Louis L’Amour.

Osamělý jezdec.

**

Kapitola 1

*

ŠESTIRANNÁ ZÁCHRANA.

Hopalong Cassidy bez hnutí pozoroval, jak starý bankéř zkušenými prsty počítá peníze. Patnáct tisíc dolarů. Částka vzbuzující úctu a respekt. Jak sledoval vršící se hromádku, přestával v nich vidět dlouhé zelené bankovky. Pro něj představovaly dobytek a práci. Hromada bankovek vyrostla ze studených a deštivých dnů, nocí plných blesků a hromů, z neklidných stád, připravených k útěku, z rozvodněných řek a potoků, po okraj naplněných zpěněnou vodou, z prachu, jímž probleskují paprsky slunce i ze štěkání revolverů zlodějů dobytka.

Hromádka tenkých zelených papírků představovala více než peníze. Pohltila měsíce tvrdé dřiny, strakatého býka, který pod ním v kaňonu Lonetree zabil koně, i mechem obrostlý kořen jalovce, do kterého se zamotalo Lankyho laso a poslalo ho na tři týdny do postele se zlomenou nohou. Nasála i mládence z Toyahu, který se jim řítil vstříc s takovou radostí a dychtivostí, až jeho kůň nepozorně stoupl do nory prérijního psouna a klopýtl. Mladík však dál plachtil v bezhlavém letu. Pohřbili, co zbylo z mladého těla, a jeho klobouk a zbraň poslali bratrovi do El Pasa.

„Tady to je, Hoppy,“ pronesl bankéř nakonec. „Buck bude určitě spokojený, až konečně zaplatí. Znám ho dost dobře. Nesnáší dluhy víc než kdokoli jiný, a tak celé ty tři roky škudlí, jen aby se jich zbavil.“

„Přesně tak,“ přikývl Cassidy. „Buck se většinou v tak důležitých věcech nemýlí. Nemá rád dluhy, ale určitě víš, jak to bylo s Dickem Jordánem. Když zdědil ranč na Západě, prodal svůj dobytek a koně právě Buckovi. Dobře věděl, že Buck je jediný z okolí, kterému může věřit, že mu vyplatí všechno do posledního centu.“

„Taky se strefil do správné chvíle. Buck už dlouho předtím mluvil o rozšíření stáda a propásl by skvělou šanci, kdyby Jordánův dobytek nekoupil. Jinak by se do dluhů určitě nedostal.“

„Povezeš ty peníze na Západ sám?“ Bankéř přivřenýma očima pozoroval stříbrnou hlavu. „Vím, že si Buck teď nemůže dovolit odjet.“

„Povezu je sám a docela rád. Starý Dick byl můj přítel a rád bych se podíval na ten jeho ranč. Vlastně původně patřil jeho manželce. Kdysi byl součástí starých španělských držav.“

„Aha. A určitě mu přinesl i pěkných pár zelených papírků. Slyšel jsem, že má dceru.“

„Už je to dávno. Páni, vždyť jí bylo čtrnáct nebo patnáct, ještě než se přestěhovali!“

„Ty, Hoppy, – ,“ bankéř se otočil v křesle, „– kdo tam jede s tebou?“

„Jedu sám. Mesquite je bůhví kde, jako obvykle, a Buck nemůže postrádat dva muže. A kromě toho tohle není práce pro dva chlapy.“

„Možná. Tam venku se pořád něco děje. Dostal jsem dopis od přítele, který má banku u McClellanu. Před třemi týdny ji vyloupili, zabili pokladníka, postřelili šerifa a pak ujeli celé rotě pronásledovatelů!“

„Ujeli?“

„Prostě se vypařili.“

Hopalong vstal od stolu a přepočítal peníze. „Dobře, Buck na mě čeká, takže bych měl co nejdřív skočit do sedla a vyrazit. Ale o peníze se bát nemusíš. Dohlédnu, aby se dostaly v pořádku k Dickovi, jak jsem slíbil.“

Zastrčil ruličku peněz do kapsy černé košile, stáhl si opasek tak, aby revolvery seděly na dosah prstů, a vykročil ke dveřím.

Bankéř vstal z křesla a přistoupil k oknu. Díval se, jak Cassidy přechází přes ulici. Stále stejné štíhlé nohy, široká svalnatá ramena, úzký pas a houpává chůze jezdce. Stříbrné kolty, ošoupané dlouholetým používáním, popraskané zaprášené boty. Náhle se bankéř přistihl, jak si sám pro sebe přeje, aby byl mladší a mohl s Hopalongem vyrazit směrem na západ.

Odvrátil se od okna a v ten okamžik zachytil koutkem oka pohyb. Zpoza banky vystoupil muž a vydal se v Hopalongových stopách. Pokud ten neznámý stál hned u banky, mohl oknem zahlédnout, jak Hopalong u stolu počítá peníze. Bankéř se zamračil. Žena ho čeká doma s večeří a jestli teď půjde do baru, možná se odtamtud hodně dlouho nedostane… Ale co, Hopalong si umí poradit sám. Jako vždycky.

Problémy odjakživa Hopalonga Cassidyho pronásledují jako vlci ženoucí se za promrzlým stádem. Jen málo mužů však s bělovlasým pistolníkem dokázalo soupeřit. Možná jsem měl říct Hoppymu, aby vyhledal Monaghana v bance v McClellanu, pomyslel si ještě. Raději mu napíšu. Možná tudy bude mít cestu.

Podzimní soumrak zjemňoval tvrdé obrysy protější budovy. Hopalong přešel přes ulici k baru. Rozrazil lítací dveře a vstoupil dovnitř. U stolku byla v plném proudu pokerová seance a hráči se ani nenamáhali zvednout oči. Znali se navzájem a věnovali se rozehrané partii. Hopalong proslul jako pokerový specialista. Hry, jichž se účastnil, se pro soupeře obvykle stávaly poněkud drahými, a hráči, jak se zdálo, vůbec netoužili přijít o zbytečný cent navíc.

U baru posedávali tři muži. Všichni cizinci. Jeden z nich, jak si Hopalong všiml, ho předešel na schodech. Hoppyho pozorné oči rychle a přesně přečetly myšlenky cizinců. Sám pro sebe se ušklíbl. Potulní rváči, možná i něco horšího.

Oblečení jim pokrýval prach z cesty, zbraně však vycídili velmi pečlivě. I náboje na opascích se jasně blýskaly. Jeden z nich – ten, co ho míjel na cestě do baru – byl štíhlý mladík s ostře řezanými rysy a hlubokými vráskami podél úst. Když vzhlédl ke Cassidymu, Hopalong zahlédl, že jedno oko má napůl zakryté přivřeným víčkem. Nejdříve se mu zdálo, že na něj muž mrká, ale pak poznal, že postižení je trvalé.

Ani druzí dva nevypadali jako jelimánci. Ten vysoký se trochu hrbil a jeho tvář nesla stopy krutosti a surovosti. Třetí cizinec stěží odrostl chlapeckým kalhotám, ale i v jeho pohledu se odráželo cosi bezcitného.

Povaleči se tu objevovali často a život na Západě nepočítal s jemnou výchovou. Takoví jako oni přicházeli a odcházeli každé ráno i večer. Jen v posledních měsících se zdálo, že se jich v Twin Rivers objevuje o něco více než dřív.

„Vyrážíš zítra ráno, Hoppy?“ Barman položil ruce na pult. „Johny říkal, že jedeš na Západ navštívit Dicka Jordána.“

Při zvuku Dickova jména se tváře tří mužů prudce obrátily k Hopalongovi. Jejich výraz vyjadřoval zájem a povědomost, o koho jde. Jen známé jméno je mohlo přimět reagovat tak rychle. Hned se podívali na druhou stranu a muž s přivřeným okem opatrně a potichu promluvil k ostatním. Jako kdyby jim něco vysvětloval.

„Jo,“ přikývl Cassidy, „před třemi lety jsme koupili jeho stádo. Buck chce, abych tam zajel, a navíc mám pro ten kraj tak trochu slabost. Rád ze sebe shodím tenhle prach a loknu si trochu zdravého horského vzduchu.“

„Dick si prý koupil moc pěkný ranč.“

„Nekoupil si ho. Měl za ženu Španělku a ten ranč býval součástí staré koncese, která patřila její rodině. Ona ji zdědila, a tak se tam přestěhovali. Vzali s sebou i svoji dceru. Už jí určitě bude přes patnáct. Hezká holka, ale samá ruka, noha.“

Jeden z cizinců se uchechtl. Cassidy k nim vzhlédl. Dva z pobudů okamžitě uhnuli pohledem, ten třetí, s přivřeným víčkem, se však drze podíval na Hopalonga. „Zaslechl jsem, jak ’si něco říkal o cestě k Dickovi Jordánovi,“ poznamenal úsečně. „Být tebou, zapomenu na to. Jinak půjdeš brzo za ním!“ Dokončil větu, postavil sklenici a všichni tři vyšli z baru. Cestou ven jeden z nich cosi řekl a pak se všichni rozesmáli. Cassidy se otočil k barmanovi. „Znáš ty tři chlapy?“

„Poflakovali se tu celé odpoledne,“ pokrčil rameny barman, „a pozorovali cvrkot kolem. Ten mrkavej si nechal okovat koně. Potáhnou dál na Západ.“

Hopalong se nad barmanovou odpovědí zahloubal. Vědí, že má peníze? Možná to jsou jen počestní honáci, co mají osypky z cizího města, ale instinkt mu napovídal, že těm třem jde o něco jiného a že s nimi musí počítat. Naučil se, že není radno někoho jen tak podceňovat. Když zvážil všechny okolnosti, došel k závěru, že pokud ho chtějí okrást, udělají to dnes v noci. Teď hned. Tak proč je nechat čekat? Promítl si v duchu, kde by ho mohli nejsnáze zaskočit, chvíli rychle přemýšlel, pak se otočil, rozloučil se s barmanem a vyšel ven.

Proti baru seděl v přítmí vedle osedlaného koně muž. Když Hopalong vyšel z baru, stín silně potáhl z cigarety, jež zažhnula náhlým jasným světélkem. Cassidy si toho všiml a ušklíbl se. Signál. Co si myslí, že je zač? Hlupák? Nezkušený zelenáč? Došel až ke svému koni, aby mu přitáhl postroj, zatímco koutkem oka neustále pozoroval muže před saloonem.

Cigaretový signál bylo možno zahlédnout jen ze tří míst. Z úzké proluky před železářstvím směrem dolů po ulici. Kousek dál před ústím uličky hned u stájí – tam bylo druhé místo, a nakonec nahoře u šerifova úřadu třetí. Jenom blázen by čekal u stájí, protože konec uličky uzavíraly ohrady. Noc byla chladná a ten chlap seděl naproti zcela jistě jen proto, aby upozornil ostatní, že Cassidy vyšel ven. Naneštěstí netuší, jakou cestou se dá, a tak jeden z nich musí čekat nahoře a druhý dole.

Jeden, aby ho zastavil, a druzí dva, aby ho obklíčili. Pousmál se na naivitou tohoto plánu. Strčí mu rovnou kolt pod žebra? Nebo ho snad požádají o oheň?

Hopalong dotáhl popruh a strčil nohu do třmenu. Pak najednou strnul, jako kdyby si na něco vzpomněl. Sestoupil a vrátil se přímo do saloonu. Nevnímal překvapené pohledy těch uvnitř, prošel svižně místností až dozadu, k druhému východu. Zmáčkl kliku, dveře se otevřely a on vstoupil do úzkého průchodu.

Opatrně, tak, aby mu ostruhy necinkaly o sebe, rychle přešel až k šerifově kanceláři. Těsně za ní vykoukl do úzké uličky mezi budovami a zahlédl temný stín muže, který tam čekal. Ušklíbl se a připlížil se tiše až za něj. „Honíte snad někoho?“ zašeptal.

Muž s přivřeným okem se prudce otočil, ruka mu sklouzla ke zbrani, ale Hopalong ho zasáhl tvrdou pěstí první. Praštil muže přímo do brady, až mu podklesla kolena a čelistí zamířil přímo na zeď napravo. Muž se sesunul k zemi, jako kdyby se mu končetiny změnily na rosol. Hopalong ho spěšně odtáhl za roh.

Kuřák cigaret přes ulici zaslechl hluk rychlého zápasu, vyskočil a spěchal směrem k Hopalongovi. „Bizco?“ zavolal polohlasně. „Co je?“

Hopalong vystoupil na ulici. „Já jsem tady.“

Proti němu ten nejmladší, nejméně zkušený. Místo, aby se v pasti ocitla oběť, stál náhle tváří v tvář smrti a to ho rozklepalo. Rukou šátral po zbrani.

Vysoký muž dole na ulici už také tušil, že se něco děje. Vystoupil ze stínu a spěchal směrem k nim. Když zahlédl Hopalonga Cassidyho, věděl, že je zle a snažil se situaci zachránit tasením koltu.

Ani jeden z mužů nepostřehl ten bleskurychlý pohyb, jímž Hopalong Cassidy vysvobodil své zbraně z holstrů. Jeho kolty se vztyčily a vychrlily oheň. První střela patřila vysokému muži, kterého okamžitě ohodnotil jako nebezpečnějšího. Kulka zamířila těsně nad lesknoucí se přezku opasku. Druhá ji následovala a skončila v těle neznámého těsně vedle té první. To už Hopalong mířil na mladíka, který vzápětí klesl na kolena. Stačil ještě vystřelit, ale střela jen těsně škrtla o Casssidyho rukáv. Pak se zhroutil do prachu a revolver mu vypadl z bezvládné ruky.

V příštím okamžiku se Hoppy otočil, vběhl do uličky u šerifovy kanceláře, ale zaslechl jen vzdálené dupání. Zastavil se. Bizco, muž s přivřeným okem, byl pryč.

Ve dveřích stáli lidé, někteří z nich dokonce vyšli na ulici. Dva muži se skláněli nad vysokým mužem u železářství. Hoppy k nim přiběhl. Poklekl u zasaženého a otočil ho na záda.

Muž umíral. Hoppy ho jemně položil tak, aby cítil co nejmenší bolest. Teď, na prahu smrti, už k němu Hopalong necítil nepřátelství. Necítil však ani lítost. Člověk si vybírá karty podle vlastního uvážení a sám nese následky své volby. Někteří lidé žijí věky, jiní umírají mladí a nezkušení jako tenhle.

Mladík zamrkal a otevřel oči. „Rychlej“ zachrčel chraptivě– „Seš zatraceně rychlej!“

Zhluboka se nadechl. Cassidy naslouchal blížícím se krokům.

„Proč jste po mně šli?“ zeptal se Cassidy.

„Kvůli penězům. Bizco tě viděl vybírat prachy v bance.“

„Co máte společného s Dickem Jordánem? Znáte ho?“

Chvíli trvalo, než se mužovi podařilo vytvořit slova. „Znali… jsme ho. Ne… nejezdi… tam. Nezahrávej si… s ohněm. Jsou to… Soper a Sparr ďáblové!“

„A co Jordán? Je v pořádku? S rodinou?“ naléhal Cassidy, protože těžce zraněný umíral.

Pokud muž porozuměl slovům, neodpověděl. Možná už je ani neslyšel, protože se dostal za hranice slyšení, možná i myšlení. Kola rozumu zpomalovala, teď nastal Čas pro to, co si pamatoval. Jeho rty se zachvěly a s námahou vyslovily slova, jež Hopalong zachytil. “Hadda se smál,“ zašeptal. „Samá… noha… ruka!“ Šepot odumřel spolu s jeho majitelem.

Hopalong vyskočil a nabil oba revolvery. „Je ten druhý mrtvý?“ prohodil k chlapům, kteří se skláněli nad druhým tělem.

„Hej vy!“ naléhal Cassidy, ještě než k nim došel. „Je ten pacholek mrtvý?“

„Jo,“ řekl někdo, je mrtvej. Přímo do břicha! Obě díry bys přikryl půldolarem – teda aspoň tam, kde šly dovnitř.“

„Ještě tu byl jeden!“ poznamenal barman, který, ozbrojen brokovnicí, vylezl na ulici. „Co je s ním?“

„Útek. Ale vzal si s sebou na památku trochu natlučenou čelist.“

Cassidy se vrátil zpět ke svému koni Topperovi. Vyšvihl se do sedla a otočil bělouše směrem k cestě, která vedla na ranč. Buck Peters bude určitě zvědavý.

Zatracená smůla! Rose by určitě nerada, aby Buck vyrazil na jakýkoli hon, ale jak jen staroch ucítí sebemenší závan střelného prachu, začne vyhazovat jako mustang! Hopalong se pousmál, jen si na něj vzpomněl. Buckovy reakce už dneska nebyly zdaleka tak rychlé jako kdysi, ale on sám by to nikdy před nikým nepřipustil, natož před Hopalongem.

Když Hopalong vešel, Petersovi právě jedli. Cassidy si rozepnul košili a položil na stůl balíček bankovek. Buck si otřel ústa červeným ubrouskem. „Dal sis na čas. Už jsem se začínal bát.“

„Věděls přece zatraceně dobře, že ty peníze vyzvednu a přinesu. Jediné, co máš dělat, je v klidu sedět a přibírat na váze. Rose tě krmí až moc dobře, Bucku. Začínáš ztrácet figuru.“

Buck zčervenal. „Strkáš nos, do čeho nemáš.“ Pak se podezřívavě podíval na Hopalonga. „Co se stalo? Cítím, že máš nějaký potíže!“

Cassidy konečně usedl na židli, vidličkou si naložil pořádný kus hovězího a poděkoval za kávu, kterou mu mezitím nalila Rose. Pak jim rychle a tiše řekl, co se stalo. Nevynechal nic, kromě poznámek, které se týkaly Dicka Jordána. Zatímco Rose vyjadřovala své obavy a Buck rozrušeně vykřikoval cosi o banditech a desperátech, Hopalongovi mysl se vytratila a vydala se vstříc cestě, na kterou měl vyrazit.

I kdyby se mělo přihodit něco nepříjemného, není nad změnu prostředí. Dick Jordán je dobrej chlap, pomyslel si Hopalong. Tvrdý a ostrý, ale známý svou pohostinností. Jeho ranč býval oblíbenou zastávkou a nikdy nikdo od jeho dveří neodešel s prázdným žaludkem. Jordán sám kdysi býval lovcem bizonů, ještě než se stal obchodníkem. Jako chlapec pracoval pro prodejce dobytka kdesi na Východě, pak se vrátil, ale jeho největší touhou bylo vlastnit ranč. Brzy se mu to podařilo a na ranči Kulaté J se s hosty vždy jednalo jako v rukavičkách.

Ten umírající kriminálník však zmínil dvě jména, jež najednou bleskla Hopalongovou myslí, Jak že to bylo? Soper a Sparr. Sparr!

Hopalong postavil hrnek s kávou tak prudce, že jí trochu vyšplíchlo na talířek. Buck i Rose se na něj překvapeně podívali.

„Co tě píchlo?“ vyzvídal Buck s pronikavě pozorným pohledem. „Něco tě napadlo?“

„Mě?“ divil se Hopalong nevinně. „Myslíš, že jsem nějaký filozof?“

„Víš, co si myslím,“ zavrčel Buck nevrle. „Myslím, že ti něco leží v hlavě? Ta záležitost s Jordánem? Jak tě znám, něco tě napadlo – něco se pod tím tvým stříbrným porostem honí.“

Hopalong opatrně zvedl talířek a nalil vylitou kávu zpátky do hrnku. Umožnilo mu to znovu si uspořádat myšlenky a zklidnit hlas tak, aby otázka zněla nedbale.

„Je Mesquite zpátky?“

Buckovi se rozsvítilo v očích. „Vidíš?“ kývl směrem k Rose. „Já jsem to věděl! Něco mu leží v hlavě a na sto honů jsou z toho cítit trable. Jinak by se nikdy neptal, jestli je Mesquite zpátky!“

Cassidy si přidal další kus hovězího a kolem navršil bramborovou kaši. „Ten kluk je nejlepší ze všech, který znám. Vzpomeň si, jak je dobrej, když shání stádo. A kdo to umí líp s lasem než on? Umí to s divokejma koňma stejně tak dobře jako Johny. Možná i líp.“

Buck se zadíval na Hopalonga. „Umí to dobře i s bouchačkou. A taky dokáže pěkně rýpnout. Viděl jsem v životě jen jedinýho chlapa, který by byl víc stvořenej pro průšvihy, než je on.“

„A kdo by to jako měl být?“ divil se Hopalong naoko.

„Ty, ty neviňátko! Ty vždycky přitahuješ trable! Většina chlapů projede městem, aniž by se cokoli stalo, ale ty ne. I kdyby tam byly jen svíčkový báby při modlení, stejně z toho vzejde nějakej malér.“

„Tahle cesta,“ lhal Hopalong opatrně, „vypadá jako výlet. Poklidný a odpočinkový. Dick Jordán míval čas od času problémy, ale znáš ho. Vezmu peníze a bezpečně mu je doručím.“

Myšlenky, které ho při jídle napadaly, měly daleko ke klidu. Konečně jméno Sparr sepnulo ty správné kontakty v jeho mozku a Hopalongovi se rozsvítilo. Samozřejmě že může existovat spousta Sparrů. Jméno Sopper nikdy neslyšel, ale existoval jeden Sparr, kterého znal, a nic z toho, co o něm věděl, nebylo dobré. Stejně tak jako Jordán býval Avery Sparr lovcem bizonů. Lov pověsil na hřebík, nějakým záhadným způsobem se stalo, že přesvědčil lidi v jakémsi malém městě, aby ho zvolili za šerifa. Jenže jako ochránce spravedlnosti stál na opačné straně zákona, a proto ho z funkce hodně rychle zase vylifrovali a Sparr se začal toulat po Západě. Z Ellsworthu do Abileene, Dodge, Ogallaly, Cimarronu a Bloomfieldu. V každém městě znali jeho rukopis – přestřelky či mrtví. Některé z incidentů byly zcela jasné vraždy, u některých se objevilo téměř nezvratné podezření. Sparrova vznětlivá povaha a rychlé kolty ho zbavily přátel a přidělaly mu mnoho nepřátel.

Pak se Sparr na čas ztratil. Říkalo se, že se objevil v hornických táborech v Nevadě a Montaně. Také se proslýchalo, že uprchl do Calgary poté, co zabil člena jízdní policie. Pokud šlo o stejného Sparra, kterého zmiňoval onen zabitý mladík, pak nebyl ničím jiným než bezcitným zabijákem.

Hopalong si nedokázal představit takového muže na Jordánově ranči. Dick nebyl rozhodně z těch, který by se zalekl pověstí o rychlých koltech. A podobně i všichni kolem něj. Možná že se o Dicka jen zbytečně bojí.

„Vyjedu za svítání,“ prohlásil Hopalong nakonec. „Rád bych to zvládnul rychle. Pojedu přes dost divoký kraj a rád bych to stihnul za světla.“

Buck Peters se zasmušile podíval na přítele. „Seš si jistej, že si nemám zejtra taky osedlat a jet s tebou?“ navrhoval naléhavě, zatímco se pohledem vyhýbal očím své ženy. „Bude to možná dost dlouhá jízda, Hoppy, a co když zase Apači vyrazili z rezervace?“ Cassidy se pousmál. „Copak potřebuju opatrovatelku? Pěkně zůstaň v teple a hřej si nohy u krbu. Dovezu pěkně peníze Dickovi, pár dní u něj zůstanu a vrátím se ještě dřív, než si všimneš, že jsem vůbec odjel. Potřebuju se projet. Začínám tady rezivět.“

Hopalong se zvedl a protáhl se. „Díky, Rose. Bylo to opravdu moc dobré. Poslední teplé domácí jídlo na delší dobu dopředu, aspoň myslím.“

Zamířil ke dveřím, pak se ještě zastavil. „Ty, Bucku, měl jsi tady někde poslední dopis od Pam, že jo. Mohl bych se na něj podívat?“

Podezření Bucka Peterse stále ještě neodumřelo. Zamračeně si Hopalonga změřil. „Jasně,“ řekl, „mám ho na stole. Dojdu pro něj.“ Vstal a zamířil do své kanceláře. „Na co ho chceš? Město, kam jedeš, je Horse Springs. Je to místo, kde staví pošta a pořádají dobytčí trh.“

„Znám to město. Už jsem tam jednou byl. Právě proto bych chtěl vidět ten dopis. Mám pocit, že tam Pam psala něco o tom, kam zajít.“

„Jo,“ zamumlal Buck, „něco takového tam bylo.“

Přinesl list papíru a podal ho Hopalongovi. Hopalong už jednou dopis viděl a Buck mu tenkrát řekl, co v něm stojí. Tedy vlastně se na něj podíval – opravdu jen podíval. Teď ho s podezřením v hlavě četl znovu.

Pomalu a pečlivě si pročetl celý text a pak se vrátil k části adresované jemu.

Jednalo se o dva odstavce, které se trochu lišily písmem i obsahem, u obou tak trochu nepřirozeným.

Připomeň Hopalongovi hry, které mě učíval Hlavně tu, kterou jsme rádi hrávali. Kéž by si na ni vzpomněl, až bude cist můj dopis. Táta často vzpomíná na události v Suchém kaňonu, kde se k němu Hopalong přidal. Kéž bych ho brzy viděla, stejně tak jako tenkrát.

Cassidy vzhlédl k Buckovi. Veškeré rozhodnutí ponechat rančera stranou bylo v návalu zlosti zapomenuto. „Bucku, jsme my to ale párek hlupáků! Když ten dopis přišel a tys mi o něm říkal, zmiňoval ses, že Pam vzpomíná na Suchý kaňon. Když jsem tě poslouchal, myslel jsem na svého koně, který ležel s kolikou a ničeho jsem si nevšiml.“

„A co se děje?“ vyzvídal Buck.

Hopalong znovu pomalu a nahlas přečetl odstavec a pak hlasitě zaklel. „Copak to nevidíš? Zmiňuje tu událost v Suchém kaňonu a říká, že by mě zase ráda viděla jako tenkrát.“

Rose se podívala z jednoho na druhého. „Suchý kaňon? Co to znamená?“

„Znamená?“ V Buckově hlase už byla cítit obava. „Tenkrát v Suchém kaňonu chytili Dicka Jordána zloději dobytka. Byl bezmocný, už už se ho chystali zabít. V ten okamžik se tam objevil Hopalong. Otočili se k němu. Jenže on dva z nich okamžitě zabil. Zbývající dva rovnou zvedli ruce.“

„A proč se teda bojíte?“ protestovala Rose. „To už se přece stalo dávno!“

„Jenže ona mě chce vidět tak jako tenkrát! Myslím, že mají problémy a že potřebují pomoct.“

„A proč to teda nenapsala rovnou?“ divil se Buck.

„Možná že ji někdo donutil ten dopis napsat,“ uvažoval Hopalong. „Vzpomínáš si ale, co napsala o hrách, které jsme spolu hrávali a které jsem ji učil? Jednou z nich byla i kódovací hra. Zkoušeli jsme, jaké dokážeme napsat vzkazy tak, aby z prvních písmen jejich slov vznikla tajná zpráva. Počkej chvilku.“

Pečlivě studoval další odstavec a pak se znovu obrátil k Buckovi: „Jak rozumíš tomuhle?“

Buck se zadíval do dopisu. „Tohle? To nedává smysl. Řek bych, že si to dítě popletlo pár věcí dohromady.“

Hopalong si povzdechl a četl nahlas:

„Přesto Oškubaný Mike O’Green z Punto Risso a Ike J. Evans dosáhli hor okolo Pear Peak, Y. Budovali opevnění, Apači trvale napadali Ybsena. Postupně opevnili malý oblý zadní cíp pastviny, aby indiány zastavili.

„Tak, a teď vezmi jen první písmena. P. O. M. O. Z. P. R. I. J. E. D. H. O. P. P. Y.. Vidíš?“ Hopalong vzhlédl. „Pomoz, přijeď, Hoppy, píše. Ta další část nedává smysl, protože se snaží dodržet šifru. Podtrhla první tři písmena slova ’budovali‘ protože je chtěla použít všechny tři. Stejně tak s dalším slovem. Je to stejné vidíš? Buď opatrný. Pak ještě opakuje Pomoz.“

„To je dost mizerná šifra,“ zamračil se Buck.

„Ale prosím tě, vždyť je to jen dětská hra!“ protestoval Hopalong. „Snažil jsem se jí to zjednodušit. Nikdy jsem si nemyslel, že by to nějak využila.“

„Tak kdy odjíždíš?“ zeptal se Buck zamyšleně. „Jestli potřebují pomoct, tak bys měl jet co nejdřív.“

„Za úsvitu,“ pronesl tiše Hopalong Cassidy. „A drž mi palce.“

***

Kapitola 2

*

HRÁČI ZBYTEČNĚ NESÁZEJÍ.

Třetího dne ráno, nedaleko od břehů San Isidro, opustil Hopalong cestu a nasměroval Toppera bludištěm skal přímo ke korytu potoka. Neměl k tomu jediný konkrétní důvod, jen instinkt člověka, který se ocitl na nebezpečné výpravě. Snažil se pohybovat beze stop, nezanechávat žádný náznak své přítomnosti. Až dorazí na hlavní cestu, spoléhal na to, že otisky kopyt splynou s těmi několika málo stopami, které tu zanechají ostatní jezdci. Po jeho pravici se tyčil masiv Koňské hory, zatímco na jihu se vypínal skalnatý hrbol Johnsonovy hory. Za průsmykem, ke kterému mířil, se rozkládají rozlehlé pláně, kterými se vinulo divoké koryto řeky Canadian.

Zatímco kůň skláněl hlavu k hladině, aby se napil, Hopalong sesedl a naplnil si láhev z tenkého pramínku vody, proplétajícího se mezi kameny. Potok zcela jistě znají i Apači, ale v tuto chvíli nic nesvědčilo o jejich přítomnosti. Hopalong se zachmuřil. Celé ráno cítil neklid a jakousi předtuchu, a tak neustále pátral po krajině, kterou od rána projížděl.

Aniž by měl jakýkoli důvod, cítil, že něco není v pořádku. Příčinou nebyla ani zcela opuštěná a prázdná cesta – pro účel Hopalongovy cesty byla samota naopak to nejlepší, co si mohl přát, ani počasí – vzduch byl teplý a hřejivý, poušť se ještě stále zelenala a kvetla, neboť ji ještě nespálil žár letního slunce. Bylo to něco jiného, cosi děsivého, co viselo ve vzduchu a pronikalo až do morku kostí.

Kdesi před ním se pohyboval Bizco, ale nebyl to on, koho by se Hopalong obával. To spíše Apačů. Předpokládat, že by podle všech pravidel pobývali ve svých rezervacích, nemělo smysl. Už mnohokrát a mnohokrát se vrátili, aby loupili a plenili. V poslední době se proslýchalo dokonce i ve Twin Rivers, že agenti v indiánských rezervacích hlásí neklid mezi mladými bojovníky a neustálou nespokojenost se zacházením ze strany bělochů.

Tohle bývala jejich země. Celé okolní pohoří, do něhož právě vstoupil, náleželo k majetku Apačů a žádní jiní bojovníci nebyli tak ochotní svou zemi bránit. Kolikrát už skupiny jejich válečníků vzdorovaly armádě, kolik už vypálili rančů, ukradli koní, zabili vojáků a pak zmizeli jako pára nad vodou do pouště?

Když všechno půjde, jak má, mohl by pozdě odpoledne dorazit do Cliftonovy hospody, nejznámější zastávky na řece. Byla to přepřahací stanice Barlowovy a Sandersovy linky a Hopalong si byl téměř jistý, že by tu mohl získat informace, ať už se týká indiánských akcí, či s trochou štěstí i Jordánových a Kulatého J.

Pokud je Avery Sparr v Mogollonských horách nebo snad Apači táboří někde na západ od řeky Canadian, určitě to někdo ve Cliftonově hospodě bude vědět. Kolem se rozhořela zlatá horečka. I když objevitele zabili indiáni, do země přicházelo stále více hledačů a prospektorů. V baru se o tom určitě bude mluvit, a možná i o ledasčem jiném.

Hopalong se rozhlédl a po pečlivé prohlídce okolí opět nasedl. Přiměl koně přebrodit potok a zamířil k soutěsce.

Všude kolem panovalo ticho. Slunce už vystoupalo na oblohu, jeho horkost se mu vkrádala do svalů a vyháněla chlad předešlé noci. Hopalongovy modré oči bedlivě sledovaly soutěsku a stále, znovu a znovu, se vracely ke stezce. Prošli tudy i neokovaní koně. Hopalong žil až příliš dlouho na Západě, aby Apače podceňoval.

Když se před ním skály rozestoupily a on zahlédl potok Chicorica, hned se mu dýchalo snáze. Před ním ležela otevřená krajina. Až k modrým horám za Kanadskou řekou se rozkládaly pláně, porostlé hustou a svěží trávou, a za nimi, mimo dohled, ležela Cliftonova hospoda.

Neočekávaný výkřik ho vyburcoval ze zamyšlení. Pak ještě jeden zvonivý pokřik mezkařů, doprovázený práskavým šviháním biče.

„Blázni,“ zamumlal si pro sebe Hopalong. „Na tomhle území není rozumné takhle ječet.“

Znovu pobídl koně do kroku. Ačkoli spřežení odtud nemohl vidět, věděl, že je někde v korytě potoka. A pak se najednou objevil vůz. Vůz krytý s plachtou, tažený šesti klopýtajícími mezky. Na kozlíku seděli muž a žena, zatímco vedle vozu jel chlapec ve věku kolem čtrnácti let na vychrtlém koni.

Cassidy se přiblížil, stále však pozoroval skupinu kryt větvemi keřů a skalkami. Zahlédl, jak vozka bičem ostře popohání mezky do prudkého svahu na břeh potoka. Chlapec na koni je předjel, a teď křičel cosi zpátky směrem k vozu a poháněči. Mezci rychle vyrazili do kopce. V okamžiku, kdy se přehoupli před hranu svahu, se ozval výstřel.

Hopalong zahlédl obláček kouře nad nedalekými skalkami, aby v příštím okamžiku zpoza nich vyrazil houf Apačů a v divokém ryku zamířil přímo na vůz. Chlapec a jeho kůň se ocitli na zemi, muž na kozlíku už však držel v ruce starou sharpovku. Casiddyho ruka automaticky sjela k sedlovému pouzdru a naučeným pohybem vytáhla pušku. V příštím okamžiku Hopalong zamířil. Zadržel dech a zmáčkl kohoutek. Vinčestrovka v jeho rukou nadskočila, zatímco Apač, jedoucí v čele skupiny vyletěl ze sedla a prudce přistál na zemi.

Vozka musel vypálit ve stejném zlomku vteřiny, protože k zemi zamířil i kůň. Více než ztráta jednoho bojovníka však Apače překvapil náhlý útok přímo z boku. Cassidy popojel, zamířil, vystřelil a skolil dalšího indiána.

Vystřelil ještě dvakrát, pak zastrčil pušku do pouzdra a divokým cvalem vyrazil z kopce. Apači prchali směrem ke skalám, a tak se vydal za prvním z nich, aby ho dostihl těsně před skalami. Indián v zuřivé beznaději strhl koně a zamířil s nožem v ruce přímo na Hopalonga.

Cassidy znovu vytáhl svou pušku a jakmile se indián napřáhl nožem, prudce švihl těžkou hlavní. Zápěstí zapraskalo a Apač se zhroutil k zemi. Hopalongův kůň se v příštím okamžiku přehnal přes padlé tělo a změnil pronikavý pokřik do vzlykavého sténání.

Hopalong zarazil oře, obrátil a docválal k vozu. Kočí pomáhal chlapci zpod koně. „Objevil jste se opravdu v poslední chvíli, pane!“ vyhrkl chlapec. „Ta herka mě přibodla k zemi jako připínáček. Už jsem se viděl mrtvej!“

Kočí vozu byl snědý muž se zachmuřenou tváří, teď zsinalou strachem. Hrozba smrti ho roztřásla. „Děkujeme, pane,“ řekl a podal Hopalongovi malou štíhlou ruku, „to bylo opravdu na poslední chvíli!“

Bedlivě si Hopalonga prohlížel. Hopalong v jeho očích rozeznal chladnou zvědavou vypočítavost. „Umíte se svými zbraně zacházet všechna čest,“ pokračoval. „Jste tady z okolí?“

„Cestuju,“ zavrtěl hlavou Hopalong. „Usoudil jsem, že bych se měl podívat trochu na západ. Někam k Mogollonským horám.“

Mužovy ztuhly rysy, pak opatrně řekl: „Dá se tam žít docela dobře. Znám ten kraj. Mám už pár let poblíž McClellanu ranč. Právě se vracíme se ženou a synem z Colorada. Ale vyhněte se Mogollonským horám, pokud “

Mužův hlas se prudce zlomil. Olízl si jazykem okoralé rty.

„Pokud co?“

Muž zamířil k vozu. Cassidy kráčel vedle něho a vedl za uzdu svého koně.

„Nic.“ Muž uhnul pohledem. „Ale znova vám děkuju.“ Vzhlédl k Hoppymu. „Jmenuju se Leeds. Můj ranč je Kulaté J, šest mil od McClellanu. Zastavte se.“

Hopalonga zaujala poznámka o Mogollonských horách. „Jedu do Cliftonovy hospody. Možná bysme mohli jet společně, co vy na to? To je pro dnešek můj cíl.“

„Dobrej výběr,“ přikývl Leeds, aniž by pokračoval v hovoru.

Cassidy dobře věděl, že nejhorší způsob, jak na Západě získávat informace, je vyptávat se. Sám se choval zdrženlivě a mnozí lidé ze Západu ještě mnohem víc. Zejména v některých oblastech se vyplácelo nic neříkat a nic nevědět. A tak v naději, že zlomí mužovu uzavřenost a vymámí z něho nějakou poznámku či informaci, Hopalong tu a tam pronesl pár slov o dobytku, o podmínkách k farmaření, kvalitě trávy či možnostech získat vodu z hlubokých studní.

Tím, kdo konečně prolomil mlčení, byl chlapec. „Máte skvělýho koně, pane,“ prohlásil, „moc pěknej. Ale nepřijde mi, že by to byl mustang.“

„Taky není,“ vysvětloval Cassidy. „Jeden chlapík nahoře na severu ho choval na svém ranči. Dobrý přítel. Dal mi ho za službu, kterou jsem mu prokázal. Topper je kříženec arabské klisny a velkého irského stalliona, kterého ten chlapík vlastní. Kráčí rychleji, než někteří jiní koně běží.“

„Taky bych takovýho koně chtěl!“ Chlapec přímo přetékal obdivem. „Viděl jsem ho, jak jede dolů z kopce. Jako vítr!“ Hoch vzhlédl k Hoppymu. „Jmenuju se Billy. A jak vy?“

V ten okamžik Hopalong postřehl, jak kočí pootočil hlavou. Nezastíral zájem, ačkoli věděl, že se na Západě nesluší vyptávat. „Já se jmenuju,“ odpovídal Hopalong pomalu, „Tuck. Většina přátel mi říká Bene.“

Poklidně si povídali, dokud vůz nezastavil před Cliftonovou hospodou. Hopalong okamžitě vyhodnotil situaci.

Čtyři osedlaní koně hrabali neklidně, přivázaní u zábradlí, a jak se zdálo, panoval tu i jinak čilý ruch. Nedaleko stál vůz, tažený mulami, a šest mužů ho nakládalo. Jejich oči přeskočily z Leedse na Cassidyho a zase zpátky.

Jeden z nich, hubený chlapík v roztrhané košili a špinavém sombreru přišel až k vozu a začal rozmlouvat s Leedsem, který právě sesedl z kozlíku. Chlapík měl předkus a nízko zavěšené bouchačky. Zřejmě se dobře znali.

Mexičan, jenž se staral o koně, vyšel Cassidymu vstříc. „Máte nějaký ječmen?“ vyzvídal Hopalong. „Dejte mu trochu, jestli máte. Zítra zas potáhneme dál.“

„Si seňor.“ Mexičan si všiml nízko posazených koltů a pušky, kterou Hopalong vytáhl ze sedlového pouzdra.

Leeds a muž s předkusem ho pozorovali. Hopalong je ignoroval a vešel do dlouhé budovy s nízkými krovy. Dva chlapi stáli u baru, zatímco další se shromáždili kolem partie pokeru. Hopalong si se zájmem pohlédl na skupinku. Odkládaný poker hrál rád a tady se mu nabízela možnost, aby přisedl a zapojil se do hry.

„Viděli ’ste nějaký rudochy?“ prohodil velký snědý muž. Zarostlá tvář volala po břitvě.

„Jo, jo.“ Hopalong kývl hlavou směrem ke dveřím. „Leeds a já jsme se s nima srazili. Tak šest, sedm kousků. Nevím to ale jistě.“

„Je po nich?“

„Tak čtyři, možná pět jich to má za sebou.“

Do baru vešel Leeds i se svým společníkem.

„Pár dobrej zásahů, co, Leedsi?“ prohlásil vysoký muž. „Ani nevím, že bys byl tak dobrej.“

„To já ne. Tady Tuck sejmul tři. Umí to. Měli mě jak na talíři. A já měl jen tu svoji starou bouchačku. Jednoho jsem dostal, ale než jsem stih nabít, už byli skoro u nás. A kluk ležel na zemi, pod koněm.“

„Tak to vypadá, že ’ste se objevil v pravý čas,“ pokýval hlavou muž. „Tuck, tak se jmenujete? Já jsem Sim Thatcher. Mám tady na západ ranč.“

„Vybral jste si drsnej kraj, podle toho, co jsem slyšel,“ odpověděl Cassidy.

„Chystáte se tu zakotvit?“ zeptal se Thatcher. „Jestli hledáte práci a chcete jezdit, tak se za mnou zastavte v T baru. Dobrejch lidí není nikdy dost.“

„Možná později,“ usmál se Cassidy. „Ještě se nechystám usadit.“

Všichni kolem se pousmáli. „Být vámi, dám si pozor na koně,“ pokračoval Thatcher. „Tohle je kraj, kde dobří koně mizí raz dva.“

Místnost najednou ztichla. Leedsův společník se pomalu postavil a podíval se na velkého rančera. Thatcher si buď jeho pohledu nevšiml, nebo ho ignoroval. Hopalong soustředěně naslouchal náhlému tichu.

„Zloději koní? Tam, odkud přijíždím, používají k jejich zastavení provaz.“

„Což se někteří z nás chystají použít i tady.“ Thatcher mluvil nejen k Hopalongovi. Promlouval k celé místnosti, a i když se to nezdálo, získal si pozorné publikum.

„Někdo tady v kraji?“ nadhodil Hopalong nedbale. „Nebo je snad odtud ženou do Mexika?“

„Obojí,“ přikývl Thatcher. Zastrčil si palce za přezku opasku. Hopalong si povšiml, že má jen jednu zbraň, zavěšenou hodně vysoko. „Většinou přímo tady v kraji. Vsadil bych se, že by se spousta chybějících kusů našlo na horských loukách. Je na čase, aby se rančeři spojili a zastavili rozkrádání stád. Chceš se,“ – Cassidy postřehl, jak jeden z hráčů pokeru vzhlédl – „na tom podílet se mnou?“

Hopalong přeskočil pohledem z Thatchera na barmana. Pak vydechl. „Mně nikdo nic neukradl. Takže,“ pokýval hlavou, jako kdyby čemusi přitakával, „ani moc ne.“

Sim Thatcher se na něj dlouze zadíval a rysy v obličeji mu ztuhly. „Tak jako vždycky, co? Tady kolem je spousta lidí, co si myslí něco jiného. Jakmile začne boj, budeš se muset přidat na jednu nebo druhou stranu.“

Štíhlý muž se studenýma očima a tenkým knírkem se na rančera zamračeně podíval. „Uděláš líp, Sime, když se bavil s chlapama, se kterýma si notuješ. A navíc potichu. Jestli tě Sparr uslyší, nebude se mu to líbit.“

Thatcher si tvrdohlavě stál na svém. „Já Sparra z ničeho neobviňuju. Ani nikoho jinýho. Ale až na to dojde, ukážu na ty lidi prstem.“

„To asi není Avery Sparr, že ne?“ prohodil jen tak mimochodem Hopalong. „Myslím, že jsem o nějakém Avery Sparrovi slyšel.“

„Slyšel jsi o něm?“ Muž s předkusem. „Je to ten nejrychlejší a nejšikovnější pistolník široko daleko kolem. I mnohem dál!“

„A co dělá? Má tu ranč?“ vyptával se dál Hopalong. „Jestli si dobře vzpomínám, když jsem o něm slyšel, byl něco takového jako šerif s hodně rychlou rukou, co má slabost pro hráče.“

„Spravuje tu ranč,“ ozval se Sim Thatcher. „Napůl s Jordánem, chlapíkem z Montany. Tenhle Jordán se tu před časem objevil a Sparr s ním.“

Leeds se otočil ke dveřím. Jak se zdálo, toužil co nejrychleji zmizet. Sim Thatcher se za ním díval a cosi za ním vykřikl, ale to už se za Leedsem zavřely dveře. Uvnitř slyšeli jen rychlé kroky, jež se vzdalovaly od baru. Všichni mlčeli, až Sim pokýval hlavou směrem ke dveřím. „Taky má pěkný stáda.“

Muž s předkusem se pomalu otočil. „Co tím myslíš?“ V otázce zazněla hrozba. „Leeds je můj přítel.“

Místnost znovu utichla. Když Cassidy v duchu posoudil situaci obou mužů, začal se o velkého rančera bát. Tady rozhodně není na domácím poli.

