákem, dalším si mě narovnal, jak potřeboval, a připravil si pravačku k úderu. Vtom jsem zaútočil. Pravým předloktím jsem odrazil jeho levačku a pěstí ho praštil do lícní kosti. Pak jsem mu dal hlavičku do obličeje, chytil ho za opasek a smýkl jím jako předtím. Tentokrát skončil v prachu.

Rychle vyskočil, já mu dal levou i pravou pěstí do obličeje a on šel znovu k zemi. Teď už vstával pomaleji, a když se postavil, naznačil jsem úder, abych ho přiměl zvednout ruce, a pak mu uštědřil spodní hák do břicha. Zlomil se v pase a já ho praštil do ledvin. Vykřikl, napřímil se, ústa zkroucená bolestí, a já ho vší silou praštil levačkou do čelisti. Slyšel jsem prasknout kost a uviděl, že má bradu nakřivo.

Úder ho otočil o čtvrt kruhu. Položil jsem mu ruku na rameno a druhou ho udeřil do břicha. Začal se kácet, ale já ho podržel a uhodil ho ještě jednou.

Padl do prachu a já ho obrátil botou. „Stude,“ řekl jsem, „až budeš chtít příště někoho oběsit, vzpomeň si na tenhle výprask. Jakmile budeš moct, odjeď z města. Vrať se do Tennessee a pověz všem, co se tu stalo. Jestli tě tady ještě potkám, zmlátím tě znovu.“

Pak jsem došel k honákovi, který mi držel pušku a opasek. Obojí mi podal.

„Nejdřív jsem si myslel, že to brzy zabalíš,“ řekl, „ale ty jsi ho dostal.“

„Díky,“ řekl jsem a znovu se na něj podíval. „Děláš někde, nebo hledáš práci?“

„Sháníš chlapy?“

„Chci muže, co umí jezdit, poradí si s dobytkem a dokáže bojovat, když je potřeba.“

„No,“ řekl, „bojovat umím, jezdit a honit dobytek taky. Vyhovuje ti to?“

„Právě jsi dostal práci,“ odpověděl jsem.

14. kapitola

Šel se mnou do hotelu a já se umyl v místnosti za barem. Na lícní kosti jsem měl šrám a klouby na rukou odřené do krve. Ráno mě bude bolet celé tělo. „Ty jsi Otis Tom Chancy,“ řekl můj nový honák, „a já jsem Juniper Cogan. Krátce mi říkají June.“

Díval se, jak jsem si oblékal košili, zapínal si ji a pak si znovu bral vestu. „Otisi Tome Chancy, umíš to moc dobře s pěstmi, ale až příště vyjdeš na ulici, měl bys to umět i s pistolí.“

„Co víš?“

„Jen to, co se povídá ve městě. Je tady Caxton Kelsey a s ním LaSalle Prince a Andy Miller. Jdou po tobě.“

„Byli tam ještě dva chlapi a žena. Co se s nimi stalo?“

„Ta žena je přímo v tomhle hotelu – má pokoj do ulice. Ti další dva jsou Phillips a Glassner, zloději dobytka.“ Ubalil si cigaretu. „Máš nějaké přátele?“

Pověděl jsem mu o Tarltonovi, Corbinovi a mužích u stáda. „Radši mě nech, abych pro ně dojel,“ řekl. „Když se dobytek rozběhne, dá se vždycky sehnat dohromady.“

„No jo. My ten dobytek potřebujeme a chceme hned vyrazit na sever. Jeď tam a zadrž je. Dorazím, až tohle skončí.“

Užasle na mě pohlédl. „Ty se jim chceš postavit sám?“

Zamyšleně jsem si protahoval prsty. Moje pěsti při rvačce hodně utrpěly. Neztuhnou mi ruce až příliš? Nechtěl jsem se však spolehnout na šestiraňák, ale na pušku.

„Podívej,“ řekl jsem, „jednu věc bys udělat mohl.“ Vytáhl jsem z kapsy dvě zlaté dvacetidolarovky. „Zajdi do obchodu se zbraněmi a kup mi revolver. Ten nejlepší, co budou mít.“

Když odešel, vrátil jsem se do svého pokoje. Nejdřív ze všeho jsem si potřeboval odpočinout. Zaklínil jsem pod kliku židli, sundal si boty a opasek a natáhl se na postel s puškou u ruky. Musel jsem odpočívat, ale také přemýšlet.

Caxton Kelsey nebyl žádný hlupák. Nijak jsem nepochyboval, že by mě v přestřelce porazil, ale podle toho, co jsem viděl, neměl ve zvyku riskovat. Ve městě byli lidé, kteří věřili, že jsem zavraždil Burgesse, a byl jsem na svobodě jen proto, že jediným důkazem byla Burgessova zbraň, kterou jsem vlastnil, a jelikož obyvatelé Cheyenne znali Boba Tarltona buď osobně, nebo z doslechu, očistilo mě spojení s ním v očích mnoha z nich od viny. Tarlton měl pověst dobrého člověka a občana, ale kdyby mě Kelsey zabil, hodně lidí by řeklo, že udělal dobře.

A já si byl jistý, že se o to Kelsey pokusí. Zkusí mě zahnat do kouta, abych neměl žádnou šanci. Věděl jsem, že ho budu muset překvapit. Místo toho, abych se jim postavil všem najednou a na jejich území, budu je muset vyřídit jednoho po druhém.

Protože Queenie byla v hotelu, bylo pravděpodobné, že buď přímo tam, nebo někde poblíž bude i Kelsey s ostatními.

Ale byl jsem tak unavený, že jsem přes všechny ty úvahy za chvíli usnul.

Vzbudilo mě tiché zaklepání. Podíval jsem se na své velké stříbrné hodinky a zjistil, že jsem spal přes hodinu.

Spustil jsem nohy na podlahu a došel ke dveřím s puškou v ruce.

„Si?“ řekl jsem Španělsky, což by ode mě nepřítel nečekal.

„To jsem já, šéfe. June Cogan.“

Levou rukou jsem odsunul židli, namířil vinčestrovku na škvíru ve dveřích a řekl: „Tak jo, pomalu otevři a pojď dovnitř.“

Byl to Cogan. A s ním Handy Corbin.

„Vypadá to, že jsi chytil do lasa zatoulaného býka,“ řekl jsem Coganovi. „Kde jsi ho našel?“

„Našel si mě sám,“ usmál se Cogan. „Asi se už profláklo, že jsi mě najal, a on se to dozvěděl.“

„Ty máš svoje problémy,“ řekl Corbin, „a já zase svoje. A můj problém je LaSalle Prince. Už dlouho se ho snažím odehnat od stáda, abychom si mohli vyřídit jednu věc.“

„Slyšel jsem, že jste příbuzní.“

„Je to věc pokrevní linie – a ta zrovna tady končí. Jediné příbuzné, které má, je ta smečka vlků, do níž se tak hodí. Zabil mi bratra – zastřelil ho pro peníze.“

„Kde jsou teď?“ zeptal jsem se.

Pověděl mi, že Queenie je v hotelu, Phillips a Gassner dole na ulici, Andy Miller ve stájích a LaSalle Prince v saloonu naproti.

„Kde je Kelsey?“

„To jsi mě dostal. Myslel jsem, že to budeš vědět ty. Zdá se mi, jako by číhal, až vyjdeš ven, Chancy. Tentokrát nepočítej s tím, že jen tak odjedeš z města.“

„Corbine, poženu stádo k Díře ve zdi. Zítra se ožením a moje žena pojede se mnou a nedovolím, aby mi v tom zabránila nějaká banda darebáků. Ani tady nechci sedět a čekat na ně. Říkáš, že je Andy ve stájích? Tak dobře, půjdu dolů a promluvím si s ním.“

„Ty ses zbláznil! Čeká na tebe.“

„Spíš čeká, až vyjdu na ulici, aby mě mohli s Princem a ostatními obklíčit a Kelsey mě mohl zabít. Ve stájích ho překvapím, a pokud ne, dám mu šanci.“

„Co chceš od nás?“

„Kryjte mi záda. To je všechno. Tohle je můj boj.“

„Ale Prince je můj. Jdu po něm už dva roky.“

„Nechám ti ho. Jenom dej pozor, aby se mi nepřipletl do cesty.“

Nový revolver, který mi Cogan koupil, byl krásnou ukázkou řemeslné práce. Když jsem zbraň zkontroloval, nabil jsem ji náboji z nové krabičky a zastrčil do pouzdra na pravém stehně. Vzal jsem pušku a šel ke dveřím. „Vy, chlapci, můžete dohlédnout na Gassnera a Phillipse,“ řekl jsem. „Já půjdu za Millerem.“

Už jsem neměl na vybranou. Vzít manželku do indiánské země nebylo nic dobrého, ale hrozba útoku psanců k tomu to už bylo příliš. Chtěl jsem dát Andymu Millerovi šanci nechat mě na pokoji nebo to vyřešit střelbou.