Přesně tak k Hopalongovu překvapení uvažoval i rančer sám. „Nic. Proč?“ odsekl polohlasně. „Jen jsem si vzpomněl na ty mezky, se kterými přijel. Moc pěkný kusy! Nejlepší, jaký jsem viděl na téhle straně Missouri!“ S klidem ignoroval pistolníka a otočil se k němu zády.

Po chvilce dveře klaply a Hopalong zjistil, že muž zmizel. Potichu poznamenal: „Ten chlapík je Leedsův kamarád. Vypadá, jako kdyby měl dost rychlé ruce.“

„Taky že jo,“ přitakal Thatcher. „To je Johnny Rebb. Je to pistolník jedna radost. Jezdí pro Jordána.“

„Johnny Rebb, tak jste to říkal? Kde k tomu jménu přišel?“

Thatcher se hořce pousmál. „Tak jako ostatní z té bandy. Takoví najdou svoje jména dost rychle.“

„Jak vypadá cesta do Horse Springs?“ zeptal se. „Pojedu tím směrem.“

„Dost divoká.“ Thatcher si ho znovu měřil. „To místo je volný, kamaráde.“ Kývl k Hopalongovým revolverům. „Obzvlášť, jestli je umíš používat tak, jak si myslím.“

Hopalong zavrtěl hlavou. „Možná později.“

Sim Thatcher se otočil k odchodu. „Dobrá,“ řekl potichu, „jestli pojedeš do Horse Springs, dej si dobrej pozor na svýho koně a peníze.“

Hopalong se díval, jak odchází, pak se otočil směrem ke karetnímu stolu. Cítil, jak ho propichuje chladný pohled jednoho z hráčů, ale nedal na sobě nic znát. Pozornýma očima sledoval rozdávání karet. Hráč byl chytrý a měl šikovné karty. Vyhrával, ale jen málo, a pokaždé měl jen o několik dolarů víc než ostatní. Jak se říká, když se dva perou, třetí se směje. Příliš mnoho snaživých hráčů se ve vzájemném strachu vyřadí či udělají chybu a vítězí ten, kdo zůstává tiše v pozadí.

Tenhle muž by vyhrával a vyhrával a vyhrával, ne mnoho, ale stále. V každé hře. Takoví hráči končívají hru, aniž by si někdo z ostatních vůbec všiml, že mezi sebou mají profesionála.

Konečně zaslechl, jak ho jeden ze spoluhráčů nazval Goffem. Cassidy si dobře to jméno zapamatoval a vykročil přes místnost do pokoje, který si pronajal na noc.

Rychlým pohledem zhodnotil prostou postel, přes níž byla přehozená vydělaná hovězí kůže. Stejně by použil svou vlastní pokrývku. Okno vedlo směrem dozadu na stodolu. Sice malé, ale v případě nouze by se jím muž protáhl. Dveře měly zevnitř zástrčku. Hoppy ji tedy zastrčil, odepnul pás se zbraněmi a položil si ho na křeslo vedle postele. Vytáhl jeden z revolverů z pouzdra a položil ho pod deku tak, aby ležel vedle jeho nohou. Znal muže, které zabili jen proto, že nestačili zvednout ruku, aby sáhli pro zbraň pod polštářem.

Zul se a právě studoval díru v botě na palci, když se ozvalo tiché klepání na dveře. Vytáhl zbývající kolt z pouzdra a jedním krokem se ocitl u dveří. „Kdo je to?“

„Goff,“ ozval se tichý hlas. „Napadlo mě, že bysme si měli promluvit.“

Hopalong odjistil zástrčku a levou rukou otevřel dveře. Goff vstoupil dovnitř. Prohlédl si zbraň zastrčenou za pasem a pak se usmál. „Tohle je přátelská návštěva.“

„Samozřejmě, že je,“ souhlasil Cassidy, „a já taky zůstanu přátelský. Můžete si sednout na postel.“

Goff přešel místnost a usadil se se zkříženýma nohama. Kalhoty měl pečlivě vykartáčované a boty se mu leskly jako zrcadlo. Nadzvedl nohu a na koleno si zavěsil klobouk. „Takže vy jste potkal Leedse při bitce s Apači?“

„Tak nějak.“

Goff přišel první, takže by se měl ujmout i konverzace. Hopalong vyčkával.

„Pěkný kraj, odtud na západ, tedy pokud znáte ty pravé lidi.“

„Jasně – ale tak je to všude.“

„Z Texasu?“

„Odevšad trochu. Co chcete, Goffe? Vy jste přišel a já jsem vám otevřel. Takže co byste rád?“

Goff se zasmál. „Chytré!“ zasmál se. „To se mi líbí. Mužů, kteří drží jazyk za zuby, je jenom pár a jsou dost vzácní. „Když jsem byl ještě malý, říkávalo se u nás: Jen hlupák má tak dlouhý jazyk, aby mu podřízl krk.“

„To je pravda.“ Goff zaváhal a chvíli si prohlížel špičku svého doutníku. Pak se podíval na Hopalonga a pokračoval: „Já tě znám, kamaráde. Znám většinu chlapíků, kteří nosí kolty tak jako ty, ale nějak tě nemůžu zařadit.“

„Tak to asi nejsem jeden z těch, co znáte.“

„Možná jich je už moc, řekl by někdo, ale já bych na to moc nedal. Znal jsem většinu z nich. Doc Holliday, Ben Thompson, Hickock, Hardin, bratři Earpové – mnohem víc.“

Goff se zamračil. „Thatcher ti nabídl práci. Vezmeš to?“

„Slyšel jsi, co jsem řekl. Ještě mám dost peněz.“

„Zaplatí dobře.“

„Když jeden,“ pokračoval Hopalong tiše, „dobře pistolníkovi zaplatí, tak je tu určitě ještě někdo, kdo zaplatí stejně dobře – nebo ještě líp.“

Goff se ušklíbl. „A ty chceš za práci tu nejlepší odměnu?“

„A ty ne?“

„Já jo.“ Goff si ho pozorně prohlížel. „Někdy se ale nedá jen na první dojem. Někdy chce zaměstnavatel vědět, koho najímá. Spousta chlápků nosí zbraně stejně tak nízko jako ty.“

Hopalongovy oči náhle vychladly. „Co tím myslíš?“

Goffovi přeběhl mráz po zádech. Olízl si rty. Bezděké gesto, známka nervozity ho rozzlobilo. „Nic tím nemyslím!“ odsekl. „Měl bys vědět, kamaráde, že se někdy nevyplácí kupovat zajíce v pytli. Rozumíš?“

Hopalong Cassidy se naklonil a položil Goffovi ruku na koleno. Oči se mu na okamžik proměnily v kus ledu. „Jestli chceš dokázat, že chlap, který tvrdí, že umí hrát na piáno, je lhář,“ řekl potichu, „musíš mít po ruce piano. Jestli chceš vědět, že dotyčný umí krotit mustangy, musíš ho dostat do sedla. A jestli má někdo kolty nízko a chodí jako pistolník, tak ho musíš vyzvat k souboji, abys zjistil, jak rychlý má ruce.“

Oči obou mužů se střetly a byly to Goffovy, které uhnuly první. Rozzuřilo ho to, ale povaha hráče mu zabránila dát vztek najevo. „V tobě něco je, kamaráde. Kdo o sobě tvrdí, že je střelec, a ve skutečnosti není, je blázen. Koleduje si.“ Pak zaváhal a znovu se zahleděl na doutník. „Navrhuješ, abych si tě vyzkoušel?“

Hopalong se pobaveně zasmál. „Proč? Nemusíš, protože si nemyslím, že ty bys byl ten pravý, kdo najímá pistolníky. Ale kdybys to chtěl doopravdy zjistit, tak proč ne? Ty jsi karetní hráč. To je tvoje parketa. Tomu rozumíš.“

Goff přikývl a zamyslel se. „Jo,“ přikývl, „rozumím. A něco mi říká, že kdybys přišel při pokeru na řadu, abys ukázal karty, určitě bys měl full house.“

„Možná. Tak jak?“

„Dobře,“ pokračoval Guff opatrně. „Jestli chceš peníze Sima Thatchera, tak se nech najmout. Jestli chceš mluvit s někým, kdo by ti mohl zaplatit líp, jeď do Horse Springs a řekni Markovi, který dělá barmana ve Staré ohradě, že tě posílá Goff a že hledáš práci.“

„Díky.“ Hopalong se zvedl. „Možná to tak udělám.“

„Jestli ne,“ dodal u dveří Goff, „měl bys jet možná na jih nebo na západ. Tenhle kraj dokáže být pěkně nebezpečný pro osamělé cizince.“

„Nebo pro cizince, které se nespojili s těmi správnými lidmi?“ podotkl Hopalong.

Goff se usmál. „Vidím, že si rozumíme.“ Jeho oči trochu zjihly. „Vyplatí se zjistit si, jaké jsou v kraji zvyky, ještě než se rozhodneš zapustit kořeny. Cena, kterou platí ti, kteří chybují, je až moc vysoká. Ty vypadáš jako chlap, kterému ty správné styky můžou jen něco vynést.“

Hoppy otevřel dveře. „Jestli ještě nějaký čas pobudeš,“ dodal, „možná bysme si spolu mohli někdy zahrát.“

Hopalong přikývl. „Mohli.“ V očích se mu zablýsklo. „Slyšel jsi o Texu Ewaltovi?“

„O kom?“ Goff ztuhl a jeho rysy se náhle napnuly. Samozřejmě že ho znal, protože jen nemnoho mužů u stolu se zeleným plátnem by o něm nic nevědělo. Ewalt byl jedním z nejchytřejších a nejšikovnějších hráčů pokeru. Muž, který znal všechny triky a dokonce některé i vymyslel.

„Tex Ewalt,“ prohlásil Hopalong nevinně. „Myslel jsem, že ho možná budeš znát – To, co jsem se nenaučil sám, mě naučil on.“

***

Kapitola 3

*

HORSE SPRINGS.

Existují města, jež se zrodila ze žhavého kvasu pekelného. Města, jež se prudce budí k životu na okraji dobytčí cesty, na konci železnice či na místě, kde objevili zlato či stříbro. Tato města obvykle nevydrží příliš dlouho. Připomínají ďábelské rostliny, jež prudce vyrazily k životu díky hříchu, který je zplodil, a umírají, když je cena za neřest už příliš vysoká. Západ poznal až příliš mnoho takových osad a mnoho z jeho sluncem oprýskaných kopců uchovává zbytky základů a rozbořených zdí.

Některá města přetrvají, vyrostou z klackovité puberty a stanou se dospělými. Ztratí tvrdé a neúprosné rysy účelnosti a rozplynou se v zelených trávnících, živých plotech a dvorcích, stíněných vysokými stromy. Na zápražích posedávají staří muži, poklidně se kolébají v houpacích křeslech a vzpomínají na minulé časy. A ještě než prach na ulici rozvíří kopyta osamělého jezdce, hrají si na ní děti s míčem či na ní pospávají psi, vyhřívající se na poledním slunci.

Existují však i jiná města, která nejsou zrozena ani k tomu, aby rostla či zanikla, ale aby jen přetrvávala, živena z jakési slabé žíly lidskosti či ze zájmu ďábla. Takovým městem bylo i Horse Springs.

Kdysi dávno tu byl jen pramen. Jednoho dne se tu objevil vůz a muž zvaný Teilheit z pramenité vody, dvou galonů alkoholu, kusu mýdla, dvou svazků tabáku a unce kyseliny karbolové uvařil indiánskou whisky. Byl jí celý sud a velmi rychle zmizel. Výhodně kupoval od projíždějících cokoli, co by se dalo proměnit na pálenku. Někdy přidával to, jindy ono, ale pokaždé bylo pití, co hrdlo ráčilo, a navíc dost silné. Zkrátka, nikdo si nestěžoval.

Brzy se v Horse Springs objevil druhý obyvatel, který pomáhal Teilhetovi v baru, sháněl ingredience a kradl z projíždějících vozů, co mu pod ruku přišlo. Pokud byl při krádeži přistižen, utíkal se pro pomoc k Teilhetovi a barman, pokud ho tak bylo vůbec možno nazývat, zastřelil pronásledovatele jediným výstřelem. Vůz i jeho obsah si ponechali pro sebe. Johnson, špinavý zloděj, tak vykopal první hrob v Horse Springs a pohřbil do něj kočího, jenž ho přistihl při krádeži.

Čas ubíhal. Bar se změnil v přepřahací stanici a opevněné sídlo. Odolal útokům Apačů a přilákal další zloděje a kriminálníky. Krám, který si Teilhet zřídil, prosperoval obchody s projíždějícími a několika rančery, kteří sem přišli. Vyzbrojoval prospektory a nabízel tak příležitost vrahům, kteří je v horách přepadali a zabíjeli, jen aby získali jejich pušky. Zkrátka, Horse Springs se stalo pekelnou dírou. Místem věrolomnosti a zločinu.

Přesto rostlo. Objevilo se i několik čestných lidí, tak jak tomu obvykle bývá. Zůstali a pečlivě se vyhýbali společnosti kolem Teilhetova saloonu. Pracovali na svých udržovaných zahradách, chovali mezky, pár kousků dobytka či ovcí.

Jak Teilhet zestárl, najal si darmošlapa Marka Connora, aby vedl bar. Mark byl ještě horší než jeho zaměstnavatel, ale velmi rychle se naučil to, k čemu Teilheit došel až na konci své dráhy. Naučil se hodně naslouchat a málo mluvit. Mark se stal prvním zástupcem Averyho Sparra, kterého poznal v Montaně.

Horse Springs se rozrostlo až na sto padesát obyvatel, z nichž alespoň padesát byli zloději, karbaníci, vrazi či jiné existence, jež nemíří na cestě jinam než k oprátce, ať už legální či nelegální. Za oficiálního krále města byl považován Teilhet, ale Mark Connor za jeho zády vyrostl do síly a moci. Všichni to dobře věděli, ale nikdo o tom nemluvil. Vědělo se také, že sám Mark Connor přijímá rozkazy, ať už od Averyho Sparra či od Sopera. Muži přicházeli do města a zase odcházeli. Někteří zůstávali. Většina z těch, kteří zůstali, byli kriminálníci, někteří zase poctiví honáci krav, kteří se nechali najmout na některý z rančů v okolí. Některé zabili na cestě těsně za hranicemi města, některé ještě v něm. Těch nebylo příliš mnoho a zemřeli způsobem, který ostatní ze všech možných důvodů nazývali poctivým soubojem.

Za čas si město zvyklo na muže, kteří vládli revolvery lépe než čímkoli jiným. Jakmile se některý z nich objevil, rychle se včlenil do jedné ze tří skupin: mezi několik málo jedinců, kteří mohli být Sparrovi užiteční, mezi chvastouny a rváče nebo muže zákona.

Ale dokonce ani Mark Connor nedokázal do žádné z těchto skupin zařadit Hopalonga Cassidyho.

Tuck, jak si říkal, by zapadl do první či do poslední. Nevypadal jako vznětlivý typ, ačkoli se nad ním vznášel zvláštní nádech problémů, který sám o sobě dostatečně varoval okolí.

Když toho slunného odpoledne vstoupil do baru Stará ohrada, měl na sobě vybledlou červenou košili, zmačkaný klobouk a ošoupané džíny. Větrem ošlehaná tvář neprozrazovala nic. Modré oči jiskřily. Tvrdé a pozorné.

Mark čekal, aniž by na sobě dal cokoli znát. Vyčkával, ale příchozí neříkal nic, „Sednete si?“ zeptal se nakonec Mark.

„Možná. Máte něco k snědku?“

„Jen to nejlepší.“ Mark sám měl rád dobré jídlo, a tak si dovolil trochu lehčí tón. „Máme opravdového kuchaře-mistra!“

„Tak to tu možná chvilku pobudu.“

„Hledáte práci?“

„Možná. Nic určitého.“ Hopalongovy oči se zapíchly přímo do Markova tmavého chladného pohledu. „Vy jste Mark?“

„Jo.“

„Já jsem Tuck. Jeden chlapík u Cliftona se o vás zmínil. Goff, tak se jmenoval.“

Mark přikývl. Jestli si Goff tohohle chlapa vybral, tak to musí být v pořádku. Obvykle je dost opatrný. Vyplácí se vyhýbat se chybám, když pracujete pro Averyho Sparra. „Znáš ho dlouho?“

„Vůbec ho neznám. Jen jsme spolu chvíli mluvili.“

Dveře se otevřely a dovnitř vešel muž. Zrcadlo na baru odhalilo Johnnyho Rebba. Pistolník s předkusem se přiloudal k baru. Zdravím!“ Pak pokývl směrem k Cassidymu. „Žitnou.“

Cassidy se podíval na Marka. „Jídlo?“

Barman ukázal rukou, v níž držel utěrku. „Tam tudy. Máme hovězí s fazolema. Ty nejlepší fazole, jaké jsi kdy jedl.“

„Pečený?“

„No jasně.“ Mark se zlehka pousmál. Tenhle chlapík si umí vybrat dobré jídlo! „To si piš! Jinak je nepodáváme.“

Cassidy se otočil a prošel širokými dveřmi do místnosti, která zřejmě sloužila jako jídelna. Vzadu stála dvoje kamna a rudě žhnula. Večer už nebyl daleko, město leželo poměrně vysoko a vzduch se rychle ochlazoval.

V místnosti stálo půl tuctu stolů, jen jeden z nich však byl obsazený. Muž, který u něho seděl, byl oblečený do šedého tvídového obleku, z jehož temně šedé vesty vykukoval zlatý řetízek od hodinek, neposkvrněné boty a černý kulatý klobouk. Hladce vyholený, kromě malé černé bradky a tenkého kníru pod nosem. Zvedl temné oči a podíval se na Cassidyho. Pak se opět věnoval večeři.

Za několik okamžiků se objevila drobná hbitá dívka. Hopalong jí řekl svou objednávku a pak se otočil zpátky, protože se objevil Johnny Rebb a přisedl si. Pokud znal muže u stolu, rozhodně to na sobě nedal znát.

Cassidy vzhlédl k Rebbovi. „Tady se asi většinou chová dobytek, co?“

Rebb pokrčil rameny. „Ten nejlepší, teda pokud se nedostaneš do křížku s Apači.“

„Nějaké velké bandy?“

„Pár. Většinou menší partičky.“

„A co lidi z Kulatého J?“ Hopalong si povšiml, že muž v šedém naoko lhostejně, nedbale vzhlédl, ale že pozorně naslouchá. „Slyšel jsem, že je dost velký. Má hodně krav?“

„Něco málo.“ Rebb se nehodlal pustit do hovoru.

„Z toho, co jsem slyšel,“ pokračoval Cassidy, „je ten Dick Jordán pěkně ostrý chlap. Neřek bych, že má velký trable se zlodějema dobytka.“

Místnost se najednou naplnila hrobovým tichem. Pak Johnny Rebb důrazně vyhrkl: „Zloději dobytka nedělaj tomuhle ranči žádný trable!“

Věta měla jiný význam, než by se na první pohled mohlo zdát. Hopalong si ji v duchu stále opakoval. Mohlo to znamenat, že je Jordán nablízku a že si dokáže se zloději a násilníky poradit. Ale také to mohlo svědčit o tom, že je ranč pod ochranou. Muže ve tvídovém obleku to zajímalo a Hopalong by rád věděl, co je dotyčný zač.

Zatímco jedl, probíral v duchu situaci. Kulaté J ležel dál na jih. Určitě by bylo lepší, kdyby co nejrychleji vyrazil a dostal se do spojení s Pamelou a jejím otcem. Do kraje, jaký je kolem Horse Springs, se však nevyplácí odjíždět naslepo a hodiny, strávené ve městě, se mu můžou bohatě vyplatit.

Dlouho seděl nad kávou, ponořen do myšlenek, aniž by si všímal Rebba či cizince. Pak se vrátil do stáje podívat se, jak je postaráno o koně. Sem a tam poznamenal něco o počasí a více poslouchal, než mluvil. Dobře věděl, jak si poskládat věci dohromady a jak si vytvořit obraz z roztříštěných kousků informací. Tak činil i tentokrát, ale výsledek ho neuklidňoval.

Nevěřil, že se mu dlouho podaří skrývat svou identitu. Za prvé se tu někde po okolí potuluje Bizco a už teď možná vypráví Sparrovi, že Hopalong Cassidy vyrazil směrem na západ s patnácti tisíci dolary pro Dicka Jordána v kapse. A jestli to ještě neudělal, tak to udělá co nevidět. A pokud ne, tak se setkají dříve nebo později, jakmile se Bizco pohne na západ.

Když se vrátil do baru, partie pokeru už byla v plném proudu. Tentokrát vůbec neměl chuť si přisednout. Johnny Rebb se poflakoval opodál. Cassidy popošel a posadil se vedle něj. „Leeds už odjel?“

„Jo.“ Rebb se na něj podíval a ušklíbl se. „Byl na tebe pyšnej. Říkal, žes mu zachránil zadek. Vo tom nepochybuju!“

„Má dobrej flek?“

„Dost dobrej. Daří se mu slušně.“

„Jaký je McClellan?“

„Samej dobytek. Pár dolů. Kolem bejvalo dost vojáků.“

„Ve městě je dost peněz?“

Rebb pokrčil rameny. „Někdy. Hned vedle je velkej důl. Dost velkej i na tenhle kraj, takže když zaplatí i rančeři, občas je McClellan dost napakovanej.“

„Říkali, že tam přepadli banku.“

Rebb nadzvedl obočí. Oči se mu náhle zastřely. „Kdo ti to řek?“

„Jeden chlapík tam dole.“ Hopalong pohodil hlavou směrem, kde leží Texas. „Dostal jsem od něj dopis.“

„Jo, ozbrojený přepadení.“

„Chytili někoho.?“

Rebb se ušklíbl. „To je, jako kdybys chytal vítr v kapse. Tuhle bandu ne. A možná, že je ani nechtěli chytit.“

„Přátelský šerif?“

Rebb se cítil nesvůj. Zvědavé otázky se mu nelíbily, ale zdálo se mu, že v onom cizinci, který si říká Tuck, cítí spřízněnou duši. „Ne tak docela, ale je možná tak trochu bázlivý.“

Hopalong se pousmál. „Město s naditými bankami by nemělo mít bázlivého šerifa.“

„A ta banka,“ pokračoval po krátké odmlce, „se může dostat do dalších problémů.“

Johnny Rebb vzhlédl. „Co tím myslíš?“

Hopalong pokrčil rameny. „Těžko říct. Některým chlápkům by mohlo dojít – „Hopalong na chvíli zaváhal, pak se podíval Rebbovi do očí „ – že nastal nejlepší čas, jak skásnout další hotovost. Po jednom přepadení přece nebudou čekat druhé!“

Rebb se zachmuřil. To je dobrý nápad! Copak mu ten cizinec vidí až do duše? Kdo je to? Podíval se směrem k baru a setkal se s pohledem Marka Connora. Najednou na něho padla tíseň. „Asi půjdu na chvíli na vzduch,“ prohlásil.

„Nashle.“ Hopalong nechal Rebba vstát, pak ještě dodal: „Zastav se za mnou někdy a ještě si o tom promluvíme. Mohlo by to být docela zajímavý…“

Rebb zaváhal, pak zavrtěl hlavou. „Nerad bych ti radil, amigo“ pokračoval tichým hlasem, „ale v tyhle zemi je lepší, když nemáš žádný nápady. Místní chlapi se starají o místní záležitosti.“

Cassidy nechal své oči, aby ztvrdly na ocel. „Co to znamená?“ V jeho hlase se ozval náznak výzvy, po níž Rebb ztuhl. Popadl ho vztek.

„Nic,“ odsekl. „Měl jsem na mysli chlapy, co se nešťourají v cizích záležitostech.“

Hopalong se otočil a odešel do svého pokoje. Okamžitě dosedl na postel a stáhl si jednu botu. Upustil ji na zem. Po několika minutách stáhl i tu druhou a poslal ji k první. Pak sejmul klobouk a položil se na postel. Nechystal se spát.

Míle na jih na ranči Kulaté J seděl Avery Sparr v křesle, pokrytém vydělanou hovězinou, a díval se na muže, který mluvil. Vysoký snědý mladý muž s přivřeným víčkem.

„A má s sebou patnáct tisíc dolarů! A přijede s nima rovnou sem.“

Sparr byl vysoký a štíhlý s rameny užšími než boky, ale zaoblenými a pokrytými svaly. Pozoroval Bizka přivřenýma očima. „A on je dostal? Oba dva?“

Bizco byl nervózní. „Jo.“ Olízl si suché rty špičkou jazyka. „Skočil na mě zezadu. Pak dostal Kida. Víš přece, že to byl zelenáč. Když začal s tím cirkusem, byla ho najednou plná ulice.“

„Zjistil jsi, jak se jmenoval?“

Bizco přikývl. „Je to jeden mizerný kovboj z ranče blízko města.“

„Jak se jmenuje?“ Sparrův hlas prozrazoval hněv. „Hopalong Cassidy.“

„Kdo? Avery Sparr se prudce posadil. „Říkal jsi Hopalong Cassidy?“

„Jo.“ Sparrova reakce Bizka překvapila. „Ty ho znáš?“

Sparr si odfrkl. „Jestli ho znám? Je to jeden z těch šílených chlapů z party Bar 20! Nejhorší ze všech! Smrtelnej, když má v ruce jakoukoli zbraň. Jasně, že ho znám! Teda, vím o něm. Nikdy jsem se s ním nedostal do křížku, i když někteří z mých kámošů jo… A všichni tihle kámoši,“ dodal, „už dávno koukaj na kytky zdola!“

Bizco stál beze slova, ale v duchu si gratuloval, že se mu podařilo tak snadno uniknout. Jestli Cassidyho jméno vyvolalo ve Sparrovi takovou reakci, tak se s ním Bizco vůbec neměl zabývat. Bizco byl inteligentní a vychytralý mladík. Říkalo se o něm, že to, co on umí s rozžhaveným železem, tak to nedokáže nikdo. Uměl skvěle používat cejchovací značky a dokázal využít novinku – dráty, jež se objevily v kraji prérií, k vytváření těch nejvhodnějších tvarů ke značkování. Rozžhavený drát dokáže vypálit značku stejně jako železný cejch a je možné ho zkroutit a tvarovat do jakékoli podoby.

Stal se vlastně odborníkem svého druhu. Dokázal číst značky a znal celou řadu neobvyklých věcí o vedení dobytka v nejtemnější noci. Ale sám o sobě si nedělal iluze. Stejně tak necítil potřebu zemřít kulkou někoho jiného. Už dávno zjistil, že rozdíl mezi životem a smrtí je jako rychlý hřebec. A vždycky se snažil, aby jeho kůň běžel co nejrychleji.

Sparr se zvedl. Když se narovnal, tyčil se vysoko nad Bizkem. Netrpělivě se otočil a zamířil směrem ke dveřím z místnosti.

Byl to šedooký muž se strhanými rysy, zapadlými tvářemi a tvrdými a výraznými rysy. Hnědé jemné vlasy mu téměř vždycky těsně přiléhaly k podlouhlé lebce.

Aniž by věnoval Bizkavi jediný pohled, otevřel dveře, prošel jimi a zavřel je za sebou. Pak přešel přes místnost, zaklepal na druhé dveře, zpod nichž prosvítal paprsek světla.

Odpověděl nejistý dívčí hlas. „Kdo je to?“

„Sparr. Otevřete.“

Zpoza dveří se ozval zvuk zástrčky, pak se otevřely dveře a objevila se dívka.

Místnost byla velkoryse a příjemně zařízena. V rohu stála kamna, na stole pod oknem ležely knihy a papíry, ale nikde žádná známka po zbrani. Jedinými dvěma obyvateli byla dívka a starý muž, sedící ve křesle s nohama zabalenýma v dece.

Dick Jordán ještě nebyl tak starý, ale během posledních několika měsíců zestárl o desítky let. Začalo to hrůzostrašným skokem, kterým se pustil s koněm přes prudký břeh do koryta řeky. Jordán vylétl ze sedla a dopadl mezi ostré kameny dole pod svahem. Zlomil si pánev, obě stehenní a klíční kost. Kosti se srovnaly, ale v období, kdy pomalu nabíral sílu, se objevil Avery Sparr a převzal moc.

Teď se Jordán podobal pouhé slupce původního farmáře. Hořce ho poznamenalo, když zjistil, že z něj nehoda udělala bezmocného mrzáka, který nemůže pomoci ani své dceři, ani sám sobě.

Pamela byla štíhlé hezké děvče kolem osmnácti let. Když se dívala na Averyho Sparra, v jejích očích by nenalezl ani stopu náklonnosti.

„Proč sem jede Hopalong Cassidy?“ zeptal se přímo Sparr.

Oči starého Jordána se rozzářily. „Cassidy? Jede sem?“ Náhle se ušklíbl. „Nechtěl by ses rozloučit, Sparre? Nebo hodláš počkat na pár olověných pozdravů?“

„Pomátl ses snad na rozumu?“ odsekl Sparr. „On ti dluží nějaké peníze?“

„On? Proboha, to ne! Buck Peters jo,“ dodal zamyšleně. „Mohl by vézt peníze od Bucka.“

Avery Sparr se otočil k Pamele. V jejích očích postřehl záblesk triumfu. Podezřívavě si ji prohlížel, zatímco ve své vypočítavé hlavě znovu a znovu hodnotil situaci. Několikrát dovolil dívce napsat dopis, aby nevzbudil podezření, než získá ranč zcela pod svou kontrolu. Dokud neuskuteční své plány až do posledního písmenka. Nepřišel však na nic podezřelého. Takový blázen ale nebyl, aby považoval Cassidy ho návštěvu za pouhou náhodu.

„Ani na vteřinu nedoufejte, že by se dostal až sem,“ varoval je. „A nepokoušejte se o jediný pohyb navíc. Nikdo se nedostane na ranč, aniž bych o tom věděl. A proč?“ Ve Sparrově hlase zazněla pýcha. „Protože pokud se něco v okolí sedmdesáti mil pohne, já o tom vím. Dozvím se okamžitě, jak se Cassidy objeví.“

„Takže tu ještě není?“ vyzvídala Pamela. Po první informaci si myslela, že se už Hopalong dostal do okolí ranče.

„On?“ Sparr zavrtěl hlavou a usedl na židli. „Ne, ještě se neobjevil. Ten blázen Bizco a pár chlapů ho viděli, jak si doma v bance vybral patnáct tisíc dolarů. Řekli si, že mu od nich snadno odpomůžou. Jenže to ještě neznali Cassidyho.“

„Bizco je po smrti?“ zeptal se s úšklebkem Jordán.

Sparr na něho podrážděně pohlédl. Jordán měl pořád ještě příliš mnoho odvahy na muže v pozici bezmocného a zmrzačeného muže v rukou kriminálníků, kteří ho mohou připravit o vše. „Ne, není mrtvý,“ odpověděl nedbale, „jen má dost pochroumanou čelist. Teprve teď začal pořádně jíst. Těm druhým se tak dobře nedařilo.“

Dick Jordán se ušklíbl. „Tak rád bych viděl Cassidyho a celou tu jeho starou partu přijíždět! Nebo by stačil jen Hoppy a Johnny Nelson! Ti dva by sami stačili na to, aby všichni tihle neřádi ryli nosem v prachu. A to dost rychle!“

Sparr prudce zareagoval na Jordánovu poznámku. „Tobě přeskočilo! Cassidy by nikdy nezvládl sestavu, jaká je tady. Dobře, vyhrál nad dvěma zloději koní, ale nic víc.“

Zvedl se. „Jordáne, zítra přinesu nějaké papíry, abys je podepsal. Měl by ses připravit a srovnat si to v hlavě.“

„Nic nepodepíšu!“ prohlásil Jordán, jeho hlas však postrádal rozhodnost.

Sparr pokrčil rameny. Už tolikrát slyšel podobné protesty a věděl, jak s nimi skoncovat. „Podepíšeš je,“ prohlásil přesvědčeně, „podepíšeš, protože jinak by se něco mohlo stát tvojí dcerunce!“

Jak můžu vědět, že se ke mně zachováš rovně, až to všechno skončí?“ protestoval Jordán. „Měl bych s tím přestat.“

„To nikdy nemůžeš vědět,“ ležérně prohlásil Sparr. „Nic nevíš jistě. Nemůžeš vědět, jestli splním svoje slovo a jestli si nevezmu Pamelu sám nebo ji nepředhodím Gleasonům. Čím dýl budeš váhat, tím je větší pravděpodobnost, že se to stane!“

Vyšel z místnosti a zavřel za sebou dveře. Pamela poslouchala, dokud jeho kroky nedozněly ve vedlejší místnosti a nezaskřípaly druhé veřeje. Pak se bleskurychle otočila k otci. „Tati, já jsem Hoppyho zavolala!“

Jordán se na ni překvapeně podíval. „Ty jsi co? A jak?“

„V posledním dopise. Pamatuješ si, jak mě učil číst stopy na stezce a jak jsme si hráli se šiframi? Použila jsem jednu z nich!“

„Ale jak víš, že ho to napadlo přečíst si ten dopis tak, aby to poznal?“ pochyboval dál Jordán. Naděje stále sílila. Jediný muž proti celé Sparrově bandě není příliš mnoho, ale Hopalong – dokázal už tolik věcí, které se pro jednoho člověka zdály téměř nemožné.

„Měla jsem možnost, a tak jsem ji využila. Ale i kdyby o ničem nevěděl a nesl sem jen peníze, určitě přijde na to, že něco není v pořádku.“

„Jestli se sem vůbec dostane.“

Dick Jordán se začal bát. Ve skutečnosti to byl právě Hopalong, na kterého stále myslel po celou dobu, kdy se snažil přežít a co nejdéle zabránit Sparrovi, aby uchvátil celý ranč. Jordán dobře věděl, že Hopalong Cassidy rád cestuje. A skutečně také vypršel čas, kdy měl Buck Peters splatit svůj dluh. Kdo by jiný by měl dovést peníze na ranč než sám Hopalong? S velkou pravděpodobností se tu objeví.

Mazaný Hopalong, který vidí víc než kdokoli jiný. Jordán ani na minutu nezapochyboval, že na první pohled zjistí, že na Kulatém J není něco v pořádku.

Ale proč doufat v nemožné? Hopalong je sám, přestože umí stopovat jako nikdo jiný a je prohnaný jako indián. Bohužel ani Hopalong, ani Jordán nemohou podceňovat muže, jenž se nastěhoval na ranč ve chvíli, kdy on sám byl zraněný a bezmocný. Avery Sparr chodil do tvrdé drsné školy. Dokázal spojit prohnanost a lstivost schopného právníka s nemilosrdností Apače. Jordán dokázal všude kolem sebe rozeznat známky pečlivého plánování. A navíc s ním na jednom břehu stál Soper, muž, který Sparra zastupoval při jednání s okolním světem.

Soper, kamkoli přišel, vyvolával pocit přátelství a jistoty a nikdo z těch, kdo s ním uzavírali obchody či ho krátce poznali, nepostřehli za přívětivým obličejem chladně kalkulující mozek. Tito dva muži tvořili dvojici, jež bylo těžké se dotknout, natož najít její slabinu.

Kdyby tak v okamžiku, kdy Sparr začal spřádat plány na ovládnutí rozlehlých majetků ranče, mohl chodit, mnohému by dokázal zabránit.

Avery Sparr přišel na ranč Kulaté J jako potulný jezdec a stejně tak jako ostatní návštěvníci se setkal se vřelým přijetím. Zůstal přes noc, pak ho požádali, aby vypomohl při nějakém lovu, pak se sháněním dobytka. Šikovných lidí nikdy nebyl dostatek, obzvláště v této Apači sužované zemi, a tak jeho pomoc s radostí přivítali.

Znal jeho pověst, ale Sparr sám se choval tiše a přátelsky, aniž by se snažil nějak prosazovat. Pak v přestřelce v Horse Springs zabili Charlieho Kitchena, zkušeného a schopného předáka. Nikdo si to tenkrát nedával do souvislosti se Sparrovou přítomností. Kitchen a Sparr neměli na první pohled nic společného. Zastřelili ho Johnny Rebb a Bizco. Jak přestřelka začala, nikdo neví, ale Kitchen se ocitl v křížové palbě a okamžitě zemřel. O tři dny později byli ze zálohy přepadeni čtyři nejzkušenější muži z ranče, zřejmě Apači. Přítomnost Averyho Sparra se v ten okamžik zdála výhodou, a tak zůstal. Odmítl dokonce plat a pomáhal s honáckou prací. Pak se Jordánovi přihodila ona nešťastná nehoda, a aniž si toho všiml, začal najednou posílat rozkazy pro mužstvo přes Sparra.

Zatímco se Jordán zmítal mezi životem a smrtí a Pamela se ho zoufale snažila ošetřovat a pečovat o něj, Avery Sparr potichu převzal moc. Jednoduchým způsobem: předával přece rozkazy Dicka Jordána zaměstnancům. Prohlásil se předákem a varoval předem každého, kdo by ho nazval lhářem. Mezi zaměstnanci ranče byla celá řada tvrdých chlapů, ale ti nejsilnější byli zabiti při přepadení. Nikdo z ostatních se neodvážil napadnout pravost Sparrova tvrzení.

Sparr, ač se nezdálo, byl schopný, přicházel za Pamelou, ptal se na otcův stav a nabídl jí jakoukoli pomoc. Vyděšené děvče ho dlouho považovalo za přítele, dokud nebylo pozdě. Poprvé si uvědomila, co se stalo, když Sparr zaměstnal Bizka a Johnnyho Rebba. Nařídila, aby je vyhodili, a Sparr protestoval. Když trvala na svém, Sparr ustoupil, a Pamela je několik dní neviděla. Pak odešli tři ze starých zaměstnanců. Sparr jim zaplatil dost peněz. Jeden z nich se chlubil v Horse Springs a o několik hodin později byl nalezen mrtvý v zapadlé uličce.

Na ranči se nic nedělo. Jordán se cítil lépe, ale teprve teď si poprvé uvědomil, že bude až do konce života mrzákem. Tehdy, týdny poté, co Sparr vymyslel svůj plán na převzetí ranče, si Jordán začal uvědomovat, co se děje. Pokusil se poslat vzkaz šerifovi, ale ten se nikdy nedostal z ranče. I Pamela se snažila vyklouznout, ale zjistila, že dům je hlídaný a že jí nedovolí odejít.

Stali se vězni ve vlastním domě. Vězni Averyho Sparra a půl tuctu jeho hrdlořezů. Tenkrát za nimi přišel Sparr a klidným hlasem jim objasnil jejich situaci. On je tu pánem. Pokud udělají, co jim řekne a poslechnou bez otázek jeho rozkazy, přežijí. Jestli ne, zemřou. Pak ještě Pamele o samotě zdůraznil, že pokud mu pomůže uskutečnit jeho plány, zajistí otci bezpečnost. Stejně tak slíbil Jordánovi, že Pamelu ochrání, pokud bude se vším souhlasit.

Přesto si Sparr uvědomoval, že Jordán má vlivné přátele. Nejdříve uvažoval o tom, že prodá veškerý dobytek a sebere peníze, ale ranč ho lákal, a tak se rozhodl, že postupně získá všechno. Chtěl, aby se veškeré operace zdály legální, aby o jeho budoucím majetku nemohlo být pochyb.

Nechal roztrousit, že mu Jordán nabídl partnerství a že mu možná v budoucnosti ranč prodá. Zásoboval město zprávami o Jordánově špatném zdravotním stavu, zatímco samotného muže zahrnoval hrozbami, výhrůžkami a zastrašováním, dokud starý nemocný muž nebyl svolný téměř ke všemu, jen aby ho jednou možná pustili na svobodu.

Celý kraj se zdál opuštěný a v okolí žilo jen několik bílých mužů. Na ranči Kulaté J se vše zdálo klidné a radostné. Návštěvníci si ničeho neobvyklého nevšimli. Dick Jordán je vážně nemocen a nepřijímá návštěvy. Jeho dcera se o něj stará a příliš nevychází.

Avery Sparr vešel do jídelny a posadil se. Cassidy určitě přijel přes Clintonovu hospodu a Goff by si ho musel všimnout. Raději by si měl s Goffem promluvit.

Johnny Rebb se vrátil na ranč v poledne a odsedlal koně. Přemýšlel o muži, který si říkal Tuck. Sparr měl nějaké plány, protože Sparr touží po penězích. Rebb pochopil, že Sparr chce zřejmě koupit ranč nebo větší část, nežli vlastní – tedy podle toho, co se říká. Určitě by to nedělal bez nějakého důvodu. Možná by ten Tuck mohl být ještě užitečný!

Avery Sparr vzhlédl, když do místnosti vešel zubatý pistolník. „Pane,“ oslovil ho Rebb, „dneska jsem narazil na chlápka. Mám dojem, že si dal dohromady, že se my dva chystáme na banku v McClellanu. Tvrďák, kolty nízko u pasu.“

Sparr znovu zvedl hlavu. „Nepotřebuju víc chlapů.“ Pak ho však něco napadlo a prudce pohlédl ledovýma očima na Rebba. „Jak se jmenuje? Jak vypadá?“

„Jmenuje se Tuck,“ prohlásil Rebb. „Stříbrné vlasy, modré oči, a tak pichlavé, že by vás probodly, kdybyste se do nich díval moc dlouho a “

Sparr vyskočil. „Řek jsi stříbrné vlasy? Trochu shrbený?“ Sparrovi se rozšířily oči, když Rebb překvapeně přikývl. Pak prudce vyhrkl: „Najdi Bizka, ukliďho z dohledu, ale zařiď, ať se na toho chlápka podívá! A teď hned!“

„Jistě pane.“ Rebb prsty mačkal klobouk. „Myslíte si, že to je někdo od šerifa?“

„Od šerifa?“ Avery Sparr se otočil na podpatku. „Kéž by! Myslím si, že ten chlap je Hopalong Cassidy!“

***

Kapitola 4

*

HOPALONG JDE DO DŮSLEDKŮ.

Valach cítil v kopytech zrno, kterým ho Hopalong krmil, a toužil vyrazit a běžet a běžet. Horse Springs nechali za zády ještě před tím, než první paprsky světla ozářily východní hradbu hor. Hopalong se vydal šerem na sever, ale pak uhnul směrem ke staré Mangasské cestě, a pak po důkladné kontrole, jestli ho někdo nesleduje, dál až ke staré dostavníkové cestě.

Několik minut pečlivého průzkumu mu odhalilo pískovcový pás, táhnoucí se středem cesty. Hopalong ho použil jako prostředek k tomu, aby nezanechal žádné stopy. Za starou poštovní cestou pobídl Toppera do cvalu a pomáhal mu nacházet nejsnazší cestu mezi skalami a stromy.

Cesta na ranč byla dlouhá a Hopalong doufal, že se mu ji podaří zdolat bez prozrazení. I proto, že už věděl, že Avery Sparr nevítá cizince s otevřenou náručí a že bude okolí pečlivě sledovat. Cesta přes otevřené planiny na jih od Horse Springs by byla mnohem snadnější, ale Hopalong dával přednost relativní bezpečnosti horského prostředí, kde se mohl skrývat pod vysokými stromy.

Ranní vzduch byl čistý a příjemný. Jako když se s každým douškem napijete svěží čisté vody z horského potůčku. Ujížděl krajinou a v hlavě se mu vybavovaly útržky vyprávění a poznámky, které kdy slyšel o tomto koutě. Lidé ze Západu, bez map a tlustých knih plných informací, se naučili pečlivě vnímat každý detail a popis lidí či míst byl neuvěřitelně přesný a podrobný.

Honák z Texasu by zcela jistě dokázal přesně popsat šerifa města, kterým projel před měsícem, či rančera, u něhož se stavil, aby se zeptal na práci. Ráno kovboj poprvé uviděl stádo dvaceti krav a ještě dlouho potom si je do detailu pamatoval. Tito muži bez vzdělání si neosvojili jen pozoruhodnou paměť, ale také velký smysl pro popis reality.