Byl to rychlý a přesný střelec. I když by se většina lidí shodla, že se Kelseymu nemůže rovnat, byl nebezpečný až dost. Já nijak netoužil proslavit se jako pistolník. Chtěl jsem jen docílit toho, abych mohl svobodně žít, chovat dobytek a budovat domov, jaký jsem si vždycky přál.

Brimstead už byl mimo. Byl to krutý tyran, ale takoví muži si nakonec vykopou vlastní hrob a já necítil potřebu být tím, kdo ho porazí. Studovi Pellymu jsem dal výprask a Brimstead už pro mě nepředstavoval nebezpečí.

Kelseyho banda se mě pokusila zabít. Uhodili mě do hlavy a nechali umřít, ukradli mi dobytek a přijeli sem, aby mě vyřídili docela.

Prošel jsem chodbou a sestoupil po zadním schodišti na dvůr za hotelem.

Byly tam různé přístavky a kůlny, pár ohrad a otevřená prérie s několika chatami. S vinčestrovkou v pravé ruce jsem pokračoval v chůzi, překračoval prázdné láhve, rozbité střešní tašky a obcházel hromady dřeva a obvyklé krámy, které se povalují za domy v rychle rostoucím městě, kde není čas na úklid.

Uvnitř jsem byl naprosto klidný. Šel jsem do přestřelky s nebezpečným mužem a říkal si, že jsem blázen. Měl bych se tomu vyhnout… a také jsem mohl. Ale oni by mě nakonec stejně dostihli – a já neuměl čekat, až sekera dopadne.

Městské stáje byly obrovská budova podobná jeskyni. Za ní se rozkládaly ohrady a přístavky. Průčelím byla obrácená do hlavní ulice. Uvnitř se po délce táhla ulička oddělující dvě řady stání pro koně; nad nimi byl seník – teď plný sena.

U ohrad vzadu stálo na volném prostranství několik nákladních vozů. Když jsem byl ve stínu jednoho z nich, došlo mi, do čeho se to vlastně pouštím. Andy Miller to uměl se zbraní a použil ji mnohem vícekrát než já. Ne že bych byl nějaký zelenáč, jako kluk jsem se učil střílet z nejrůznějších zbraní, ale tohle byl hodně rychlý a nebezpečný chlap. A jestli z toho nějak vyváznu živý, pořád bude zbývat Kelsey.

Zastavil jsem se za vozy, sundal si klobouk a otřel potítko; když jsem si ho znovu nasadil, odepnul jsem poutko zajišťující revolver v pouzdře. Na chvilku jsem zaváhal. Slunce už zapadalo a soumrak byl nedaleko. Slyšel jsem kroky na chodnících, jak lidé mířili domů nebo do restaurací na večeři. O kus dál jsem uslyšel polnici svolávající vojáky k jídlu.

Protáhl jsem se mezi kládami do ohrady a zamířil ke stodole. Cítil jsem prach, seno a obvyklé pachy stájí. Otevřel jsem bránu, opatrně ji za sebou zavřel a ušel asi deset nebo dvanáct metrů, které mě dělily od doširoka otevřených vrat stájí.

Ulička mezi řadami stání byla prázdná – až na muže, který seděl u vrat do ulice a kouřil fajfku. Vzadu ve stájích byla skoro tma, ale viděl jsem bělma koní, kteří se na mě dívali. S vinčestrovkou pověšenou na levém rameni jsem zamířil kupředu a těkal pohledem zprava doleva. V očekávání výstřelu s každým krokem jsem dorazil k vratům na ulici a podkoní vzhlédl.

„Zdravím! Vy jste ale tichošlápek. Ani jsem vás neslyšel přicházet.“

„Hledám Andyho Millera.“

Změřil si mě pohledem. „Na vašem místě bych si to rozmyslel, mladíku. Nestojí za to koledovat si o malér. Andy tady chvíli čekal a pak šel na ulici. Být vámi, nasedl bych na koně a odjel co nejdál, dokud to jde.“

Aniž bych odpověděl, šel jsem ven s levačkou položenou na hlavni vinčestrovky. V cestě mi nestálo nic jiného než slepice klovající něco v prachu. Když jsem došel k nejbližšímu konci chodníku, vystoupil jsem na něj a kráčel dál. Cestou jsem přebíhal pohledem po domech na obou stranách, ale také dával pozor, co je přede mnou.