Po krátkém poledním odpočinku se Hopalong znovu vyhoupl do sedla a zamířil dál na jih. Když přejížděl jeden z horských hřebenů, jež spadal do hlubokého a širokého kaňonu, zahlédl dole na pláni malý obláček prachu, tak půl kilometru hluboko a několik kilometrů daleko. Rychle vytáhl z brašny u sedla dalekohled a pečlivě studoval postavu. Jezdec byl příliš daleko, aby rozlišil detaily či dokonce barvu jeho koně, ale byl to zcela jistě muž, jenž mířil na jih a který, pokud nezmění směr, by měl překřížit jeho cestu. Jinými slovy, velmi pravděpodobně mířil na ranč Kulaté J.

Všimli si, že odjel z města? Uháněl jezdec na ranč, aby to oznámil Sparrovi? Už někdo ve městě uhádl, že jezdec jménem Tuck se vlastně jmenuje Hopalong Cassidy? Přece ani netušili, že míří na jih. Cassidy znovu popohnal koně a pokračoval skryt pod korunami borovic, teď však úmyslně zahnul k východu, směrem k neznámému. Bylo by dobré zjistit, kdo se pohybuje na cestě a proč.

Z popisu, který mu kdysi řekl sám Jordán, znal cestu na ranč. Proto ho překvapilo, když po několika hodinách zjistil, že jezdec, jehož pozoroval, se nedrží cesty. Musel ji opustit krátce po té, co minul Kojoti napajedlo, a teď už projížděl širokým kaňonem na sever od Losích hor v úhlu, který ho musel dovést přímo do samotných hor, místo toho, aby sledoval cestu východně k Losímu štítu.

Hopalong zamyšleně pozoroval muže, jenž zručně poháněl koně do svižného cvalu, ze své pozice ze severního úbočí hor. Pak zamířil dál na východ, přeťal jezdcovu dráhu a sehnul se. Koňské podkovy byly téměř jistě nové. Podkovy, které si bude pamatovat, tak jako si bankéř bude pamatovat číslo konta. Narovnal se v sedle a pokračoval dál na jih a trochu na východ. Možná jezdce odhalí později a podívá se, kam mířil. Teď však musí počkat.

Losi hory, jak si připomínal, tvořily dlouhou hradbu, která představovala severní hranici pozemků Jordánova ranče. Rozprostíraly se dále na jih k řece West Fork a východě k hlavnímu toku řeky Gila. Hlavní budovy ležely v zalesněném území mezi západním a středním ramenem Gily na místě, jež bylo možno dobře bránit proti Apačům a jež svou krásou lahodilo oku přijíždějícího.

Ocitl se na širokých pláních severně od Cooneyho kaňonu, když zahlédl několik býků. Jakmile přijel blíže, zjistil, že všichni jsou označeni znakem Kulatého J. O několik málo mílí dále však narazil na jalovice, čerstvě označené znakem S v kruhu.

S jako Sparr? Hopalong překvapeně hvízdl. Pak zamířil východně k hlavnímu toku Gily a překročil severovýchodní úpatí pásu Černých hor. Čas od času zkontroloval dobytek, který potkal, a brzy se mu v hlavě začal skládat jasný obrázek. Veškerý starší dobytek byl označen J v kruhu, tedy jak Jordán vždycky říkal Kulaté J, zatímco mladší kusy S. Změnit J na S by zcela jistě nebyl problém a Sparr to zcela jistě věděl, ale prozatím jednoduše značkoval nové kusy svou vlastní značkou. Za čas bude mít stádo, o kterém nikdo nebude mít pochyby. Jednoduché, snadné a zcela jistě úspěšné, vzhledem ke vzniklé situaci.

Hopalong překročil Bobří potok a hory nechával za sebou. Den byl dlouhý a cesta namáhavá, i když je Topper rychlý kůň, který se skvěle pohyboval v horském terénu. Hopalong se na noc utábořil uprostřed změti balvanů nedaleko soutěsky Corduroy a hned s prvními ranními paprsky vyrazil znovu k jihu.

Nejel ani hodinu, když si před sebou všiml jezdce na koni. Vzdálenost nebyla velká, a tak Hopalong zvedl ruku.

Jezdec se vztyčil a čekal, vinčestrovku položenou na kolenou. Onen muž byl Sim Thatcher, majitel ranče T Bar, který se v Cliftonově hospodě odvážil vyjádřit svůj názor na zloděje koní.

„Dostal ses až sem, jak vidím.“ Thatcher si ho obezřetně a pozorně prohlížel. „Jedeš na jih, nebo hledáš práci?“

Hopalong se ušklíbl. „Ještě pořád mám v kapse dost peníz, i když jsem už byl v Horse Springs. Tady myslím budeme mít víc klidu,“ pokračoval. „Třeba bysme si spolu mohli promluvit.“

„Třeba.“

Thatcher pobídl koně ze stezky. Ostříží oči však nespustil z Hopalonga, aby mu neunikl jediný jeho pohyb.

„Trochu nedůtkliví hoši tady kolem, co?“ nadhodil Cassidy. „Máš hodně problémů se zloději dobytka a koní?“

„Trochu.“

„Od tý doby, co tu je Sparr?“

Thatcher ho chladně studoval. „Jestli mě chceš donutit, abych prohlásil Sparra za zloděje koní, tak to asi nebudeš mít štěstí,“ prohlásil Thatcher tiše. „Jestli to někdy budu chtít udělat, tak jenom jemu do tváře –as puškou v ruce.“

Cassidy se pousmál. „Co jsem slyšel, tak by to mohl být docela dobrej nápad.“ Očima sledoval obrys Černých hor, jež se tyčily proti nim. „Měl jsi někdy problémy, dokud byl Jordán na ranči Kulaté J sám?“

„Ani špetku!“ Thatcher vyhrkl s náznakem radosti v hlase. „Dick Jordán se ukázal jako dobrej soused. Měl jsem ho rád i jeho předáka, Charleyho Kitchena. Škoda že ho zabili?“

„Kitchena zabili?“ Pokud ano, hodně to vysvětlovalo.

„Přestřelka. Zabili ho dole v Horse Springs. Dostal se do křížku s pistolníkem, co má přivřený oko a jmenuje se Bizco. Když se začalo střílet, Johnny Rebb to dokončil. Takový byl jejich plán – vyvolat problémy a nechat si v záloze jednoho dobrýho střelce.“

„To si budu pamatovat. Takže Kitchen je po smrti? Stalo se to potom, co Sparr přišel na ranč?“

„Jo, jo, chvíli potom. Čtyři jejich hoši, ty nejstarší a nejtvrdší chlapi na ranči se nechali přepadnout v Malém krocaním. Říkalo se, že je chytli Apači. Možná to je pravda.“

„Ale ty si myslíš něco jiného,“ zeptal se Cassidy.

Thatcher pokrčil rameny. „Mám svoje vlastní názory. A nechávám si je pro sebe.“

Hopalong pokýval hlavou. Všechno to do sebe zapadalo. „Ale co Dick Jordán?“ Vyslovil otázku.

„Jordán? Těžce se zranil při nehodě a je z něj mrzák. Aspoň jsem slyšel. Nikdo jeho, ani tu jeho hezounkou dceru neviděl už pár měsíců.“

Hopalong najednou pobídl koně. „Pojeďme. Nerad zůstávám dlouho na jednom místě. Jak daleko je na ranč?“

„Asi pět mil po cestě. Já teď pojedu na Diamantový potok.“ Thatcher si prohlížel Cassidyho. „Jak to vypadá, tak to tady znáš.“

Hopalong pokrčil rameny. „Kdysi jsem projížděl severně odtud. Už je to dávno. Ale slyšel jsem o ranči. Když Dick a jeho žena ten ranč zdědili, vyprávěl mi o něm a o jeho poloze.“

„Takže ty znáš Dicka Jordána?“ vyhrkl Thatcher prudce.

„Měl bych se zasmát!“ zavrtěl hlavou Hopalong. „Dlouho jsem pracoval pro jeho starého souseda, Bucka Peterse. Já jsem Cassidy.“

„Hopalong Cassidy? Thatcher na něj překvapeně zíral. „To si vymýšlíš? No, teda. Když se na tebe podívám, měl jsem to vědět hned! Tolik jsem o tobě slyšel, desítky a desítky historek od Jordána a od jeho dcery. Měli jich celou zásobu.“

„Proto jsem tady. Teda jen částečně. Došlo mi, že možná mají problémy.“

Thatcherova tvář se zachmuřila. „Možná. Ale taky dělaj problémy ostatním. Nikdy jsem si o Jordánovi až do dneška nic špatného nemyslel, ale to, že si k sobě vzal Averyho Sparra, možná byla chyba.“

„Znáš chlapa jménem Soper?“

„Avery Soper? No jasně. Hezkej mladej chlápek. Nikdy se s nikým nedostal do křížku. Uhlazenej, fešnej. Nikdy u sebe nemá bouchačku, ale i ty nejhorší rváči mu dávají pokoj.“

„Jak vypadá?“

Popis dokonale odpovídal muži, který seděl v jídelně v Horse Springs. Cassidy přikývl. „Viděl jsem ho.“ Povzdechl si. Bizco spojoval Sopera a Sparra, stejně tak jako umírající pistolník. Měli pravdu? Umírající dokonce zdůrazňoval, že z obou mužů je nebezpečnější Soper. A takovíhle chlápci se nebojí jen tak někoho.

Najednou se zpoza křoví bleskurychle vynořilo několik jezdců a uzavřeli Cassidymu a Thatcherovi cestu. Sim Thatcher smrtelně zbledl. Hopalong to koutkem oka postřehl a okamžitě odhadl, že jezdci jsou nepřátelé. Nebezpečně vyhlížející partička, zhodnotil v duchu a rychle přeskakoval očima z jednoho na druhého.

„Nazdárek, Sime!“ Mluvčí byl velký muž se širokou hrudí ve vybledlé modře kostkované košili. Široká čelist volala po břitvě. „Nevypadáš, že bys nás zrovna rád viděl.“ zahlaholil jezdec.

„A měl bych snad?“ odsekl ledovým hlasem Thatcher. „Mám tě prokouknutýho, Barkere.“

„’A měl bych snad?‘, říká!“ zasmál se Barker. „A taky říká, že mě má prokouknutýho!“ papouškoval zarostlý muž v sedle ryzáka, jehož srst volal po důkladném hřebelcování. „Tak dobře! Vypadá to, že přišel čas se trochu blíž seznámit, co říkáš, Thatchere? Už jsme ti říkali, že si máš dát pozor na jazyk! Varovali jsme tě, abys nestrkal nos do věcí, po kterých ti nic není. Tak teď tě trochu poučíme!“

„Nazdárek, Barkere,“ ozval se polohlasně Hopalong.

Vysoký muž se na něj podezřívavě podíval. „A kdo seš ty?“ Malá očka se zaleskla. „Novej pomocník, Thatchere?“

„Můj ne,“ zavrtěl hlavou Thatcher. „Je to tulák. Nepatří ke mně.“

Hopalong najednou pocítil v srdci k tomu statnému muži vřelost. I když se zdál vystrašený, i když stáli proti přesile, jak v počtu mužů, tak zbraní, stále ještě se snažil postavit Cassidy ho na vedlejší kolej a nemíchat ho do svých sporů.

„Dobře, když už je tady, tak se aspoň může koukat, jestli se nechce zapojit. Co ty nato?“

Hopalongovy průhledné oči potemněly a pobídl koně, aby udělal krok směrem ke skupině. „Zapojit se?“ Jeho hlas zněl najednou sametově, a přece smrtelně. „Jasně! Jasně, že se chci zapojit! A to pořádně!“ Pobídl koně ještě kupředu.

Barkerova tvář potemněla rudým vztekem. „Jak to se mnou mluvíš?“ vyštěkl překvapeně. „Mowry, koukej toho chlapa chytit.“

Hubený muž s ostře řezanými rysy popojel kupředu. Hopalongovi vyšlehl blesk z očí. „Zůstaň tam, kde jsi!“

„Ostrej hoch, co?“ zavrčel Barker. „Dobře, tak teda? Jeho ruka sáhla po zbrani, ale v ten okamžik už Hopalong v obou dlaních svíral své kolty. Obě hlavně zahřměly a Barkerova napůl vytažená bouchačka zapadla znovu do pouzdra. Pomalu, jako velký pytel písku, sklouzl Barker ze sedla a dopadl na zem. Mowry zíral na zkrvavený šrám, způsobený Hopalongovou druhou střelou. Jeho vlastní zbraň ležela v prachu. Ostatní muži seděli bez hnutí v sedlech s tvářemi ztuhlými šokem a překvapením.

„Zahráváš si s ohněm, cizinče!“ Mowry zíral na Hopalonga, oči plné nenávisti. „Opravdu si zahráváš s ohněm!“

„Hoši, jste na území mýho ranče,“ prohlásil najednou Sim Thatcher. „Měli byste asi jet.“ Vinčestrovku v dlaních a oči ledově studené.

„Slyšeli jste, co tady pán říkal?“ dodal Hopalong. „Vemte si s sebou ten žok masa a ztraťte se!“

„Zahráváš si s ohněm!“ opakoval Mowry. „Počkej, až se o tom dozví Avery Sparr.“

Cassidy se pousmál. „Řekni mu to. Jen mu to rychle řekni. A pověz mu, že Hopalong Cassidy přijíždí. V míru nebo tak, jak bude chtít on!“

„Hej!“ Jeden z jezdců se naklonil a šeptal Mowry mu: „Značka toho koně. Takovou jsem viděl v Silver City na koni toho chlapa.“

***

Kapitola 5

*

DVA NULA PRO CASSIDYHO.

Sim Thatcher zíral za mizejícími jezdci a ve tváři se mu zračilo překvapení. „Páni, to teda… Jak jsi vytáhl ty bouchačky! Barker, to byl nějaký střelec!“

„Opravdu?“

Hopalong zastrčil ještě kouřící kolt do pouzdra, pak ho ale zase vyndal a doplnil vystřelené náboje do válce. „Sparr si drží docela šikovné pistolníky, co?“

„Přesně tak. A taký s mi, Cassidy, zachránil život. Ta banda mě chtěla zabít tak, jak dostali ostatní. Řek bych, že někteří z nich byli určitě zapleteni do přepadení Jordánových lidí. A Barker určitě taky.“

Thatcherova tvář se zkřivila vítězným úšklebkem. „Aspoň budou mít o čem přemejšlet! Ještě nikdy se jim nikdo tak úspěšně nepostavil. Vždycky jezdili, kam se jim zachtělo, a dělali, co si usmysleli. Dva tři mrtví, a i ti nejpoctivější chlapi se začnou bát. Každý pak čeká, kdy přijde na řadu.“

„Přišels o nějaký dobytek.“

„O nic velkýho. Těm jde o něco jinýho. Nevím, co mají za lubem, ale nebude to žádná prkotina.“

„Víš něco o loupeži v bance v McClellanu?“

Thatcher se bleskově podíval na Cassidyho. „Jestli něco vím? Ne, nevím, ale trochu jsem o tom přemýšlel. Ti gauneři vyklouzli jako hadi. Věř mi, to nebudou jen tak obyčejní lupiči! Měli plán a dobře promyšlený a zmáknutý.“

Pokračovali v tichosti, dokud se před nimi neobjevila budova z nepálených cihel, Thatcherův ranč. Okolo protékal malým kaňonem Diamantový potok, takže ranč tvořil jen cihlový dům, stáje, kravín a ohrady. Stavitel je však s rozmyslem rozestavil do čtverce a na prostranství mezi ně se vstupovalo branou z mohutných klád, jež uzavírala náměstíčko od okolního světa.

Dům měl tvar L a spolu s kravínem tvořil konec a dvě strany prostory, zatímco stáje a ohrady druhé dvě. Vzhledem k tomu, že i stáje byly postaveny z cihel a ohrady byly sbity z těžkých klád, představovalo to místo, dokonale chráněné proti útoku Apačů.

„Přišli na nás třikrát, nebo možná čtyřikrát,“ prohlásil Thatcher, zatímco si Hopalong myl ruce v plechovém smaltovaném umývadle. „Pokaždý jsme je odcaď hnali. I když jsem jednou přišel o jednoho chlapa. Dostal to, protože byl zrovna venku. Už jsem tu deset let,“ dodal, „a nehodlám jít odtud, pokud mě nevynesou v zubech. A buď si jistý, že tu pak po mně nezůstane nic, co by stálo za řeč.“

Jídelna byla dlouhá místnost s nízkým trámovým stropem, prohřívaná velkým krbem a kamny v rohu. „Musíme tu topit, dokonce i v létě. V noci tu bývá pěkná kosa.“

Do místnosti vešla podsaditá Mexičanka a začala na stůl stavět talíře. O několik minut později dovnitř vrazilo několik mužů a usedlo na židle. Jeden po druhém se sotva podívali na Hopalonga a hned začali jíst. Jídlo bylo chutné a vydatné. Až dosud si Hopalong neuvědomoval, jaký vlastně má hlad, a tak si naložil veliký kus masa. Když ho tác s jídlem míjel znovu, natáhl se ještě pro jeden. Stejně tak dobré byly i brambory, fazole i rýže. Honáci jedli v podstatě mlčky, jen tu a tam zvědavě koukli po nově příchozím. Cassidy si jich nevšímal a věnoval se jídlu.

Když se zvedl od stolu, Sim Thatcher se pousmál. „Neutíkej z boje tak brzo!“ prohlásil. „Tahle Mexičanka, která nám vaří, se u severních hranic naučila jedno kouzlo. Dělá prvotřídní jablečný koláč.“

Hopalong okamžitě přisunul svou židli zpátky ke stolu a dolil si do hrnku kávu. Jeden z honáků zvedl hlavu.

„Zahlíd jsem dneska Barkera,“ poznamenal. „Sledoval ranč. Řek bych, že hledal tebe. Už jsme se chystali vyrazit, když jsme viděli, že jedete.“

„Doufám, že ses na něj pořádně podíval,“ poznamenal Thatcher, „aby sis ho zapamatoval. Už ho neuvidíš!“

Pozornost by nezískal rychleji, ani kdyby hlasitě zakřičel. Ani jablečný koláč ji nestrhl zpátky. Chvíli zírali na Sima, chvíli na Hopalonga Cassidyho, pak zase na Sima. Vysoký zrzavý chlapík s vystouplým ohryzkem byl první, kdo požadoval odpověď.

Thatcher klidně ignoroval žádostivé oči svých mužů a bojoval vidličkou s koláčem. Hopalongovi se v ústech sbíhaly sliny, a tak se pustil do vlastní porce.

Thatcher poklidně žvýkal, pak usrkl kávy a polkl. Chlapi na něho dál žádostivě zírali. Nakonec se znovu ozval zrzek: „Fajn. Poddám se. Co se stalo?“

„Barker,“ prohlásil Thatcher, ústa plná koláče, „se s námi zastavil na kus řeči. Tady můj přítel se představil. A pak Barker udělal chybu.“

Thatcher pozvedl hrnek. Napil se, odložil ho a znovu se chopil vidličky. „Teda vy ’ste pěkně vypečený vypravěči!“ vyjekl zrzek. „Tak co se stalo?“

Thatcher se ušklíbl. „Řekl jsem, že Barker udělal chybu. To teda fakt byla chyba jako hrom! Natáh se pro svoji bouchačku.“ Rančer se vyzývavě podíval na hodiny. „A teď už ho určitě ukládaj tak, aby se mu co nejlíp koukalo na kytky zespoda.“

Muži zírali. „To chceš říct – tys ho dostal?“

„Já ne,“ zavrtěl hlavou. „Tady náš přítel. Jedním koltem udělal Barkerovi díru přímo do pytlíku s tabákem a druhým skoro proděravěl ruku Mowry mu. Pak se zvedl v sedle a zeptal se těch ostatních, jestli si s ním taky chtěj zašpásovat. Nikdo nechtěl. To už jsem měl v ruce svoji starou pušku. Tady Hopalong jim navrhl, ať si s sebou vezmou ten žok masa a zmizej.“

„Hopalong?“ Zrzek se naklonil kupředu a zíral na Cassidyho. „Hopalong Cassidy z party kolem Baru 20?“

„Bývávalo,“ přitakal Cassidy. „Teď jsem na volný noze.“

„Co kdybyste tu chvilku zůstal?“ prohlásil zachmuřeně zrzek. „Máme tady chlápka, co se jmenuje Sparr, a s tím byste si měl promluvit.“

„Dočkejte času!“ ozval se Thatcher. „Řekl Mowrymu, aby vyřídil Sparrovi, že ho brzo navštíví, tak aby mu buď připravil slavnostní koberec, nebo si nabil pušku. Jak bude chtít!“

„Ne!“

„Samozřejmě ano!“

Thatcher studoval zbytky koláče, pak se podíval dolů na stůl a zamyšleně pozoroval svůj kus. Hopalong čekal, ale když se Sim s povzdechem opřel o židli, bleskově se natáhl a nabral si poslední kus. Thatcher se na něj zazubil. „Už do sebe nedostanu ani kousek, i kdybych chtěl. Na tomhle ranči se moc dobře jí! Kdybych hledal práci, zůstal bych tady.“

Hopalong se usmál, ale nic neříkal. „Viděl jste někdo v poslední době Jordánovu dceru? Pamelu, tak se jmenuje. Naposled, když jsem ji viděl, byla samá ruka a noha.“

Zrzek se ušklíbl. „Tak to muselo bejt už hodně dávno,“ prohlásil. „Teď bych řek, že je to ten nejhezčí kousek, co kdy chodil v ženským oblečení na téhle straně Pecos. Hezounká, pěkňoučká, a ženská, jak má být, to mi věřte!“

„A co její pravačka, Rede?“ uchechtl se Thatcher. I ostatní se zasmáli.

Red zčervenal, žalostně se rozhlédl kolem sebe a pak se podíval na Hopalonga. „Áále! Neposlouchejte ty pitomce! Hledaj každou veš v kožiše.“ Vzhlédl a mrkl spiklenecky na Hopalonga.

„Red ji jednou pozval do kola a při tancování se jí pokusil dát pusu. Páni, jakou ta mu ji ubalila. Skoro tři dny se motal. “Thatcher si zapálil cigaretu a zadíval se na Hopalonga. „Trváš na tom, co jsi říkal? Chystáš se na ranč?“

„Jo. Možná už zítra.“

„Chceš, abysme jeli s tebou?“

„Ne. Pojedu sám. I když,“ dodal ještě, „jestli víte, jak se dostat dostatečně blízko k ranči, abych nebyl vidět, dost by mi to pomohlo. Až se dostanu blízko, poradím si.“

Šedivý honák zvedl hlavu. „Existuje několik cest, ale většinou jsou dost špatné a neschůdné. K hlavním budovám ranče je to vzdušnou čarou asi čtrnáct mil. Obvyklá cesta vede nahoru kaňonem West Forku, tak asi šest mil až k horkým pramenům. Pak se otáčí k severu a běží skoro tři míle lesem. Pak uhne na západ do lesa, kde leží budovy.“

„Ještě je tu ale stezka, která jde nahoru k Malýmu potoku a míjí soutok Bílýho potoku a West Forku. Blízko tam stojí srub. Když se dostaneš až k němu, ranč je přesně šest mil odtud. Když se budeš držet severního toku, dostaneš se zatraceně blízko.“

„Nejezdívala tam Pamela, Rede?“ zeptal se Thatcher.

Red přikývl. „Jezdívala, a řek bych, že tam jezdí dál. Určitě by ji nechali jet až tam, dokonce i kdyby na ranči nechala otce. Na západ jsou Mogollonské hory a pohoří Jerky, a věřte mi, to jsou dost drsný kopce.“

„To není ještě to nejhorší, Hoppy,“ ujišťoval ho Thatcher. „Kraj na západ od Jacksonovy hory a Jerky je dost ostrej a stoupá pořád vejš a vejš. Ale někde tam existuje průsmyk, kterýmu se říká Krocaní pero, ale nikdo z nás ho nikdy neviděl a nemáme ani ponětí, kde přesně leží. Jen o něm kdysi vykládal stopař.“

Starší muž zavrtěl hlavou. „Vede tam cesta, Sime. Nikdy jsem tudy nejel, ale mluvil jsem s těma, kdo to projeli. Sněžný potok stéká ze severu a skoro se ztrácí, ale přetíná Mogollonský hory až k cestě u Stříbrnýho potoka. K tý, co vede do Almy. Jestli se bude někdo chtít dostat do opravdovýho pekla, projde přes Krocaní pero a dostane až na cestu, která vede na sever od Whitewater Baldy.“

„Víš,“ vskočil mu do řeči Thatcher, „nemusíš jezdit zrovna tam. Ale když se vydáš po cestě nahoru k Malýmu potoku a odbočíš ke srubu, řek bych, že máš víc než dobrou možnost se dostat k ranči až na pár desítek metrů, aniž by tě někdo viděl.“

Hopalong přikývl. Pečlivě si v duchu probíral, co právě slyšel. Disponoval sice skvělou pamětí, ale nic nenechával náhodě. Na tom, co teď řekli muži u stolu, mohl záviset jeho život. A kdyby jen jeho! I život Pamely a jejího otce. V průběhu podobných rozhovorů získávali muži ze Západu své povědomí o okolní krajině, přičemž jejich směr často závisel na detailech.

Starý honák tentokrát nezacházel příliš do detailů, ale Hopalong se po celý večer dostatečně snažil, aby neodešel s prázdnou. Zajímala ho především krajina na západ od ranče Kulaté J. Jediný a osamělý bude stát proti Sparrově bandě zabijáků. A i když je zručný a rychlý pistolník, nesmí se nechat zaskočit. Se štěstím by se mohl dostat do kontaktu s Jordánovými, a pokud je Dick schopen nasednout na koně, mohli by ujet do bludiště kaňonů a stolových hor na západ od ranče.

„Ať už uděláš cokoli,“ prohlásil Thatcher, když se Hopalong natáhl pro klobouk, „nevyrážej před snídaní. Kuchařka chová slepice a má opravdový vejce!“

Hopalong se probudil s prvním ranním paprskem. Složil ruce pod hlavu a natáhl se na posteli do celé své délky. Rád si chvíli jen tak poležel, aniž by musel vstávat a cokoli dělat. Jak už kdysi zjistil, ležet jen tak na posteli byl nejlepší způsob, jak přemýšlet – tedy pokud se nechcete znovu odebrat do říše snů.

Během dlouhého hovoru se starým kovbojem si do paměti vrýval podrobné detaily cesty a veškeré informace, které mu byl staroch schopen poskytnout. Honák rád mluvil a Hopalong dobře věděl, že se vyplácí být dobrým posluchačem. Poslouchal a dozvěděl se. A kromě toho získal hrubý odhad, kolik mužů může očekávat na ranči.

„Bývá jich tak kolem dvaceti. Přicházejí a odcházejí.“

Starý muž se bystře podíval na Hopalonga. „Jestli chceš odtamtud rychle vypadnout, jeď na západ. Ty chlapi se určitě rozdělí na dvě party. Jedna pojede k tomu srubu, o kterým jsem ti vykládal, a ostatní si to nasměrujou na sever k Jacksonově hoře až k brodu přes Middle Fork. Takhle si budou myslet, že tě odříznou. Místo toho vyraz na západ kolem Lilyina štítu a přímo rovnou do Jerkys. Jestli se tě budou snažit najít v těchhle horách, tak jsou to větší blázni, než si myslím.“ Kovboj si vyklepal dýmku. „Ale dej si pozor na Apače.“

Hopalong odtáhl deku a odhrnul svrchní pokrývku. Pak se posadil. Chvíli jen tak seděl a drbal se na žebrech. Pak zívl, protáhl se a natáhl se pro ponožky. Pomalu se oblékal. Došel k umyvadlu a začal si umývat obličej a holit se. Právě když si otíral tvář a ruce, rozezněl se zvon, volající na snídani.

Zapnul si pás, zkontroloval zbraně a pak následoval honáky na snídani. Nespěchal. Věděl, že na něho zbude. V duchu se pousmál. Má to něco do sebe být vážený host – vždycky vám nechají něco k snědku.

Když se slunce vyšplhalo téměř do nadhlavníku, Hopalong Cassidy už měl za sebou nejen nejdelší část dne, ale také šestnáct mil. Tentokrát seděl na hnědákovi, který patřil Thatcherovi. Přestože se nemohl vyrovnat Topperovi, bylo to dobré zvíře, kůň, který rozuměl horám.

Hlavní budovy ranče nemohly být dále než čtyři míle vzdušnou čarou, ale mezi nimi ležel hluboký kaňon West Forku. Na jednu stranu by ho rád překonal a ušetřil čas, na druhé straně mu však cosi napovídalo, že znalost území na západ od kaňonu by mu mohla pomoci v případě, že by odtud pospíchal. Pokračoval po popsané cestě.

Pozdě odpoledne dojel až k cestě, která mířila ke srubu, a poprvé pocítil neklid. Říkali, že stezku znají psanci a zloději koní a občas ji používají. Mohou ji hlídat a jet po ní by bylo holý nesmysl. Proto pokračoval dál, až narazil na cestu, která vedla dolů do kaňonu po okraji malého potůčku.

Zamířil k severu a pak téměř dvě míle sledoval po břehu či přímo v proudu divoce zurčící tok. Pak dorazil k vodopádu, vysokému několik metrů. Cesta zmizela.

Už už chtěl koně otočit, když k jeho překvapení to bylo právě zvíře, které samo nalezlo cestu kolem vodopádu. Kůň se rozhodl vzít na sebe úlohu vůdce a sám zamířil doprava. Opatrně vybíral cestu, teď už bludištěm kamenů, až ke zklidněnému toku říčky pod skalním prahem.

Najednou se ústí kaňonu otevřelo a ze západu přispěchal další potok, vlévající se přesně tam, kde se Hopalongova říčka a ještě další tok ze severozápadu stékaly v jednu řeku. Hopalong se vynořil z kaňonu kousek nad brodem. Vyhledal cestu, vyjel nahoru a zastavil koně pod korunami stromů.

Sesedl a okamžitě otřel koni kopyta. Voda v potoce studila jako led. Když je zahřál, uvázal koně a sešel dolů ke srubu. Najednou zaslechl hlasy.

Padl na zem, přitiskl se do trávy a skryl se za jeden ze stromů. Přes kořeny zahlédl dva muže. Jeden z nich seděl na verandě sešlého dřevěného srubu, zatímco druhý ani nesesedl z koně. Právě on právě mluvil. Jak se zdálo, před chvíli přijel.

„Jo, Barkera.“ Následoval tichý hovor a pak stejný muž odpověděl: „Včera odpoledne. Říkají, že se jmenuje Hopalong Cassidy.“

„Je sám?“ zeptala se stráž podezřívavě.

„Jak to vypadá, tak jo,“ odpověděl jezdec. „Jel se Simem Thatcherem, ale Johnny říkal, že ho potkal v Cliftonově hospodě. Cassidy tam přijel sám.“

„Doufejme, že sám i zůstane,“ zavrčel strážný. „Slyšel jsem o tyhle partičce. Máš trable s jedním z nich a pak najednou zjistíš, že jich je všude plno. Jeden z mých kámošů jezdíval se zlodějem koní, se kterým se Hopalong dostal do křížku. Mladší parťák Cassidyho, Mesquite Jenkins, dokázal vystopovat i mrtvýho. To on zabil Dutche Billa.“

„Tak to si buď jistej, že nechybil ani u Barkera! Ten Cassidy ho střelil přímo do srdce. V náprsní kapse měl pytlík tabáku a střela to vzala přímo skrz. Tvrdili, že tam, kde se dostala ven, našli tabák!“

„Co se stalo Mowrymu?“

„Tomu? Řve jako grizzly, když ho bolí zuby! Hopalong mu vystřelil kolt z ruky a nechal mu na ni takovou rejhu, že se mu to hned tak nezhojí, to mi věř! Přísahal, že Cassidyho zabije, jen co se mu ruka trochu zahojí.“

„Možná mu měl spíš udělat díru v hlavě.“

„Možná.“ Jezdec otočil koně. „Dobře. Sparr chtěl, abych sem občas zajel a zkontroloval to tady. Zastavím se.“

„Zůstaň. Mám tu karty.“

„To nejde. Sparr je v poslední době dost nervní. Měl jsem sem zajet, nic víc. Víš, jak dokáže řádit.“

Hopalong znovu ulehl do trávy a pozoroval jezdce, jak pohání koně pryč. Krásný kůň, grošák. Strážce vstal, pak se zadíval ze skály dolů na řeku. Pozoroval brod a opačnou stranu toku. Nakonec se otočil a vykročil zpátky. Odložil pušku a začal chystat večeři.

Cassidy se pomalu zvedl. Pak ho však cosi napadlo a znovu se položil do trávy. Může počkat. Proč brát muže do zajetí, když večeře ještě není hotová? Může si přece dát taky. Teprve po chvíli se zvedl, připravil si kolty a vyrazil dolů. Držel se tak, aby měl roh srubu před sebou a nikdo ho nemohl zahlédnout.

Strážce si uvnitř cosi pro sebe mumlal. Hopalong slyšel, jak prská omastek. Pak muž vyšel ze dveří. Hopalong ho pozoroval, jak vychází na verandu, aby vylil vodu z hrnku. V okamžiku, kdy muž opustil verandu, vstoupil na ni Hopalong. Když se strážce otočil, před ním stál Hopalong s puškou v ruce.

Strážný jen polkl a překvapeně zíral. „Páni, co je? Kdo jste?“ vyhrkl.

„Já jsem Cassidy,“ představil se tiše Hopalong. „Zastavil jsem se na večeři. Udělala dost pro oba?“

Muž bezmocně stál beze slova. Vytáhlý chlap, rukávy košile srolované tak, že mu vyčuhovalo vyrudlé flanelové spodní prádlo. Hubené nohy do O a povislý knírek, který nyní poklesl ještě níže. „Myslím, že jo,“ zachraptěl. „Buďte opatrnej na ty svoje bouchačky, pane. Já jsem nic neudělal, pane.“

„Tak si odepni pás a hoď ho na zem!“ požadoval klidně Hopalong. „Nemám zájem nikoho zabíjet, pokud mě k tomu nedonutí.“

Muž hodil pás na zem. Hopalong ho pobídl, aby se otočil, přistoupil k němu a sebral opasek i zbraně. Vstoupil do dveří, popadl mužovu pušku a vytáhl z ní náboje. „V pořádku,“ prohlásil, „dodělej to jídlo, ať je ho dost i pro mě.“

Zatímco muž vařil, Hopalong seděl tak, aby neustále viděl na cestu. Zajatec si toho konečně všiml. „Nemá to cenu,“ prohlásil sklesle, „sem nikdo nepřijede.“

„Doufám, že ne,“ ujistil ho Hopalong. „Musel bych tě zastřelit, abys do ničeho nemoh zasáhnout.“

„Nedělejte to!“ zaškemral muž. „Kdyby někdo přece jenom přijel, přísahám, že nevím, proč. Leh bych si na podlahu a schoval bych se. Netoužím po olověné sprše, pane.“

Seděli naproti sobě a jedli v naprosté tichosti. Starší muž čas od času zvedl hlavu, ale pokaždé, když jeho pohled zachytily Hopalongovy ledově modré oči, přeběhl mu mráz po zádech. „Já se o nic nepokouším, Cassidy,“ prohlásil váhavě. „Nemám nikde zašitou žádnou jinou zbraň. Nechci dělat žádný trable.“

Hopalong se odsunul od stolu. „Podívej, starochu,“ oslovil ho upřímně, „kdybys měl koně, myslím, že by pro tebe bylo nejlepší, abys na něj vyskočil a vypal odtud – na jih.“

„Sparr by mě zabil!“ zafňukal muž. Tvář mu zešedla strachem. Zíral na Hopalonga a ohryzek mu divoce poskočil. „Určitě by mě zabil!“

„Sparr bude mít brzy dost práce tady kolem domu,“ opáčil Hopalong, „takže tě nebude mít náladu honit. Ty budeš moct udělat to, co jsem řekl, pokud,“ najednou se zarazil „uděláš něco ty pro mě!“

„A co by to mělo být?“

„Pojedeš do McClellanu a řekneš bankéři, že Hopalong Cassidy je na ranči Kulaté J a že se budou dít nějaké změny. Řekni mu, že mi ho doporučil Josh Ledbetter.“

„A to mi jen tak věříte, že mě posíláte s tím vzkazem samotnýho?“

„Možná.“ Hopalong spočinul modrýma očima na starém muži. „Dávám ti možnost vypadnout. Tenhle ranč se brzo změní v rudý peklo a spousta chlapů tu umře. Ty nevypadáš tak hrozně a nevidím důvod, proč bys měl platit za takovýho zloděje, jako je Avery Sparr.“

Muž naprázdno polkl a podrbal se na neoholené tváři. „Dobře,“ prohlásil posléze. „Udělám to. Mám koně hned támhle za křovím.“

Hopalong čekal, až muž nasedl, a z povzdálí sledoval, jak odjíždí. Pak přivedl vlastního hnědáka a vydali se mezi stromy. Bylo pozdě a jízda už byla až příliš náročná. Hopalong našel příhodné místo uprostřed křoví, sesedl z koně a sejmul sedlo. V několika málo okamžicích už rozkládal přikrývku a uléhal.

Probudil se za svítání. Nemohl rozdělat oheň, a tak ani nic neposnídal. Stočil pokrývky, zastrčil je pod sedlo a pak si obul boty. Zkontroloval zbraně a pečlivě je vytřel. K ranči to nebylo dále než tři míle a dalo se očekávat, že osazenstvo bude mít při cestě do práce oči otevřené.

Kůň po ránu vyrazil s krkem nataženým kupředu krokem jako tanečník. Hopalong ho přátelsky poplácal. „Koníčku,“ polaskal ho něžně, „dostaneš, co si zasloužíš. Možná bych tě mohl od Thatchera koupit. Kůň, který po tom málu, co jsem ti včera dal, a po takové túře, vyrazí takovýmhle krokem, stojí za koupi!“

Jakmile zahlédl budovy ranče seskočil z koně a zavedl ho husté podrostu, kde ho zanechal. Pak přešel na nízký pahorek, porostlý borovicemi, a ulehl na zem, pokrytou spadanými jehlicemi. Ze země vycházel ledový chlad, jak to odpovídalo zdejší nadmořské výšce, ale Hopalong se i navzdory prázdnému žaludku cítil v pohodě. Pokud všechno dopadne tak, jak má, brzy dostane dobrou snídani. Teď však toužil spatřit Averyho Sparra nebo Arnolda Sopera a pohlédnout jim do tváře.

Osazenstvo ranče se objevovalo jen pozvolna. Napočítal jen osm mužů a kontroloval je podle jejich oblečení. Jeden z nich s ovázanou rukou by mohl být Mowry. Už při posledním setkání v něm Cassidy rozpoznal vlka, a tak ho teď pozorně sledoval, kam se hnul. Ať už je zraněný nebo ne, ten muž je nebezpečný. Nic není horšího než pistolník s pošpiněnou reputací. Pro takovéhle muže je pověst nejen otázkou cti, ale velmi často i přežití.

Po chvíli muži nasedli a odjeli. Jen Mowry a vysoký chlap, kterého Hopalong předtím neviděl, zůstali stát před budovou. Cassidy je pozoroval, ale nikde ani stopa po Sparrovi či Soperovi. A pak se najednou na dvůr cvalem přihnal šedivý kůň a z něho sesedl Soper. Tohle musí být jezdec, kterého Hoppy viděl poblíž Losích hor.

Soper vzhlédl a promluvil k někomu na široké verandě, která obklopovala dům ze tří stran. Jo. Odjel jsem včera pozdě v noci. Zastavil jsem se ve srubu na Bobřím.“ Pak jako odpověď na otázku: „Ne, nikoho jsem po cestě neviděl!“

Avery Sparr sestoupil z verandy. Hopalong podle jeho výšky okamžitě poznal, že to je on. Sparr cosi řekl a muž v šedém obleku se prudce otočil. „Zabil Barkera?“ V jeho hlase znělo překvapení.

Hopalong vstal a vrátil se zpátky ke koni. Vyhoupl se nahoru a pobídl koně směrem z kopce. Mezi ním a oběma muži byl roh domu a ani z kravína ho nikdo nemohl vidět. Dojel k mužům téměř na deset metrů. Teprve tehdy je zvuk kopyt přiměl vzhlédnout. „Nazdar, Sparre! Sopere!“ Poskytl jim čas, aby vstřebali překvapení. „Já jsem Cassidy.“

Ani jeden z mužů se nepohnul. Oba stáli zmrazení překvapením. Cassidyho náhlé zjevení a smělý příjezd je překvapil a sebral jim slova z úst. „Napadlo mě, že bych sem měl zajet a navštívit svého starého přítele Jordána,“ pokračoval tiše. „Slyšel jsem i o vás, že se tu na ranči schováváte.“

Hopalong seskočil na zem, přičemž však udržoval koně mezi sebou a muži. Pak ho obešel a položil uzdu. Dobře věděl, že hnědák bude stát bez pohnutí.

Všechny instinkty pobízely Averyho Sparra vytáhnout zbraň a zabít toho drzého muže, ale přirozená inteligence ho zkrotila.

„Tak jsi tady, Cassidy!“ prohlásil nakonec. „Starej pán o tobě mluvil. Nepotěší tě, až uvidíš, v jakým je ubohým, opravdu ubohým stavu.“

„Měl jsem pohovor s některými vašimi chlapci,“ změnil téma Hopalong. „Pustili se do mě na cestě.“

„Jo. Promiň, že se to stalo, Cassidy.“ Sparr se už zcela vzpamatoval. Teď už v duchu plánoval, vymýšlel další postupy a cesty. „Měli jsme dost potíží se zloději dobytka a moji hoši jsou trochu horké hlavy. Hned tasí, jen co na našich pozemcích uvidí cizince.“

Oba dva vynechali fakt, že to oni ve skutečnosti ohrožovali Sima Thatchera a že se setkání vůbec neuskutečnilo na území ranče Kulaté J, ale na Thatcherově vlastní půdě.

„Dick je uvnitř? Rád bych ho viděl.“

„Určitě vás taky rád uvidí,“ ušklíbl se Sparr, „ale může to ještě pár hodin trvat. Skoro nikdy nevstává před desátou a doktor mu nařídil hodně spát.“

Jeho chladné oči se střetly s Hopalongovýma a na okamžik setrvaly v upřeném pohledu. Pak se strnulá ledová tvář zkroutila do úsměvu.

„Už jste měl snídani? My už jsme dojedli, ale kuchař ještě nesklidil ze stolu. Pojďte dál.“

Anson Mowry stál ve dveřích do kravína a zíral v nevěřícím úžasu. Hopalong Cassidy a tady! A chovají se k němu jako k hostovi! Vyrazil jako šílený k domu, pak však zpomalil. Přece jen si uvědomil, že jeho ruka je ještě ve špatném stavu. Bude lepší počkat a být opatrný.

Avery Sparr pochopil situaci a s překvapivou lehkostí vykročil do schodů, následovaný Soperem.

Na stole stále ještě leželo nádobí, a tak mu Sparr jedním pohybem ruky udělal místo. Oba muži se posadili a Sparr zavolal, aby přinesli kávu a snídani pro jednoho. Hopalong vzhlédl, aby se podíval na kuchaře, pak však s otevřenými ústy zůstal stát. Ve dveřích stála jedna z nejhezčích dívek, jakou kdy viděl.

***

Kapitola 6

*

BIZCO UŽÍVÁ OLOVĚNOU MEDICÍNU.

První, na co si Hopalong při pohledu na Pamelu, vzpomněl, byla Bizkova reakce. Smích, jímž počastoval Pamelin popis. Hopalong ji pamatoval jako dívku samá ruka, samá noha. Není divu, že se Bizco smál, a není divu, že dívčina podoba zůstala dokonce i v hlavě umírajícího desperáta. Tato dívka byla štíhlá, elegantní a krásná. Sice jen osmnáctiletá, avšak žena každým coulem. Ne oslnivě krásná, ale hezká, se silou a pružností, kterou Západ štědře poskytuje svým ženám.

Pamela vypadala překvapená snad ještě více. Samozřejmě že ho okamžitě poznala, ale z nějakého důvodu čekala staršího muže. Hopalong už byl mužem už v době, kdy ona ještě neodrostla dětským střevíčkům. Jenže z dívek se ženy stávají v několika okamžicích. Jediným mávnutím… A tak se to stalo i s Pamelou. Tři roky v životě muže mnoho neznamenají, ale tři léta v životě dívky mezi patnácti a osmnácti představují někdy víc než celý život.

Muž, na něhož se dívala, nebyl oblečen jinak než ostatní muži ze Západu, až na stříbrné kolty, které si tak dobře pamatovala. Jeho tvář, ošlehaná větrem a sluncem jako už tenkrát, se nezměnila. Pokud se mu prohloubily vrásky, pak si toho nevšimla. Neustálá jízda na koni ho schýlila, stejně tak jako ostatní muže v sedle. Zřídka kdy se na nich dal najít gram nadbytečné váhy. Uvnitř vypracovaného těla dřímal ten druh vitality, kterou život na větru, slunci a dešti, v člověku buduje. V Hopalongovi dřímala síla a odbojnost a v každém jeho pohybu se odráželo jasné znamení, s kým máte čest.

Bleskurychle se pousmál. „Ahoj, Pam! Dávno jsme se neviděli.“

Pamela možná ani přesně neví, do jaké se vlastně dostali situace. Hopalonga najednou přepadl strach, aby nějakou neúmyslnou či špatně myšlenou poznámkou neshodil masku, pod níž se teď Sparr ukryl a kterou Cassidy pro tuto chvíli přijal jako nejlepší řešení. O několik vteřin později však už věděl, že se nemusí ničeho obávat. Tahle dívka si byla vědoma vlastního trápení a vážnosti situace.

„Ráda tě vidím, Hoppy.“

Hbitě obešla stůl a natáhla k němu obě ruce. Vzal je do dlaní a něžně je sevřel. V jejích očích viděl strach, pochybnosti, zmatené obavy a naději.

„Chystáš – chystáš se pobýt delší dobu?“

Pamelina otázka ho potěšila. Poskytla mu možnost odpovědět tak, jak si představoval. „Jasně, Pam.“

Zvedl oči k pohledu Averyho Sparra.

„Zůstanu, dokud tvůj otec nebude schopen vstát a řídit všechno kolem sám.“

Pak dodal, aby bylo ostatním jasno, o co jde: „Poslal jsem vzkaz dolů do banky do McClellanu, že jsem přijel. Mám pro tvého otce nějaké novinky od Joshe Ledbettera a Bucka, ale ty můžou počkat.“

„Fajn. Tak se uvidíme později.“ Rychle se otočila, Sparr ji však pohledem zastavil. „Až se tvůj otec vzbudí, řekni mu, že s ním chci mluvit. Já vím, že ho chce vidět i Hopalong, ale raději by se na to měl připravit. Přece nechceme,“ prohlásil opatrně s očima chladně zabodnutýma do Pamely, „aby se příliš rozrušil.“

Jakmile Pamela odešla, Hopalong se pustil do jídla, které před něj postavila. Vychutnával si chvíli, kdy nemusí mluvit a získává čas pro nerušené přemýšlení.

Sparr si u něj během několika posledních minut získal respekt. Ať už ten muž plánuje cokoli, nepožene se do žádné unáhlené akce, které by musel později litovat. Hopalongovi neuniklo varování, které Sparr adresoval Pamele a jejímu otci, a dokázal si domyslet, co bude Sparr říkat přímo Dickovi Jordánovi, ještě než k němu pustí Hopalonga.

Dobře věděl, že mu je situace nakloněna. Jestli ho Sparr hodlá zabít, tak teď se z nějakého důvodu rozhodl, že nebude pospíchat. Hopalong není žádný zelenáč, aby se nechal oklamat. Avery Sparr není muž, kterého by se musel obávat. Věřil svým vlastním střeleckým schopnostem a jeho sebevědomí při něm stálo i ve všech bitvách, jež absolvoval.

Sparrovo chování dnes ráno prokázalo, že dokáže přemýšlet, stejně tak jako se umí rozhodně chovat v dramatické situaci. Ne každý muž se dokáže vyrovnat s podobnou situací a nenechá se unést prvotním impulsem. Avery Sparr znal cenu sebeovládání a kalkulace.

Zato Soper představoval neznámou postavu, o které chtěl Hopalong vědět víc. Byl zvědavý. Proč Soper Sparrovi neřekl pravdu? Soper lhal. Vyrazil na cestu ve stejný čas jako Hopalong, ale na dvě noci se někam ztratil. A ani se nezmínil, že odbočil z trati. Co leží v Losích horách nebo na jejich severním okraji, že to Sopera tak zajímá? Co dělal ty dvě noci?

Toho člověka nebylo možné přečíst. Byl příjemný a věděl, jak vést konverzaci. Tak, jak to dělal právě teď. Vyprávěl klidně a lehce o podmínkách na ranči, o chovu dobytka v horském prostředí a o významu pozdních dešťů pro horskou trávu. Nikde v něm nezaznívala falešná nota. Mohutný, energický, tvrdý chlap, znalý Západu a zločinu, prohnaný jako liška a krutý jako šedý vlk. Muž, který zcela určitě pracuje pro sebe. Po čem vlastně prahne?

Na ranči nepostřehl jedinou známku zanedbanosti. Všiml si toho od okamžiku, co překročil řeku. Těch několik kusů dobytka, které viděl, vypadaly dobře, a stáje i ohrady se zdály v dobrém stavu. Na dvoře neleželo nic zbytečného. Žádný náznak, že by se Sparr chystal na rychlý ústup.

Hopalong se odtáhl od jídla. „Dobrota,“ prohlásil a usmál se. „Jak se zdá, v téhle zemi se daří dobrým kuchařům. Sim Thatcher má taky jednoho.“

„To nemůžu posoudit,“ odvětil Sparr. „Nejsme moc dobrý sousedi. Ztratilo se pár kousků dobytka, i my jsme o pár přišli, a pak si někdo vzpomněl, že jsme za to zodpovědní my. Nic takovýho!“

„Řekl jste ’my jsme o pár přišli‘– tím chcete říct, že jste tu teď předák?“

„Ne,“ odsekl odměřeně Sparr. „Partner.“

„Všiml jsem si, že některé z mladších kusů jsou značeny S. Vaše značka?“

„Jo.“ Sparr cítil, jak v něm roste vztek. „Moje značka.“

„Tohle partnerství – máte na něj nějaké doklady? Nějaké veřejné oznámení?“

„A to musí být?“ Sparr pokrčil rameny. „Na to je dost času. Pořád jsem jenom malá ryba. Dělám něco takového, jako že řídím tuhle show pro Jordána.“

„Aha.“

Hopalong se natáhl pro hrnek a ještě jednou si dolil kávu, aby získal čas. Dostane možnost mluvit s Dickem Jordánem, ale Sparr bude přítomen. Neposkytnou mu šanci zůstat s ním o samotě a trvat na svém by způsobilo jen problémy.

Pokud má pravdu a ti muži chtějí celý ranč, tak se snaží dát celé věci nálepku legitimnosti. A proto pravděpodobně počkají, dokud neopustí ranč, aby ho zabili. Jejich výmluvou by mohlo být spojení jeho smrti se zabitím Barkera. Mohli by proti němu poslat Mowryho a ještě někoho dalšího. Možná stejná taktika, pomocí které zabili Charlieho Kitchena. Kitchen býval jeho přítel. Kdysi spolu poprvé jeli do Dodge. Oba poprvé.

Pamela vešla do dveří. „Otec vás přijme.“ Její oči přeskočily od Sparra, který povstal, k Hopalongovi.

„Je moc rád, že jsi přijel, ale chtěl by vědět, jestli jsou s tebou i ostatní hoši, nebo jestli přijedou za tebou.“

Těch několik slov, jež Pamela vyslovila, zcela změnilo Sparrův postoj. Hopalong si všiml, že jeho tvář změnila barvu. Cassidy skryl své potěšení za nezúčastněný výraz. Otázka se zdála být zcela nevinná, přesto prokázala, že Dick – nebo Pamela – přemýšlejí. „Myslím, že Mesquite a Johny jsou už tady,“ zalhal. „Přijede ale jen pár ostatních.“

„A proč?“ vyhrkl Sparr, překvapený a zmatený. „Co?“ Hopalong výraz překvapení byl dokonalý. „Říkal jsi, že jsi Dickův partner, a on ti neřekl o mladých kusech, které u něj koupíme a poženeme pryč? Dohodli jsme se už před pěknou řádkou měsíců,“ dodal. „Šest set kusů hovězího dobytka, samé dvouleté kusy, pár telat.“

Avery Sparr byl lapen a věděl to. Nikomu na ranči o tom nebylo nic známo, a přesto to mohla být pravda. A pokud ne, pak by mohl být přistižen při každém slovu, které řekne. Pokud to vše je pravda a jemu o ničem neřekli, jeho postavení jako partnera je diskutabilní.

„Opravdu? Aha,“ vypravil ze sebe konečně a vyrazil z místnosti, zanechávajíc za sebou Hopalonga se Soperem.

Právě o tomto muži chtěl Hopalong vědět víc, ale byl natolik chytrý, aby nechal začátek na něm. I proto, že na cestě viděl právě jeho. Tím si byl zcela jist.

„Podivné,“ nadhodil Soper najednou, „v účtech na ranči není jediné slovo o podobné dohodě.“

Cassidy polkl doušek kávy, pak odložil hrnek. Ještě byl horký. „Nikdy jsem nepodepisoval žádnou smlouvu,“ prohlásil poklidně, „a pochybuju, jestli Dick někdy něco podobného dělal s kýmkoli, koho zná.“ Úkosem se podíval na Sopera. „Proč vás to tak zajímá? Další partner, či co?“

Soper ztuhl. Najednou byl v úzkých, i když jen na několik málo okamžiků. Náhle nevěděl, jak odpovědět na Hoppyho otázku. Navenek rozhlašoval, že zatímco se Sparr stal partnerem, on jen dočasně vyřizuje záležitosti ranče pro Dicka Jordána. Teď však cítil, že s Hopalongem Cassidym v zádech to nebude úplně snadné. „Já pomáhám,“ vzmohl se konečně na slovo, „se záležitostmi na ranči. Avery a já pracujeme spolu.“

Hopalong se usmál a pozvedl pobaveně oči. „Opravdu? Říkal jsem si, že to tak asi bude, ale nebyl jsem si jistý. Ale každý má samozřejmě záležitosti, které si musí nechávat pro sebe.“

Soper okamžitě zbystřil. Napřímil se, jedním okem se podíval ke dveřím. „Co tím myslíte?“ zeptal se nakonec.

Hopalong vytáhl cigaretu a postavil se. „Znáte krajinu kolem Losích hor? Mám to tam rád. Často tam jezdíváte, Sopere?“

Sopera zalil vztek, současně však pocítil strach. Jestli se něco z toho dostane ke Sparrovi –

„Máte samozřejmě pravdu,“ pokračoval opatrně. „Existují některé věci, o kterých nemluvíme.“

Cassidy vykročil ke dveřím a otevřel. „Hádám, že už na mě budou připraveni,“ prohlásil.

„Počkejte!“ Soper prudce vyskočil. „Avery vás zavolá, až bude hotov.“

„Jdu teď hned,“ odvětil Hopalong klidně. „Jestli je starý pán vzhůru a je schopný mluvit se Sparrem, kterého zná jen pár měsíců, tak určitě zvládne i jednoho z nejstarších přátel, co má!“

Vstoupil do prostřední místnosti a zavřel dveře. V ten okamžik zahlédl Sparra, jak přichází z vedlejšího pokoje. Když uviděl Hopalonga, jeho oči ztvrdly a na okamžik si měřili jeden druhé přes úzkou místnost.

„ Běžte,“ pobídl ho nakonec Sparr. „Nebudu vás obtěžovat.“

Překvapený Hopalong ho sledoval, jak odchází, aby pak vstoupil do vedlejší místnosti.

Anson Mowry zuřil. Rychle se blížil k domu, aby k němu došel právě v okamžiku, kdy vycházel Soper. „O co tady ’de?“ vyptával se. „Ten lotr se chová, jako kdyby sem patřil.“

„Nelam si s tím hlavu!“ odsekl Soper. „Sparr ví, co dělá! A neboj se, dostaneš šanci, jak ho dostat. Brzo!“

„Nic víc nechci,“ prohlásil Mowry zlomyslně. V jeho hlase však zaznělo uspokojení. „Jen mi dejte možnost.“

„Horse Springs,“ dumal Soper, „to bude to správné místo. „Promluvím si o tom se Sparrem. Ty, Johnny Rebb a Bizco.“

Mowryho tvář se pokryla skvrnami. „Nepotřebuju pomoct!“

„Ale potřebuješ, Ansone.“ Soper se nenechal vyvést z míry. „Já toho chlapa znám. Nemůžeme nic nechat náhodě. Vůbec nic. Jestli na něj jednou vytáhneme bouchačky, už se nesmí znova postavit na nohy. Už nikdy nesmí říct ani slovo. Celé to představení závisí na něm.“

„Tak jo,“ souhlasil váhavě Mowry, „budu připravenej.“ Pak mu zasvítily oči. „Křížová palba? Ze tří stran?“ Ušklíbl se. „Jatka, tam by to bylo nejlepší. Možná dva svědci a Rebb a Bizco by mohli být ve stínu.“

Odcházel, hlavou plnou nového plánu. Mohl by pak prohlašovat, že zabil Hopalonga Cassidyho! Všichni by si před ním pak sedali na zadek a překvapením by otevřeli pusy! Nikdo nemusí vědět o ostatních. Tady by to mohlo vědět pár lidí, ale dál už ne. Sláva by připadla jemu. A když se to vezme kolem a kolem, Soper má pravdu.

Proč nechávat věci náhodě? Proč riskovat? A co se týče Bizka, i ten má s Hopalongem nevyřízený účty. Škoda že musel jet do Horse Springs. Už dneska by mohli začít pracovat na detailech.

Bizco však v Horse Springs řešil své vlastní problémy.

Ony problémy pocházely od dvou prachem pokrytých jezdců, kteří do města přijeli od západu po staré poštovní cestě před několika hodinami. Nechali svoje koně ve veřejné stáji, odloudali se do baru U staré ohrady a poručili si láhev Markova nejlepšího bourbonu. S trochou alkoholu v krvi se po chvíli dívali na ostatní povaleče v baru o něco přívětivěji.

Jeden z nich, mladý muž s neproniknutelnou tváří a chladnýma očima zaslechl po své levici hlas. Otočil se k hubenému muži s rozbitým obličejem, který stál vedle něho.

„To jsou vaše koně tam venku? Ty s dvojitým Y na zadku?“

„Jo,“ přikývl Mesquite Jenkins, „jsou.“

„Kámoš z vaší party mi před pár dny zachránil kůži. Vynořil se najednou uprostřed palby přesně v okamžiku, aby poslal k čertu pár Apačů. Jel na velkém bílém koni.“

„Neříkej!“ Johnny Nelson se opřel o bar, aby se mohl podívat přes Mesquita. „Kde to bylo?“

„U Cliftonovy hospody, u Canadians. Jel na západ.“

Mark Connor naoko leštil skleničky, byl však jedno ucho. Mluvili o muži, který si říkal Tuck, muž, o kterém chtěl vědět i Bizco.

„Řekl ti, kam jede?“ zeptal se Johnny.

Leeds zaváhal. Znejistěl, protože věděl, že příliš mluví, ale už příliš dlouho ho rozčilovaly Sparrovy rozkazy. Nejdříve mu přikázal, aby mu čas od času umožnil jeho ranči ustájit na pár koní. Tlačila ho bída, tak ustoupil. Dokonce i po loupeži v bance v McClellanu to nebylo tak zlé. Jenže koně pak zmizeli a lidi viděli, i co neměli. A nedávno za ním přišlo několik sousedů, aby si s ním promluvili. Člověk nemůže žít bez sousedů. Leeds změnil názor.

„Říkal, že jede na ranč Dicka Jordána. Jordán má ranč na jih odtud.“

„Jordán?“ zamračil se Mesquite. „Ty ho znáš, Johnny?“

„No jasně, že ho znám! Měl stejnou značku už v Texasu. Tam ho znají moc dobře, a taky v Montaně. Úplně jsem zapomněl, že ho máme tady cestou, ale teď už mi to všechno došlo. Měl za manželku Španělku. Zdědila po nějakých předcích velký ranč.“

„Starej dobrej Hoppy! Bude překvapenej, když se za ním zastavíme, co myslíš?“

Mark Connor ztuhl. Hoppy? Hopalong Cassidy? V duchu si nadával do hlupáků. Samozřejmě! Není divu, že ho Bizco hledal! Historka o Bizkově setkání s Hopalongem Cassidym už dorazila až sem. Mark na jedno okého pistolníka ještě stále myslel, když pistolník vstoupil do místnosti. S několika sklenicemi alkoholu v nohou dostal zlost a toužil po rvačce. Zejména, když uviděl koně s dvojitým Y.

Connor rychle přemýšlel a pak zahlédl, jak se starý Teilhet dívá na dva muže u baru. Staré oči bodaly ostražitostí a varováním. Connor k němu popošel. Když došel až k němu, starý muž zašeptal: „Dostaň Bizka ven! Vyprovokuje ty dva. Zabijou ho tak jistě, jako má kaktus bodliny. Ty dva jsou Mesquite Jenkins a Johnny Nelson z party kolem Baru 20.“

Jenkins sice neznal Bar 20, ale Teilhetova poznámka mu stačila. Vzpomněl si ještě na návštěvu Hopalonga Cassidyho.

Mark se vrátil za bar a pokusil se zachytit Bizkovy oči, jenže ty byly se soustředěností opilce určeny jen těm, co mají na koních YY. V hlavě mu bzučelo jen setkání s Hopalongem Cassidym.

Neopil se natolik, aby tady přede všemi ze sebe udělal hlupáka, ale dostatečně, aby byl drzejší než obvykle. I když dával přednost rychlým koňům před kouřícími se hlavněmi, byl pyšný na svou zručnost a věděl, že je lepší než většina námezdních honáků, co se pohybují po cestě. K těmhle dvěma necítil nic jiného než opovržení. Pro svoji výzvu si vybral mladšího z obou, Mesquite Jenkinse.

Vybral si ho, protože byl mladší, a věřil, že je méně zkušený. Ani jedna z těchto myšlenek nedošla vědomě až do jeho mozku, tvořily jen součást jeho rozhodnutí. Ve skutečnosti si nemohl hůře vybrat.

Kromě Hopalonga Cassidyho zřejmě v téhle zemi neexistovali dva nebezpečnější lidé s kolty v rukou než tito dva. Pokud mezi nimi byl nějaký rozdíl, Johnny Nelson se nedal tak snadno vyprovokovat, menší zlo ze dvou větších.

Mesquite Jenkins byl mladý muž, který dokázal soucítit s ostatními. Této přednosti ho však teprve nedávno naučili Hopalong, Johnny, Buck a ostatní ze skupiny. Vyrostl s vědomím, že svět je zlý a že každý chlap, který se k němu dostane na pár kroků, má nějaký mindrák. I díky tomu, že i on sám měl svůj vlastní. Fungovalo to snadno a rychle.

„Bizco!“

Mark vyštěkl ostře a rozkazovačně, aby se pokusil přimět jedno okého pistolníka k poslušnosti. Všem kolem bylo známo, že Connor je pravou rukou Averyho Sparra. Bizco však v ten okamžik nedokázal myslet na nic jiného než na dvojité Y a na skutečnost, že touží po pomstě. Pokud si Connora vůbec všiml, nevěnoval mu pozornost.

„Dvojité Y,“ prohlásil nahlas. „Naháním chlapa z téhle party.“

Oči obou, Jenkinse i Nelsona, se otočily k němu. Bizco se díval na Mesquita. „Říkal jsem, že honím chlapa s dvěma Y na koňském zadku.“

Mesquite ho sledoval ledovým pohledem. Zběžným, vše pronikajícím pohledem, který dokáže přečíst muže od A do Z, přejel i drzého neznámého. Před sebou viděl mladého muže s příjemnými rysy v obličeji a jedním pokleslým víčkem. Rozeznal i, že ten muž pil, ale do opilosti má daleko. Více než opilý byl muž s přivřeným víčkem rozzlobený a připravený na hádku.

Mark znovu promluvil, ale cosi v sebejistém chování Mesquita Jenkinse ho zarazilo. „Dobře,“ řekl Mesquite, „sháníš lidi z party kolem dvojitého Y. A co?“

Bizco se díval do tváře mladému kovbojovi, aniž by si uvědomoval smrtelné nebezpečí, které hnízdilo v těch ledových očích a sebejistých dlaních. Bizco se zřídka kdy opíjel, ale když už to udělal, začal být uštěpačný a jízlivý. Jako teď.

„Proč?“ zavrčel. „Proč lovím dvojitý Y? Protože jsem ve sporu s jedním z nich. S Hopalongem Cassidym.“

„To jsem rád, že to vím,“ odpověděl Jenkins. Postoupil kupředu. Mark Connor se neklidně zavrtěl, fascinován chladnou smrtí v Mesquitových očích. „Co bych pro tebe mohl udělat já?“

Johnny Nelson se rychle přesunul, téměř nepostřehnutelně se přemístil na stranu, odkud by mohl kontrolovat celou místnost. „Vypadá to, jako když do tebe náš přítel reje,“ prohlásil jasně a zřetelně. „Co kdybychom toho nechali, co?“ Diplomaticky řečeno. Význam byl však zcela jasný. Bizco jeho snahu ignoroval, jeho jediným cílem se stal Jenkins.

„Možná by moh!“ Bizco si zahákl palce za opasek. „Možná bys moh! Ten tvůj amigo Cassidy poslal do pekel pár mých kamarádů.

„Hoppy nikdy nikoho neposlal do pekel bezdůvodně.“ Mesquitův hlas byl ledový a vyrovnaný. „Jestli zabil někoho z tvých přátel, pak si to určitě zasloužili.“ Mesquite přistoupil o krok blíže k Bizkovi. „A kromě toho,“ dodal, „jsi lhář, a ty to víš.“

Bizco stál široce rozkročený a připravený. Očekával ta slova. Věděl, že přijdou a byl na ně připraven. Pak se najednou vítězoslavně rozesmál a tasil zbraň.

Někteří poté tvrdili, že Bizco umřel dvakrát. Poprvé překvapením. Podruhé Mesquitovou kulkou. Překvapením, protože s očima upřenýma na Mesquita se rukou natáhl pro zbraň a začal ji vytahovat. Všechno v jediném zlomku okamžiku. Pak ale najednou zjistil, že sám hledí do černé hlavně koltu, který se z ničeho nic objevil v Mesquitově ruce.

Černá hlaveň se zableskla a vyšlehl z ní plamen. Bizkovy malátné prsty se uvolnily a zbraň sklouzla zpátky do pouzdra. Pomalu se mu podlomila kolena a on poklekl. Pak padl tváří k zemi.

Chvíli, vyplněnou zvukem umírajícího na zemi a štiplavým kouřem ve vzduchu, nikdo nepromluvil. Pak Johnny nevinně prohodil: „Někomu se snad něco nelíbilo?“

Dva muži se otočili do místnosti. Mesquite stále ještě svíral tasený kolt, Johnny se rukama opíral o boky. Pomalu přejížděli pohledem z tváře na tvář a čekali.

„Férový souboj,“ prohlásil jeden muž konečně, „teda pokud jsem nějaký vůbec viděl.“

„Říkal si o to.“

Jenkins zastrčil kolt do pouzdra a otočil se k baru, aniž by si všímal mrtvoly. „Teď mi povězte,“ prohodil k Markovi Connorovi, „proč byl tak naštvanej?“

Mark Connor pokrčil rameny. „Měl už předtím nějaký trable s Cassidym. Hopalong složil dva jeho parťáky a jeho pořádně praštil do brady. Co jsem slyšel,“ dodal dostatečně upřímně, „snažili se ho o něco obrat a nabrali si toho víc, než mohli zvládnout.“

„Viděl jste tu Hoppyho?“ zeptal se Johnny.

Mark zaváhal. Teď už věděl, že Hopalong Cassidy se vydával za Tucka, a byl si jistý, že vyrazil na Jordánův ranč. Ale také tušil, že od tak obratného pistolníka hrozí jen problémy. A dost na tom, že je sám!

„Cassidyho jsem nikdy neviděl, a tak ho nepoznám,“ řekl nakonec. „Přichází sem a odchází spousta chlapů.“

Oba dva si poručili další skleničku, zatímco skupina místních pobudů odstranila Bizkovo tělo. V okamžiku, když už se chystali k odchodu, otevřely se dveře a do nich vstoupil Red s dalším mužem z Thatcherova ranče a razili si cestu k baru. Red měl celou hrst novinek.

„Tak, Marku,“ prohlásil se škodolibou radostí, „Barkera už nikdy víc neuvidíš.“

Mark Connor instinktivně uhádl, co bude následovat. Vzhlédl a čekal. Mesquite i Johnny se zastavili. I když došli až ke dveřím, otočili se a naslouchali. „Ten pašák Cassidy,“ pokračoval zrzek. „Barker si vyšlápl na něj a na šéfa na cestě. Cassidy zabil Barkera a udělal z Mowryho ruky fašírku! Páni, ten chlap pálí tak rychle!“

„A kde je Cassidy teď?“ ozval se Teilheit.

„Ten?“ Red se ušklíbl. „Proč? Už je pryč. Vyrazil na Kulaté J, aby navštívil Jordánovy. Myslím, že si taky promluví s Averym Sparrem. Řek bych,“ prohlásil nakonec s uspokojením v hlase, „že teď už to tady nepůjde tak snadno jako dřív.“

Jenkins vyšel na verandu a Johnny ho následoval. Neopomenul však rychlým pohledem zkontrolovat, jestli se jim nechystá někdo náhodou vystřelit do zad. Venku ihned poodešli z osvětleného místa a ukryli se ve stínu. „Hopalong má problémy,“ dohadoval se Jenkins. „Myslím, že bysme se měli radši pohnout tamtím směrem a pomoct mu.“

„Bezpochyby!“ Johny se zadíval po setmělé ulici, kde jediná světla vyzařovala z barů a hospod. „Aspoň budem moct spočítat těla!“

Přesto zbledl, když si vzpomněl na ostatní města, která spolu s muži ze staré party projížděli, na problémy, kterým společně vzdorovali, a na olovo, které vypotřebovali.

U stáje ze stínu vystoupil muž, který na ně evidentně čekal. „Dvojité Y,“ pronesl nahlas.

Zastavili se kousek od něho. „Ano?“ ozval se Mesquite.

„Já jsem Leeds. Chci si s vámi promluvit, ale rychle. Jestli mě s vámi chytí, tak mě zabijou.“

„Kdo jsou to oni? A proč vás zabijí?“

Přistoupili až k muži, zatímco on se přitiskl zády ke stěně stáje.

„Sparrova banda. Má špehy všudem kole. Ten barman, Mark. Taky je jedním z nich. Ten chlap, co jste ho zabil, byl Sparrův pistolník. Pravda je – ,“ Leeds na okamžik zaváhal, „že jsem pro něj sám něco dělal.“

„Co nám chcete říct?“ ozval se Johnny. „A proč?“

„Ten Cassidy. Zachránil nás všechny. Moji ženu, kluka i mě. Jinak by si nás Apači opékali nad ohněm.“

Zaváhal, natáhl krk a rozhlédl se nahoru a dolů po ulici. „Cassidy odjel na Jordánův ranč,“ oznámil jim, „a ta parta ho nikdy nenechá odejít. Anebo jen když ho budou chtít zabít někde jinde. Ti si servítky neberou.“

„Co tam ti chlapi dělají?“ vyzvídal Nelson.

„Nevím to úplně přesně, ale řek bych, že chtějí Jordánovi ukrást ranč. Je z něj mrzák, vůbec nemůže chodit a ani nemá zbraň. Vím toho až moc. Slyšel jsem je o tom mluvit. Taky vím, že veškerej novej dobytek značkujou Sparrovou značkou. A jak to vypadá, tak pomalu přebírá otěže.“

„On a Soper rozhlašujou, že Sparr získal partnerství. Dostal ho, protože Jordán leží a nemůže chodit. To se mi nechce věřit! Žádnej chlap se zdravým rozumem by si takovýho všiváka nepustil do domu, natož aby mu dal partnerství! Lidi si tady v okolí zvykli vídat Sparra a Sopera. Pak najednou cvak! Jordán skoro umírá a oni se dostávají do sedla. Nějak se jim povedlo, aby to vypadalo legálně. Jak, nevím.“

„Musíš mít víc důvodů, že nám to říkáš. Nejenom proto, že ti Hopalong zachránil kůži,“ přerušil ho Nelson.

Leeds si odplivl. „To zatraceně mám! Jsem chudák, víte, a dostal jsem trochu peněz. Snažil jsem se trochu přestavět naše bydlení, ale stálo to majlant. No a pak přijel jeden ze Sparrových jezdců, ten kterého jste dneska zabili. Navrhl mi, že by se do mý ohrady určitě vešlo ještě pár dalších koní a že by tam nějaký chtěli nechat přes noc. Návrhl mi, že bych mohl dostat trochu peněz, jestli si je tam nechám, a problémy, jestli ne. A tak jsem je tam nechal.“ Odmlčel se.

„A bylo to horší a horší. Začali mi rozkazovat Jeď tam a sem a moji sousedé začali něco větřit. Člověk potřebuje dobrý sousedy a já jsem přišel na to, že nedělám dobře. Ale nemůžu se z toho dostat. Když vám tohle všechno řeknu, třeba Avery Sparr dostane přes prsty a já budu konečně volný.“

Jakmile muž zmizel, čekali jednu, dvě minuty. „To vysvětluje všechno!“ přikývl Johnny. „Vyrazíme zítra ráno!“

„Nejsem unavený,“ odpověděl tiše Mesquite. „Utáboříme se po cestě.“

***

Kapitola 7

*

PŘESTŘELKA NA RANČI KULATÉ J.

Hopalong Cassidy hrával poker s Dickem Jordánem. Existuje jen málo lepších způsobů, jak prohlédnout druhého. Když jste dobrý hráč pokeru. Jakmile Hopalong vstoupil do místnosti, okamžitě se podíval na Jordánovu tvář. Věděl, že na ni přečte odpověď na otázky, nebo alespoň na některé. Avery Sparr by mu nedovolil vstoupit samotnému, pokud by očekával, že se Hopalong dozví nějakou špínu. Ukazovalo to na Sparrovu sebejistotu. Jasné vědomí síly a moci, kterou dokáže přinutit Jordána poslouchat jeho rozkazy. Tedy pokud situace je taková, jakou Hopalong předpokládal.

Dick Jordán vzhlédl a jeho staré oči se rozzářily. „Nazdárek, Hoppy! Jak se má Buck a ostatní hoši.“

„Fajn, starochu! Vypadáš pořád dost dobře!“ Ještě nikdy Hopalong nelhal tak přesvědčivě. Ve skutečnosti byl Dick Jordán pouhým stínem někdejšího bodrého medvědího já‘. Jeho mohutná postava zmizela a změnila se jen do velké kostry potažené kůží. Tváře se mu propadly a z jeho očí Hopalong vyčetl, že poprvé v životě je Jordán bezmocný.

Hopalong uvolněně konverzoval, zatímco několika nenucenými pohyby obhlédl celou místnost. Neobsahovala žádné zbraně nebo cokoli jiného, co by místo nich bylo možno použít. Neexistoval jiný východ než dveře. Okna byla vysoko nad zemí. Nikdo se nemohl dostat bezpečně dovnitř ani ven, aniž by neprošel dveřmi, kterými se do místnosti dostal i Hopalong.

„Slyšel jsem, že máš partnera, Dicku. Je Sparr dobrej chlap?“

Na dlouhý okamžik následovalo ticho. Těžké ticho naplnilo místnost a Hopalong téměř hmatatelně cítil vnitřní boj. To, co nevěděl, si domýšlel z dlouholetého přátelství s Dickem Jordánem. Věděl, jak vroucně tento muž miluje svoji ženu a dceru, která pro něj nebyla jen jeho dítětem, ale i odrazem dívky, kterou si kdysi vzal. Nebezpečí, které by ji snad mohlo ohrozit, musel zabránit stůj co stůj.

„Jo, Sparr je dobrej chlap.“ Jordán mluvil klidně a pokud to jen šlo, poctivě. „Zná dobytek a zná lidi.“ V posledních slovech Hopalong – alespoň si to myslel – postřehl hořkost.

„A Soper se taky stane partnerem?“

Křeč zkroutila tvář starého muže a najednou z jeho očí sálala opravdová nelítostná nenávist. „Ne! Ne, to se nikdy nestane! Jak jsi na to přišel?“

„Ale… Jen se tak dohaduju.“ Hopalong si natáhl nohy. „Buck ti chce zaplatit za tvůj dobytek, Dicku.“

„Tys přivezl peníze?“ Z Jordánova výrazu Hopalong pochopil, že doufá v opak.

„Nepřivezl,“ řekl Hopalong opatrně, „já “

Jordán ho prudce přerušil. „Fajn, jestli je nedostane teď, tak už je nedostane.“ Pak dodal mnohem klidněji: „Pokud se mi něco stane, chci, aby ty peníze dostala moje dcera, a pokud by se něco stalo jí, tak ať si je nechá Buck.“

„Nic,“ prohlásil Hopalong rozhodně, „se nestane ani Pamele, ani tobě. To říkám já, Dicku.“ Hopalong se naklonil kupředu. „Co tady se Sparrem vyvádíš na svým ranči? Ten chlap je zabiják a zločinec.“

Jordán si povzdechl a vyhnul se pohledem Hopalongovým očím. „Člověk může najmout kohokoli, kdo se ti zalíbí,“ zamumlal, „a prodávat tomu, komu chce. Uděláš mi nejlepší službu, Hoppy, když nasedneš na koně a odjedeš zpátky k Buckovi. Tam počkej. Pam a já,“ pronesl bolestně, „máme svoje vlastní problémy. Musíme si je vyřešit sami.“

Cassidy se pomalu zvedl. „Dicku,“ ozval se upřímně, „teď nedělám vůbec nic, když tu takhle sedím, ale můžu ti slíbit, že neodejdu! Rozhodně tu zůstanu až do té doby, než se věci vyjasní a ty se zase postavíš na nohy.“

Ve starcových očích se zablýsklo, zatímco Pamela rychle přešla k Hoppymu. „Ale jestli “

„To neříkej.“ Hopalong se lehce dotkl svého pásu s revolvery.

„Nejsem tak hloupý. Ten tvůj starý blázen, co si říká tvůj otec, nikdy nebyl pořádný hráč pokeru. Nikdy mě neoblafnul. Pokaždé, když se mě snažil přesvědčit, že má v ruce full house, věděl jsem, že nemá ani ň!“

Hopalong položil ruku na západku. „Tak se zatím měj. Vrátím se.“

„Hoppy,“ Pamela ho chytila za ruku. „Buď opatrný.“

Usmál se. „Řekl jsem, že se vrátím.“

Sáhl po klice, pak znovu zavřel dveře. Otočil se a podíval se na Pamelu. „Dokázal by tvůj otec sedět na koni? Kdyby musel?“

Dívka zaváhala, pak přikývla. „Ano, Hoppy, kdyby musel. A určitě by byl moc rád.“

Hopalong pomalu přecházel přes vedlejší místnost. Nic mu neřekli, nebo téměř nic. Drželi je tu však jako vězně, to dobře poznal. Poznal, že se oba bojí udělat cokoli, co by mohlo vyvolat vztek Averyho Sparra, protože by se jeho hněv mohl obrátit na toho druhého. Pamela věřila, že chrání svého otce, a Dick věřil, že chrání svou dceru. Přesto že Hopalong nedokázal ani po podrobném studiu najít ve Sparrově plánu žádné trhliny, teď nastal čas, aby se on, Hoppy, zamíchal do hry.

Jakmile se Hopalong objevil na prahu, Sparr prudce vzhlédl. Soper reagoval mnohem klidněji. „Už to není takový chlap, co býval, že jo?“ prohlásil Sparr a opřel se o kůží potažené křeslo. „Pořádně ho to sklátilo.“

„Jo,“ souhlasil Hopalong, „kost a kůže.“

„Zaplatil jste mu za to stádo?“ zeptal se Sparr nenuceně.

„Cože? Ne, dnes ne.“ Ani Hopalong si neopustil nenucený tón. „Nebral jsem s sebou peníze, protože jsem měl pár zastávek. Dobře jsem je schoval.“

Hopalong jen stěží zakryl radost nad výrazem, který se rozlil po tváři Averyho Sparra. Patnáct tisíc v hotovosti je zatraceně zajímavá záležitost. Věděl o pistolníkově hrabivosti, a tak si jen v duchu představoval, jak se mu začaly sbíhat sliny, když o té částce uslyšel. Teď se ho určitě neodváží Hopalonga okamžitě zneškodnit, protože by riskoval, že o ně přijde. Někdy je prostě nutné se smrtí počkat, i když po ní prahnete jako po ničem jiném.

Hopalong usedl do křesla, natáhl se pro kouřící konvici s kávou a nalil si. Na stole ještě leželo několik koblih, a tak si jednu vzal a začal jíst. „Ještě dneska v noci vyrazím zpátky,“ prohlásil. „Tak za půl hodiny. Budu se potulovat kolem Horse Springs, dokud chlapi nedorazí.“

„Musím si promluvit se starým o tom dobytku,“ namítnul Sparr nejistě. „Říkal jste, že někteří z vašich parťáků už dorazili, ne?“

„Možná už jsou tady někde v okolí,“ lhal Hopalong.

„Nic jsem o nich neslyšel,“ vskočil mu do řeči Sparr. „Možná se někde zatoulali.“

„Dost možná,“ přitakal Hopalong a zakousl se do druhé koblihy. „Hrozně rádi honí zloděje. Ti dva“ modré oči mu nevinně zářily, „– radši honí zloděje koní, než jedí. A to jsou oba moc dobří strávníci.“

„Už jste slyšeli o tom,“ pokračoval nenuceně v konverzaci, „jak Mesquite zatočil s bandou, co ho chytila a hrozila mu, že mu podříznou krk?“ Usmál se. „Zabil osm ze dvanácti, ještě než jsme nasedli zpátky do sedla. Dokáže číst stopy jako pravý indián a hnal se za tím slizkým zlodějem koní Šanghajem přes celý stát. Ten starý padouch ho nedokázal setřást, až ho Mesquite nakonec dohnal a dostal ho. Je to dobrej chlap. Dokonce chvíli dělal šerifa. Jediným jeho problémem bylo, že pouštěl zavřené zločince zpátky na svobodu.“

Avery Sparr se neklidně zavrtěl v křesle, Soper však pozorně naslouchal. Měl své vlastní plány a boj v nich nefiguroval. Ne že by měl averzi ke krveprolití, pokud to bylo nevyhnutelné. Svůj záměr však založil na něčem jiném. Plány, které si sám vytvořil, by mohly vyjít ještě lépe, pokud by Avery Sparr a Hopalong Cassidy vyřadili jeden druhého. Čím méně lidí při výplatě, tím lépe. Zatímco on už podnikl některé kroky k vyřazení jiných osob, několik přestřelek by mohlo odstranit další potenciální zájemce o podíl a snížit náklady.

Sparra najednou napadlo něco, na co si po celou dobu Hopalongova pobytu nevzpomněl. „Řekněte mi“ vyhrkl najednou, „ – objevil jste se, jako kdybyste spadl z nebe. Kudy jste přijel? Od Thatchera?“

Hopalong pokrčil rameny. „Přijel jsem od severu. Rozhodl jsem se, že pojedu přes pozemky vašeho ranče, abych se podíval na mladý kusy. Když jsem se začal vracet sem, překročil jsem Middle Fork pár mil západně od Kanónového potoka. Narazil jsem tam na chatrč,“ dodal s úsměvem pod vousy. „Uvnitř ležel chlap a spal.“

Ve skutečnosti přijel z jihu a přes horní tok West Fork a Bílé vody. Určitě neuškodí vnést trochu nejistoty a nesouladu mezi členy Sparrovy bandy!

„To jste jel od Thatchera v kuse?“ pokračoval Sparr podezřívavě.

„Ne, ne. Přespal jsem na severních pozemcích. Blízko Dvojitého pramene.“

Tohle místo zůstávalo pečlivě uloženo v Hopalongově paměti, vybráno a zafixováno z rozhovoru se starým honákem na Thatcherově ranči. I když stále ještě mluvil, už přemýšlel, co udělá. Ze svého místa viděl ohrady. Dva koně a jeho hnědák. Může se to povést. Hlavní risk spočívá v tom, jestli se Dick Jordán dokáže posadit do sedla. Dal by ruku do ohně, že ve starém muži zbylo dost síly, aby se udržel v sedle pár rychlých a divokých mil. A na tenhle boj hodlá vsadit!

Určitě by nebylo dobré vozit je přímo k Thatcherovi, dokonce i kdyby je dostal z ranče. I když bylo sídlo Sima Thatchera výborně situováno a připraveno k obraně, cesta na ranč byla až příliš dlouhá a vedla krajinou, ve které se nebylo možno skrýt. Pokud budou utíkat – a Hopalong rozhodně nic nemohlo odradit od toho, aby odvezl Dicka Jordána a jeho dceru pryč – musí směřovat do hor na západě.

Vůbec tu krajinu neznal a mohlo se stát, že je nasměruje do slepého kaňonu, odkud už nebude úniku. Znal sice terén, ne však úplně dopodrobna. Jen přibližně věděl, kudy hledat přechod přes hory tak, aby našel cestu do Almy. Hodně bude záležet na bleskovém startu a na tom, aby se rychle dostali do kopců kolem hory Lillyina štítu. Pak už budou záviset na jeho schopnosti zakrýt stopy a na tricích, které vynaloží na to, aby Sparrovy plány na dopadení ztroskotaly.

Konečně vstal. „Rád jsem vás potkal,“ řekl a usmál se na Sparra. „I vás, Sopere. Možná že se zase setkáme. Vlastně,“ pokračoval nevinně, „pokud tu ještě budete, až si přijedeme s chlapy pro dobytek, tak se určitě uvidíme.“ Vzhlédl a usmál se. „Někteří z hochů by se s vámi určitě rádi setkali.“

Už už stál ve dveřích, pak se však otočil a řekl něco, o čem si vlastně ani nebyl jist, proč to říká. Cosi v hlavě mu říkalo, že se vyplatí udržet nepřátele v nejistotě, kolik toho ví a na co všechno přišel. „Kromě toho,“ – jeho modré oči přeskočily od Sparra k Soperovi – „znáte někdo z vás grázlíka jménem Goff?“

Sparr se zamračil, ale Soper prudce trhl hlavou. „Jasně, že ho známe,“ zachmuřeně přikývl Sparr. „Co je s ním?“

„Proč by takovýhle chlap jezdil do Losích hor?“

Soperova tvář zbělela, pak se pomalu se zřítelnicemi rozšířenými hrůzou podíval na Averyho Sparra.

Pistolník už už vstával ze židle. „Goff?“ vykoktal nechápavě. „Do Losích hor?“

„Aha, tak dobře.“ Cassidymu se zlepšila nálada. „Asi měl svoje vlastní plány. Aspoň to si myslím já. Hráči,“ dodal spiklenecky, „jsou podivní ptáčkové. Občas mají nápady, jak si– přivydělat trochu peněz. Po pravdě řečeno, taková je většina chlapů. Všichni si rádi vydělají pár dolarů do vlastní kapsy. Jak mi tuhle večer říkal Johnny Rebb,“ Hopalong se zarazil. „Ale to bylo vlastně jen mezi námi.“

Avery Sparr vstal tak prudce, že převrhl židli, na níž seděl. „Co vám Rebb vykládal?“ vyhrkl prudce chraplavým hlasem. V očích mu tančily chladné plamínky vzteku.

„Ale, jen tak plácal!“ Hopalong mávl rukou v gestu marnosti. „Přece nemůžete mít někomu za zlý, když se snaží jít za svými vlastními plány.“

S úsměvem přešel udusaný dvůr. Teď jim předhodil něco, o čem budou muset přemýšlet. Pokud se to alespoň trochu týká Sparra, tím líp. Sparr, Soper nebo kdokoli jiný z ranče se do toho zapletou a on bude mít volnější ruce, aby se mu podařilo dostat Jordánovy pryč.

Pokud dobře věděl, Goff stále ještě hraje karty v Cliftonově hospodě a Johnny Rebb se toulá bůhví kde. A strážce od brodu na Middle Fork už nikdy v klidu nezamhouří oko. Muži zločinu a psanci se rodí s podezřívavostí v srdci, jež pak naplní celou jejich duši. Žijí a pěstují v sobě pocit, že všichni kolem jim jdou po krku. Posuzují lidi kolem podle sebe. I maličké semínko podezření padne na úrodnou půdu, kde snadno vyklíčí květina strachu. Hopalong si byl zcela jist, že u Sparra a Sopera semeno dopadlo na takovou půdu. Člověk by se skoro měl bát toho, co si Sparr z Hopalongových poznámek poskládá, a proč tak prudce reagoval, když slyšel, že se Goff pohybuje v oblasti Losích hor.

Vzpomínka na Johnnyho Rebba vrátila Hopalonga k pistolníkovi s předkusem. Nic na něm nebylo zvláštní, kromě toho předkusu, díky kterému jste ho mohli snadno poznat. Mladý muž však stále zůstával v Cassidyho mysli a ta skutečnost ho zlobila. Kdesi hluboko jakási zasunutá vzpomínka zdůrazňovala důležitost Johnnyho Rebba. Vědomí, že nedokáže přesně určit proč, Hopalonga zneklidňovalo.