Vtom jsem si všiml, že všichni na večeři nešli. Phillips a Gassner ještě stáli venku, a když uslyšeli moje kroky na prknech, podívali se mým směrem a oba přešli ulici před hotel, kde se zastavili a nenápadně mě pozorovali. Corbina ani Cogana jsem nikde nezahlédl.

Saloon, kde měl být LaSalle Prince, byl jen o pár domů dál. Bylo mi jasné, že k němu brzy dojdu a že tohle je ta past, kterou na mě nastražili.

Náhle jsem spatřil úzkou mezeru mezi dalšími dvěma domy, rychle do ní vstoupil a zastavil se.

Chvilku jim trvalo, než si uvědomili, že jsem zmizel. Přiběhli – Phillips jako první a Gassner nalevo od něho. Čekal jsem na ně, a když se objevili v průchodu, zarazil jsem hlaveň pušky Phillipsovi do břicha a potom srazil Gassnera úderem pažbou do lebky.

Padl jako zasažený bleskem, protože to byla pořádná rána. Phillips se odpotácel ke zdi, oběma rukama se držel za břicho a bezmocně lapal po dechu, tak jsem ho taky praštil do hlavy pažbou. Potom jsem jim sebral zbraně, vysypal z nich náboje a odhodil je daleko dozadu mezi odpadky za domy.

Neuplynulo ani deset vteřin od okamžiku, kdy vešli do mezery, a já teď čekal, kdo se objeví jako další.

Minuty pomalu ubíhaly. Ani jeden z těch mužů se nepohnul, ale já se o ně nestaral. Zoufale jsem doufal, že se mí nepřátelé v průchodu objeví. Pohledem jsem zalétl dozadu do uličky a pak zpět k východu do ulice.

Když se nic nedělo, vyšel jsem ven s vinčestrovkou na rameni a rukou svěšenou vedle ní. Ulice byla prázdná.

Pustil jsem se po chodníku směrem od uličky – a najednou tam byli.

Caxton Kelsey vyšel ze dveří hotelu a udělal tři kroky směrem ke mně. Slyšel jsem slabé zazvonění jeho ostruh a praskání prken. Slunce už zapadlo, ale pořád bylo docela dobře vidět. Stál na kraji chodníku a usmíval se na mě. Byl to pohledný muž, žádný div, že se do něho Queenie zakoukala.

V tom okamžiku nade mnou něco zašramotilo a já automaticky vzhlédl. Andy Miller stál na balkonu nad Kelseym, jen trochu víc vlevo. A jestli byl LaSalle Prince pořád v saloonu, měl jsem ho skoro v zádech. Takže mě přece jen obklíčili.

Na ulici bylo ticho jako v hrobě. Cítil jsem chlad větru, který mi vysoušel pot na čele, vnímal jsem prohlubující se stíny pod stříškou za Kelseym. Někde zaštěkal pes a přešlápl kůň uvázaný u zábradlí.

Caxton Kelsey tam stál klidně a sebejistě. „Zdravím, Chancy,“ řekl, „museli jsme chvíli počkat, ale nakonec jsme tě přece jen dostali.“

Kelsey byl ten, koho jsem musel vyřídit. Nemohl jsem vystřelit na oba najednou, ale Kelsey byl nebezpečnější. Taky jsem věděl, že střílet dolů, jak bude muset Andy Miller, je nejistá věc. Mnoho mužů už při střelbě z kopce minulo. Musel jsem zneškodnit Kelseyho a teprve pak Millera, jestli bude štěstí stát při mně.

„Pravda, Kelsey,“ řekl jsem, „tví chlapi rozhodně urazili dlouhou cestu, aby našli to, čemu by se většina lidí nejradši vyhnula. Ale myslím si, že tuhle situaci vidíš moc jednostranně. Říkáš, že jste mě obklíčili, ale víš jistě, že se nepleteš?

Třeba Andy tam nahoře – ještě nikdy jsem neviděl chlapa, který by se tolik snažil, aby ze sebe udělal dobrý terč. Stojí tam všem na očích.“

Hrál jsem o čas. Chtěl jsem je zaskočit stejně, jako oni zaskočili mě. Ano, měl jsem ve městě přátele, ale netušil jsem, kde právě teď jsou. Ale tihle dva to určitě nevěděli také a já jim musel nasadit brouka do hlavy, abych je trochu znervóznil.

„A LaSalle Prince ti nepomůže, protože bude mít asi za minutku dost vlastních problémů. Takže to vypadá, že je to jen mezi tebou a mnou, Kelsey, a můžeme to vyřídit hned teď!“

Jeho ruka se dotkla pažby pistole, ale to už jsem zvedl levou rukou vinčestrovku, pravou vypálil od boku a moje kulka zasáhla Kelseyho do spony opasku, odrazila se nahoru a trefila ho do hrudi.

Výstřel ho srazil dozadu a já zvedl pušku, právě když Andy Miller vystřelil, udělal krok dozadu a stiskl spoušť, jen co jsem došlápl. Jeho kulka mě minula a moje puška byla na tu vzdálenost přesnější. Převážil se dopředu, spadl na kraj střechy, skutálel se z ní a svalil se do ulice.

Za sebou v saloonu jsem slyšel rachot výstřelů, ale neměl jsem čas se tím zabývat, protože Kelsey se už zvedl, zakrvácený a rozzuřený. Namířil na mě a vypálili jsme současně. Něco mě zasáhlo, až jsem se zapotácel, ale natáhl jsem pušku a vystřelil znovu. Opíral se o koryto s vodou, jednu nohu vytočenou ven a na hrudi a v obličeji měl krev.

Střelba za mnou utichla. S puškou u boku jsem se otočil do ulice. Caxton Kelsey byl pořád schopný boje a šklebil se na mě. „Nemyslel jsem si, že na tohle máš, Chancy,“ řekl, „ale překvapil jsi mě. Škoda, že musíš umřít.“ Pozvedl pistoli.

Viděl jsem ohnutou stříbrnou sponu na opasku a krev na jeho hrudi, ale nevypadalo to, že by byl vážně zraněný. Když se moje kulka odrazila nahoru, mohla mu nanejvýš vyrýt rýhu do kůže na hrudníku. Nevěděl jsem, kam ho zasáhly ty dvě další kulky, ale byl jsem si jistý, že neminuly cíl. Zdálo se, že se napůl opírá o to koryto.

Byli jsme ani ne dvacet metrů od sebe a já přecházel půlkruhem ulici tváří k němu. Na tu vzdálenost byla moje zbraň nesrovnatelně přesnější, ale on byl proslulý střelec a se zbraní, kterou držel v ruce, byl na dvacet metrů smrtelně nebezpečný.

Sledoval mě s revolverem v ruce a čekal, až bude moci vypálit smrtící kulku. Kdybych se zastavil a namířil na něho, poskytl bych mu právě ten okamžik, který potřeboval, tak jsem šel dál.

Na ulici bylo ticho. Bylo ještě světlo a slunce se dotýkalo střech domů. Vnímal jsem to ticho, prach a napětí z čekání. Byli jsme sami, tak sami, jako bychom stáli na poušti – každý z nás hrál o čas, každý chtěl, aby příští výstřel byl poslední.

V saloonu se střílelo. Zabil Handy Corbin Prince? Nebo se teď Prince blížil ke dveřím, aby mě střelil do zad? A kde byla v tu chvíli Queenie? Z restaurace ke mně dolehl tlumený rachot nádobí.

Kelsey se pomalu pustil koryta, o které se opíral. Jedním kolenem se opřel o zem a zleva ho částečně krylo zábradlí na uvazování koní a sloupek.

„Vůbec tě nelituji, Kelsey,“ řekl jsem. „O nic víc, než jsi ty litoval Noaha Gatese a jeho muže.“

„A proč bych je litoval?“ zeptal se pohrdavě. „Byli to jenom staří sedření chlapi.“

„Ale byli to muži, kteří dělali vše pro to, aby si vydělali na živobytí, místo aby kradli. A co ty, Kelsey? Pracoval jsi v posledních deseti letech jeden den poctivě?“

„Práce je pro ovce,“ opáčil. „Já lovím s vlky.“

Zdálo se mi, že se hlaveň jeho revolveru pomalu zvedá, ale kdybych byl dál nalevo, musel by přemístit zbraň na druhou stranu sloupku, aby na mě mohl vystřelit.

Náhle jsem se rozběhl… tři rychlé kroky doprava… zastavil jsem se a vystřelil. Už posunul revolver, aby mohl zamířit, ale vypálil příliš rychle. Minul mě a prásknutí se odrazilo od dřevěné zdi domu. Cítil jsem, jak kulka prolétla kolem, když jsem stiskl spoušť pušky.