Jakmile nasedl, vyrazil na sever, směrem, který by ho dovedl k cestě u Indiánského potoka, která byla nejpoužívanější cestou do Horse Springs. Při jízdě pečlivě studoval krajinu, čas od času se zastavil a pobídl hnědáka, aby sešel z cesty, aby se ujistil, zdaje ho někdo nesleduje. Teprve až při třetím pokusu zjistil, že je tomu skutečně tak. Jezdec se pohyboval asi osm set metrů za ním a právě se blížil do náročného terénu poblíž vstupu do kaňonu Middle Fork.

Hoppy rychle popohnal hnědáka dolů po cestě na dno kaňonu, přejel na opačnou stranu, kudy přešel po římse, jež by stěží sdílel s jiným koněm, a znovu se vrátil do proudu řeky. Nasměroval koně do vody a nechal ho jet nahoru kaňonem, aniž by se však vzdaloval od kraje a od cesty, která vedla po břehu.

Sledoval břeh řeky asi dvě míle, až konečně našel hledaný kaňon a vstoupil do něj.

Čím dál víc hnědáka obdivoval. Kůň měl nejen odvahu, ale téměř instinktivní cit pro to, co je bezpečné a co ne. Jakmile se rozhodl, že je stezka bezpečná, pustil se na ni, nehledě na šířku římsy či hloubku kaňonu. Stoupali nahoru od řečiště Middle Fork jen po slabých náznacích stezky, kde se Hopalong jedním třemenem otíral o skalní stěnu a druhý mu visel ve vzduchoprázdnu. A hnědák si kráčel, jako kdyby byl na odpolední procházce v parku.

Pokračovali stále na západ, skrývajíce se pod stromy a keři, vyhýbajíce se stezkám. Překročili Kanónový potok, aniž by někoho potkali. Krajina kolem byla stále divočejší a hory na západě se vysoko a ostře zvedaly k obloze.

Dokonce i odtud viděl, jak příkré jsou jejich svahy, a odhadoval, že existuje jen několik stezek, které je překonávají. Ze změti kamenných skal čněly tři vysoké štíty. Jak mu bylo řečeno, všechny tři jsou víc než tři tisíce metrů vysoké a na sever od nich je Whitewater Baldy. Po chvíli našel Hopalong v hustém podrostu mýtinku s travou a rozložil tábor.

Přivázal koně a pečlivě připravil oheň ze suchých větví pod korunou stromu, kde se v jehlicích borovice rozptýlí i ta troška dýmu. Uvařil si a snědl jídlo, pak si rozbalil přikrývku a uložil se. Ještě ani slunce nezašlo za obzor, když už spal. Těsně po desáté se však prudce probudil.

Okamžitě vyskočil. Sroloval pokrývku, osedlal, přivázal ji k sedlu a vyhoupl se nahoru. Hnědák trochu vyhodil zadkem, nazlobeně, ne však příliš vážně. „Nevztekej se, Bucku,“ zašeptal uklidňujícím hlasem Hopalong. „Budeš potřebovat energii, to mi věř!“

Hodina jim stačila, aby ujeli šest mil, které je dělily od ranče. Tam Hopalong zastavil a seskočil s koně mezi stromy, jak to udělal už ráno.

Vzduch byl čistý a svěží, ostrý a studený jako ledová voda. Každým douškem jako kdyby pil lahodnou tekutinu. Voněl po borovicích a kouři z ohniště. V domě se svítilo, stejně tak jako v budově, kde spali honáci. Několik minut vyčkával, studoval vše kolem sebe a pak se pomalu proplížil kolem ohrad až ke stěně budovy a podíval se dovnitř. Anson Mowry ležel natažený na posteli a podřimoval. U stolu seděl vysoký muž, kterého už Hopalong předtím viděl, a vykládal si pasiáns s tváří otočenou ke dveřím. Nikdo jiný v dohledu.

Hoppy se přitiskl ke stěně z nepálených cihel, čekal a poslouchal.

„Hej, Ansi! Vstávej! Co se to tu kolem dělo? Kam všichni zmizeli?“ zazněl hráčův hlas.

Mowry ospale zamumlal. „Byl tady Cassidy. Ten, co zastřelil Barkera.“

„Tady? Je snad cvok?“

„Ne! A měl bys vidět, jak ho uvítali! Skoro jako kdyby byl jejich bohatej strýček nebo něco podobnýho. Občas si myslím, že ti chlapi spadli na hlavu.“ Mowry se posadil a promnul si oči. Hopalong ho viděl jen zčásti, protože mu výhled zakrýval hráč karet. „Že já se s nima vůbec tahám!“

„Co blázníš! Ještě nikdy ses neměl tak dobře! Dobře nás krmí, slušný prachy a málo práce. Já se toho Cassidyho nebojím. A navíc, to je Sparrův problém. Ať si to s ním šéf vyřídí!“

„Možná.“

„Nebo Johnny Rebb.“

Rebb?“ V Mowryho hlase zazněly pochybnosti. „Proč myslíš, že jen dobrej?

„Už si ho viděl vytáhnout kolt?“ Hráč karet zvedl hlavu. „Věř mi, Ansi, a já jsem tvůj přítel! Nikdy si s ním nic nezačínej. Ten dlouhovlasej veselej chlápek je rychlej!“

„Aha!“ Mowry se rozzlobil. Postavil se. „Mluvíš jako blázen! Cos viděl, prosím tě?“

„Víš,“ vysoký kovboj zvedl kostnatou tvář v barvě vysušené kůže „byl jsem v McClellanu. To bylo nebezpečný! Sakra nebezpečný. Ale Rebb se nebál. Byl jako led! Choval se normálně a ničeho se nebál.“ Pak ještě dodal. „To on zabil Duka Branninga.“

„Cože?“ Mowry se otočil. „Toho?“

„Jo, jo. Vím to asi tři čtyři měsíce. Branning a Rebb se dostali do křížku někde v Utahu. Rebb vzal roha, protože Branning tam měl kamarády. Branning ho dostih u Leeova přívozu. Přijel jsem pár minut potom a všichni říkali, že Branning neměl šanci.“

Anson Mowry se zamračil. Hopalong mu málem četl myšlenky. Je dobré takovéhle věci znát. Pistolníci jsou většinou proslulí svým uměním, ale takoví, jako je Johnny Rebb, mladí a poměrně neznámí, mohou být nebezpeční.

„Že se o tom ani nezmínil? ’Seš si jistej?“

„Skoro jsem to viděl. Jasně, že to vím na sto procent. Rebb jenom prostě není z těch ukecanejch. Nedivil bych se, kdyby byl ještě nebezpečnější než šéf.“

„Ty,“ Mowry se otočil, „ví o tom vůbec šéf?“

„Ne. Aspoň myslím, že ne.“

„To má možná štěstí. Šéf s Branningem byl kámoš.“

Mowry se posadil na postel a ubalil si cigaretu. „Dobrý. A teď už buď zticha a nech mě spát. Vzbuď mě v jednu!“

„Vzbudím tě ve dvanáct.“

Hráč shrnul karty do balíčku, zamíchal, sejmul a znovu zamíchal. Z postele se ozvalo zachrápání, pak další a další.

Hráč otočil hlavu k posteli. „Podívejme se na něj!“ zamumlal polohlasně. „Už spí!“

„Jo,“ ozval se najednou vedle něj tichý hlas, „a nechce, abys ho budil.“

Hráč prudce trhl hlavou. Ruka, která už už sahala po zbrani, strnula. Pak opatrně natáhl prsty a ruku zvedl nad hlavu. Hopalong Cassidy stál ve dveřích a v ruce svíral kolt. „Jestli toužíš po tom, aby tvůj poslední zvuk byl jekot, tak zakřič,“ navrhl mu Hopalong. „Jinak si odepni pás a polož ho velmi opatrně na stůl.“

Z kriminálníka teď tekly potoky potu. Polkl, pak pomalu s nekonečnou pečlivostí odepnul pás a naložil s ním tak, jak mu Hopalong přikázal. Zpod širokého srostlého obočí se blýskaly chladné a kruté oči.

„A teď se otoč,“ poručil mu Cassidy a naznačil revolverem pohyb.

Vysoký muž zaváhal. „Nemlaťte mě tou bouchačkou,“ požádal ho. „Nezpůsobím vám žádné potíže – teda aspoň teď ne.“ Roztáhl rty ve vlčím úsměvu. „Ale počkejte, až se znova potkáme, pane. To z vás stáhnu kůži za živa!“

Otočil se a Hopalong k němu přistoupil. Chytil ho za zápěstí a pevně je k sobě svázal. Pak mu vrazil do páchnoucích úst roubík a pečlivě ho zavázal, přičemž se každou chvíli otáčel jednak k Mowrymu, jenž hluboce spal, jednak k domu.

Anson Mowry spal a snil. Snil, že chytil Hopalonga Cassidyho a míří na něho svou dlouhou puškou. Stačí stisknout kohoutek a zabít ho. A pak se mu něco tvrdého zarylo do břicha. Otevřel oči. Nad ním se sklání Hopalong Cassidy a dívá se na něho svýma modrýma očima.

„Pohneš se,“ utrousil Cassidy, „a prostřelím ti střeva.“

Mowry se nadechl, aby vstal, ale místo toho otevřel ústa, aby vykřikl. Ústí zbraně se mu ještě více zarylo do břicha, až zalapal po dechu. Pak ho Cassidy chladnokrevně uhodil revolverem do hlavy. Mowry se svalil jako podťatý. Hopalong se podíval směrem ke svázanému a prohlásil: „Tenhle nikomu nic neprozradí.“

Když Mowryho svázal, vyšel z místnosti a zamířil k ohradě, odkud vyvedl dva koně a rychle je osedlal. Už přes den si je prohlédl a věděl, které z nich chce. Jistě a hbitě, s minimálním úsilím, zapnul postroje. Pak odvedl koně k verandě domu a vyšel po schodech.

První osoba, kterou uviděl, byla Mexičanka, která vařila u plotny. „Buenas noches, seňora,“ pozdravil tiše. „S vámi nebudou problémy, že ne.“

„Cómo?“

„Slyšela jste mě. Teď otevřete dveře.“ Naznačil gestem s koltem v ruce. „Vezmu Jordánovy pryč, aby se dostali do bezpečí.“

„Vezměte mě taky?“ zaprosila.

„Je mi líto, ale musíš tu zůstat, chiquita. Později se vrátím a vyženu ty krysy z ranče.“

Otevřela dveře, ale u dalších zavrtěla hlavou. Přes ně visela závora s velkým zámkem. Hopalong zaškrábal na dveře. „Pamelo! Dicku!“

Uvnitř zazněly kroky a pak se ozval překvapený a nevěřící Pamelin hlas. „Hoppy? Hoppy? Jsi to ty?“

„Jo. Otevřete dveře.“

„Nemůžu, tady je jenom zástrčka. To on má klíče od dveří.“

„Dobře, tak odjisti dveře a připrav otce. Pojedeme.“

Hopalong ustoupil od dveří a kopl do nich v místě zámku. Ani se nepohnuly. Kopnul znovu a zaklel, jak se uhodil o závoru do paty. Chladnokrevně vyšel na dvůr a popadl sekeru. Dvě dobře mířené rány a dveře se otevřely. Dick Jordán, který ještě ani nešel spát, se s pomocí velké hole snažil postavit. S Hoppym na jedné a Pamelou na druhé pomalu vyšli ze dveří. „Dostaňte mě do sedla,“ zachraptěl. „O nic jiného vás nežádám. Jestli mám dneska umřít, tak v sedle.“

Mexičanka zmizela, ale právě když se starý muž usadil v sedle a Hopalong vycházel z domu se dvěma zbraněmi pro dívku a otce a se dvěma puškami, objevila se znovu s pytlem plným jídla.

Hoppy se na ni usmál. „Gracias, chiquita,“ poděkoval. „Jste ženou mého srdce.“ Lehce ji štípl do plných tváří. Zčervenala a prudce mu odstrčila ruku.

„Ať při nás stojí Bůh!“ zašeptala Pamela. „Budeme to potřebovat!“

Najednou se ozval dusot kopyt a výbuch smíchu. Na dvůr ranče vjela skupinka smějících se, výskajících, přiopilých i opilých jezdců. Dojeli až k budově, kde spali, a sesedli. „Pansi! Slime! Co si myslíte –!“ Otázka zanikla v překvapených výkřicích. Hopalong zaklel.

„Pojedu za vámi,“ prohlásil spěšně. „Pam, ty znáš krajinu líp než já. Jedeme do Mogollonských hor. Pokusíme se dostat přes Krocaní průsmyk a starou cestu kolem Sněžného potoka do Almy. Jeď tím směrem! A rychle!“

„Jasně.“

Zaslechl, jak koně zajíždějí mezi stromy a jak vbíhají na jehličí, které ztlumilo zvuky. Natáhl závěr vinčestrovky, náboj tiše vklouzl do komory. Pak pětkrát rychle vypálil. Tak rychle, jak jen mohl natahovat kohoutek. Prvním výstřelem rozbil světlo, druhým prostřelil dveře, třetí a čtvrtou střelu poslal dovnitř oknem a pátou do vchodu. Pak otočil koně a vyrazil tryskem za Pamelou a jejím otcem.

Ještě se zadíval na hvězdy. Bylo těsně po půlnoci. To znamená šest hodin tmy, kdy nebudou schopni sledovat jejich stopy. Pamela nasadila solidní tempo. Hopalong dojel až ke starému pánovi. „Tak jak je, Dicku? Zvládneš to?“

„Zatraceně, že to zvládnu!“ Dick pozoroval Hopalonga, jak strká náboje do své pušky. „Jako za starých časů, Hoppy! Úplně stejně! Přál bych si, aby tu s námi byl Buck!“

„Jo“ – Hopalong Cassidy přikývl a v duchu si promítl staré časy a stará místa – „ale radši bych tu měl Mesquita. Nebo Johnnyho i Reda.“

„Mesquita?“ Dick Jordán se zamračil. „Toho neznám. Ale už jsem dneska tohle jméno slyšel.“

„Cože?“ Hopalong na něj nevěřícně podíval. „Ty jsi slyšel něco o Mesquitovi?“

„Jo. Účastnil se přestřelky v Horse Springs. Někoho tam zabil. Neslyšel jsem přesně koho.“

Hopalong popojel až k Pamele. „Znáš tuhle cestu?“

„Ano, znám ji velmi dobře. Jezdívala jsem tudy, když jsme sem přišli, ale nikdy jsem se nedostala dál než k Jerky. Ty ji znáš?“

„Jen z doslechu. Musíme využít možnost a věřit, že budeme mít štěstí.“ Za nimi se ozval křik a výstřely. „Počkám na ně. Mohli by nás dohnat, ale spíš si myslím, že se rozdělí na dvě části a pojedou k brodům na obou řekách.“ Hoppy zpomalil svého hnědáka. Pak si však ještě vzpomněl. „Pam! Slyšelas, koho Mesquite zastřelil?“

„Mesquite? Toho neznám. Nikdy jsem to jméno neslyšela, jen jsem zaslechla, že včera večer v Horse Springs zabili Bizka.“

Hopalong Cassidy zastavil a sám pro sebe se usmál. Najednou se cítil lépe. Zvládl by to i sám, ale když se tu objeví chlapi jako Mesquite a Johnny… To je vždycky dobře vědět, že jsou nablízku. A Bizco je mrtvý! Co ho to popadlo dráždit takového vlka, jako je Mesquite?

***

Kapitola 8

*

TRYSK DO MOGOLLONSKÝCH HOR.

Hopalong se několikrát zastavil a poslouchal. I když v něm všechno vřelo, dokázal podřídit své rozrušení chladnému, jasnému rozumu, který opatrně kalkuloval se všemi možnostmi a udržoval myšlení na této vlnové délce. Fakt, že se banda vrátila na ranč, zřejmě z divoké jízdy, ho nepotěšil. Ale i když se vrátili, byl rád, že alespoň v podnapilém stavu. Podle zvuků se za nimi řítili spíše bezhlavě než organizovaně. Teď se však počítala každá vteřina. Díky stavu pronásledovatelů mohli alespoň doufat, že smažou některé z jejich stop.

Hopalongovy myšlenky se však vrátily k problému, jenž ho očekával. Ze zkušenosti nemohl desperáty podceňovat. Dobře věděl, že za několik hodin budou mít v zádech tlupu těch nejdychtivějších lovců lidí na celém Západě. Avery Sparr bude zuřit, ale rozhodně není mužem, který by jednal bez rozmyslu. Rozdělil by skupinu na dvě části a hnali by se k oběma brodům. Když na Middle Fork nenajdou strážného, budou se domnívat, že zvolili správný směr. Pokud se tak opravdu stane, pak by kvůli této chybě mohli získat čas. Jakmile se trochu vzdálí od ranče, Hopalong je povede tak, aby zanechali stopy směřující k West Fork. Pak na první skalnaté půdě zahnou na západ do bludiště mohutných hor, které tvoří rozeklané Mogollonské pohoří. A tady budou potřebovat veškeré jeho zkušenosti, aby setřásli pronásledovatele. Věděl také, že budou muset najít pravou cestu. Každá hodina – spíš každá minuta představovaly další krok k útěku a k bezpečí.

Samotný útěk se zdál velmi náročný, ale když k němu připočteme zmrzačeného muže a dívku, stal se téměř nemožným. Kolem nich se uzavřel temný les, z každé strany tvořily hradbu temné borovice. Koně kráčeli bezhlesně po koberci z jehličí. Čas od času se stezka otevřela a hvězdy jim nad hlavou jasně zazářily na temné modrém půlnočním nebi. Vzduch byl chladný a čerstvý, ani větřík nezafoukal. Daleko za nimi se občas ozval jekot. Získali už však určitý odstup, což hrálo v jejich prospěch.

Po jejich levici se tyčil tří tisíce metrů vysoký masiv Lilyina štítu, napravo hřbet Jacksonovy hory. Nedaleko před nimi vedla stezka k brodu na West Fork. Hopalong popohnal hnědáka a záměrně ho navedl na tuto stezku. Věděl, že každý metr jízdy bude naplněn nebezpečím. Kdykoli by je mohla dohnat banda zuřivých pronásledovatelů, Hopalong však také dobře věděl, že je musí uvést na falešnou stopu. Tento způsob představoval nejlepší možnost.

Za pár okamžiků kopyta hnědáka zazvonila na kamenitém podkladu. Pokračovali ještě několik minut, než dojeli na široký bílý odkryv písčitých hornin. Tohle by mělo logicky být místo, kde opustil stezku. Hopalong tak však neučinil. Muži za ním byli dost zkušení a prohnaní, aby mu uvěřili hned na poprvé. Kolikrát už ztratili pronásledované, které už už drželi za límec? Od tohoto okamžiku bude potřebovat veškeré své umění, každou špetku zkušeností, všechny znalosti, které se kdy dozvěděl či naučil. Pokračovali, až dojeli na písčité místo, kde zatočil doleva. Když ujeli přibližně kilometr a půl, Hopalong zastavil.

„Nadechněte se, já pojedu zamést stopy.“

Vklouzl do tmy. Dobře věděl, co má udělat. Když zahýbali z cesty, všiml si několika kusů dobytka, odpočívajícího u napajedla. Teď objížděl stádečko, vyháněl ho z místa odpočinku a nasměroval k písku, aby tu dobytčata ve vzdálenosti několika desítek metrů zcela zničila stopy po koních. Právě se je chystal opustit, když zaslechl dusot koní. Ti po chvilce zpomalili a zastavili u pískovcové skály. „Tady?“ Ten hlas neznal.

„Ne!“ To byl Mowry, vzteklý, protože mu Hopalong už podruhé unikl. „Pojedeme k brodu. Teď ho podle stop nenajdeme. Je pravděpodobný, že jel k brodu. Jestli se dostane na druhej břeh, bude to horší.“

„Co když jel na západ?“ dovolil si kdosi otázku.

„Není blázen,“ odsekl Mowry prudce. „Kdyby jel na západ, dostal by se do pasti. Tam jsou jenom slepý kaňony a žádná cesta přes hory. Ne, buď jede na sever, nebo na jih. Kéž by tu byl Sparr!“

„A v čem by nám tady pomohl?“ Mowryho poznámka rozzuřila. „Neboj se! My toho stříbrovlasýho ďábla najdeme.“

Hoppy tiše seděl, jen cosi šeptal koni do ucha. Jezdci pokračovali, teď už jen krokem. Když zmizeli z dohledu, vyrazil znovu směrem k napajedlu, teď však postupoval s maximální opatrností. Hluboký písek zvířata unavoval, ale také zajišťoval, že nezanechají žádné stopy, které by mohli snadno najít. Kdosi nebo cosi tudy prošlo, ale jemný písek smaže stopy po podkovách a poničí obrysy, takže nikdo nerozpozná původ otisků.

„Jedeme,“ zašeptal, když dojel k Dickovi a Pamele, „nemluvte.“

Před nimi na vlevo se rýsoval ostrý obrys Jerky Mountains. Brzy dojeli k přítoku Čistého potoka, který přitékal od severu z prudkých svahů Lilyina štítu. Překročili ho a pokračovali dál na západ, chvílemi i na severozápad. Přes cestu často ležely kmeny a kameny, takže byla velmi náročná.

Udržovat správný směr s řetězem Jerkys po levé ruce a hvězdami nad hlavou nebylo pro Hopalonga těžké. Čas od času se zastavil a poslouchal, ale neslyšel nic kromě občasného zahoukání sovy a vzdáleného vytí kojota. Ještě před rozedněním Hopalong zastavil těsně před prázdným místem za velkým balvanem. Seskočil z koně.

Pamela sklouzla ze sedla. Vrátila se k otci a spolu s Hopalongem mu pomohli sesednout. Tvář měl strhanou, ale oči mu jasně a rozhodně zářily. Posadili ho na Hoppyho přikrývku a zády opřeli o balvan.

„Nestarej se o mě jako o děcko, Hoppy.“ Dickův hlas zněl pevně. „Já to zvládnu. Jenom nás odtud dostaň pryč. Tenhle čerstvý vzduch jsem potřeboval,“ pokýval hlavou s úsměvem na rtech. „Už jsem dlouho nejezdil.“

Hopalong rychle a zručně olámal oschlé větve ze spodních částí kmenů borovic a rozdělal malý, dobře ukrytý oheň. Rozhořel se malými plameny a Hopalong poodešel, aby ho ještě jednou zkontroloval. Velké kameny kolem tábořiště a borovice nad ním ho velmi dobře skrývaly.

Když se vrátil, našel Pamelu, jak chvatně krájí slaninu, kterou jim do pytle s jídlem uložila stará Mexičanka.

Země byla trochu vlhká a studená. Hopalong se ještě prošel po okolí, sbíral větve a přitom poočku sledoval Dicka Jordána. Starý muž byl bezpochyby velmi unaven. Měsíce pobytu v posteli a sezení v křesle se na něm podepsaly a tahle jízda nebyla z nejlehčích. Cassidy v duchu počítal čas. Až do rozbřesku je podle stop nemůžou sledovat. A úspěch navíc ještě závisí na cestě před nimi. Někdy se spletou i ti nejzkušenější. Hopalong jen doufal, že se mu podaří získat čas, kterého nebylo nazbyt.

Odhadoval, že se ocitli tak deset mil vzdušnou čarou od ranče. Ve skutečnosti však najeli více než pět mil navíc, jenže pronásledovatelé pojedou za denního světla mnohem rychleji. Teď se musí najíst, na chvilku si odpočinout a pokračovat zase dál. Rostla tu tráva, tekla voda, a tak toho koně bohatě využívali. Se štěstím, pokud to Dick zvládne, by se nemuseli následující tři čtyři hodiny zastavovat. Pak jen na malou chvíli.

Vstoupili sice do obtížného terénu, který poskytoval celou řadu možností úniku, což by mohlo zmást Sparrovy muže, ale jakmile vyrazí, stejně musí využít každého úskoku, aby je zmátl.

I když nebe už šedlo, dlouhé větve borovic vrhaly na tábor temné stíny. Ohýnek vesele plápolal a dřevo v něm praskalo. Hopalong se natáhl, opřel se o lokty a pozoroval Pamelu, nasávajíc dychtivě aromatickou vůni jehlic a ostřejší, plnější vůni smažené slaniny.

Zář ohně házela stíny na temná břicha velikých balvanů, Dick Jordán se opřel a jeho ostře řezaná tvář se uvolnila. Na tvářích a na obočí se mu mihotal odlesk plamenů, zatímco čelo a spánky zůstávaly v hlubokém stínu. Záře ohně si našla odraz na nábojích zasunutých v opasku i na odřených kožených pouzdrech koltů. Dick Jordán, unavený a teď už i napůl spící, neutajil své stáří. Hopalong se neklidně zavrtěl. V duši cítil strach o starého muže.

Pamela najednou vstala a podala svému otci talíř a hrnek kávy. Dick se probudil a usmál se na ni. Hopalong však dobře tušil, že úsměv dceru neošálil. Dobře věděla, jak je starý rančer unaven.

Hopalong ji udiveně pozoroval. Ne mnoho žen vstoupilo do jeho života. Byl to život kopyt a rohů, plný zbraní, sedel a ostruh a těžkého života na hranici. Pamela, ač blízká a známá, se mu náhle zdála tak trochu zvláštní. Jen stín dívky, kterou si kdysi pamatoval a které vyprávěl příběhy. Teď už byla sebejistá a vyrovnaná. Sice mladá, v osmnácti letech však celá žena. Mnoho dívek se vdávalo už v osmnácti.

Štíhlá a vysoká, přesto však pěkně tvarovaná. I otrhaná, sluncem vybledlá vlněná sukně prozrazovala plnost jejího pozadí a krásné paže a ramena. Tvář ošlehanou od větru a od počasí pozlatilo slunce sprškou pih. Vycítila jeho pohled a najednou se k němu otočila s úsměvem ve tváři. Hopalong se náhle cítil podivně zahanben. Prudce vstala a podala mu kávu, pak talíř se slaninou a trochou fazolí. „Měli bysme je radši všechny sníst,“ řekla. „Vozit s sebou konzervy je zbytečné.“

„Jo, čím lehčí, tím lepší. Víš něco o těchhle končinách na západě?“

„Ne,“ odpověděla tiše a vyrovnaně. „Něco málo od spřátelených indiánů. Za Železným potokem je stolová hora a na jejím úbočí je soutěska, kterou jsi zmiňoval. Nebudeme ale v bezpečí, dokud Sparr bude naživu.“

„A co Soper?“

„Ten je ještě horší. Nevím, proč to říkám, ale takový jsem z něho po chvíli měla dojem. Nejdřív se mi líbil. Věřila jsem, že by nám mohl pomoct, ale někdy jsem ho přistihla, jak se na mě nebo na otce dívá, a to z pohledu na mě šel mráz.“

„Tam venku ho mají lidi rádi. Thatcher si myslí, že je docela dobrý.“

„Oni ho neznají.“ Přemýšlela, co by ještě řekla, pak zachmuřeně dodala: „Neměla bych to říkat, protože ani já ho neznám. Ani trochu. A to mě, myslím, děsí.“

„Kde k němu Sparr přišel? Nejdou spolu vůbec dohromady. Sparr je chlap ze Západu, Soper ne.“

„To já nevím. Ale Soper toho zná hodně. Myslím, že je studovaný. Dokáže moc pěkně mluvit, když chce, a dokáže se chovat jako gentleman.“

Hopalong vstal a odešel ke koním. Když se vrátil, Pamela už uhasila oheň a shrnula větve, které jen částečně ohořely, aby je odnesla a zasypala je pískem tak, aby nebyly vidět. Hopalong pečlivě sklízel místo, kde tábořili. Obětoval drahocenný čas na ukrytí zbytků místa, kde odpočívali.

Když pak přistoupil k Dickovi, Jordán se na něho usmál. „Neboj se o mě,“ prohlásil tvrdohlavě. „Zvládnu ještě padesát mil. V klidu. Cítím se dobře,“ dodal tvrdohlavě, „že zase sedím v sedle. Já nejsem z těch, kdo se nechají omezovat. Jestli přijde čas, že mám zemřít, tak tohle bude přesně ten okamžik. Jen bych ještě rád zamířil na Averyho Sparra.“

„Zůstaneš v sedle,“ přikývl Hopalong vážně. „Tohle zametání špíny přenechej mně.“

Hopalong záměrně zatočil k jihu. Vybral si tu nejobtížnější možnou cestu. Vysoké skály se tyčily nad nimi, když zabočili do kaňonu tak hlubokého, až se jim zdálo, že padla noc. Temné trsy borovic rašily podél úzké cesty, kterou stínily, aby se rozestoupily a pak zase se vrátily na své místo, odtaženy břichy koní. Hradba lesa se zdála téměř neprostupná, avšak Hopalong našel úzkou štěrbinu, do které hnědáka popohnal. Sledovali ji, proplétali se lesem, točili a zahýbali, ale stále pokračovali na jih. Najednou se vynořili z lesa, aby zjistili, že se nacházejí na okraji široké skalní římsy, osamělé a větrem ošlehané. Táhla se před nimi až na okraj široké jizvy v zemi. Vjeli na skálu a Hoppy je dovedl k okraji. Hnědák se zastavil, nahlédl přes okraj, nastražené uši, a strkal nozdry vstříc nesmírné hloubce pod nimi.

Pak Hopalong koně otočil a sledoval okraj kaňonu, dokud nenašel cestu. Směrem dolů objevil stopy neokovaných kopyt. Desítky metrů pod nimi stezka mizela za výčnělkem skály. Přesto se tam divocí koně či indiáni vydali. Cassidy věděl, že pokud dolů vyrazí jeden kůň, pak to zvládnou i druzí. Tak i učinil.

V namodralé propasti hluboko pod nimi dokázal zahlédnout špičky borovic. Daleko za nimi se tyčil příkrý masiv hor. Pak už se Hoppy sklonil k cestě a věnoval veškerou pozornost sestupu.

Stezka byla příkrá, hnědák však našlapoval pomalu a opatrně kráčel dolů. Za výběžkem se ještě zúžila. Teď už nebylo cesty zpátky, nebylo místa, kde se otočit. Hopalong seděl uvolněně v sedle a nechal hnědáka, aby dal na své vlastní instinkty, kterým věřil čím dál více. Hnědák neváhal. Vyrovnaně kráčel dál, hlouběji a hlouběji do širokého jícnu, až se čelisti za nimi zavřely a obklopily je.

Po necelé hodině najednou vjeli do širokého, napůl otevřeného údolí, posetého skupinkami stromů. Hopalong je klusem převedl přes odkrytý prostor. Modrýma očima studoval terén před nimi, pak se otočil a díval se zpět. Stěží rozeznával stezku, kterou přijeli. Ztrácela se ve stěně kaňonu, zapomenutá a skrytá pohledům neznalým příchozích. Zpomalil a otočil se k ostatním.

Dick Jordán se na něj usmál. „Teda to byla stezka! Hoppy, kdybych někomu vyprávěl o cestě, kterou jsi nás vedl, obvinil by mě, že si vymýšlím. Vsadil bych se, že tam tudy neprojde ani veverka.“

Pamela se zadívala na hnědáka. „To je tvůj kůň?“

„Sima Thatchera. Ale rád bych ho koupil. Je to ten nejlepší kůň, na kterém jsem v horách seděl.“

„Myslíš si, že ten Mesquite, o kterém mluvili na ranči, je tvůj přítel?“

„Jo. On a Johnny tudy měli jet zpátky. Jeli do Tombstone, ale nevěděl jsem, že zamíří na sever. Jak jednou někam vyrazí, nevíš, kde skončí. Doufám, že to byl on a jestli ne, tak ten hombre alespoň dostal Bizka.“

„O jednoho míň.“

„Přesně tak. Taky mi řekli, že byl jedním z těch, co zabili Kitchena.“

Dickova tvář se zchmuřila a hořce se ušklíbl. „Nechápu, jak jsem mohl bejt tak důvěřivej!“ zaklel vztekle. „Měl jsem tušit, že Avery Sparr, něco chystá, ale připadalo mi, že mi chce pomoct. Když zabili Kitchena, opravdu jsem potřeboval každou ruku. Poprvé jsem zavětřil, když se na ranči objevili Johnny Rebb a Bizco.“

Hopalonga náhle něco napadlo. „Poslyš, co víš o Losích horách? Viděl jsem jezdce – myslím, že to byl Soper – co jel napříč, někam na jihozápad od hlavní cesty na Horse Springs.“

„Jasně. Je tam kaňon. Dost úzký, ale je tam. Kaňon Krocaního pramene. Ale nenapadá mě, co by tam chtěli dělat.“

„Je tam ranč?“ vyptával se Hopalong. Před nimi objevil mezeru mezi stromy, a tak zabočil doprava, pryč od ní.

„Ne. Je tam kamenná věž. Obyvatelé těch skal ji tam postavili. Slyšel jsem, že ji používají prospektoři.“

Hopalong pokračoval stále doprava, přejel přes trávu a pak znovu po vlastních stopách až k velkému balvanu, kde zahnuli mezi stromy. Pokud se mu podaří dostat Dicka Jordána a jeho dceru do relativního bezpečí Almy, zbaví je nátlaku a týrání Averyho Sparra. Pak se může vrátit. Pak… Po větrem ošlehané tváři přelétl úsměv.

Půda se před nimi svažovala až ke dnu údolí, viditelného přes trsy stromů a kameny. Tráva, napájená vodou z hor byla zelená a šťavnatá. Před nimi tekl potůček a Hopalong pobídl koně, aby se napili. Pamela ho zaslechla a rozhlédla se kolem. Hopalong už stál na zemi a sledoval stopy neokovaného koně.

„Divocí koně?“ zeptala se.

„Ne.“

Odpověď jí prozradila vše, co potřebovala. Dick Jordán vytáhl vinčestrovku z pouzdra u sedla. „Kolik?“

„Možná šest, osm. Nemůžu to rozlišit.“ Hopalong si narazil klobouk do čela a zaklel. Kriminálníci v zádech, Apači vpředu. Otázkou je, co je horší? Říčka před nimi byl West Fork, takže nemohou být daleko od Krocaního potoka. Studoval jejich situaci. Stopy nebyly podle jeho odhadu více než hodinu staré. Kam ti indiáni jedou? Mají tu poblíž tábor? A jak blízko je Sparr?

Odhadoval, že nejsou dále než třicet mil od Almy, ale ta nejhorší část cesty, včetně přítomnosti Apačů, je teprve čeká.

„Budeme riskovat,“ prohlásil najednou. „Pojedeme do soutěsky Krocaního potoka a tam se utáboříme. Potřebujeme si odpočinout. My i koně. Budeme mít Sparra jako na dlani, kdyby se objevil.“

„A co indoši?“

Hopalong se ušklíbl. „Ti se budou muset postarat sami o sebe!“ Zvednul klobouk a prohrábl se ve vlasech. Pak si ho znovu nasadil a pevně posunul do čela. „Možná,“ prohlásil nevinně, „budou nešťastní. Nikdy nevíš, co tě v takových horách může potkat!“

Nasedl a opatrně vyrazili kupředu. Stopy byly vidět pouhým okem. Apači pravděpodobně sledovali stejný směr. Možná to nebyla, spíše však ano, válečná výprava. Jejímž cílem byli obyvatelé a poutníci poblíž Almy a tábory zlatokopů kolem Cooney.

Zeleň údolí před nimi otevírala svou náruč, Hopalong však opustil cestu a zamířil k pískovcové skále. Byla růžová s bílými pruhy křemene, klikatícími se přes její čelo. U jejího úpatí topoly a sykomory slibovaly vodu.

Mezi stromy a skálou zůstávalo místo právě pro jednoho jezdce, a tak je Hopalong vedl. Všechny smysly měl napnuté. Chvílemi se zastavoval a naslouchal. V ústech mu vyschlo, bál se víc, než by si chtěl připouštět. Kousek před nimi, stále ještě na cestě, zahlédl vzlétnout káně. Jako kdyby ho něco vyplašilo.

Hopalong objel výběžek útesu a před sebou uviděl dlouhé, úzké údolí. Mířilo mezi vysoké srázy, které je na konci stlačily do úzké škvíry. Na čemsi, co se zdálo být malou plošinou, rostly stromy a ležely kusy skal, které spadly z útesů dolů. Hopalong k nim rychlým klusem zamířil. Posledních několik desítek metrů vedlo do kopce a přes otevřený prostor. Uprchlíci však nedbali a rychle zamířili k úkrytu mezi stromy.

Hopalong zadržel koně a rychle se rozhlížel. Plošinka, či jak jinak by bylo možno místo nazvat, byla jen o něco málo větší než akr. Okraje lemovala směsice stromů – borovice, cedry, sykomory a keře manzanity. Mezi nimi byl prostor, otevřený a porostlý travou. Směrem ke skále ležely další balvany a po stěně stékal malý pramen. Nalevo se kaňon zužoval do úzké štěrbiny, která vyhlížela temně a nebezpečně.

„Tady strávíme noc, Dicku,“ prohlásil Hopalong, „a možná i zítřek, podle toho, jak se věci vyvinou. Pokud to jen půjde, nerad bych se dostal do křížku s indiány.“

Na chráněném místě na patě útesu s několika velkými balvany a blízkými stromy postavili tábor. Hopalong vytáhl pušku, přešel přes otevřený prostor a vešel mezi stromy. Nestačil dojít ani na konec lesa, když zahlédl nějaký pohyb v lese ve směru, odkud přijeli, a objevilo se několik indiánů.

Byli čtyři a podle směruje museli následovat, nejet před nimi, takže to musela být druhá skupina. Zatímco čekal, z druhé strany přijeli další indiáni. Dohromady patnáct. Rád by varoval Pamelu a Dicka, ale neodvážil se vydat zpět. Nic by to na jejich situaci nezměnilo. Jsou to nepřátelé. Viděli jeho stopy. Vědí, kde je.

Zaslechl za sebou lupnutí zlomené větvičky, ohlédl se a uviděl, jak se k němu blíží Pamela. Na jeho znamení klesla na kolena a připlížila se k němu. Při pohledu na Apače se jí rozšířily oči. ’Mimbreňos“ zašeptal, „máme problém.“

Neprotestovala, ani si nestěžovala. Přijala situaci takovou, jaká je. Tiše pozorovala indiány. Viditelně se o něčem dohadovali. Možná jestli zaútočit teď nebo až později. Do západu slunce nezbývalo mnoho času a žádný Apač by v noci nebojoval.

„Myslíš, že nás ještě napadnou?“ zeptala se Pam.

Pokrčil rameny. „Nikdo neví, co se děje v indiánově hlavě,“ odpověděl Hopalong. „Možná. Zdá se mi, že někteří chtějí, jiní ne. My ale máme tu nejlepší pozici, jakou jsme tady v okolí mohli najít. Jen kdybychom měli víc jídla.“

Prudce se k němu otočila. „Myslíš, že nás tu budou držet?“

„Může se stát.“ Najednou se ušklíbl. „Ani nevím, proč mě napadlo, že bych si docela přál, aby přijel Sparr a bojoval s nimi. Něco mi říká, že je zdatný bojovník proti Apačům.“ Chvíli je zamyšleně pozoroval, pak se zeptal: „Jak je na tom otec?“

„Je hodně unavený, Hoppy. Slovem to nepřipustí, ale je úplně na dně. Nevím, jestli ještě vydrží další cestu. Úplně se sesunul, jen jsme ho opřeli o kámen. Ještě pořád není v pořádku, i když to tvrdí.“

Tiše pozorovali Apače a pak se znovu ozvala Pamela: „Jak daleko jsou? Mohli bysme je odtud trefit?“

Cassidy se na ni koutkem oka podíval a v modrých studánkách mu blýskaly ironické plamínky.

„Myslím, že jo. Ale není důvod si hrát s ohněm. Jen ať začnou. Možná se rozhodnou, že odjedou a nechají nás na pokoji.“ Znovu se na ně zadíval. „Nejsou ani pět set metrů daleko.“

„Střílejí dobře, Hoppy?“

Podíval se na ni. „Co se mojí zkušenosti týče, někteří jo. Kdysi obklíčilo asi sedmdesát Mexičanů jediného Apače. Ten se jim ubránil a ještě utekl. Zabil sedm Mexičanů a každý z nich měl díru v lebce. To byl střelec! Nedivím se, že to Mexikáni vzdali a odjeli domů!“

Tráva příjemně voněla a Hopalong se cítil unavený. Uvolnil se a přitiskl se ještě více do trávy. „Radši bys měla jít zpátky, Pam,“ pobídl ji jemně. „Připrav nám nějaké jídlo. Tohle vypadá na dlouhé čekání.“

„Co budeme dělat?“ Pam se na něho podívala s obavami v očích.

„Počkejte. Jestli zaútočí tímhle směrem, zastavím je, jestli budu moct. Jestli ne, budu u vás v cuku letu.“

„Dobře – „Nechtělo se jí odejít… „Dej si pozor! Zahráváš si s ohněm.“

„Já ne.“ Hopalong zavrtěl hlavou. „Jenom blázni si hrají s ohněm. To není hrdinství. Ani trošku. Dobrý bojovník nikdy neriskuje, pokud se může nebezpečí vyhnout. Jen blázen by riskoval vlastní život. Existují dva druhy bojovníků, Pam. Dobří a mrtví. Buď se naučíš, nebo umřeš. Když jsem byl ještě dítě, říkávali, že jsem se bál jít po úzkém prkně přes hluboký kaňon. Ostatní děti to dělávaly. Teď, i kdyby na druhé straně bylo něco, po čem bych moc toužil, šel bych na druhou stranu, jen když bych nenašel jinou cestu. Nikdy jsem si nemyslel, že je něco rozumného na přílišném risku.“ Hopalong se usmál. „To je jasný rozdíl mezi hrdinou a bláznem.“

Jakmile Pamela odešla, posunul se v trávě trochu vpřed a pozoroval les, ve kterém zmizeli Apači. Najednou se znovu objevili. Přijížděli, všech patnáct dohromady.

Hopalong cítil, jak se mu stáhlo hrdlo. Nechá je přijet blíž, aby sami zkrátili vzdálenost.

Postupovali ze vzdálenosti méně než tří set metrů. Hnali své poníky, dokud se nedostali na vzdálenost sta metrů, osmdesáti, padesáti. Hopalong konečně vypálil z hlavně namířené na břicho nejbližšího indiána. Puška zařvala a nadskočila mu v dlaních. Hopalong na okamžik sklonil hlaveň, pak ji rychle zvedl a znovu vypálil. Další indián spadl do trávy a přetočil se. Vystřelil ještě třikrát, pak vyskočil a začal utíkat.

Ke kruhu balvanů a ke stromům u útesu potřeboval přeběhnout asi dvacet metrů. Za ním se ozýval jekot indiánů.

Nad hlavou ucítil hvízdání střely, zaslechl praskavý zvuk, jak ho míjela. Pak z kruhu balvanů odpověděly dvě pušky. Hopalong se změnil směr, aby nebyl v dráze pušek svých přátel, zastavil se a hned dvakrát vypálil od boku. Obě střely zasáhly své cíle. Jedna trefila koně, druhou poslal jednomu z indiánů přímo do kolena. Otočil se a utíkal mezi skály, přitom nabíjel zásobník vinčestrovky.

Klesl za kmen stromu a přetočil se do palebné pozice. Pak se překvapeně rozhlédl. Travnatá plocha se zdála bez života. Leželi tam mrtví koně a schoulená těla mrtvých, ale ani známka po čemkoli jiném.

Pamela se na něj podívala. Její tvář podivně zbělela a prozrazovala její strach. Dick Jordán se potutelně usmíval: „Dostal jsem taky jednoho!“ prohlásil radostně. Mnohem živěji než kdykoli jindy. Alespoň od doby, co ho Hopalong viděl přijít do Nového Mexika. „Myslíš, že jsme je zastavili?“

„Možná na chvíli.“

Hopalong otočil hlavou, aby se zadíval na vysoké skalnaté útesy a stromy ve směru, odkud přišli.

„Přijedou ráno. Vsadím na to krk. Aspoň jich bude o něco míň.“

Pamela se obrátila zpátky k ohni. „Káva je hotová,“ řekla potichu. „Má ti tu tvoji přinést?“

Hopalong se otočil. Poznal, že se bojí. Všichni by se v takové situaci báli. Jenže Pamela to nechce dát najevo. Dělá svou práci. Takové děvče nenajdete raz dva! Je jich jen pár.

Sevřel hrnek s kávou, který mu nabídla, a na okamžik se jejich oči střetly. Chvatně ho zvedl, až si spálil rty o horkou tekutinu. Není čas přemýšlet o dívce. Čekají na ně Apači. A ráno se vrátí, zřejmě ještě ve větším počtu. Tady nejsou bezpeční. Čekají jen na svou popravu.