Moje kulka vyštípla třísky ze sloupku. Znovu jsem natáhl, padl rychle na jedno koleno a vystřelil. Viděl jsem, jak se z jeho kabátu zvedl prach a jeho střela vyhodila do vzduchu prach přede mnou. Začal jsem se zvedat na nohy, ale náhle jsem zeslábl a svalil se do prachu… přesto jsem ještě zoufale natáhl pušku.

Caxton Kelsey stál. Krvácel a kymácel se, ale byl na nohou a mířil na mě pistolí. Překulil jsem se, zvedl se na jedno koleno a vystřelil na něho. Jeho kulka mě zasáhla do ramene a ucítil jsem palčivou bolest. Pak jsem vystřelil znovu.

Okamžik ještě stál a pistole mu visela z prstů, ale pak náhle dopadl na zadek a zíral do prázdna. Nakonec se svalil na zem a překulil.

Dřepěl jsem tam s připravenou puškou a pozoroval ho. Za okamžik jsem se opřel o pušku jako o berli, zvedl se na nohy a popošel ke kraji chodníku, kde jsem se ztěžka posadil, sevřel pušku a dál Kelseyho pozoroval.

Na ulici se začali objevovat lidé, mezi nimiž se náhle protlačil Handy Corbin. Přeběhl ulici ke mně.

„Ty jsi ho dostal! Můj bože, ty jsi ho dostal! Sázeli na tebe v kurzu jedna k deseti, že ho vyřídíš.“

„A co Prince?“ zeptal jsem se.

Handy Corbin pokrčil rameny a uhnul pohledem. „Musíš to pochopit, šéfe,“ řekl skoro omluvně. „Byl jedním z nás a bylo mou povinností to s ním vyřídit. V naší rodině jsou většinou poctiví lidé, kteří se chtějí chovat slušně. LaSalle byl darebák, od začátku v něm bylo cosi shnilého. Už jako kluky se nás věčně snažil zatáhnout do nějakého maléru. Když dospíval, táta ho asi dvakrát nebo třikrát dostal z průšvihu, ale zdálo se, že potom vždycky začal vyvádět ještě víc.

Pak jeden náš soused prodal pár ovcí a LaSalle ho potkal na cestě. Měl s sebou láhev, oba začali pít, a když se pak soused vzbudil, bolela ho hlava a jeho peníze byly pryč. LaSalle začal rozhazovat a nám bylo hned jasné, co se tam stalo. Ten muž jej obvinil z loupeže a LaSalle na něho vystřelil. Nezabil ho, jen ošklivě zranil a pak se vypařil.

Po čase jsme se dozvěděli, že loví bizony, ale on spíš okrádal jejich lovce. V Cherry Creeku v Coloradu prodal spřežení šedáků, které patřilo dvěma bratrům, co dělali v Abilene. Někdo ty koně poznal – a potom se našla i jejich těla. Z LaSallea se stal psanec. Začal zabíjet za peníze, a když nám došlo, že jsme vypustili do světa vzteklého vlka, bylo na nás, abychom ho zkrotili. Táta sedl na koně a jel si s ním promluvit.

LaSalle se tátovi vysmál. Řekl mu, že je pokrytec a starý blázen a poradil mu, aby se vrátil domů, dokud může.

Tohle by si táta nenechal od nikoho líbit, tak LaSallea vyzval, aby odložil zbraně, že si to spolu vyřídí pěstmi. Táta si odepnul opasek, ale LaSalle tasil a tátu střelil do kolena. Táta se pokusil vstát a on ho střelil do druhého. Proklel ho a chladnokrevně zabil. Od té doby ho pronásleduji a učím se, abych byl dost rychlý a porazil ho.“

Já začal cítit bolest a doléhala na mě únava, jež přichází po boji. Nebylo mi do řeči, chtěl jsem se jen dostat pryč z ulice. Corbin mi pomohl do doktorovy ordinace, kde neklidně přecházel Bob Tarlton. Slyšel střelbu – vlastně ho probudila, když dřímal. Doktor ho ale nepustil ven.

Bylo příjemné natáhnout se na jeho lůžko, protože jsem byl úplně vyřízený. Přežil jsem situaci, kdy bych na sebe nevsadil ani děravý niklák, a nikdo nevěděl lépe než já, jaké jsem měl štěstí.