Hopalong zvedl hrnek a znovu se zkusil napít. Káva byla výborná.

***

Kapitola 9

*

CASSIDY PŘIPRAVUJE PAST.

Záře ohně se mihotala na skalní stěně a na stromech, jejichž větve se klenuly nad nimi. V listí ševelil noční vítr a pod jeho poryvy se houpala i dlouhá stébla stříbrné trávy. Na vzdálenějším konci ohně spal Dick Jordán. Tvář ve spánku ztratila neohroženou masku, již si nasadil, aby překonal své utrpení a vyčerpávající jízdu, a prozradila strhanými rysy vyčerpání a únavu.

Hopalong se podíval na Pamelu. „Je úplně na dně. Nevím, jestli máme riskovat další cestu.“

„Bude to ještě horší?“

„Horší než dosud, a to dnešek byl těžký i pro zdravého muže.“

„Nemůžeme tu alespoň den zůstat? Tak dlouho, aby si odpočinul od ježdění?“

„Možná bysme měli,“ připustil Hopalong, „ale radši bych jel dál. A kromě toho by si tady ani neodpočinul. Bude rozrušený a bude mít obavy. Myslím si, že pár hodin mu nepomůže. Musíme se dostat na bezpečnější místo. Nejhorší na tom je, že jestli se pohneme, dostanou nás.“

„A co Sparr? Jak daleko si myslíš, že je za námi?“

„Moc daleko ne.“ Hopalong se natáhl, aby zastrčil konce větví do žhavých uhlíků. „Naše lest je mohla na chvíli zmást, ale určitě jsme je úplně neztratili. A kromě toho, vůbec by mi nevadilo, když se zítra objevil.“

„To nemyslíš vážně!“ roztřásla se Pamela. „Teď, když jsme pryč, mi každé pomyšlení, že bysme mu zase padli do rukou, připadá příšerné. Radši bych se zabila!“

„Ne, myslím to vážně. Naprosto! Uvidíš! Pokud Sparr přijede do tohohle údolí, narazí na Apače, což znamená, že budou bojovat. Ať už se stane cokoli, bude to dobré pro nás, a já mám plán, pokud se to stane. Po pravdě,“ připustil Hoppy, „myslím, že vím, kde teď je. Dokážu to určit s přesností na míli nebo dvě.“ Pak se zamračil. „Kéž bych si byl jistý, že tam v Horse Springs byli Mesquite a Johnny Nelson. Johnny je pašák chlap. Rád se pral. A Mesquite dokáže číst stopy jako indián.“ Hopalong se ušklíbl. „Takové triky se člověk učí v zemi Apačů. Je to škola, kde zkouší Apači, a pokud propadneš, přijdeš o vlasy.“

„Táta vždycky říkal, že jsou jako hnědí duchové. Vidíš je a najednou tam nejsou, a pak se najednou objeví někde úplně jinde.“

„To je pravda. Tak to je. Znají všechny triky, jaké bys našla v knihách, a pokud potřebují, vymyslí si nové. Viděl jsem patnáct nebo šestnáct indiánů ležet ani ne deset metrů od chlapa a ten ani netušil, že tam jsou, dokud nebylo pozdě. A kromě toho,“ pokračoval, „tohle je jejich země. Znají ji. My ne.“

Po chvíli Hopalong vstal. V hlavě mu stále bzučela myšlenka. I v přítmí stíněného tábora se vyhnul záři ohně, prosmýkl se kolem balvanů přes křoví a vnořil se do vysoké trávy. Apači nebudou tábořit dále než půl míle, možná i blíže. S nekonečnou opatrností se propracovával blíže a blíže tam, kde věřil, že se usadili. Těsně před soumrakem si všiml hejna kroužících vran, které mu přesně určilo, kde tábor leží.

Když se dostal velmi blízko k místu předpokládaného tábora a přímo na spojnici k vlastnímu ležení, přestal dbát na opatrnost, zahnul prudce doprava a vyrazil směrem k cestě podél skal. Jakmile se vzdálil z blízkosti indiánů, pohyboval se rychle a svižně, zatímco hlava pracovala na plné obrátky.

Když ve dne vjeli do údolí, pozoroval každou píď terénu. Zapamatoval si široký skalní převis, lemovaný malým horským potůčkem, jež se vinul nedaleko paty cesty. Na konci stezky ležel shluk balvanů a přímo k nim teď zamířil. V úkrytu kamenů, zcela skryt před zraky nevítaných domorodců, zapálil ohýnek. Když se rozhořel, přidal ještě pár větví pomalu hořícího dřeva a odešel.

Teď zamířil ke skalní stěně. Opatrně kráčel, aby neudělal jediný pohyb, který by ho prozradil na cestě k potoku. Přebrodil se, vystoupal mezi stromy a vydal se zpět. Už byl pryč téměř dvě hodiny, věděl však dobře, že jeho úsilí bude odměněno. Nevracel se přímo do tábora, ale zamířil k úzké mezeře mezi stěnami, kterou zahlédl už dříve. Když se přiblížil, zjistil, že horu lemuje hustý porost stromů a keřů. Prodral se jimi až k úpatí příkrého svahu, plného kamenů a balvanů.

Vyšplhal po něm nahoru a najednou se ocitl u štěrbiny ve skalní stěně. Na tváři ucítil závan chladného vzduchu. Otvor se neproniknutelně černal, takže nedokázal pohledem odhadnout jeho hloubku. Nakonec se natáhl pro kamínek a hodil ho před sebe. Odhadl vzdálenost nejméně deset metrů a zamyslel se. Šplhal dál prudkým svahem, náhle však ucítil pod nohama jiný povrch. Okamžitě přidřepl a šátral kolem sebe zkoumavými prsty. Narazily na mělkou prohlubeň. Rovnou, bez kamenů. Cesta!

Nedokázal odhadnout, zda vznikla náhodou či ji vyšlapali indiáni. Tudy se nedalo jít jinam než do jeskyně, kterou našel. Zvedl se tedy a vydal se opačným směrem k táboru. Hopalong musel dojít až skoro k táboru, dokud neuviděl známky ohně. Vybral dobré místo. Zastavil se kousek od ohně a promluvil. Pamela vstala zpoza kamene na vzdálenější straně ohně. V ruce svírala pušku. Ve tváři se jí zračila úleva.

„Co se stalo? Bála jsem se, že ses ztratil, nebo že tě zabili.“ Prohlížela si ho zvědavýma očima. „Našel jsi něco?“

„Možná.“

Posadil se na zem dostatečně daleko od žhnoucího ohně.

„Raději si jdi lehnout. Za hodinu tě zavolám.“

„Ty chceš držet hlídku?“

„Jo, jo. Apačů se dneska v noci nebojím, ale Sparr nemá důvod, proč by v noci nebojoval. Nejsem si úplně jistý, ale dal bych přednost Apačům. Musíš se vyspat. Jsi určitě k smrti unavená.“

Avery Sparr se tak snadno nevzdá vítězství, které už už držel mezi prsty. Jako mazaný stopař si Hopalong nedovolí takového zločince, jako je Avery Sparr, podceňovat. Bezohledný, ale také vytrvalý a houževnatý. Bude je sledovat jako hladový vlk svou kořist. A spolu s ním i muži, hnaní osobními pocity. Muži, kteří nenávidí Hopalonga tolik, že je nenávist požene stále kupředu a přehluší vnitřní hlas, který by je nabádal k opatrnosti.

Když si představil sám sebe na Sparrově místě, věděl, že desperát je zcela jistě zmaten. Kdyby Cassidy zamířil na sever či na jih, nepřekvapilo by ho to. Jet však přímo do oblasti nejvyšších hor v okolí? Do krajiny bez známých stezek, plnou příkrých skal a útesů, s hlubokými kaňony a hustými lesy, kde lze tak snadno padnou do pasti.

Hopalong sám by určitě pochyboval, že existuje stezka, jež vede přes hory, kdyby nenaslouchal starému kovboji na Thatcherově ranči. Teď jedou a věří možnosti, že ta stezka existuje. Řekl mu, aby se držel na sever od Whitewater Baldy. Tento štít, nyní pokrytý sněhem, se jasně tyčí na jihovýchodě a hned před ním se vypíná další hora, zvaná Vrbice.

Dříve nebo později se se Sparrem dostanou do křížku. Hopalong přiložil další větev do ohně a přemýšlel o střetnutí. Nebál se, to nebyla v jeho povaze. Jen nerad zabíjel, ale občas nastane chvíle, že se člověk nemůže násilí vyhnout. Věděl, že i kdyby se pokoušel o řešení bez násilí, Avery Sparr si ho stejně najde. Pustili se do boje a až skončí hra na honěnou, nastane tanec olověných kulek.

Po chvíli vzbudil Pamelu a okamžitě usnul. Tvrdým, poctivým spánkem, který by však dokázal okamžitě přerušit, pokud by zaslechl jakýkoli zvuk, který by do nočního lesa nepatřil.

Čtyřikrát během předešlého dne ztratil Sparrův šošonský stopař Hopalongovu stopu. Čtyřikrát ji zase našel. Noc je zastihla na okraji útesu, ze kterého Hopalongův hnědák vedl skupinku dolů. Sparr se zadíval do hlubiny a zaklel.

„Ten má teda nervy,“ připustil obdivně. „Nikdy bych se na takovou pěšinku nepustil, kdyby ji neznal.“

Sparra následovalo osm mužů, ti nejtvrdší z celé bandy. Anson Mowry, i přes bolavou hlavu a zraněnou ruku odmítl zůstat pozadu. Vysoký hráč karet, kterého Hopalong svázal a umlčel roubíkem. Jmenoval se Leven Proctor a hledali ho ve třech státech za krádeže dobytka, bankovní loupeže a zabití šerifa. Další byli Ed Framson, Tony Cuyas a tři Lydonovi hoši z Animas. A šošonský stopař.

„Jsi si jistý, že jeli dolů?“

Framson, podsaditý muž se širokou hrudí a rameny se zamračil a díval se pochybovačně dolů ze skály. „Nevsadil bych ani na horskou kozu, že by to slezla.“

„Cassidy jo,“ prohlásil Proctor.

Indián přikývl. Jistě, jet dolů. Cesta starých Mimbreňos.“

„Asi není moc daleko,“ prohlásil s uspokojením Mowry. „Jediné, co chci, je jeden výstřel!“

„Tak chceš vyrazit dolů teď hned, Ansi?“

Sparr gestem ukázal na tenounkou nitku stezky, vinoucí se dolů po útesu. V šeru soumraku se nezdála nic víc než temnou linkou na světlé stěně.

„Můžeš jet hned, jestli chceš. Můžeš být první.“

Mowry se na Sparra podezřívavě podíval. „Počkám,“ odsekl tvrdohlavě.

„Dostaneme ho zítra.“

Avery Sparr si věřil. Pohled na hory před ním neukazoval žádný náznak zlomu, který by odváděl stezku ven z údolí.

„Chytil se sám.“

Ed Framson došel až k okraji skály a se zájmem sledoval údolí. Hopalonga Cassidyho se nebál. Už dlouho si myslel, že příběhy o nebezpečném pistolníkovi přehánějí. Jediné, co si nepřál, bylo setkat se s Apači. Viděl, co dokázali udělat s muži, které chytili. Tohle byla jejich země a on do ní následoval Sparra jen s velkou neochotou.

„Koukněte se.“ Sparr mávl rukou směrem k údolí. „Vlezl do díry, aniž by ho někdo nutil. A sám si za sebou zavřel víko.“

Ukázal k linii vysokých hor, které přehrazovaly cestu na západě. Proti tmavnoucímu nebi se vypínal hřeben pěti velkých žulových štítů dosahujících přes tři tisíce metrů. Dále na severu byla řada dalších, jež sahaly do podobných výšek.

„Tohle je zatraceně kamenitej kraj,“ prohlásil Sparr, „a je dost pozdě. Na horách už je sníh a každým dnem může zavát i cestu na západ.“

„A jsou tam nějaký přechody?“

„Ne. Tady ne. Trochu dál na sever, ale teď jsou v pasti. Zítra je dostaneme.“

„Možná.“ Proctor se podíval přes rameno od ohně, který založil, zatímco ostatní mluvili. „Ten Cassidy mi připadá jako chlap, který dobře ví, kam jde. Nenechá se jen tak chytit! Někam míří!“

„Teď je tady,“ odsekl Sparr zachmuřeně.

Přesto ho Proctorova poznámka zneklidnila. Měl by věřit tomu, že tu existuje cesta ven? Cassidy by nikdy nevlezl do takovéhle pasti, pokud by nevěřil, že se z ní může dostat. Sparr se znovu podíval z římsy, tentokrát s menším uspokojením. Dole už padla tma. Naprostá tma, která vše zakryla a nic neprozradila. Na nebi visely hvězdy jako lampy a vrhaly slabounké mihotavé záblesky na šedé a nafialovělé skalní stěny. Najednou Sparr zaostřil. Kdesi daleko v temnotě zahlédl slaboučký záblesk. Vzdálený oheň. Tam tedy byl Cassidy a Jordánovi. Pak zaklel. Dál na jih se objevil další náznak světla. Je to oheň? Tábor? Nedokázal to rozlišit. A pokud ne, kdo by to mohl být?

Avery Sparr netušil, že se dívá na malý oheň v táboře Apačů, který nebyl vidět odnikud, jen z výšky.

Později, když se všichni najedli a když většina se zavrtala do svých pokrývek, se Avery Sparr vrátil k okraji útesu. Oheň na jihu zmizel a místo něho slabý odlesk prozrazoval oheň přímo u paty útesu, na němž stál! Právě ten založil Hopalong a zanechal ho za sebou. Sparr zavrtěl hlavou, Najednou ho přepadla obava. Kdo další se potuluje dole v údolí?

Pak se prudce zarazil a usmál se. No ovšem! To je jen trik, jak ho zmást. Přesně taková lest by napadla muže, znalého stopování, jako je Cassidy.

Úsvit zastihl Hopalong vleže. Ne ovšem za velkými kameny, které poskytovaly nejlepší úkryt, ale mezi menšími balvany, téměř utopenými v trávě a mezi keři. Z místa, kde právě ležel, bylo dobře vidět a mohl zasáhnout cokoli, co by se objevilo na otevřené prostoře před ním. A kromě toho nehodlal vystrkovat hlavu zpoza velkých kamenů, kde by ho indiáni očekávali.

Za ním se u ohně činila Pamela, připravovala kávu a ohřívala poslední trochu jídla, které jim zbylo. Dick Jordán seděl, přes kolena položenou pušku. Tváře se zdály vpadlé a oči unavené, přesto v něm žil odhodlaný duch. Přesně s kávou se mezi stromy objevil první pohyb. Jen jemný pohyb trávy, ale Hopalong věděl, že indiáni vyrazili. Akce začala.

Ostražitě se podíval směrem k horské stezce, koupající se nyní v jasném ranním slunci, které nyní zahřívalo okraje údolí, ale nedosáhlo ještě jeho dna. Na stezce nezahlédl jediný pohyb. Netušil, že Avery Sparr a jeho muži už sestoupili dolů. Světlo ozářilo stezku dříve než údolí, a jakmile usoudili, že rozeznají cestu, sešplhali dolů.

Pamela zvedla svou pušku a připojila se k němu. Hopalong se ohlédl zpátky k táboru. Koně stáli osedláni mimo dohled mezi stromy a kameny. Všechno vybavení sbaleno a naloženo. Kdyby museli utíkat, jsou připraveni. Hoppy si přiložil pušku k rameni a pevně ji zapřel do důlku u klíční kosti. Oči se mu chladně a modře leskly a svítily nad temnou hlavní pušky.

Dlouho předtím, než se Hopalong usadil se svou puškou, čtyři Apači našli stopy, které Hopalong udělal předchozí noci. Správně odhadli, že je někdo v noci sledoval, a usoudili, že se jeden z těch, na něž se chystají zaútočit, pokusil uprchnout. Po tiché diskuzi se oni čtyři spěšně vydali po stopách. Po chvilce narazili na téměř neznatelný závan kouře z Hoppyho skomírajícího ohně.

Apači se ostražitě zastavili. Instinktivně cítili, že něco není v pořádku. Pokud se ti tři jezdci, které pronásledovali, dostali až tak daleko, zcela jistě museli vystoupat nahoru po stezce. A zatímco čekali, překvapení podivnými okolnostmi, na dně údolí se objevilo devět jezdců a seskupilo se na konci stezky. Pak zamířili mezi stromy. I Apači se opatrně pohnuli kupředu.

Avery Sparr na druhé straně rokle také ucítil kouř. Tohle byl jeden z ohňů, které viděl předchozí noc. Poslední z oněch tří. Seskočil z koně a pomalu popošel dopředu, následovaný jedním z bratrů Lydonů. Zpod stromu pomalu sledoval okolí, až jeho oči zachytily náznak pohybu. Záblesk hnědé hýbající se kůže. Apač!

Jeho ruka se bleskurychle natáhla po koltu, ačkoli indián už sahal po pušce. Kolt však vyštěkl první. Vyšlehl plamen a indián padl uprostřed nedokončeného pohybu. Okamžitě však třeskly pušky a Jake Lydon padl k zemi. Chytil se za prsa a začal kašlat krev ze zasažené plíce.

Jakmile zazněly první výstřely, věděl Hopalong, že jeho plán funguje. Upřel oči do míst, kde předtím zahlédl pohyb trávy. S výstřely pohyby náhle ustaly. Teď Hopalong zariskoval. Zamířil a dvakrát vypálil do trávy. Zaslechl plesknutí kulky, zahlédl trhnutí apačské hlavy a zasáhl ji druhou střelou. Odpověděly dva výstřely, kterým kontrovaly Pamelina a Dickova salva. Bezděčně si vybrali stejný cíl, a tak indián zemřel tam, kde ležel.

Střelba pokračovala a Hopalong se otočil zpátky ke koním. „Pojďte!“ zvolal potichu. „Do sedla! Ty první, Dicku!“

Popohnal svého koně do čela a vedl je klusem dolů mezi stromy směrem ke stezce, kterou našel. Zdaje puklina ve skále cestou z údolí nebo není, nevěděl, nemohli však už déle vyčkávat. Střelba za nimi pokračovala, teď už však v menší intenzitě. Hnědák se šplhal nahoru do příkrého svahu, pak přes okraj a přímo do otvoru před sebou. Bez zaváhání zamířil do úzké prostory mezi skalami. Hopalong zpomalil.

Otvor, do něhož mířil, nebyl ani čtyři metry široký a skála z obou stran byla ohlazená jako sklo. Kdysi se tudy hnala voda a obrousila stěny tak, že ani mravenec by na nich nenašel opěrný bod. Prvních pár desítek metrů ležel na dně upěchovaný písek. Průchod, kterým nyní jeli, se nejdříve mírně rozšířil, pak zúžil tak, že se nohama odírali o stěny. Pak se znovu rozšířil, až se objevilo otevřené místo, kde rostla tráva a jeden osamělý strom.

Hopalong se zastavil, otočil se v sedle a podíval se na Dicka Jordána. „Jak ti to jde, starochu?“ zeptal se s úsměvem. I přes úsměv pečlivě studoval starého muže. Meze odolnosti zmrzačeného muže musí být brzy překročena. Ať už býval jakkoli tvrdý, tolik námahy nevydrží. Dokonce i sezení v sedle pro něj znamená námahu. Střelba utichla. Přestávka nebo konec boje?

„Jsem v pořádku.“ Jordán se na něho podíval. „A jak to jde tobě? O mě a o Pam se neboj. Dokud sedíme v sedle, můžu dál. Věř mi! Ani chlapi z Baru 20 nebo z Dvojitýho Y nebyli tak drsní jako jezdci ode mne.“

Hopalong se ušklíbl. „To zrovna, ty šilhavý blázne. Ani ten nejlepší chlap, jakýhos kdy měl, by neuřídil vůz, tažený kravami z Baru 20.“

„To určitě,“ odfrkl si Jordán. „Lanky byl jednička a já jsem ho naučil to nejlepší, co jsme u nás na ranči uměli.“

Hopalong se ušklíbl. „A tak proč Lanky vždycky říkal, že odešel z ranče proto, že banda zkostnatělých starochů byla tak líná, že nechtěla změnit tábořiště ani kvůli prérijnímu požáru. Začalo ho unavovat, že musí dělat veškerou práci, a tak přešel k lepšímu mužstvu.“

„Až se vy dva přestanete hádat, můžete mi laskavě říct, kudy odtud pojedeme dál?“ Pamela mávla rukou směrem k mísovité prohlubni s vysokými stěnami, v níž stáli. „Možná že jsme je setřásli, ale tady nemůžeme zůstat na věky.“

Hopalong už klouzal očima po kolmých stěnách, jež obklopovaly místo, kde nyní stáli. Nikde žádný viditelný východ. Podle všeho tu znovu zůstali lapeni v ještě horší pasti. Přes nehostinnost tohoto místa nevěřil tomu, že z něj není jiný východ. I stezka, po níž přišli, svědčila o častém, byť trochu dávném, užívání.

„Nechte koně odpočinout,“ prohlásil klidně. „Jen je nechte na chvíli se pást, ale nesesedejte.“

Hopalong obešel s koněm celou plošinku. Žádné stopy, po kterých by se mohli vydat, nenašel, dokud se nedostal až do nejvzdálenější části tam, kde rostla osamělá osika a medvědí strom. Strom byl zjizvený a potrhaný, kúra rozškrábaná a některé větve dokonce odlámané od kmene. Spodní část měl pokrytou bahnem a chlupy. Pamelu zaujala jeho prohlídka a následovala ho ke stromu.

„Co je to, Hoppy?“ Zeptala se tiše, jako kdyby na ni padla bázeň z osamělosti místa či z výšky okolních skalních věží.

„Medvědí strom. Žádný medvěd neprojde kolem, aniž by ho označil. Generace a generace jich přicházejí k jednomu stromu a sahají tak vysoko, jak dosáhnou. Tenhle slouží hlavně medvědům grizzly.“

„Jak to víš?“

„Jednak z velikosti,“ Ukázal na stopy na zemi. „za další ze stop drápů. Grizzlyové mají delší drápy než ostatní medvědi. A všech pět prstů jasně označené. To u černých medvědů není běžné.“

Otočil se, pomalu obcházel místo a pečlivě studoval půdu. Nakonec ukázal na tmavý tunel mezi keři za stromem. „Tohle je naše cesta. Jdeme.“

Dva řetězce stop směřovaly do keřů a tak je následovali, sklonění až k sedlům, aby se vyhnuli větvím a keřům. Za nimi našli pokračování spáry, kterou přišli, ale tento konec mířil do hlubin hory směrem na jihozápad, zatímco předcházející část směřovala z jihu na sever. Úzká soutěska se náhle rozšířila do kaňonu, obklopeného vysokými stěnami. Na jedné straně ležela u skály hromada kostí.

Tráva zhoustla a sem tam rostly i keře, ale cesta po medvědí stezce probíhala bez problémů a rychle. Jak se zdálo, stezka byla kdysi hojně používaná, vinula se kolem balvanů a spadaných kmenů, ale udržovala stále stejný směr. Dvakrát našli poražené kmeny, rozdrápané od medvědů, pátrajících po potravě. Pak se úzký kaňon náhle rozšířil a oni se ocitli v otevřené prostoře, kde asi osm set metrů před nimi přes cestu tekl malý potok.

Malá karavana se vydala dál. Dick Jordán nemluvil, jen zachmuřeně seděl v sedle. Jedinkrát si dovolil ušklíbnutí. „Jedeme dál, Hoppy. Ať už vyhraje tu bitku kdo chce, brzy nám bude v patách.“

„Tohle je Krocaní potok, to jsem poznal,“ kývl Hopalong. „Na sever by měl být Železný potok. Namíříme tím směrem a pokusíme se ho chvíli sledovat. Pak bysme měli minout pár kaňonů a někde se trefit na cestu kolem Sněžného potoka.“

Dick Jordán se rozhlédl a pozorně sledoval nebe. „Máme ještě jeden důvod, proč spěchat,“ prohlásil pomalu. „Bude sněžit.“

Hopalong náhle ucítil, jak mu po zádech přeběhl mráz. Celý den cítil, že to přijde, ale doufal, že se mýlí. Ještě bylo brzy na sníh. Dostali se už dost vysoko, ale budou ještě muset vyšplhat ještě výš, aby se dostali přes vrcholky Mogollonských hor. Celý den se snažil sám sebe přesvědčit, že ho chlad ve vzduchu plete.

Znovu se vydal do čela malého průvodu. Rychle se pohybovali nerovným terénem, posetým stromy. Pak vjeli do tmavého lesa, který končil na březích Železného potoka. Přebrodili ho a narazili na špatně viditelnou stezku. „Tahle stezka vede až k cestě kolem Sněžného potoka,“ řekl jim. „Teď už to půjde rychleji.“

Znovu se otočil, aby se zadíval na stezku za nimi. Věděl, že budou pronásledováni, nebyl si jistý jen tím, kdy je jejich pronásledovatelé dostihnou. Stezka teď neustále stoupala. Slunce, které je pozdravilo krátce po úsvitu, zmizelo, zatímco projížděli soutěskou, a nebe se pokrylo temným šedým příkrovem. Studený vítr je bodal do tváří. Zachmuřil se. Přepadl ho strach.

Jestli se blíží bouřka, nemohli se dostat do horší situace. Stále ještě před sebou měli vysoké hory a jízdu, která jim mohla v lepším případě zabrat alespoň část zítřejšího dne. Vzdušnou čarou jim zbývalo více než třicet kilometrů, po stezce zcela jistě ještě více, a se zmrzačeným Dickem. Trhl uzdou a na okamžik se zastavil u pramene poblíž příkré stěny.

Cosi se dotklo jeho tváře. Zvedl oči. Sněhová vločka!

Ztuhl zlou předtuchou. Čeká je více než čtyřicet kilometrů přes vysokohorský průsmyk bez teplých kabátů se sněhovou bouří v patách! A nikde po cestě ani jídlo, ani úkryt!

***

Kapitola 10

*

APAČSKÁ LEST SE OBRACÍ PROTI RANČI.

Boj v údolí neskončil okamžitě. Pokračoval, aniž by jedna ze stran dosáhla vítězství. Pak Apači opustili bojiště. Kdy se tak stalo, Avery Sparr nevěděl. Když začala střelba, proti nim stálo osm Apačů, zatímco sám Sparr měl k dispozici devět mužů. Z počátku ani netušili, kolik indiánů proti nim pálí, a tak po rychlém začátku bojovali s velkou opatrností. Prvního rudocha, kterého spatřil, zabil, bohužel však ve stejném okamžiku, kdy přišel o Jakea Lydona.

Už pochopil Hopalongovu lest. Záhada osamělého ohně se vysvětlila. Sparr se správně dohadoval, že ho Cassidy rozdělal, aby navedl Apače proti němu. Vědomí, že zatímco tu bojují s indiány, Hopalong ujíždí do bezpečí, Sparra dovádělo k šílenství. Ač ho jeho soupeř přelstil a teď svého úskoku náležitě využíval, přesto Sparr pokračoval v ostřelování Apačů, až nakonec zvítězil. Nejméně tři indiáni padli, zatímco on sám měl dva zraněné.

V ten okamžik se projevily jeho vůdcovské vlastnosti. „Tony,“ otočil k Cuyasovi, který měl prostřelený sval, „vezmi Hanka a vyrazte zpátky! Žeňte koně, co to dá, klidně je i uštvěte. Musíte se dostat na ranč za Soperem. Vzkažte mu, aby poslal chlapy do Almy, aby tam chytli Cassidyho a Jordána s tou holkou. Když si půjčíte koně na rančích okolo, stihnete to.“ Hořel netrpělivostí si to s Cassidym vyřídit.

„Až se dostanete do Almy, seženete chlapy od Morallese a rychle se rozhlídnete, jestli už Cassidy dorazil do města. Jestli ne, budete kontrolovat všechny cesty, co vedou do hor. Hlavně se soustřeďte na Hlubokou řeku a na cestu od Stříbrného potoka. Až tam se asi nedostane, ale stejně, nebudeme riskovat. Řekněte mu, aby oddělal všechny tři. Žádné hlouposti. Zbavte se jich! Ti, kdo je zabijou, dostanou každej sto dolarů navíc. Za Cassidyho pět set.“

„Pět set?“ zazubil se Tony Cuyas. „Tak to udělám já. Vlastnoručně.“

„A co když se dostanou až do Almy?“ zamyslel se Hank Lydon.

Avery Sparr se zamračil. „Dostaňte je ven z města! Udělejte to potichu a v klidu! A pak se jich zbavte někde, kde je nikdo nenajde.“

Když muži odjeli, Sparr chvíli stál a přemýšlel. „Fajn. Rozejděte se a najděte jejich stopy. Dám dvacet dolarů tomu kdo je najde.“

Vzhlédl k nebi a potichu zaklel. Možná už je pozdě snažit se proniknout do hor. S každou mílí nebezpečí narůstá. Kdyby začalo sněžit… Najednou se mu rozšířily oči.

Sníh! To by byla překážka! Kdyby Cassidyho v horách zastihla sněhová bouře, nikdy by se přes ně nedostal. A do jara by ho nikdo nenašel! I kdyby našel místo, kde se ukrýt, i kdyby nezmrzli, umřeli by hlady. Takové rozuzlení by vyřešilo všechny jeho problémy. A bez Sparrovy pomoci! A i kdyby je nezastihl sníh, pravděpodobnost, že je jeho muži dostihnou v Almě, je padesát na padesát. Vzdálenost do města je dvakrát tak delší než sem, ale pojedou po dobrých cestách a na rančích kolem si určitě seženou dobré koně. Cassidyho brzdí mrzák a ta holka.

Předpokládejme, že to dokážou. Předpokládejme, že se dostanou k šerifovi. Šerif z Almy je už dlouho znám svojí neschopností. Pracuje pomalu a Sparr vždy může popřít všechna obvinění s tím, že Jordána ovlivnilo jeho postižení. O Pamele by prohlásil, že je hysterická. Někteří by mu věřili, jiní ne. Se Soperovou pomocí by lehce vyváznul. Bez ní tu přece jen existuje riziko, které Avery Sparr nehodlá podstupovat.

Šošon se objevil na stezce. Když uviděl Sparra, zastavil se a zvedl ruku. „Mít stopa,“ prohlásil úsečně. „Vyjít.“

Sparrovo zvolání vzbudilo okamžitou pozornost ostatních jezdců, kteří je velmi rychle obklopili. Avery Sparr se zastavil u škvíry a bez nadšení se díval dovnitř. „Místo vhodný tak akorát na smrt,“ poznamenal nahlas. „Cassidy ji zřejmě hodlá pokoušet.“

„On ne,“ oponoval mu Proctor. „On by si s ní nezahrával. V tomhle počasí a s tím starochem? Pojede do Almy, jak mu jenom budou síly stačit.“

„To je asi pravda,“ souhlasil Sparr, „ale my pojedeme pomalu.“

I přes stopy, které Hopalong zanechal, trvalo Sparrovi a jeho mužům mnohem déle, než našli cestu ze skalního údolí, a když se dostali k brodu přes Železný potok, sníh už vytrvale a hustě padal na zem. Posledních několik kilometrů se na něj muži tázavě dívali, až nakonec Avery Sparr uznal, že pokračovat dál by znamenalo zbytečný risk. Nastal čas vrátit se zpátky. Pokud by jeli dál, mohli by se dostat do stejné sněhové pasti, jakou přál Cassidymu a Jordánovým.

Teď už všechno záleží na mužích z Almy a na sněhu.

„Vrátíme se zpátky,“ prohlásil. „Myslím, že už jsou někde vysoko v horách.“

„Jestli jo,“ ozval se Ed Framson, „tak se už nikdy skrz nedostanou. Za hodinu všude budou závěje. Už se dostali pěkně daleko, aby za nima zacvakla past.“

Leven Proctor se díval na hory, které se teď temně a hrozivě tyčily proti zamračenému šedému nebi. Po zádech mu přeběhla hrůza, když si představil tři jezdce mířící mezi ty ledové jehly. Mrzák, jemuž pomalu docházejí síly, mladá dívka a Hopalong Cassidy. I když – když si vzpomněl na Hopalongovy chladné modré oči, nebyl si zcela jist…

„Jestli se někdo zvládne dostat ven živý, tak to bude tenhle chlap,“ řekl.

Sparr přikývl.

„Je to tvrďák,“ připustil uznale. „Jeden z nejtvrdších.“

Proctor se neklidně zadíval na hory. Co se s ním stane? Jak se přihodilo, že on, který patřil v každé partě k těm nejlepším, táhne s takovými, jako je Sparr? Vzpomínka na dívku a jejího otce se mu stále vracela. O Hopalonga se nebál. Ten je tvrdý chlap ve tvrdé hře a ví, jaké jsou jeho možnosti. Ale ten starý muž a dívka? Leven Proctor si náhle uvědomil, že není tím mužem, jakým se tady chtěl stát. Peníze byly fajn. Unikl tvrdé práci při shánění stád a chytání dobytka, ale nikdy nechtěl zajít tak daleko.

Mesquite Jenkins a Johnny Nelson projeli cestu na ranč bez zastávky. Podařilo se jim minout cestu s hlídaným brodem a najít brod přes Indiánský potok. Dojeli k ranči a zastavili se u ohrady. Nic nemohlo být pokojnější a klidnější. Několik koní odpočívalo v ohradě a teplé slunce se odráželo v jejich lesklých tělech. Nikdo v dohledu, i když z kuchyně hlavní budovy stoupal úzký proužek dýmu.

Mesquite popohnal koně a oba jezdci pomalu mířili k hlavní budově. Dojeli téměř až ke schodům, když na ně ze stínu promluvil Soper. Do tohoto okamžiku ho ani jeden z nich nespatřil. „Jak se máte, pánové? Už jste měli snídani?“

Mesquite zaostřil, aby rozeznal postavu pod stříškou, která se utápěla v paprscích ostrého slunce. Ještě, že ten neznámý, ať už je to kdokoli, nestřílel. „Měli jsme kávu,“ odpověděl. „Ale něco bychom pojedli.“

Soper vystoupil zpod stříšky a mile se na ně usmíval. „Potom sesedněte! Sesedněte! Alespoň budu mít společnost!“

Gestem mávl směrem k ubikaci pro honáky.

„Většina lidí je pryč. Půjdete dovnitř?“

Soper si oba změřil rychlým pátravým pohledem. Věděl o Bizkově smrti a okamžitě odhadl Mesquita jako střelce. Zdálo se téměř nemožné, že by tak mladý kovboj dokázal tasit tak rychle. Ale pak, když Mesquite přistoupil o něco blíže a Soper se podíval do jeho ledových očí a kamenné tváře, přeběhl mu mráz po zádech. Mráz, který odnesl veškeré pochybnosti. Johnny Nelson proti Mesquitovi vypadal jako bezstarostný mladík.

Na Soperovo zavolání vešla Mexičanka a začala klást jídlo na stůl. Johnny ji několikrát přistihl, jak je se zájmem pozoruje a jak se v jejích očích pokaždé, když se podívala na Sopera, odráží cosi jiného. Mohl by to být strach? Nelson se zavrtěl. To přece není možné! Vždyť ten chlapík Soper vypadá jako jeden z nejpříjemnějších lidí, jaké kdy potkal.

„Kde je Dick Jordán?“ zeptal se najednou Mesquite. Tak ostře, že málem vyvedl Sopera z míry. Náhle si uvědomil, že nastal čas na změnu.

„Dick Jordán je pryč,“ odpověděl prostě, „i se svojí dcerou a mužem, který si říká Cassidy. Utekli a Avery Sparr je stíhá.“

Oba pistolníci si beze slova vyměnili pohledy. Mesquite zvedl hrnek s kávou, zatímco jeho mozek rychle pracoval. Co je zač tenhle Soper? Zdál se přátelský. Mesquite byl sice mladík, ale obdařený až nadmírou podezřívavosti. Kdyby jim nebyl přátelsky nakloněn, proč jim to všechno vykládal?

Soper mluvil dál. „Bylo to tu zlé,“ prohlásil hrobovým hlasem. „Já osobně o tom ale moc nevím. Většina mých povinností se týkala ranče, zařizování obchodních záležitostí s ním spojených, a ještě dalších, o které se pan Jordán zajímal. Jak určitě víte, zajímaly ho také doly.“

Jenkins to samozřejmě nevěděl, ale poslouchal a přál si dozvědět se ještě víc. Jídlo bylo kromě toho chutné a on měl hlad. A tak se věnoval talíři před sebou, i když uši a oči zůstávaly stále v pozoru. Především ho zajímala mexická kuchařka. Zcela jistě je na ranči už dlouho. Bude vědět o všem, co se tu šustlo. Kdyby s ní měli možnost promluvit, určitě by jim řekla spoustu zajímavých věcí.

Musí s ní hovořit o samotě a získat si její důvěru. Nelson dobře věděl, že i ona sama se o ně zajímá a že viděla značky na jejich koních.

„Obávám se,“ naznačoval opatrně Soper, „že to Avery Sparr tentokrát přehnal. Pana Jordána jsem zřídka kdy vídal bez jeho doprovodu a většina rozkazů šla také přes něj. Dokonce se mi některé z těch příkazů zdály – no, dost podivné, pokud mám říct pravdu.“

Zatímco jedli, přihnalo se několik jezdců ze vzdálenější části ranče. Johnny zahlédl, jak studují jejich koně a jak se dívají směrem k ranči. Mezi nimi byl i vysoký muž s předkusem, který prošel kolem velmi pomalu, zadíval se na dům a pak zmizel směrem k ubytovně honáků.

„Ani pořádně nevím,“ pokračoval Sparr, „co se tu dělo. Tušil jsem, že si Cassidy myslí, že tu pana Jordána a Pamelu drží proti jejich vůli, a snažil se je dostat pryč. Ze Sparrovy reakce můžu odhadovat, že měl pravdu. Sparr okamžitě vyrazil a začal je pronásledovat. Vzal si s sebou ty nejtvrdší chlapy z ranče.“

I když Arnold Soper mluvil, už promýšlel věci dál. Avery Sparr by mohl dohonit Hopalonga Cassidyho a pokud se mu to podaří, někdo zemře. Pokud to bude Cassidy, tak se Sparr vrátí na ranč. Pokud zahyne Sparr, pak bude Soper vypadat jako přítel a nic mu neprokážou – alespoň, dodal pro sebe, ne snadno. Nebo, opravil se ještě, když si vzpomněl na Pamelu, jen málo.

V Mesquitovi a Johnnym Nelsonovi viděl dva muže, které by mohl použít, aby zničil Averyho Sparra. Když mu zmizí z cesty, všechno bude v pořádku. Samozřejmě by bylo skvělé, kdyby zmizeli i Jordán s dcerou, ale nevěděl, jestli to Sparr zvládne. Znal Sparrovu krutost a byl si téměř jistý, že se mu to povede. Soper jen doufal, že v průběhu akce zabije – a sám bude zabit.

A pokud ne, tito dva muži představují možný nástroj jeho obrany. „Nemusíte se ale nikam pouštět,“ doporučoval. „Teď už Cassidyho nedostihnete. Určitě ne včas. Ať už ho Sparr chytí nebo nechytí, vrátí se sem zpátky. Jak vidíte, bude sněžit. Když začne, všechny průsmyky zapadnou. Sparr by se nikdy do hor nepustil. To by byla holá sebevražda.“

„Takže vy si myslíte, že Hoppy míří do Almy?“ zeptal se Mesquite.

„Určitě. V Almě žijí občané, kteří se chovají podle zákonů, a samozřejmě i ti, kteří se řídí něčím jiným. Pokud se ovšem Dick Jordán a Pamela dostanou do Almy, mají tu přátele, kteří jim pomohou, a budou v bezpečí.

„Jak znám Hoppyho, tak ten o bezpečí moc nedbá!“ ozval se Johnny. „Ten by honil Averyho Sparra!“

„To je přesně on!“ přidal se Mesquite. „A nepřestane, dokud všechny z té bandy nevykouří.“

„Dost mu věříte,“ poznamenal Soper. Mesquiteova slova ho trochu znervózněla. Ale proč se bát? Hopalong Cassidy je jen kovboj, který náhodou umí trochu líp zacházet s koltem. „Sparr je možná lepší.“

„Slyšel jsem o Sparrovi,“ připustil Johnny, „ale ještě jsem neviděl chlapa, který by stačil Cassidymu.“ Znovu si nalil kávu. „Kdo je tam se Sparrem? Jel sám?“

„Bizka zabili tuhle v noci v Horse Springs.“ Soper se otočil k Mesquiteovi. „Vy, pokud se nemýlím.“

„Hmmm. Slyšel jsem, že se tak jmenoval. A co ti druzí?“

„No,“ Soper se vyjadřoval opatrně. „Cassidy zabil Barkera, ale je tam ještě jeden. Anse Mowry, ten je kruťas. A taky chlap jménem Proctor. A taky tu je Mark Connor, barman z Horse Springs, to je starý Sparrův přítel. Většina těch chlapů rychle uteče, když se Sparrovi něco stane.“

„A jak jste se s nimi dal dohromady?“ zeptal se Johnny nenuceně.

Soper mávl rukou. „Potřeboval mě a já jsem věřil, že můžu prospět Jordánovým. Netušil jsem nic o situaci tady, ale věděl jsem, že jim moje přítomnost prospívá. A kromě toho,“ poznamenal zcela přirozeně, „měl jsem tady své vlastní zájmy.“

„Další partner?“ zeptal se Mesquite.

Soper se rychle podíval na kovboje. Byl v jeho otázce náznak sarkasmu? Ale Mesquite poklidně jedl, a jak se zdálo, ničeho jiného si nevšímal. „Ani ne,“ odpověděl Soper opatrně, „ale mám tu své zájmy. Prodával jsem nějaké kusy pro ranč a nějaké jsem kupoval i pro sebe. Mám tu na pozemcích svůj dobytek, pod svojí vlastní značkou.“

„A to je?“

„S v kruhu.“

Soper odpověděl šeptem, protože chtěl, aby ho neslyšela ani mexická kuchařka. Nezmínil ani fakt, že Sparr sice věří, že S v kruhu je jeho značka, ale že přenechal její registraci Soperovi, který ji vyplnil na své jméno. Měl své vlastní plány. Všechny kusy dobytka, označené Sparrovými muži, byly značeny pro Arnolda Sopera.

„Myslel jsem, že to byla Sparrova značka,“ ozval se Johnny.

„Nemá žádnou značku. Mluvil jen o tom, že si ji musí zaregistrovat, ale nikdy to neudělal. Myslím, že ho hlavně zajímalo, jak ukrást panu Jordánovi co nejvíc dobytka. Někteří z mužů, kteří pro něj pracují, jsou notoričtí zloději.“

Soper dobře věděl, že pronáší slova, která mu učiní život nebezpečným, pokud Sparr brzy nezemře. Věděl však také, že Cassidy dovedl celou situaci do krajnosti a on ji musí překonat stůj co stůj. Je velmi pravděpodobné, že Sparr Jordánovy zabije nebo že uvíznou v horách. Hopalong může zemřít. Nebo také ne, ale ať už se stane cokoli, Arnold Soper musí být připraven. Avery Sparr se při návratu musí setkat s těmito muži! To oni se mu musí postavit!

„Avery Sparr je nebezpečný muž,“ začal opatrně. „Čím déle bude na živu, tím jsme ve větším nebezpečí. Nenávidí Cassidyho a pokud ho chytí, buď ho zabije, nebo bude zabit. Neopustí – „ slova pronášel hlubokým, chladným, důrazným hlasem, „– stezku, dokud bude Cassidy naživu. A proto – pokud se Avery Sparr vrátí zpátky na ranč, můžete mi věřit, že je Hopalong Cassidy po smrti.“

Mesquite se zachmuřil. I když Hopalongovi věřil, tentokrát se bál. Hopalonga brzdí zmrzačený muž a mladá dívka. Jede do neznámých hor uprostřed apačského území a navíc má v patách devět otrlých mužů, kteří zabijí bez váhání, pokud mají důvod nebo dostanou zaplaceno.

„Dobrá,“ řekl tiše. „Jestli se Avery Sparr vrátí, může snadno umřít i tady.“

Soper přikývl. „To by měl. Tenhle chlap je lepší mrtvý než živý.“

Zvedl se. „Nespěchejte a najezte se. Jestli si chcete odpočinout, klidně se rozhlédněte tady v domě. Není důvod chodit až do baráku pro honáky, jen byste se dostali do křížku s těmi omezenci. Zůstaňte tady. Hned jsem zpátky.“

Vyšel ven a zastavil se. Právě si připadal jako provazochodec nad Niagarskými vodopády. Smrt na něj číhá při každém chybném kroku. I když se mu vlastně to líbilo. Potáhl z doutníku a přemýšlel, co ho čeká. Mesquite je smrtělně nebezpečný a ten druhý je zřejmě také schopný. Ale já… já budu pro jistotu stát ve stínu pod stříškou. Nic nenechám náhodě, říkal si pro sebe.

A co ti druzí? Měl by zavolat partičku z kaňonu u Krocaního pramene v Losích horách. Ti by je zvládli. Měl jen čtyři muže, ale jaké! Najednou se usmál. Avery Sparr byl blázen, když mu nechal takové věci na starosti! Tam, kde si Avery Sparr nadělal nepřátele, on našel spřízněné duše. Avery Sparr pramálo věděl o tom, jak pečlivě si připravil půdu pod nohama. Když spolu soupeří zbraně a rozum, rozum vždy zvítězí.

I když si věřil, přesto byl Soper pečlivý a rozvážný muž. V této fázi hry, tak, jak se situace vyvinula, procházel znovu a znovu v duchu každý detail dalšího postupu. Jako když hrajete poker, kde úspěch spočívá v tom, zda hráč dokáže přesvědčit ostatní, jaké karty drží v ruce.

Tak zní zákon přežití, kdy se člověk musí přizpůsobit změnám a podmínkám, Ten, kdo je odmítne, dlouho nevydrží. Možná vyhraje cenu za tvrdohlavost, jenže stejně nakonec prohraje nebo zemře. Avery Sparr se dokázal přizpůsobit a jeho smysly byly vždy připraveny na jakoukoli změnu.

Mesquite uvnitř domu pozoroval svůj hrnek s kávou. Pak se podíval na Johnnyho. „Něco se mi na tom nezdá.“

„Nezdá se mi úplně všechno.“

„Možná ten chlapík mluvil na rovinu.“

„Možná. A možná taky ne.“

„Řekněme, že ne a budeme z obliga.“

„Při čtení stop,“ pokračoval Johnny, „se nedostaneš moc daleko, jestli budeš spoléhat jen na to, co vidíš před sebou. Musíš použít svoji představivost, představit si sám sebe na místě toho, koho sleduješ, a dívat se tam, kam bys šel ty na jeho místě.“

„Tenhle Soper vypadá chytře.“

„Hmmm. Vypadá chytře, jedná chytře. Ale co kdybysme řekli, že si hraje na chytrýho. Řekněme, že tu něco smrdí. Možná že tu Jordán a tu jeho holku drželi jako vězně. Možná že se Sparr pokouší o velkou loupež. A možná, že tenhle Soper není takový beránek, jakého ze sebe dělá.“

„Řekněme, že není.“

„Dobře. Mohli být se Sparrem parťáci, mohl pro něj pracovat. Jestli jo, tak dobře ví, že se Sparr nedá obalamutit. Ví, že to je podvodník, tvrdej chlap, kterej by ho provrtal olovem skrz naskrz, kdyby k tomu měl důvod. Co když zjistil, že Sparr něco větří? Co by udělal?“

„Pokusil by se nechat Sparra zabít.“

„Správně. A kdo by to udělal líp, než dva tuláci, jako jsme my dva? Dva šikovní tuláci s rychlýma rukama, u kterých má vroubek?“

„V jednom má pravdu,“ prohlásil Johnny. „Teď nemůžeme Hopalongovi pomoct. Ten hon je moc daleko. Jestli mu můžeme nějak píchnout, tak tady nebo v Horse Springs.“

„Možná bysme se tady měli rozhlídnout. Po domě. A možná by nám ta Mexičanka mohla něco říct.“

„Vsadím se, že může.“

Mesquite odstrčil lavici, na níž seděl, a vstal. Vstoupil do dveří v zadní místnosti. Johnny se rozhlédl a zamířil směrem ke kuchyni. Oba muži pracovali rychle. Oba byli zvyklí číst stopy, pozorovat a utvářet si názor z toho, co vidí.

Mesquite si všiml dveří do Jordánova pokoje a prošel jimi. První, co upoutalo jeho pozornost, byla závora. Je neobvyklé setkat se se závorou uvnitř domu! Rychlý pohled do místnosti a hned si byl jist jednou věcí. Žili tu dva lidé. Dvě postele, pootevřená skříň plná dívčích šatů, část zaplněná věcmi Dicka Jordána. Nikde žádná zbraň.

Proč se dva lidé, kteří vlastní tak velký dům s mnoha místnostmi, tísní v takovém pokojíku? Bez pochyby tu Jordánovy věznili a zcela jistě k nim nesměl nikdo jiný než Avery Sparr a několik jeho nejbližších. O tom svědčila i závora.

A také, jak Mesquite správně odhadl, opustili pokoj rychle a vzali si s sebou jen pár věcí. Vrátil se zpátky do jídelny. Soper stál u ohrady a díval se do dáli. Jako kdyby poslouchal.

Johnny se zjevil z kuchyně, tvář rozjasněnou novinkami. „Trefili jsme to přesně na hlavičku!“ vyhrkl dychtivě. „Mluvila a mluvila. Sparr je podle ní ničema a Soper ještě větší. Tenhle chlapík je zvláštní. Vypadá tak mile, ale prý ji několikrát uhodil, když mu dost rychle nepřinesla jídlo.“

Mesquite přikývl. „Dobře jsme to odhadli. Teď budem ještě trochu přemýšlet. Řekněme, že se Hoppy nevrátí.“ Při pohledu na Johnnyho vyděšený výraz se však spěšně opravil. „Ne že bych si myslel, že to nezvládne. Vsadil bych na to krk. Jen jsem předpokládal, že se nevrátí. Kdyby Jordánovu dceru náhodou zabili, tohle místo bude patřit někomu z příbuzných. Ani Sparrovi, ani Soperovi. Jasný?“

„Jasný. Takže jim překazíme jejich plány?“

„Přesně tak.“ Mesquite se usmál. „Redovi a Lankymu by se tu líbilo, co? Budou zuřit, až zjistí, jak jsme se tu s Hoppym zapletli.“

„Hej!“

Johnny se díval z okna. Mesquite k němu přistoupil. Ve vzduchu pomalu poletovaly sněhové vločky. Johnny se podíval do Mesquiteovy tváře, chladnější než smrt sama. Oba mysleli na stejnou věc. Hopalong Cassidy je v horách. Vysoko v horách s několika málo průsmyky a bez zimního oblečení.

Oba dobře věděli, jak krutě chladné dokážou být tyto hory. Na vlastní kůži poznali, jak rychle člověk ztrácí teplo z těla v ledovém ostrém větru ve vysokých polohách, dokonce i za příznivých podmínek. Hoppy sám je na tom dost špatně, navíc však s sebou vede zmrzačeného muže a dívku. „Jestli to nedokáže,“ pronese Mesquite zlostným hlasem, „zabiju každého, kdo je s tímhle svinstvem spojenej!“

„Jo!“ souhlasil Johnny rozvážně. „Já taky.“

„Tak rád bych tam šel a “ Mesquiteovy rty se zúžily vztekem a prsty se dotkl pouzdra revolveru.

„To by bylo na nic,“ zadržel ho Johnny. „Počkáme. Možná se stane něco, co nám ukáže cestu. Jednu věc víme. Tohle krysí hnízdo vyčistíme, i kdyby nás měli pohřbít.“

Arnold Soper se díval směrem k domu. Ti dva ještě nevyšli ven. Tak je necháme. Bude dost času. Podíval se na své zlaté hodinky. Zřejmě by bylo lepší, kdyby chlapi z kaňonu od Krocaního pramene přijeli sem. Možná bych se mohl vytratit a jet pro ně, ale je to daleko, skoro patnáct mil. Sníh padal stále hustěji a hustěji a pokryl zem souvislou pokrývkou.

Johnny Nelson vyšel ven, vzal oba koně a vedl je do stáje. Mesquite se poflakoval kdesi uvnitř. Soper dál stál u ohrady, díval se na sníh a občas vzhlédl směrem k vysokým horám.

Mesquite zaslechl, jak mexická kuchařka vybírá popel z kamen a připravuje v nich nový oheň, aby uvařila večeři. Ještě stále bylo časně a mohlo se mnohé stát. Neklidně, podrážděně se zvedl. Kdyby se tak mohl dostat k Hoppymu! Kdyby tak mohl něco udělat místo nečinného čekání.

Vrátil se k oknu a chvíli u něho postál. Pozoroval Sopera, když ten najednou vyrazil směrem k horám. Rozběhl se, udělal několik kroků, pak se zastavil. Právě když dva jezdci vrazili neuspořádaně na dvůr.

Mesquite ztuhl a naklonil se kupředu, aby lépe viděl. Ani jeden z jezdců nebyl Hopalong, ani jeden z nich podle popisu nebyl Avery Sparr. Podle jejich mátožných pohybů poznal, že oba muži jsou zranění a jejich koně uštvaní téměř k smrti. Prošel dveřmi, stoupl si pod stříšku, ale nic neslyšel, i když oba dva jezdci cosi horečně sdělovali Soperovi. Nakonec vyšel z baráku pro honáky jiný muž a odvedl jejich koně. Soper odešel s příchozími do ubytovny.

Sníh tiše padal a tvořil stále silnější koberec. Johnny přišel ze stájí a díval se na stopy ve sněhu. Pak se vrátil do domu. „Krváceli,“ oznámil Mesquitovi. „Oba dva. Jednomu se při jízdě otevřela rána.“

„Vypadá to tak, že se dostali do křížku s Hoppym,“ prohlásil zachmuřeně. A ani jeden z nich nebyl Sparr. To znamená, že Hopalong pořád pokračuje na západ.“

„Nebo má potíže.“

Tak to zjistíme.“

Vyrazili přes verandu na dvůr a rychlými kroky mířili přes zasněžený dvůr k ubytovně honáků. Když došli ke dveřím, ty se otevřely a objevil se v nich Arnold Soper. Podezřívavě se podíval z jednoho na druhého. „Tam nechoďte!“ prohlásil ostře. „Není potřeba!“

„Rádi bysme si promluvili s těmi chlapíky, co právě přijeli.“

„Nemusíte. Já vám řeknu všechno, co potřebujete.“ Ustoupil a zavřel za sebou dveře.

„Ti muži byli ranění.“ Mesquiteův hlas zněl výhružně. Soper se mu přestával líbit. Předtím k němu cítil jen lhostejnost. Teď ho najednou zaplavil odpor.

„Správně,“ vyhrkl Soper s úlevou. Na okamžik propadl panice. Kdyby tihle dva zopakovali, co jim řekl, mohli by všechno zkazit. „Cassidy Sparra obelstil. Navedl Apače na Sparrovu bandu a pak vyklouzl, zatímco ty dvě party na sebe střílely.“

„Cassidy utekl?“

„Ano. Když tihle muži odjížděli, ještě nenašli jeho stopy. Samozřejmě, teď už je asi mají. Je s nimi šošonský stopař.

Důležité je, že Hopalong je naživu. Mesquite se ušklíbl při představě Hopalonga, jak vede Apače na Sparrovu bandu, která je ještě horší než indiáni. Tohle bylo Hoppymu podobné. Ví, jak bojovat, a když si s ním někdo něco začne, použije všechny možné způsoby boje.

„Já myslím,“ prohlásil Johnny Nelson, „že stejně půjdeme dovnitř a promluvíme si s nimi.“

***

Kapitola 11

*

DUCH ZLATÉ ZEMĚ.

Arnold Soper zaváhal. Na okamžik přemohl vztek, dokázal si však uvědomit jeho marnost. Přesto však nedokázal vymyslet diplomatický způsob, jak ty dva chlapy s dvojitým Y udržet před budovou. „Nechtěje o samotě!“ protestoval. „Oba jsou zranění. Potřebují si odpočinout.“

„Budou odpočívat.“ Mesquite si podíval na Sopera a na okamžik si měřili jeden druhého. Soper uhnul pohledem první. Zuřil. „Jak víte,“ dodal Mesquite, „Johnny a já jsme rozhodnutý dozvědět se všechny novinky z okolí. Že jo, Johnny?“

„Jasně.“

Johnny se zhoupl na patách a teď se pro změnu zabodl pohledem do Sopera on. Jeho oči bodaly a smály se současně.

„Určitě. Zjistili jsme, že to tady může bejt zajímavý. A tak nějak jsme došli k závěru, že tu chvíli pobudem,“ dodal. „Dokud se Hoppy nevrátí. A jestli se nevrátí, tak dokončíme, co začal.“

Poslední tři slova vyslovil s očima upřenýma na Sopera a ten náhle pocítil podivný strach a nejistotu. Tihle muži byli zvláštní. Hopalong Cassidy vzbuzoval podobné pocity. Cosi v něm vyvolávalo obavy. Žádný člověk se nezdál tak připravený pro problémy jako oni. Uvnitř budovy slyšel, jak si oba zranění povídají. Možná že se bojí zbytečně a nepadne ani zmínka o jejich rozhovoru. Třeba se neprokáže, že vyprávěl jen lži. A kromě toho, chytrý muž se dokáže dostat z ledasjaké nelehké situace.

„Tak si nima promluvte, když chcete,“ prohlásil nakonec bezstarostně, ale jen naoko. „Ale jsou to jen obyčejní honáci. Nic nevědí, ale dohadů a představ mají spousty. Ten malý,“ dodal, „je Tony Cuyas, míšenec ze Sonory. Ten druhý je Hank Lydon. Jeho bratra zabili v té přestřelce s Apači.“

„Díky.“ Mesquite se otočil ke dveřím. „Uvidíme se.“ Zmáčkl kliku a vstoupil dovnitř. Pak udělal úkrok doleva. Johnny ho následoval. Dva muži v místnosti vzhlédli. Poklid z jejich tváří vyprchal při pohledu na dva cizince.

„Co ’ste zač?“ vyhrkl Lydon, mohutný vousatý muž s krutýma očima. „Dvojice projíždějících cizinců, kteří mají pár otázek.“ Mesquite si honáky změřil pohledem. Takoví, co jdou s davem. Žádní vůdci, ale i tak nebezpeční jako hladová puma s mláďaty.

„Zajímá nás ta přestřelka s indiány. Po pravdě, jakýkoli boj. Rádi bysme o tom slyšeli.“

„My se ale s vámi bavit nehodláme, cizinče,“ odsekl mrzutě Lydon. Ani jeden z těch mužů se mu nelíbil a jejich jistota ho zneklidňovala. Šel z nich strach a Hank Lydon se nerad bál. Stejně tak jak nerad myslel. Dával přednost akci a situace, do nichž se obvykle dostával, vyžadovaly spíše než plánování a myšlení rychlou ruku.

„Proč si jen tak přátelsky nepopovídat?“ navrhl Johnny nenuceně. Posadil se na postel a začal si balit cigaretu. „Chtěli bysme slyšet, co se stalo tam v horách. Určitě to je dobrá historka. Kdo vás střelil?“

Cuyas se na něj podíval svýma žlutýma očima, pak uhnul pohledem.

Jeho prchlivost už téměř zvítězila. Zranění ho bolelo, ačkoli ani jeden nebyl vážně zasažen. Oba však ztratili dost krve a hnali koně ve smrtící jízdě zpátky. I proto Lydon přišel s otázkou: „Co jste zač? A co tu vlastně chcete?“

„Jsme jen honáci. Máme tu přítele.“ Johnny pohodil hlavou směrem k horám. „Kamaráda jménem Cassidy. Slyšeli jste o něm.“

Oba muži zvedli hlavy a Cuyas si přestal omývat zranění. Zírali na příchozí. „Ne,“ řekl nakonec Lydon, „nikdy jsme o něm neslyšeli.“

Mesquite se zasmál. Ten zvuk se Cuyasovi vůbec nelíbil. Ostražitě se podíval na Mesquita.

„Neznáme ho, opakoval chraplavým hlasem, aniž by spustil oči z Mesquita.

„Říkali jsme si, že to asi budete tvrdit,“ pokračoval Mesquite, „ale taky jsme si mysleli, že vás přesvědčíme, že možná bude lepší mluvit. Víte, proč jste tady? Mám na mysli Sparra a celou tu jeho partu.“

„Proč?“ Lydon se zlomyslně zasmál. „Nebuďte blázen! Sparr se nemusí moc snažit, aby tohle místo udržel. A jestli bude mít ňáký potíže – ,“ Lydon se znovu zasmál – „Soper mu je pomůže urovnat.“

„Takže pracují spolu, co?“ nadhodil Johnny.

„Co ještě?“ Lydon se přestal usmívat. „Radši byste měli zmizet. Nechci žádný potíže.“

„Ne,“ ozval se tiše Mesquite, „budete to vy dva, kdo odtud odjede. Zmizíte, teda pokud budete mít štěstí. Jestli nám řeknete, co chceme vědět. Jinak vás potom můžou, až kojoti skončí, akorát tak zakopat pod zem.“

„Máte moc řečí,“ odfrkl si Lydon. „Můžete to nějak dokázat?“

„Proč ne.“ Mesquite se ledabyle zvedl, pomalu jako had připravený zaútočit. Stál tam, díval se na ně a najednou Hanka Lydona přešel humor, stejně tak jako chuť bojovat. Ač nebyl příliš vzdělaný a bystrý, přece jen zažil nebezpečí a dokázal ho rozpoznat. Teď však příliš pozdě.

„Co chcete vědět?“ zeptal se. „Nemusíme se hned pouštět do křížku.“

„Kde je Cassidy?“

Lydon se znovu pousmál. „Zeptejte se mě na něco, co bych věděl. Prostě zmizel ze světa. Celou dobu za sebou nechával tolik stop, asi jako udělá had na skále. A když už jsme nějaký našli, byli jsme u velké díry nahoře v horách a museli jsme slízt takovou pěšinou, že ’sem měl pocit, že se nám to jenom zdá.“

„Dole jsme našli oheň, ale když jsme se dostali až k němu, objevili se Apači. Došlo k potyčce, ale zvládli jsme to. Až na Jakea. Dostal hned první ránu. My jsme po sobě stříleli s indiány a Cassidy zatím zmizel. Když jsme vyráželi zpátky, ještě nenašli jejich stopu.“

Johnny náhle zvedl hlavu. Zdálo se mu, že zaslechl zvuk koňských kopyt, ale když se podíval oknem na dvůr, nic neviděl. Venku byl klid, hustě padal sníh. Jeho myšlenky se vrátily ke Cassidymu. Přítel je vysoko v horách a tam je sníh ještě těžší než tady, vzduch ještě studenější.

Dnes v noci bude panovat krutý mráz a až do úsvitu budou stezky neprostupné. Poprvé, co znal Cassidyho, se Johnny Nelson bál. Opravdu cítil strach, protože Hopalong nebojuje jen s muži či s jejich puškami, ale i s krutou zimou mezi ledovými štíty.

„Až si to zavážete,“ prohlásil Mesquite a pomalu se zvedl, „sbalte si svoje saky paky a vypadněte. Už vás tu nebudou potřebovat.“

„Vy mi rozkazujete?“ jízlivě si odfrkl Lydon. Vrátila se mu odvaha. Cuyas, jak si všiml, si už dovázal ruku a stál teď u hlavy postele. Hank Lydon dobře věděl, že má pod polštářem schovaný revolver, který si tam pro případ nesnází nechával.

Venku padal sníh a v pokoji se rozhostil klid. Dřevo v kamnech příjemně praskalo. Lydon se zavrtěl na židli, až zaskřípala. Postele okolo byly rozházené a několik starých okopaných bot se válelo opodál. V rohu, vedle kamen, ležela velká otep dřeva. Kolem se válely poházené třísky a rozsypaný popel, jak někdo spěšně čistil kamna a nezametl po sobě.

Na stěně visela stará puška na bizony. Oba muži měli revolvery. Hank Lydon se díval na Mesquita. Velkou hlavu zastrčenou mezi mohutnými rameny, svaly na nohou napínaly tvrdou látku na jeho kalhotách. Cuyas, bdělý a ostražitý, stál stále podivně schýlený u hlavy postele.

Právě ona připravenost a podivný postoj varovaly Mesquita. Nepohnul očima, ale nespustil je ze svého zorného pole. „Co tu dělá Soper?“ nadhodil. „Je šéfem on nebo Sparr?“

„Sparr,“ prohlásil rozhodně Lydon. „Soper si myslí, že je dobrej, ale není takovej šéf jako Sparr. I když,“ dodal nad rámec svého projevu, „být Sparrem, dal bych si na něj pozor. Tenhle Soper,“ dodal, „není slušnej chlap. Sparr chlapa zastřelí, jen se na něj křivě podívá. Soper by mouše – nebo chlapovi – utrhal nohy pěkně někde v koutečku. Je chladnokrevnej.“

„Dobře. Pohneme se.“ Mesquite přeskočil pohledem na druhého. „Pamatujte si, co jsme vám řekli. Vypadněte! Nesnažte se něco vymýšlet, jinak přijdete k úhoně! Jeďte pryč, dokud je čas, protože tady začala čistka! Smlouva vám vypršela. Máte hodinu,“ dodal, „abyste se pohnuli!“

Na dveřích viselo zrcadlo na holení. Mesquite kývl na Johnnyho a chystal se odejít. V ten okamžik Cuyas sáhl pro zbraň pod polštářem.

Mesquite už stál tváří ke dveřím, když v zrcadle zahlédl pohyb. Bleskurychle se otočil, ale v ten okamžik už svíral v ruce kolt a od boku vypálil. Kulka zasáhla Cuyase, který už téměř zamířil, do prsou a poslala ho na kolena, odkud se pomalu sesunul na zem. Hank Lydon zesinal, zatímco jeho ruka strnule svírala pažbu vlastní zbraně. Zíral do hlavní dvou revolverů, které se najednou objevily ze vzduchoprázdna.

„Chceš pokračovat?“ zeptal se mile Johnny. „Jestli jo, tak já vrátím bouchačku do pouzdra a zkusíme to znova.“

„Mám dost problémů i tak.“ Lydon si olízl rty. „Vypadnu. Dejte mi možnost.“

„Máš ji mít.“

Lydon se zvedl a zadíval se na Cuyase. S prázdným pohledem se znovu otočil k Mesquitovi. „To byla rána, pane. Tenhle chlap si vždycky zakládal na svejch rychlejch rukách. Proctor mu vždycky říkal, že ho jednou někdo zabije. A teď to má!“

Stáhl pokrývku z postele a vykročil ke dveřím. Venku na sněhu se na chvíli zamyšleně zastavil:. „Kam mám jet?“

„Kam chceš,“ pokrčil rameny Johnny, opíraje se o dveře „kam se ti zlíbí, ale když se nám znova dostaneš do cesty, ať už záměrně nebo náhodou, vemsi šestiraňák a střílej, protože to už se s tebou nebudeme párat. Jestli chceš,“ navrhl mu, „jeď do Horse Springs. Řekněte tam, že všichni, kdo se hlásí k Averymu Sparrovi, by si měli hledat lepší podnebí, protože po nich jdeme.“

Když Lydon odjel, vyšli z domu a zastavili se. Sněhovou pokrývku rozdrtily kopyta možná deseti koní, kteří prošli sněhem kolem domu a vyrazili na cestu. Ani Mesquite, ani Johnny netušili, že to byli jezdci, směřující do Almy, aby zastavili Hopalonga. Museli vyjet opravdu potichu, protože oba muži je vůbec nezaregistrovali. Sám Soper si osedlal a vyrazil na sever. Je čas, aby se jeho vlastní muži pustili do práce. Skrýš v kaňonu u Krocaního pramen už posloužila svému účelu.

„Pojedeme za nima?“ Johnny se zatvářil pochybovačně.

„Najdeme Sopera. Chci si s ním ještě jednou promluvit.“

Vyrazili k domu. Obezřetně kráčeli k budově, smysly napnuté a ruce připravené.

V horách vytrvale padal sníh. Hopalong už měl problémy zůstat na stezce. Jen na okrajích, tam kde rostly stromy a keře, prozrazovala své hranice. Překročili i Vrbicový potok a mířili mezi stromy směrem ke stezce, která, jak Hopalong věřil, ležela někde před nimi. Cesta, jež se šplhala přes hory. Sněhové vločky padaly vytrvale, zakrývajíc obvyklé orientační body v krajině a pokrývajíc všechno tlustou bílou pokrývkou. Ve skutečnosti neujeli daleko, ale cesta byla špatná a občas museli jet pomalu, jindy bylo potřeba cestu úplně opustit, protože se pod sněhem skrývaly překážky.

Šedivé strniště ještě přidalo Dickovi Jordánovi na letech. Popojel až k Hoppymu. „Sparr do tohohle nepůjde,“ řekl. „Vrátí se.“

„To mě taky napadlo.“ Hopalong se pozorně podíval starci do tváře. Vypadal vyčerpaně, o tom nebylo pochyb. K smrti unavený, ve špatném stavu. Jenže zastavit by teď znamenalo jistou smrt. Nejen pro Dicka. Pro všechny. „Ale taky mi došlo, že to takhle určitě nenechá. Bude se nás snažit předběhnout.“

Jordán se zamračil. „Myslíš? Samozřejmě že by kolem Almy mohl sehnat tlupu banditů, teda pokud bude mít koně – a ty on má.“

„Může po cestě sehnat čerstvý koně?“

„Určitě může. Po cestě je půl tuctu putyk pro zloděje koní a dobytka. Může dostat koně, na jaký si jenom vzpomene. Jo,“ přitakal Dick Jordán, „myslím, že máš pravdu. Myslím, že na nás bude nebo budou čekat, až vyjedeme z hor. Jestli se odtud dostaneme.“

„Dostaneme,“ přesvědčoval ho Hopalong. „A co Alma? Máte tam přátele?“

„Jo. Nebezpečný místo je bar U orla. Potloukaj se tam všechny typy zlodějů, vrahů a podobnejch individuí. Myslím, že jsme to doupě měli už dávno vypálit.“

Ocitli se vysoko v horách. Cesta, kterou teď jeli, se vinula téměř dva tisíce sedm set metrů nad mořem. Koně se těžce drali kupředu, brzděni sněhem, jenž už jim dosahoval skoro po kolena. Hopalong stále pobízel svého hnědáka a jako ještě nikdy předtím obdivoval schopnosti tohoto koně. Jít v čele byla velmi namáhavá práce, ale v hnědákově hrudi bilo srdce bojovníka, a tak vytrvale kráčel a jen občas zastříhal ušima nad Hopalongovými pobídkami.

Stromy se teď přiblížily až k cestě a občas bylo obtížné vůbec zjistit, kde stezka leží. Všem byla zima. Hopalong to mohl odhadovat jen podle sebe, i když byl silný a zvyklý na všechny druhy počasí. Nezdálo se, že by mělo přestat sněžit. Hopalong dobře věděl, že od tohoto okamžiku budou všechny cesty neprůchodné a že pokud se zastaví, zcela jistě tu zapadnou. I když by jim prospěl třebas i krátký odpočinek, nechtěl zastavovat. Uvědomoval si vážnost a nebezpečnost situace, do níž se dostali.

Jeho mysl pracovala napřed. Snažila se předvídat, co je čeká, až přijedou do Almy či do jejího okolí. Když se však kolem sebe rozhlédl, viděl jen dvě sněhem pokryté postavy. Zastavil. Už nějaký čas slyšel zurčení vody. Tušil, že tu někde musí být nezamrzlý pramen. Rozhlédl se a našel shluk balvanů, odkud, jak se zdálo, zvuk přicházel. A tak sjel z cesty a zamířil k nim.

Sesedl a pomohl Pamele olámat větve ze stromů, aby tak upravili místo, kde by se mohl její otec posadit. Pak mu pomohl ze sedla. Dick se zachmuřeně podíval na Hopalonga. „Je těžké být mrzák. Celý život jsem bojoval a teď, když jde do tuhýho, nosíš mě jako dítě.“

„Ale ticho!“ okřikl ho Hopalong přísně a usmál se na něj. „Vždyť se ti to líbí a ty to víš! Co bys dělal, kdybychom teď narazili na Sparra? Na toho nestačí jen tak někdo z tvýho ranče! To je práce pro sekáče z Baru 20 nebo z Dvojitýho Y. To je něco jinýho!“

„Jinýho? Plácáš, Hoppy!“ Dick Jordán reagoval tak, jak Hopalong očekával. Najednou se zase probudil k životu. „Dobře víš, že by nikdo z tvý party nemohl soutěžit s lidma ode mě! Pamatuješ si, jak se tam na pláních zapletli s Komanči? Kdo tam tu tvou slavnou partu vytáhl z bryndy?“

„Jednou!“ protestoval Hopalong. „Jen jednou. A to po tom, co tři chlapi z Baru 20 stáli proti sedmdesáti Komančům dva dny! Přijels s celou partou a teď se vytahuješ, jak ses málem nechal zabít.“

„Kdybych se neobjevil, tak se tvůj skalp dávno houpá na stanu nějakýho rudocha!“ uťal ho Dick Jordán. Pak ještě zabrumlal: „Jasně že jste bojovali. To musím připustit!“

Zatímco Hopalong mluvil, rychle pracoval. Olámal spodní větve ze stromů, rozdělal oheň a pak vytahal několik velikých kusů dřeva a kůry zpod popadaných kmenů. Jakmile oheň jasně plápolal, Pamela nabrala vodu z pramene a začala připravovat kávu. Ještě trochu jí zbylo, tak na dvakrát. Vlastně po téhle zastávce najednou.

Mezitím Hopalong vytáhl zpod sedel jejich pokrývky a s pomocí několika kusů kůže z nich udělal kápě, které by si mohli přehodit přes ramena a omotat kolem těla. Pak se na břehu potůčku chvíli přehraboval v chomáčích uschlé trávy, aby téměř vespod našel suchou, nedotčenou sněhem. Tu přinesl k ohni a nacpal ji Dickovi Jordánovi do bot. „Zahřeje tě,“ řekl mu. „To je indiánský trik.“

„Někdy si říkám, Hoppy, kde jsi přišel na všechny tyhle nápady.“

„Mám oči otevřené,“ odvětil Hoppy. „My jsme se to naučili, ještě když jsme byli docela mladí. To tvoji lidi si nevidí dál než na špičku nosu. Teda pokud nejde o whisky,“ dodal. „To pak ucítí sud na míle daleko.“

Hopalong se podíval na Pamelu. Rty jí zrudly a tváře zčervenaly, jak se nakláněla nad ohněm. Usmál se na ni. „Jsi čím dál hezčí. Myslím, že ti studené počasí svědčí.“

Usmála se. „Seděla jsem až moc dlouho zavřená. Potřebovala jsem na čerstvý vzduch. I když až sem… to ani ne.“

„Neboj se,“ snažil se zahnat její strach. „Projedeme!“

„Co bysme si bez tebe počali?“ zavrtěla hlavou Pamela. „Přemýšlela jsem o tom po cestě. Přijde mi to tak zvláštní. Víš, když jsem byla ještě dítě, myslela jsem si, že jsi starší. Že vypadáš jako stařec.“

„V téhle zemi se muži moc nemění. Zestárnou a teprve až pak, najednou, se jim tváře propadnou. A je to.“

Kývl hlavou směrem k horám. „Víš, i když bych teď byl mnohem radši někde úplně jinde, nikdy jsem neviděl nic krásnějšího než tenhle Whitewater Baldy.“

Sledovala pohled jeho očí k mohutné mase žuly, která se příkře tyčila proti šedivému nebi a jejíž okraje bíle svítily jako opékaná slanina. „Je krásná,“ souhlasila. „Přála bych si, abychom se na ni dívali spolu a abychom neměli žádné potíže. Aby otec nebyl mrzák a nemuseli jsme tak spěchat. Pak bysme si to užili líp.“

Ještě než za několik minut vyrazili, Hopalong odkryl další trávu pro koně, kteří z ní trochu pojedli. Všichni tři se napili z pramene. Jakmile nasedli, navlékli si kápě, které pro ně Hopalong udělal, pevně je utáhli koženými tkanicemi a zavázali je. Teď už se cítili o něco tepleji. Přes krátkost jejich zastávky však sněhová pokrývka opět narostla. Přestali mluvit. Koně se teď ztěžka prodírali sněhem, kterým vinoucí se cesta zapadla. Zvířatům několikrát podklouzla noha a i Hopalong se častěji zastavoval. Stále stoupali. Jako kdyby koně vedl hnědákův příklad. Snažili se s ním udržovat krok. Hopalong, stejně tak jako Pamela, se několikrát zastavili a pokračoval kousek pěšky, aby ulevili koním. Než znovu nasedli, museli ze sedla oprašovat sníh. Ten už teď nebyl vlhký, tak jako dole pod horami, ale suchý.

Ostrý vítr profoukl větvemi. Zvedl sníh, který se změnil v malé ostré bodavé částečky, jež píchaly jako zrnka písku.

Nebe se zdálo blízko a vrcholky hor tak veliké a mohutné. Vítr znovu zafoukal, tentokrát následovaný dalším přívalem sněhu. Hopalong zastrčil bradu pod pokrývku a zaklel. Cesta byla už tak dost špatná. Pokud ještě začne foukat vítr, tam nahoře, kde je málo stromů, by mohli sejít z cesty a spadnout ze srázu, aniž by si uvědomili, že jsou někde jinde.

Vzduch zhoustl. Nedokázal odhadnout, nakolik to je sníh či mrak. Vítr bodal jako nůž a měnil prsty v pahýly, nad kterými nemá kontrolu. Teprve teď začali opravdu pociťovat chlad. Zimu předtím nemohli srovnávat s tím, co cítili teď v nárazech ledového vichru, jenž jim do těla pronikal s chladem vysokých poloh. Hnědák se dál unaveně brodil sněhem, hlavu skloněnou. Několikrát klopýtl, až Hopalong nakonec sklouzl ze sedla do sněhu, dosahujícímu teď téměř až nad kolena. Chytil koně za uzdu a vedl ho. Pomalu se dral kupředu. Stále vzhůru, jak ho vedla cesta.

Ve skutečnosti se dostali jen o pár stovek metrů výš, ale vzdálenost se zdála obrovská. Krok za krokem bojoval dál. Věděl, že zastavit se znamená smrt. Jednou uklouzl a padl na kolena do sněhu. Hnědák se trpělivě zastavil a čekal, až se zvedne. V oparu chladu a unavené mysli si uvědomil, že nemohou jít dál. Bude zázrak, jestli Dick Jordán nepřimrzl k sedlu. Ani Pamela tentokrát nesesedla.

Nezastavoval se však. Sklonil hlavu, oči zabodl do bílého sněhu před sebou a trmácel se dál. Nohy se pohybovaly v jakémsi vlastním podivném rytmu a on sám se téměř ztrácel v monotónním pohybu jednoho kroku za druhým. Vítr znovu zaskučel a Hopalong znovu uklouzl. Padl tváří na sníh. Tentokrát vstal mnohem pomaleji. Ruce, kterými se snažil otřít sníh z obličeje, mu připomínaly neživé špalíky. Otočil se, celý bílý, a podíval se zpátky. Přes padající a vířící sníh sotva zahlédl Pamelu na jejím koni. Jen tmavý obrys s nánosem sněhu. Starý Dick Jordán seděl v sedle jako chmurná zasypaná hromada.

Hopalong znovu vyrazil. Ještě nikdy se nedovolával své síly jako tentokrát. Ještě nikdy nemusel vynaložit při každém kroku tolik námahy, ještě nikdy se mu nezdál každý kousek vpřed jako vítězství. Nevěděl, jestli by ho kůň unesl, ale zapomněl nasednout, a tak se ploužil stále dál a dál. Pak znovu upadl a pokoušel se vstát. Jak se zvedal, zjistil, že něco není v pořádku. Jeho zamžená mysl se snažila vypořádat s problémem. Pak mu to došlo. Jeho nohy leží výše než jeho hlava. To znamená, že jdou dolů z kopce!

Postavil se, v duši hřejivý pocit vítězství. Hbitě vyrazil kupředu, aby opět bojoval se sněhem a snažil se sejít dolů. Každý krok je vedl více a více ze svahu. Každým krokem se blížili k jídlu, blíže k přístřeší a blíže k – ušklíbl se hořce – ke zbraním Averyho Sparra.

Najednou se mraky roztrhly a Hopalong zahlédl hvězdu. Překvapeně si uvědomil, že už musí být podvečer a že brzy padne noc, kterou přes temnou šeď mračen nezpozoroval. Pokračoval dál v chůzi, teď však zuřivě pátral po nějakém přístřeší, nejen pro ně samé, ale i pro koně.

Nakonec zastavil. S pomocí hole, s níž se prodíral sněhem, je vedl směrem k velkému pařezu, vyvrácenému z kořenů. Kořeny tvořily hradbu téměř tři metry vysokou a pět metrů dlouhou. U jejich paty Hopalong odhrnul sníh. Neměl sekeru, ale sám povalený strom nabízel to, co potřeboval. Padl už před dlouhými lety a dnes už některé z jeho částí ztrouchnivěly. Hopalong sebral několik kusů velkého kořene a přinesl je zpět. Překřížil je přes sebe a použil je jako základnu pro oheň. Pak je překryl kůrou a větvemi zpod velkého kmene. Dokud se nerozhořel oheň, pro Pamelu a Dicka se nevracel.

Opatrně zvedl Pamelu ze sedla. Cítil, jak jí buší srdce a její horký dech ho ovanul na tvářích. Otevřela oči a snažila se něco říct. Odnesl ji k ohni. Rychle nalámal několik zelených jehličnatých větví a udělal z nich lůžko pro jejích otce. Pak se vrátil i pro něho. Jak ho Hopalong nesl k ohni, Dick promluvil: „Myslím, že tentokrát má Y navrch. Mám dost, hochu.“

„Já taky,“ připustil Hopalong, „ale už jsme za vrcholem. Už jdeme dolů.“

Pamela až dosud seděla bez hnutí, ale teď oči jí zazářily odhodláním. Pokusila se vstát a pomoct Hopalongovi. Ten však pracoval rychle a svižně. Oheň, který rozdělal, byl větší, než potřebovali, ale dobře věděl, jaký psychologický vliv bude mít na oba unavené poutníky. Pak ještě popošel kousek do lesa a přinesl dva kmeny, která zapíchl do sněhu.

Přes ně přidal třetí a s pomocí dalších kmínků a větví postavil malý přístřešek, který nejen bránil větru, ale měl i přístup k ohni. Do něj zavedl koně, pečlivě je očistil od sněhu a každého z nich důkladně utřel. Když skončil, i on sám se už cítil dostatečně zahřátý.

Pamela už vstala a snažila se rozpustit v konvici sníh a připravit kávu. Statečně se na něj usmála, ale přesto vypadala jako sklíčená malá holčička. Hopalong její úsměv opětoval, zasmál se a pak popošel k Dickovi. „Radši si sedni, parťáku,“ radil mu. „Budeš mít víc tepla.“

Je to dobrý, hochu.“ Jordán natáhl třesoucí se ruku směrem k ohni. Jestli tohle přežiju, budu tady ještě dvacet let.“

„To platí i pro mě!“ zasmál se Hopalong. „Už bys měl začít počítat. To nejhorší máme za sebou.“

„A co když na nás čekají?“

„Tak čekají. Ale možná nebudou dávat tak dobrý pozor. Nebudou věřit, že bysme to dokázali. Když si představím, co je to za lidi, tak budou líní a nebudou v tomhle počasí sledovat cestu. Ne, myslím, že je nachytáme.“

Pamela vstala. „Ne, Hoppy. Prosím, ne.“

Hopalong se na ni usmál, ale oči a rty zůstaly tvrdé. „Jo, myslím, že je dostanu. Tenhle výlet přes hory mi udělal v hlavě jasno.“

Odpočívali, pili kávu a Hopalong v duchu přemýšlel nad jejich možnostmi. Nepochyboval, že jejich odhad je správný a že cesty budou hlídány. Cesta dolů do kaňonu Stříbrného potoka bude náročná, ale když už se dostali až sem… Jsou tam tábory horníků, sice malé, ale podél téhle cesty. Žádný z nich ale nebude bezpečný.

Za každou cenu se musí dostat dál. Všechny cesty budou hlídat Sparrovi muži. To stojí za zvážení. Když už se Sparr dostal tak daleko, rozhodně se nevzdá. Ne, teď bude naopak ještě nebezpečnější. Sparr znovu touží získat to, co mu uniklo, ale také se pomstít Hopalongovi, který ho doběhl.

Od tohoto okamžiku bude chlad znamenat menší nebezpečí než člověk. A tihle chlapi budou střílet, jakmile někoho zahlédnou. Navíc Hopalong předpokládal, že právě tak bude znít jejich rozkaz. Když si představil sám sebe na Sparrově místě, dokázal pochopit, jak zoufalý musí být, když celé měsíce připravuje dokonalý plán, a pak mu do něj vstoupí někdo jako Cassidy a přelstí ho.

Ne, cesty budou hlídat a určitě mužům slíbil odměnu za jejich hlavy. Teď už se nezastaví před ničím.

Dvě hodiny odpočívali a čekali, pak znovu nasedli a vyrazili. Ještě předtím pečlivě uhasili oheň a vzali s sebou malou otýpku suchých větví pro případ, že by znovu potřebovali rozdělat oheň a neměli dostatek dřeva na podpal. Na chvíli přestalo sněžit, a tak Hopalong vytáhl z pouzdra svou pušku, očistil ji od sněhu a zkontroloval její mechanismus. To samé udělal i s kolty. Jeden z nich si zastrčil za kalhoty, aby nebyl zasněžený.

Koně už v sobě neměli ani jiskru. Ploužili se s námahou krok za krokem. Cesta byla dlouhá a namáhavá. Pak Hopalong zahlédl chatu. Z jejího komína však nevycházel žádný kouř. Pak ještě dvě další v průběhu následující míle. Všechny provizorní chatrče, postavené prospektory nebo horníky.

Cesta teď vedla stále z kopce a stromy náhle narostly do výšky. Hopalong pokračoval opatrně, očima prohledával les před sebou a pátral po záblesku jakéhokoli světla.

A pak ho najednou zahlédl: osvětlené okno.

Mávl rukou na znamení, že mají zastavit. Pak sesedl a pokračoval skrz stromy až tam, kde viděl na cestu k chatě. Zahlédl na ní čerstvé stopy ve sněhu. Vrátil se zpátky k Dickovi a Pamele. „Vsadím poslední dolar, že tam jsou. Půjdu dovnitř. Podle všeho tam jsou tři, ale myslím, že je zvládnu.“

Hopalong si mezitím zastrčil ruce pod kabát, aby si zahřál prsty.

Nemůže si dovolit, aby ho teď zradily.

„Počkejte,“ řekl jim. „Budu hned zpátky!“

Pamela se za ním dívala, když odcházel, se zatajeným dechem. Dick jen pokýval hlavou. „Tohle je skutečný chlap! Teď ale netoužím po ničem jiném než po chatě a teple!“

„Tati,“ protestovala dívka, „nemůžeme mu pomoct?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Nemůžeme. Ví, co dělá. Jen musíme počkat. Jen bychom se mu pletli pod nohy. Každá kulka je teď nepřátelská a každý, kdo na něj pozvedne zbraň, je nepřítel. Jen bysme mu šli v patách a to on nechce.“

Hopalong opatrně, aby nezpůsobil hluk, přistoupil k oknu. Tři muži seděli u stolu a hráli karty. Všichni vypadali tvrdě a nebezpečně. Vytáhl ruce zpod kabátu, přešel na zápraží a levačkou otevřel dveře.

Tři hlavy se zvedly, tři tváře se na něho dívaly. Tři překvapené, zaražené pohledy se upíraly na sněhem pokrytou postavu, stojící v otevřených dveřích. Za ní zívala noc a sníh, stromy se kymácely a vrzaly stejně tajemné a strašidelné jako toto zjevení ze tmy. Vstoupil dovnitř a zavřel za sebou dveře; „Nazdar, hoši! Já jsem Hopalong Cassidy!“

Jako na povel všichni tři sáhli po zbraních. Muž podobný medvědu s holou hlavou a nohama v ponožkách. Neoholený muž v hrubých hornických botách, špinavé košili a kšandách a mladík s šátkem kolem krku. Všichni sáhli po zbrani. Hopalong odskočil doleva. První výstřel z jeho revolveru zazněl, sotva se nohama dotkl země, a směřoval na muže, který se pohnul jako první. Druhý zasáhl holohlavého do krku. Ten se otočil ve vzduchu a spadl přes židli na zem.

Horník zůstal strnule sedět a zvedl ruce nad hlavu. „Nestřílejte!“ vyjekl. „Já k nim nepatřím!“

„Zůstaň, kde jsi!“ Hopalong přešel kolem stolu, aby se podíval na mohutného muže, který bez hnutí ležel pod zbytky židle. „Kdo tě sem poslal? Sparr?“

„Nikdo mě neposlal! Tohle je moje chata. Sparr sem poslal ty chlapy za tebou a já neměl na vybranou. Já nejsem pistolník, Cassidy. Co jsem měl dělat?“

„Kolik tu máš koní?“ vyptával se Cassidy.