Ukázalo se, že kulka, která mi provrtala rameno, minula kost. Nahoře na rameni jsem měl hlubokou rýhu a na těle škrábance nejméně od dvou dalších kulek, na které jsem se ani nepamatoval. Ztratil jsem trochu krve a mnohem víc sil.

Co mi však dělalo starosti, byla Kit. Nikde jsem ji nezahlédl, ale možná mě právě hledala.

„Handy,“ řekl jsem, „zajdi do hotelu a najdi slečnu Dunveganovou. Pověz jí, že jsem v pořádku.“

Doktor se ohlédl. „Před chvílí se tady zastavila, Chancy. Byl s ní ten váš honák Juniper Cogan. Hledala maršála.“ Maršála? Kde ten vlastně byl? Patřil snad k těm maršálům z dobytkářských měst, co byli raději, když si lidé vyřídili své problémy mezi sebou? Někteří z nich ani nehnuli prstem a nechali občany svého města ve štychu.

Začal jsem se zvedat, ale doktor mi v tom zabránil. „Ležte klidně. Sice nejste zraněný tak moc, jak jsem čekal, ale ztratil jste hodně krve a jste slabší než kočka.“ Tarlton vstal. „Já půjdu s ním, Otisi. Vy si teď odpočiňte. Kdo jste říkal, že je to děvče?“

„Jmenuje se Kitty Dunveganová a je moc hezká. Přijďte zítra v poledne, budeme se brát.“

„Tak já ji najdu,“ řekl Tarlton. „A Cogana znám. Pokud je s ním, bude v pořádku.“

15. kapitola

Stáhli knot lampy a nechali mě tam samotného ležet v posteli s velkou slabostí, trochou bolesti a touhou být co nejdříve zase na nohou.

Zdálo se, že jsem příliš dlouho jel tryskem a teď mi nezbyde než si odpočinout.

Dělalo mi starosti, že Kit Dunveganová je v tom divokém západním městě, možná sama a bez ochrany. Měl jsem ale vědět, že v Tennessee se rodí silné ženy, protože Kit byla samostatná dívka s vlastní hlavou.

Nakonec jsem dal ruku nad cylindr lampy a sfoukl plamínek. Pár minut jsem cítil dýmající knot a pak jsem musel usnout, protože když jsem znovu otevřel oči, seděla Kit na židli vedle postele, četla si knihu a za záclonami byl jasný den.

Chvíli jsem mlčel a jen si vychutnával pohled na ni, jak tam sedí zpříma a obrací listy v knize. Nedokázal jsem si vybavit, kdy vedle mé postele seděla nějaká žena od doby, kdy jsem byl nemocný malý kluk a starala se o mě moje maminka.

Obrátila hlavu, pohlédla mi do očí a chvilku jsme se na sebe jen dívali. Pak vyskočila. „Doktor říkal, že bys měl dostat trochu horkého vývaru, až se probudíš.“

„Kde jsi byla? Dělal jsem si starosti.“

Přejela si dlaní po zástěře a uhladila ji. „Šla jsem za Queenie Gatesovou.“

„Cože?“

„Opravdu jsem si nemyslela, že je tak hezká… i když trochu tvrdým způsobem.“

„Ty jsi šla za tou divokou kočkou? To tě nenapadalo, že by ti mohla ublížit?“

„Ona?“ Zatvářila se pohrdavě. „S tou bych si uměla poradit. Ale vzala jsem s sebou maršála a Junipera Cogana. Chtěla jsem nějaké svědky.“

„Svědky čeho?“

„Její výpovědi. Jestli tě máme obvinit ze zastřelení toho muže v indiánském teritoriu, musíme mít důkazy. Kdyby to byl opravdu můj strýc, chtěla bych přece, aby byl jeho vrah potrestaný, ne?“

„Tohle jsi jí namluvila?“

„No… spíš naznačila. Doslova jsem to neřekla. Ale máme její výpověď pod přísahou o té střelbě a ona se celá třásla na to, aby nám dala všechny informace, které měla. Jak byl ten muž ozbrojený a všechno kolem, ale že jsi ho zastřelil, aniž bys mu dal šanci.“

„To není pravda.“

„Samozřejmě jsme po ní chtěli, aby nám řekla o té zbrani… chtěli jsme to jako důkaz, protože se našla u tebe. Podrobně tu pažbu vykládanou slonovinou popsala. Všechno odpřisáhla a Cogan s maršálem u toho byli jako svědci.“

Co jsem na to měl říct? Zatímco jsem byl zaměstnaný pronásledováním Andyho Millera, ona postupovala podle vlastního plánu.