„Tři koně a mýho mezka. Nesvážete mě a nenecháte mě tady, že ne?“

„Ty můžeš vést mezka. Já tu nechám tři svoje koně, ale budu je chtít zpátky, až si pro ně pošlu. Teď odtáhni ty chlapy a připrav něco k jídlu a kafe. Určitě ti došlo, že máš štěstí, že neležíš s těma gaunerama na zemi. Pohni sebou!“

Horník spěšně obešel stůl a zíral na těla. Zdál se překvapený rychlostí, se kterou se všechno seběhlo. Hopalong poznal, že se mu nechce bojovat. Se Sparrem bezpochyby táhla spousta podobných mužů, kteří s ním drželi ať už ze strachu nebo možná pro pár dolarů, které jim to vyneslo.

Muž si olízl rty. „Provrtal jste je skrz na skrz!“

„Tak ať tu nejsou tři,“ pobídl ho Hopalong klidně. „Udělej nám kafe!“

***

Kapitola 12

*

ČTYŘI ODVÁŽNÍ.

Alma ležela tiše pod neporušenou čistotou nově napadaného sněhu. Bar U Orla, jak už to u takových míst bývá, byl jasně osvětlen a hlučel čímsi, co se jen vzdáleně dalo nazývat hudbou. Půl tuctu tvrdých mužů, kteří přiložili ruku k pořádné práci naposledy před mnoha lety, posedávalo u baru, lhalo o ženách, které potkali, i o penězích, jež utratili. U karetního stolu sedělo několik dalších, kteří čekali na oznámení, že někdo zahlédl Hopalonga. Ale ve skutečnosti nikdo z nich nepředpokládal, že se tak stane.

Za barem stál Chet Bales, jenž přestal jezdit na koni, protože mu kulka rozdrtila koleno a od té doby nemohl ohnout nohu. Spokojeným zákazníkům rozléval vnitřnosti propalující kořalku. Ačkoli se u slušných občanů a zástupců moci nesetkával s velkou podporou, kvetl a rozrůstal se jako nějaká ošklivá a jedovatá květina v jinak udržované a pěstěné zahradě.

Od Sparrova příjezdu bar U orla prosperoval výrazně lépe než v předcházejících letech. Většina přítomných mužů Sparrovi poskytovala drobné služby a všichni doufali, že je pověří úkolem větším.

Do úsvitu nebylo daleko, ale nikdo z mužů nepomýšlel na spánek. Měli své rozkazy, které zněly: zabít Hopalonga Cassidyho kdykoli a kdekoli ho najdou. Pět set dolarů byla pro většinu suma, za níž by bez váhání zabili i vlastní matku. Na cestách z hor stály hlídky a v častých intervalech se střídaly. Jak hodiny běžely a nic se nedělo, muži byli stále více přesvědčeni, že Hopalong Cassidy buď zapadl ve vysokých horách, nebo umřel kdesi na stezce. Ale měli své rozkazy a tak zůstávali.

Co se týče Hopalonga, ten dovedl svou malou výpravu do města zadní uličkou asi hodinu před svítáním a zamířil přímo k domu doktora Bentona, starého přítele Dicka Jordána, který nedávno přijel do města. Hopalong tu zanechal Dicka, jenž se ocitl téměř na pokraji zhroucení, a vykročil ke dveřím. Pamela k němu přiskočila a chytila ho za ruku.

„Hoppy!“ zaprosila. Nechoď!“

Hopalongova tvář se v šedivém světle přicházejícího jitra změnila v pochmurnou masku a v modrých očích zahlédla dívka podivné světlo, jaké ještě nikdy neviděla. „Půjdu,“ prohlásil rozhodně, „ty zůstaň tady a postarej se o otce. Já půjdu k Orlovi, abych se podíval na ty dobráky, kteří mě nahánějí. Rozhodně je nehodlám zklamat.“

„Buď opatrný, Hoppy. Prosím!“

Hopalong se usmál. „Nemusíš mi říkat, Pam, abych byl opatrný. Já jsem dost opatrný. Jen tady v okolí je pár chlapů, kteří by měli poznat, že udělali chybu. Myslím, že bych je měl vyvést z cesty pokušení.“

Na tvářích mu vyrašilo strniště. Cítil se unavený a špinavý. Špatná cesta sněhem, hořký pocit z útěku, i když chtěl bojovat, rostoucí odpor vůči Averymu Sparrovi, který se pokusil okrást zmrzačeného muže a jeho mladou dceru, to vše se v něm hromadilo a mísilo. Dobře věděl, že dokud se těm mužům nepostaví tváří v tvář, nebude si moci odpočinout, natož spát. Věděl, co musí udělat, a dostal se do té pravé nálady, aby to uskutečnil.

Doufal, že okamžitě začnou jednat. Alespoň jeden z nich. Cítil se uvnitř podivně čistý, jen hořkost ho pálila v ústech. Neztrácel čas pohledem do oken baru. Vystoupil po schodech a prošel dveřmi. Jejich zaklapnutí zaznělo jako výstřel pistole se zdvojenou hlavní. Otočili se a zírali na něj, všichni na okamžik oslepení překvapením.

Rozkročil se a zůstal stát před východem z místnosti. Oči se mu změnily v kus ledu a uvnitř řádil ďábel. „Já jsem Hopalong Cassidy.“ Po druhé v posledních hodinách předhodil své jméno jako výzvu. „Někdo z vás mě tu sháněl?“

Všichni na něho fascinovaně zírali. „Tak do toho!“ Jeho hlas studil smrtící hrozbou. „Slyšel jsem, vy kojoti, že jste na mě uspořádali lov! A taky jsem slyšel, že na moji hlavu vypsali odměnu!“

Nikdo se nepohnul. Všem najednou zdřevěněly nohy. Prudkost jeho výzvy, ta opovážlivost, to náhlé zjevení, když všichni věřili, že je mrtvý, jim sebralo dech. Nikdo se ani nepohnul. Hopalong byl bez sebe vzteky. Rychlým krokem došel k baru, sebral jednomu z chlapů skleničku a vychrstl její obsah do tváře několika mužů vedle sebe. Pak se bleskově otočil, sebral karetní stolek a shodil ho na zem. „Tak do toho!“ vyzýval je. „Aspoň jeden z vás! Všichni! No tak! Tak vytáhněte ty svoje bouchačky, ať vidím, kdo mě chce dostat!“

Stále se nikdo nepohnul. Muži si vytírali pálivou kořalku z očí, ale ani ti kolem karetního stolku se málem neodvážili podívat se na rozházené peníze a karty. V místnosti bylo ticho, jen oheň hučel v kamnech. Nikdo nepromluvil. „Dobře!“ Hopalongův ledový hlas bodal a řezal. „Vstávat! Ty první!“ Ukázal na muže, který seděl u převrženého stolku. „Odhoď bouchačku. Pak si seber svýho koně a vypadni z města!“

„Cože? V tomhle počasí?“ Muž se podíval na Hopalonga a odvážil se protestovat. Hopalong k němu vykročil. Pokrčené ruce prozrazovaly, že je připraven tasit.

„Jo! V tomhle počasí! Já jsem v něm přešel přes hory. Uvidíme, hoši, jak se vám bude venku líbit! Hodí se akorát pro chlapy, jako jste vy!“ Očima přejel po jejich tvářích. „Vem si svýho koně a jeď, ale nech tu zbraň! Teď hned!“

Cassidy se otočil k barmanovi. „Balesi,“ prohlásil. „Pamatuju si tě. A ty znáš zase mě. Zavři tenhle pajzl a nezastavuj se na tomhle břehu Holbrooku. Rozumíš?“

„Podívej. Hoppy.“ ozval se prosebným tónem barman. „Mám špatnou nohu! A mám tu svoje peníze!“

„To je smůla. Nikdo nemá právo vést živnost, kde se scházejí vrazi a takoví podrazáci jako tady. Ty mě znáš, Balesi! Začni zavírat nebo bude zle!“

Bales naprázdno polkl a pak si povzdechl. „Vypadá to, že tady letos bude tuhá zima.“ Pomalu se rozhlédl po místnosti. „Od tohoto okamžiku“ Bales si znovu povzdechl, – považujte bar U orla za zavřený.“

Muži pomalu a opatrně vstávali a mířili ke dveřím. Jeden po druhém u nich odhazovali své zbraně. Jeden z nich zaváhal a téměř zoufale se loučil se svým koltem. „Stál mě celý jmění,“ prohlásil. „Dostanu ho někdy zpátky?“

„Ne.“ Hopalong byl neoblomný. „Příště, až si zase vyděláš na zbraň, budeš vědět, že si máš hledat lepší kamarády. Tak pohyb!“

Během deseti minut bar potemněl a ztichl. Hopalong vytáhl zpod baru kus provazu, protáhl ho skrz kohoutky a svázal všechny zbraně dohromady. Pak si je přehodil přes rameno. Rozvážně kráčel k šerifově kanceláři a zabušil na dveře.

Otevřel mu ospalý neoholený muž v červeném flanelovém prádle a ponožkách. „Co se děje, chlape? Běžte spát nebo vás posadím za mříže!“

Hopalong se na něj téměř ani nepodíval a hodil zbraně na podlahu. Šerif překvapeně zamrkal při pohledu na takovou hromadu. „Co je –?“

Hopalong k němu vzhlédl a jeho ledový pohled přiměl šerifa ustoupit. „Právě jsem zavřel Orla,“ prohlásil Cassidy klidně. „Tyhle zbraně patří chlapům, co jsem odtamtud vyhodil. Udělejte s nimi, co uznáte za vhodné, jenom je nedávejte zpátky té bandě! Jinak se vrátím a vy škubu vám chlupy z toho vašeho kníru.“

„Cože to uděláte?“ Šerifova tvář zrudla vzteky. „Podívej se, hochu –!“

Pak se šerif zastavil, teprve teď si uvědomil, co Hopalong řekl. Polkl a vytřeštil oči. „Vy jste zavřel Orla?“ vydechl překvapeně. „Vy jste ty povaleče vyhodil?“

Cassidy už kráčel dolů ulicí. První jezdec, který jel kolem šerifova úřadu, se zastavil a zíral na zbraně, pak na Hopalongova vzdalující se záda. „Hej, kdo to byl?“ zeptal se.

Překvapený šerif se k němu otočil. „Pane,“ odpověděl bojácně, „nemám ponětí, kdo to byl, ale je to ten nejtvrdší chlap, co kdy přišel na západ od Pecos.“

Když Arnold Sparr odjel z ranče, zamířil na sever po stezce podél Indiánského potoka ke kaňonu u Krocaního pramene. Tady už se nic jiného dělat nedalo. A navíc: pokud by někdo z mužů na ranči či z těch, kteří se měli vrátit, mluvil s Mesquitem a Johnnym, stala by se jeho přítomnost na riskantní.

Pochyboval, že by z Cuyase a Hanka Lydona dostali něco, ale i to je možné. V tomto případě je pro něj nejjednodušší úplně zmizet ze scény. Cesta ke Krocanímu prameni je snadná. Tam na něj čekají čtyři chlapi a ti už dávno dostali instrukce k práci. Věděli, odkud dostanou peníze, a zbývalo jen jediné – se zbraněmi v rukách dokončit pár drobností, Možná budou muset zabít i Sopera, ale to se ještě uvidí.

Avery Sparr se na ranč ještě nevrátil. Možná už chytil Cassidyho a při přestřelce určitě někdo zemře. Takoví muži obvykle neminou. Každopádně jeden z nepřátel bude vyřazen. A navíc: když se vrátili na ranč zbývající zloději, poslal je Soper okamžitě do Almy. I v jeho zájmu bylo, aby Jordánovy a Cassidyho vyřadili ze hry.

Teď, když vyrazil na sever, se situace zdála velmi příznivá. Téměř jistě odstranil Jordána s dcerou a Cassidyho. Pokud Sparrovi unikli, ještě tu jsou hory, a jestli se dostanou i přes sníh a mráz, pak na konci budou zcela jistě čekat hlídky.

Bizco je mrtvý. Barker je mrtvý. S oběma by býval musel počítat. Kdo zůstal, nepočítejme Sparra, pokud přežije? Johnny Rebb – velmi nejistá veličina. Anse Mowry. Oba dva jsou nebezpeční, i když znal a počítal spíše s Mowrym. Od ostatních očekával jen malé potíže. Přece jen tu však byli tři – Proctor, Framson a Mark Connor, které musí také vyřadit. A pak už bude pánem situace a všechno půjde podle jeho not.

Soper však nevěděl o několika věcech, které se mezitím udály na ranči. Mesquite a Johnny získali několik informací od obou zraněných a Hank Lydon vyrazil směrem k Horse Springs s varováním od Mesquita. Ten spolu s Johnnym sledoval stopy jezdců a zahlédl, jak Soperovy stopy uhýbají k severu. V jednom okamžiku Soper sesedl, aby si utáhl postroj, a v ten okamžik poznali, kdo je onen osamělý jezdec.

To jim stačilo. Mesquite, stopař zkušený skoro jako indián, sledoval jeho stopu. Ať už Soper mířil kamkoli, chtěli ho dohonit. Sníh vytrvale padal a pokud příliš nezaostali, aby stopa zapadla, mohli ji snadno sledovat. Mohli se současně přiblížit ke sledovanému, protože je clona sněhu skrývala před Soperovýma očima.

Sníh však také mohl za to, že ho málem ztratili. Stopy zmizely na otevřeném místě, kde foukal vítr, a trvalo jim téměř hodinu, než je zase nalezli. To už byli hodně pozadu a stezka se pokrývala rychle přibývající nadílkou.

Muži u Krocaního pramene neklidně čekali na rozkazy. Když Soper dorazil, zaplatil každému sto dolarů dopředu a znovu jim zopakoval, jak se dostanou ke zbývajícím devíti stům. Hardyovi hoši přišli přes Texas od Mississippi, zatímco Kojot Kid byl napůl Kiowa a v Moneetie se dal dohromady s Oklahoma Tomem.

Ti čtyři měli kromě šikovných rukou a dobré mušky jednu další přednost – nebyli přecitlivělí. Dokázali zabít kdekoli a kdykoli, pokud dostali dobře zaplaceno. Ani jeden by neváhal postavit se ve střeleckém souboji komukoli. Soper dobře věděl, že nemohl vybrat lépe. Rychle jim vysvětlil, že přišel čas, aby začali se svojí prací. Pak nasedl a vyrazil směrem k Horse Springs, aby nechal dění kolem ranče uklidnit a vrátit se do normálních kolejí.

Snažil se nebýt nikdy ve středu událostí, spíš vyčkávat v ústraní. Horse Springs bude místo, kde získá alibi a bude mít plno svědků na dobu, až se bude něco dít. To bude přesně ladit s jeho seriózním a poctivým vystupováním a utvrdí názor lidí kolem: Soper je mladý muž, nechtěně zapletený do přestřelky a krádeží dobytka.

Přesně hodinu poté, co odjel, vjeli do kaňonu dva jezdci v Soperových stopách. Kojot Kid, který tu hlídkoval, je okamžitě zpozoroval. Zavolal na ostatní členy bandy, kteří se poflakovali kolem srubu a u koňské ohrady. „Znáš je?“

„Vypadají jako ty dva, o kterých se zmiňoval?“ řekl Dave Hardy. „Jsou na seznamu.“

„Ale nejsou důležití,“ protestoval jeho bratr. „Nebudem jim věnovat pozornost.“

Oklahoma Tom pokrčil rameny. „A proč čekat? Aspoň je můžeme sejmout hned, když už nám přišli do rány.“

Vytáhl revolver a vykročil směrem k ohradě.

Kojot Kid vzal do ruky pušku. Popošel na stranu a posadil se na lavici u dveří do chaty, pušku přes kolena. V minulosti vynalezl tuto nezvyklou střeleckou pozici a tréninkem získal takovou zručnost, že dokázal vyprázdnit celý zásobník do kbelíku na vodu, aniž by zbraň zvedl z kolenou. Bratři Hardyovi, pár metrů od sebe vstoupili do volného prostoru a čekali na Mesquita a Johnnyho.

Mesquite si všiml muže zahálejícího u ohrady s čímsi, co připomínalo pušku. „Všiml sis,“ prohodil směrem k Johnnymu. „Ti chlapi si říkají o malér.“

„To musí být Soperovi přátelé.“

„Což znamená, že to nejsou naši přátelé.“

„Co kdyby ’sme si s nima nejdřív promluvili? Hopalong mi vždycky radil, abych hned nestřílel.“

Mesquite pobídl koně a zadíval se na bratry Hardyovy. Pak sklouzl ze sedla. Měl rád pevnou zem pod nohama, i když na ní leží sníh.

„Někoho hledáte?“ ozval se Dave Hardy.

„Úplně ne. Našli jsme snad někoho?“ Johnny zůstával v sedle. Oči i uši napnuté.

„S vámi je legrace!“ zavrčel Dave. „Kam míříte?!“

„Tak trochu hledáme toho hocha před námi. A jsme zvědaví na jeho přátele.“

„To myslíte nás?“

Johnny si je pečlivě prohlížel. „Ne. Neřekl bych, že byste byli něčí kamarádi, pokud by vám za to pořádně nezaplatil. Tohle vypadá spíš na partu zločinců, teda ne, že bych někdy nějakou viděl.“

„Pouštíš si pusu moc na špacír, cizinče.“

„To už mi říkali mockrát, viď, Mesquite.“ Johnny pozoroval Kojota Kida. „Koukněme se, ten chlap, co sedí na lavici, by mohl snadno chytit kulku, jestli si ještě chvíli bude hrát s tou puškou.“

„A kdo by ho tak střelil?“ provokoval Dave Hardy. Chtěl už konečně ukončit celý rozhovor a vypořádat se s cizinci.

„Ti, kdo nemají rádi, když se na ně míří.“

Johnny přitáhl otěže svému hřebci, a i když nemohl okamžitě vytáhnout pušku, ustoupil Kidovi z mušky.

„Myslím, že byste, chlapci, měli radši odjet. Jste na území ranče Kulaté J.“

„Máme na to povolení.“

Dave Hardy na okamžik znejistěl. Slyšel o značce se dvěma Y. Byli to těžcí soupeři.

„Dal vám to právo Jordán?“ zeptal se Johnny.

„Jordán?“ Zasmál se chraplavě Hardy. „Proč? Tenhle starý blázen už nemá do ničeho co mluvit. Je v háji!“

„Co jsme viděli, tak ne.“

Mesquite pobídl svého koně tři kroky kupředu, čímž se dostal přesně mezi Kojota Kida a Oklahoma Toma. Oba na něj mohli vystřelit, ale každá střela znamenala nebezpečí i pro muže vzadu.

Mesquite stál na zemi, ruce podél boků. Oba zkušení pistolníci věděli, do jaké se dostali pozice a co mají dělat. Ač Mesquite až donedávna jezdil jako osamělý vlk, teď ho znovu zahřálo u srdce, že je s Johnnym Nelsonem, který se mu po Hopalongovi stal druhým nejlepším přítelem.

Mesquite byl bojovník a uměl používat taktiku boje proti přesile, ale Johnnyho postavení mezi oba střelce ho pobavilo. Věděl, co to znamená. Oba pistolníci budou muset pálit velmi opatrně, aby nezasáhli svého parťáka. Právě o tuhle nejistotu Johnny usiloval. Mesquite se ušklíbl a Hardyho hoši se na něho podezřívavě podívali.

„Vypadá to, že se někam chystáte,“ nadhodil Mesquite. „Dostali jste příkaz od Sopera?“

„Toho neznáme.“ Dave Hardy byl nervózní. Vůbec se mu nelíbilo, jak se Johnny postavil. Nejenže si prakticky vlezl mezi ty dva u ohrady a u domu, ale ohrožoval i jejich vlastní pozici. „Kdo je to?“

„Ten chlap, co nechal koně zrovna támhle Mesquite Jenkins ukázal na místo, kde byly jasně viditelné stopy „– když šel do domu, aby si s vámi promluvil. Nějakou chvíli tu strávil.“

„Chytří hoši, jen co je pravda?“ odsekl Dave, aniž by dokázal najít správná slova, aby započal spor. Teď už si nebyl zcela jistý, jestli po boji vlastně prahne. „Říkáte si o malér.“

„Hmmm.“ Mesquite udělal další krok a zastavil se. „A vy nějaký maléry máte? Já myslím, že vy sami byste se měli naučit chovat nebo zmizet.“

I Kojote Kid začal být nervózní. A Oklahoma Toma, nabuzeného a prahnoucího po přestřelce, už unavovalo mluvení. Přistoupil blíž a vykřikl na Hardyovi: „Co se děje? Chceme je zabít, ne? Tak do toho?“

Zvedl kolty. Johnny bleskurychle tasil. V tu chvíli tichý zimní mír ve sněhem pokrytém kaňonu zničilo práskání zbraní. Zarachocení výstřelů, pak další a ještě jeden.

Mesquite tasil okamžitě, jakmile se bratři Hardyové pohnuli, a oba revolvery vychrlily svou dávku olova. Byl jedním z těch mužů, podobně jako Billy Kid, kteří za palby zůstávají zcela chladnokrevní. Jako kdyby neměli žádné nervy. Udělal ještě krok kupředu, pak zahlédl, jak sebou Jimm Hardy trhl zpět a náhle se posadil. Pak se chytil za břicho a překulil se se sténáním a kvílením do sněhu.

Dave vystřelil první a téměř se trefil. Zasáhl Johnnyho do pouzdra u pravého boku, což ho roztočilo a vyhodilo z rovnováhy. Nejen z rovnováhy, ale také mu to znemožnilo střílet. V tu chvíli už Mesquite poslal svou kulku Džimymu.

Dave ustoupil, ale to už ho Mesquite přibil druhou střelou, pak ještě postoupil a vypálil do obou mužů celou dávku olova.

Johnnyho první kulka vyštípla z ohrady hrst třísek, druhá zasáhla Oklahoma Toma do prsou. Potrhala mu plíce, rozsekala žebra a zcela ho šokovala. Až do toho okamžiku stál široce rozkročený a stihl ještě vypálit střelu, jež zabila Johnnyho hřebce. Johnnymu tím však zachránil život, protože když se vyhrabal zpod koně, kolem ucha mu hvízdla kulka ze směru, kde seděl Kid.

Johnny uskočil, prudce se otočil a sotva dokončil obrátku, vypálil na Kida tři rychlé rány. Kojot Kid cítil, jak mu kolem tváře prolétla kulka a v ten okamžik ztratil zájem o zabíjení. Vyskočil, vyrazil směrem k okraji domu a právě, když chtěl zahnout za roh, pootočil se. V ten okamžik ho zasáhla do krku Johnnyho kulka. Střelba skončila tak náhle, jak začala. Mesquita škrábla kulka na rameni a Johnnymu zabili koně.

Bratři Hardyovi leželi pár desítek centi metrů od sebe, oba roztažení na zemi a mrtví. Oklahoma Tom seděl u ohrady a pomalu umíral, zatímco Kojot Kid byl už téměř mrtvý. Jeho puška ležela několik kroků od něho. Mesquite i Johnny přikročili k Tomovi.

Z úst mu vytékal pramínek krve. Smutně se na ně podíval. „Tak na tohle jsem nikdy nemyslel,“ řekl potichu, „ale měl jsem vědět, že to přijde.“ Zakašlal a vyplivl krev. Promodralými rty už jen těžce hledal slova. „Přál bych si mít někoho, s kým bych se mohl rozloučit. Ale asi nikoho nemám, možná snad Mabel v Horse Springs. Jestli ji uvidíte, dejte jí moje hodinky. Byla – byla – dobrá učitelka.“

„Jistě,“ přikývl Johnny. „Budu si to pamatovat.“

Oči Toma se nejdříve zamžily, pak se ještě na okamžik blýskly vědomím. „Ne – nezlobíte se, že ne?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Johnny. „To všechno je jenom hra.“

„Jasně.“

Oklahoma Tom se zatvářil zmateně.

„Myslím, že sem někde naseď na špatnýho koně.“ Znovu zakašlal a pak ještě jednou, ještě víc, až se náhle opřel hlavou o kmen a zemřel.

Arnold Soper ještě nedojel do Horse Springs. Z nějakého důvodu cítil obavy a představy, co se asi děje na ranči, se mu vůbec nelíbily. Zvědavost a hlad po informaci byly tak silné, že se u Kojotího napajedla otočil a vyrazil zpátky, aby ještě jednou projel přes Krocaní kaňon. Mesquita a Johnnyho minul o několik málo minut, ale vstoupil přímo do masakru, který po sobě zanechali.

Jediný pohled stačil, aby se mu zvedl žaludek a aby okamžitě vyrazil pryč. O několik minut později už rozmrzele vyjížděl z kaňonu. Jeho eso v rukávu je pryč. Ti čtyři, na které tolik spoléhal a na kterých tolik závisel, jsou pryč. Co teď bude dělat?

Rychle se probíral svými možnostmi. On sám nemá žaludek na střelecký souboj. Umí střílet a není špatný střelec, ale nerad riskuje a dostává se do riskantních situací. Bizco a Barker jsou mrtví. Zůstali jediní dva muži, kteří by mu mohli pomoct. Ani u těch si nebyl jistý a ani jeden z nich se k němu nechoval přátelsky. Anse Mowry a Johnny Rebb.

Rebb byl dost blízký Sparrovi, to dobře věděl. Na druhou stranu Soper věřil, že každý muž má svou cenu, včetně Johnnyho Rebba. Rozhodl se, že si s ním musí promluvit. Kde se právě teď Johnny Rebb nachází, to nevěděl, ale zcela jistě musí být na cestě na ranč. Arnold Soper, znechucený a nejistý víc, než by si sám chtěl připouštět, nasedl a vyrazil zpátky po cestě směrem k ranči. Třikrát se v následující hodině zastavil a třikrát se chtěl vrátit, utéct, zmizet, ale třikrát zavrtěl hlavou a pokračoval dál.

Když se počtvrté zastavil, padla tma. Tohle nemá smysl. Zemřelo už příliš mnoho lidí. Možnost, že by zbraně mlčely, byla pryč a zcela jistě bude padat spousta otázek. Bylo by lepší se sebrat a zmizet. Na ranči mu nepatří nic, co by bylo opravdu důležité. Je bláznovství vracet se zpátky. Sparr už je určitě zpět a Soper cítil neurčitý strach ze setkání s vysokým pistolníkem. Ne, pojede přímo do Horse Springs, projede kolem města a zamíří první cestou na západ.

Otočil koně, aby se vydal k městu, když si vzpomněl na své hodinky. Byl to dárek na památku, věc, kterou s sebou lidé nosí po celý život. Dostal je za slohovou práci o válce za nezávislost, když mu bylo čtrnáct, a i když nešly příliš přesně, stále je u sebe nosil. Zaváhal, pak se obrátil zpět. Na takovýchto rozhodnutích závisí život člověka. Když se otočil, aby se vrátil pro bezcenné hodinky, vyrazil vstříc své smrti.

Po celém kraji, který se rozkládal kolem řeky Gila, panovalo mlčenlivě napětí. Dokonce i na horním toku, kde nikdo netušil nic o událostech na ranči Dicka Jordána, se rozšířily mlhavé zvěsti. Bar U orla v Almě zavřeli. V Horse Springs se střílelo a zabíjelo se i v T Baru. Ozbrojení muži projíždějí krajinou a říká se, že začala válka o dobytek.

Ale i na horním toku řeky Gila si lidé byli vědomi, že nastává změna. Jen několik hodin po Hanku Lydonovi přijeli do Horse Springs Mesquite Jenkins a Johnny Nelson. Hank celý příběh vyprávěl velmi přesvědčivě. Zjevení dvou pistolníků a smrt Tonyho Cuyase se stala posledním tématem rozhovorů. Stejně tak se mluvilo i o bitvě s Apači v horském údolí. Ozval se i rozzlobený zloděj, který v baru U orla přišel o svůj poklad.

Jo,“ prohlásil hořce, „byl to Cassidy. Mrtvý? Ten chlap není o nic víc mrtvý než my dva! Je to ta nejživější mrtvola, jakou jsem kdy viděl! A to mi věřte, že jsem jich viděl! Zavřel Orla. Jo, odjel z kraje. Chet taky zmizel. Říkal, že ho zná už z dřívějška.“

Jo, jo,“ pokračoval, „ty dva na Stříbrným potoce taky dostali. Zabrali hornickou chatu, a když tam Cassidy vešel, provrtal je skrz na skrz. Snažili se na tom něco vydělat. Neměli štěstí. Padla jim černá šestka.“

Teilhet se pomalu zvedl ze svého těžkého křesla a přešel k baru, kde Mark Connor utíral sklenice. „Měl bys radši zmizet, Marku. Za chvíli přijede dostavník, a tak by ses měl sbalit a vypadnout.“

„Já?“ Connor překvapeně zavrtěl hlavou. „Ty mě vyhazuješ?“

„Jestli chceš?“ Teilhet zavrtěl hlavou. „Jsi dobrej chlap, Marku, a zbavil jsi mě spousty trablů, ale jestli zůstaneš, budeš ten největší problém. Jsem starej na to, abych začínal někde jinde, a vím, jaký je Cassidy a ta jeho parta, když se do něčeho pustí.“

„Slyšel jsi ho.“ Starý muž máchl rukou směrem ke zloději. „Přesně takhle Cassidy pracuje. Nikdy jsem nevěřil, že ho Sparr dostane.“

„A jestli přece?“ oponoval Connor.

„Tak se vrať a budeš zas moct pracovat. Nic proti tobě nemám, ale tohle místo je všechno, co mám. Nechci ho ztratit. Radši mě poslechni a zmiz.“

„Dostanu od Sparra peníze.“

„Zapomeň na ně. Nestojí za to, abys tu zůstával. Zaplatím ti, až se sem vrátíš. Povoz je tu hned. Tak ať ti neujede.“

Mark Connor, vyděšený jistotou starého muže, shodil zástěru a zamířil do zadní místnosti, kde žil. Dostavník přijede za pár minut – dost času na to, aby se sbalil. Ještě nestačil ani zavřít dveře, když dovnitř vešli Mesquite Jenkins a Johnny Nelson. Mesquite měl zakrvácené rameno. Leeds ho zahlédl první. „Zraněný?“

Mesquite se otočil a poznal Leedse, jenž je přátelsky varoval. „Jen škrábnutí. Malá přestřelka.“

Ucítil zvědavost davu, a tak dodal: „Čtyři chlapi v kaňonu u Krocaního pramene. Dva z nich byli bratři Hardyovi.“

„Všichni mrtví?“

„My jsme tady, ne? Začali si.“ Pak Johnny dodal: „Myslíme, že měli dohodu se Soperem. Zaskočil za nima těsně před náma. Dostali seznam, koho zabít. A začali okamžitě. Jenže ze špatnýho konce.“

Teilhet položil své velké dlaně na bar. Náhle se cítil velmi starý a přál si, aby mohl tohle místo brzy zavřít. Naštěstí je Mark už na cestě z města. On sám se odtud tak brzy nedostane. Příliš mnoho mrtvých. Možná že už na starý kolena měkne. Znal bratry Hardyovy. Tvrdí hoši. Ale ne tak, jako tihle dva. A Cassidy se potlouká někde kolem a pravděpodobně sem taky zamíří. Jestli si vzpomene, tak jim zapálí bar nad hlavou. Měl pravdu, ten Cassidy, a věděl, jak věci zařídit.

Na západ od Jerkys zbývala Averymu Sparrovi a jeho unaveným jezdcům poslední část cesty domů. Sparr jel v čele. Netušil, jak se jeho plány pokazily a jak se kolem něho stahuje síť. Bylo už pozdě a Sparr si při jízdě v hlavě probíral situaci z různých úhlů. Cítil se podivně pokořen, poražen, protože chtěl dostat Cassidyho a zadržet Jordána s dcerou o něco déle. Ve skutečnosti se nikdy pevně nerozhodl, že by zabil i dívku. O takové muži sní. Ale ženy přinášejí mužům jen problémy.

Ed Framson popohnal koně a dojel až ke Sparrovi. Framson byl tak trochu omezený, ale jeden z těch, kterým Sparr bezmezně věřil. V každém směru důvěryhodný chlap. Možná to byl zloděj, ale dobře mluvil a hlavně byl loajální. Stejně tak jako tvrdý.

„Nikdy jsem nepřišel na to, proč jsi nechal Sopera zaregistrovat jeho značku,“ začal najednou. „Dost mě to zmátlo a pořád jsem na to ještě nepřišel.“

Avery Sparr prudce otočil hlavou. „Cože? Soperovi a značku?“

„Jo. S v kruhu.“

„Ale to je moje značka, ne Soperova. On ji zaregistroval pro mě.“

„Asi ti lhal, Avery. Viděl jsem doklady. Soper si tu značku zaregistroval na svoje jméno.“

Sparrovy se zúžily oči a před nimi se mu zatmělo. Proč jen jako blázen důvěřoval té kryse s pěknou tváří a hbitým jazykem? Možná by i on sám odhadl, že se v něm skrývá zlo, ale Goff o něm mluvil dobře a ten je přece spolehlivý parťák. Nebo snad není? Možná že ti dva pracují dohromady! „Díky, Ede!“ pokýval hlavou tiše. „Myslím, že nastal čas, abych vykouřil skunky z téhle party.“

„Pár by si jich to zasloužilo.“ Pak se Framson odmlčel. „Soper, ten je z nich nejhorší. Myslím, že něco připravuje na vlastní pěst. Nikdo nedokáže nikdy odhadnout, co má vlastně za lubem. Je dost opatrnej, aby na sobě nedal nic znát.“

Ujeli kus cesty, aniž by kdokoli promluvil. Pak zahlédli muže, který jim jel vstříc. Byl to Sim Thatcher.

Sparrova vrozená krutost se už nesnažila ukrývat za vlídný zevnějšek. „Co ty, kojote z prašivýho ranče!“ vyhrkl prudce. „Myslím, že konečně nastal čas, jak s tebou zatočit.“

Thatcher zastavil, tváří v tvář skupince jezdců. Tvář mu zbledla. „Měl by sis to radši nechat na jindy,“ nadhodil, když si všiml Sparrovy ruky na pouzdře revolveru. „Budeš to potřebovat!“

„Cože?“ Sparrova tvrdá tvář ztuhla. „Co tím myslíš?“ Sim Thatcher se usmíval. „Tvoje produkce skončila, Sparre. Tony Cuyas se pokusil vytáhnout bouchačky ha ty dva Hopalongovy parťáky a ti ho zastřelili. Hank Lydon utekl pryč. V kaňonu u Krocaního pramene jsou čtyři mrtví chlapi, Soperovi kamarádi. Hopalong v pořádku přešel přes hory i s Jordánovýma a pak zavřel Orla v Almě, odkud vyhnal všechnu tu chátru. Utíkali, jako když krysy vyplaší chřestýš.“

„Ty lžeš!“ Sparrova tvář se proměnila v zlověstnou masku.

„Ne, nelžu. Hoppy zabil dva muže u Stříbrného potoka. Pojede tudy zpátky a chystá se na tebe. Jordánovi jsou v bezpečí v Almě.“

Avery Sparr zklamaně zíral na své velké dlaně. Tak tohle je konec! Ne, ještě zbývá jedna věc. Mohl by zabít Sopera a pak odehnat dobytek pryč, rovnou přes hranice. Stejně je zloděj dobytka, takže co!

Ano, ale ještě jednu věc by mohl udělat. Měl by zabít Hopalonga Cassidyho, původce jeho problémů. Ano, přesně tohle udělá! A udělá to hned zítra!

***

Kapitola 13

*

KREV NA SNĚHU.

Když mohl Sparrův pistolník vyrazit s pomocí vypůjčených koní směrem na západ, proč by nemohl Hopalong jet stejným způsobem i na východ. Doktor Benton mu jako první půjčil silného hřebce, který stál až příliš dlouho ve stáji a toužil vyrazit a běžet, co mu síly budou stačit. Cesta vedla kaňonem San Franciska a přes Plazu. Hopalong štval koně a probíjel si cestu přes Kelleyho hory, kde potkal kovboje s čerstvým grošákem, mířícího na jih. Hopalong ho s ním vyměnil a slíbil mu, že ho nechá v Plaza.

Na ranči u Negrita znovu vyměnil koně, tentokrát za rychlého vraníka. Hřebec ho donesl až do Horse Springs. Ve srubu u Negrita se tři hodiny prospal, a tak se vřítil do města brzy ráno, den po té, co vyrazil z Almy.

Před barem nestáli žádní koně a na prázdných ulicích si všiml jen stop z předešlé noci. Bar byl stále ještě otevřen, ale nikdo v něm. Kromě starého Teilheta, který cosi kutil u jednoho stolu. Když Hopalong vešel a pozdravil, zvedl hlavu. Jeho mohutné tělo připomínající hrušku se viditelně roztřáslo při pohledu na Hopalonga ve dveřích. Pak odpověděl na spěšně položenou otázku. „Město je jako vymetený. Zjistili, že by mohli mít potíže. „Kde je Connor?“

„Pryč.“

Teilhet položil ruce na stůl.

„Podívej se, Cassidy, jsem starý chlap. Nezavírej mi bar, ani mi nepal střechu nad hlavou. Vím, jak to vypadá, když jsi v ráži. Nech mě být, ano?“

„Dobře, ale zůstaneš stranou, rozumíš? Jediný náznak, že pomáháš někomu z bandy kolem Sparra, a dostaneš, co ti patří. Jasné?“

Hopalong vzhlédl a přimrazil starého muže pohledem.

„Viděl jsi Mesquita a Johnnyho?“

„Jo. Jsou ve městě. Tam u Matky Bakerové. Zašli k ní na snídani. Jestli jsi ještě nic nepojedl, vaří tam nejlepší jídlo ve městě. Hned naproti. Já tu ještě nemám kuchaře.“

Hopalong vyšel ze dveří a spěšně se rozhlédl ulicí na obě strany. Sníh pomalu a líně padal z ocelového nebe, nikde ani živáčka. Pod tlustou bílou pokrývkou vypadalo město desperátů skoro půvabně. V duchu si však připomněl, že by bylo chyba považovat ho za město lůzy a zločinu. Dobří lidé vždy počtem převáží lumpy a darebáky, jen je o nich míň slyšet a nadělají menší rozruch. Tohle bylo slušné město a zcela jistě ještě bude.

Hopalong nasedl na vraníka a zamířil k vývěsnímu štítu ’Matka Bakerová‘. Vrazil do dveří a první, koho uviděl, byl Mesquite.

Hopalong se zeširoka usmál. „Kde je tvůj parťák?“

„Ale tady sedí, ten zelenáč. Tak trochu mu to tady kolem ukazuju, ale jak se zdá, hned se dostal do problémů.“

Po Mesquitově tváři přeběhl náznak úsměvu. „Nedej na tohohle potrhlýho koňáka, Hoppy. Je naštvanej, protože mi matka Bakerová dala ten největší kus jabkovýho koláče.“

„Koláč k snídani?“ podivil se Hopalong. „Tak do toho jdu. Nikdo nejí divnější jídla než kovbojové, co odjedou z domovskýho ranče, ale jablečný koláč? Tak ten můžu vždycky.“ Pak se koutkem oka podíval na své druhy, „Tak co se tady dělo?“

Pustili se do líčení událostí, nejdříve jeden, pak druhý. Hopalong přikyvoval při vyprávění o kaňonu u Krocaního pramene.

„Něco takovýho jsem si myslel. Soper už tímhle směrem zmizel, ale já jsem neměl čas ani důvod ho sledovat. Ani jsem nevěděl, že tam leží nějaký kaňon. Viděli jste ho, nebo Sparra?“

„Sopera jsme neviděli, co odjel z ranče, ani o Sparrovi nic nevíme. Pojedeš zpátky?“

„Jo, rovnou zpátky.“

Za nimi se otevřely dveře. Hopalong vzhlédl, aby v nich spatřil Johnny Rebba. Rebb se rychle podíval z jednoho na druhého a pak se posadil. Nikdo kromě pozdravu neřekl ani slovo. Rebb potichu snědl své jídlo, pak se protáhl a chystal se odejít.

Hopalong zvedl oči.

„Rebbe, ty jezdíš pro Sparra?“

Pistolník s předkusem na něj pátravě pohlédl. V Hopalongově podvědomí najednou zazněl poplašný alarm. Tenhle muž v odrbané vestě a vetché košili byl zcela chladnokrevný a vyrovnaný. „Jo, jezdím pro něj.“

„Jestli pojedeš zpátky na ranč, řekni mu, že se tam brzy objevím. Může na mě počkat, nebo mi přijet naproti“

„Neboj se, přijede.“

Mesquite Jenkins zvedl oči. „A kam jedeš ty?“

„Kam se mi zachce,“ prohlásil Rebb tiše. „Nikdo mě z tohohle kraje jen tak nevyžene.“

„Uvidíme se na ranči,“ poznamenal Mesquite. „Teď si musím sníst snídani.“

„Uvidíme se,“ odpověděl Johnny Rebb krátce. Otočil se a vyšel ven. Všichni tři si vyměnili významné pohledy.

„Je dost peprnej, to se musí nechat.“ Hopalong se vrátil ke svému jídlu. „V té bandě je pár drsných chlápků. Leven Proctor je chladná hlava, ale dokáže i myslet. Anse Mowry je darebák, zabiják, co tě střelí ze zálohy. Ed Framson, o tom moc nevím, ale řekl bych, že to je taky ničema. Nohsled.“

„Je jich šest nebo osm?“

„Asi tak.“

„Možná bysme s nima měli zatočit tak jako za starých časů. To se bude Red vztekat, až uslyší, jak jsme se tady kousli.“ Johnny se ušklíbl. „A co víc, kdyby tu byl, mohli bysme spolíhat na jeho pušku. Je to ten nejlepší střelec. Dokonce ani Hopalong mu nestačí, a to je co říct.“

Mesquite se uchechtl a podíval se na Hopalonga. „Poslyš, znáš chlápka, co se jmenuje Goff?“

„Potkal jsem ho v Clintonově hospodě. Co s ním?“

„Je v něčem namočenej. Nemůžu přijít na to, do čeho. Teda pokud to není Soperův zvěd. Tuhle mluvil s Leedsem. On a ten jeho kluk přijeli do Horse Springs na jídlo. Jak se zdá, kamarádi v McClellanu ho nemají moc v lásce.“

„Je spojenej se Sparrovou bandou.“

„Jo,“ přikývl Johnny, „ale nám pomohl. Řekl nám, kde jsi a že bys možná potřeboval pomoct na ranči. A když jsme tam tryskem vyrazili, zjistili jsme, že už jsi zase zmizel do hor, jako kdyby ti někdo zapálil trávu pod zadkem.“

Zatímco mluvili, Hopalong promýšlel co nejlépe udělat, aby s bandou definitivně zatočili.

Teď, když měl takové dva střelce, jako jsou Mesquite a Johnny, dva z nejlepších kovbojů, jací kdy bojovali na Západě, situace se změnila. Místo toho, aby jel na ranč sám, bude s sebou mít dva muže, kteří budou naprosto vyrovnanými soupeři proti těm desperádům. Hopalong většinou raději pracoval sám, ale všichni ze staré party byli dobří bojovníci a on dobře věděl, že pokud vstoupí do hry, nemusí jim vykládat co podnikat. S Mesquitem a Johnnym se problémy najednou zjednodušily. Teď už nestačí získat jen ranč zpátky pro Dicka Jordána a pro jeho dceru. Musí je zbavit jakéhokoli ohrožení, a to jak osobního, tak majetkového. Hopalong v duchu odhadoval další aktivity Averyho Sparra. Zatímco v hlavě probíral všechny okolnosti, nevědomky pokýval hlavou.

„Podívej se na Hoppyho,“ ozval se Johnny. „Určitě už vymýšlí nějaký čertoviny proti Sparrovi.“

„Víc než to,“ přidal se s úsměvem Mesquite. „Ale jestli tu budeš dál sedět a přikyvovat, budu si za chvíli myslet, že usínáš. Abys nenakazil i Johnnyho.“

„Usínat?“ vykřikl Johnny. „Cože, ty jeden smradlavý skunku? Nikdo nespí tak málo jako já. Nikdo!“

„Představte si,“ vložil se do jejich hašteření Hopalong, „že jste zloděj dobytka, který se pokusil ukrást ranč a nevyšlo vám to. Víte, že vás vyženou. Co uděláte?“

Mesquite se zamyslel: „Asi bych sebral všechen dobytek a vyrazil bych na hranice.“

„Bohužel. Vůbec se mi to nechce připouštět,“ pokýval hlavou Johnny, „ale tak to asi bude.“

„Přemýšlel jsem o tom a domnívám se, že náš