„Kde jsi byla, když ta přestřelka začala?“ zeptal jsem se. „V jejím pokoji… vlastně u dveří. Právě jsme odcházeli.“

Kit odešla do vedlejší místnosti a vrátila se s vývarem. Pak pokračovala ve vyprávění.

Queenie řekla: „Nemusíte si dělat starosti. Chancy se vězení nedožije. Kelsey ho zabije.“

Neudržela jsem se a namítla: „Otis tak snadno neumře, paní Gatesová. Uvidíte. Znám ho už od dětství.“

Měl jsi vidět, jak se zatvářila. Popadla prázdný džbán na vodu a hodila ho po mně, ale pan Cogan zabouchl dveře právě včas. Měla pořádný vztek.

Náhle vstoupil Bob Tarlton. Byl už zase na nohou, i když trochu pohublý.

„Juniper Cogan s Handym odjeli za stádem,“ řekl. „Ráno ho začneme hnát na sever, jestli souhlasíte.“

„Jistě. To už budu venku z postele –“

„Vy nepojedete, jen my. Doktor povídal, že mohu být část dne v sedle, když si občas odpočinu ve voze. Vy si ještě pár dní poležíte. A také nás napadlo, že byste si s Kit třeba rádi užili líbánky v Denveru… nebo někde…“

Kdo by mohl proti takovému plánu něco namítat? Já tedy ne.

A Kit rovněž nebyla proti.

Kdo je Louis L’Amour

„Považuji se za nositele tradice ústního podání – člověka, jako byli trubadúři, vesničtí vypravěči, muži ve stínu u ohně. Přál bych si, aby si mě tak lidé pamatovali – jako vypravěče. Dobrého vypravěče.“

NENÍ SPORU, že málokterý autor je tak doma ve světě, který znovu vytvořil, jako Louis Dearbom L’Amour. Nejenže fyzicky zapadá do jezdeckých bot drsných postav, o kterých píše, ale jak sám říká: „Kráčel jsem po zemi, po které chodí mí hrdinové.“ Vlastní zkušenosti a celoživotní záliba ve zkoumání historických pramenů dávají L’Amourovi mimořádné vědomosti a schopnost chápat lidi, události a trýzně života na americkém Západě, který se stal zdrojem jeho popularity.

Tomuto spisovateli irsko-francouzského původu se podařilo vystopovat svou rodinnou linii až do začátku sedmnáctého století a sledovat její nepřetržitý postup na Západ v čele pionýrů. Když vyrůstal v Jamestownu v Severní Dakotě, mohl vstřebávat pionýrskou historii své rodiny včetně příběhu o svém pradědečkovi, kterého skalpovali siouxští válečníci.

Poháněn zvědavostí a touhou rozšířit si obzory odešel v patnácti letech z domova a vystřídal množství povolání včetně námořníka, dřevorubce, cvičitele slonů, stahovače dobytka, horníka a důstojníka u logistické jednotky za druhé světové války. Během svých „tuláckých“ let také objel svět na nákladní lodi, plavil se na džunce po Rudém moři, ztroskotal na Antilách a žíznil v Mohavské poušti. Vyhrál padesát jedna z padesáti devíti zápasů jako profesionální boxer, pracoval jako novinář a také přednášel. Byl dychtivý čtenář a sběratel vzácných knih. Jeho osobní knihovna obsahovala sedmnáct tisíc svazků.

Jak L’Amour říkal, „chtěl jsem psát skoro od chvíle, kdy jsem se naučil mluvit“. Po nesčetném množství dobrodružných povídek napsaných pro časopisy vydal v roce 1953 v USA svůj první román Hondo. Celkem mu vyšlo více než sto knih; jejich celkový náklad přesahující dvě stě sedmdesát milionů výtisků z něho dělá jednoho z nejlépe prodávaných spisovatelů v dějinách moderní literatury. Jeho díla byla přeložena do více než dvaceti jazyků a přes pětačtyřicet románů a novel bylo zfilmováno.

Louis L’Amour, držitel mnoha ocenění, se v roce 1983 stal prvním romanopiscem, kterému byla udělena Zlatá medaile Kongresu Spojených států za celoživotní dílo.

V roce 1984 obdržel také Medaili svobody od prezidenta Reagana.

Louis L’Amour zemřel 10. června 1988. Jeho žena Kathy a děti Beau a Angelique pokračují v L’Amourově tradici a publikují jeho dosud nevydaná díla.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai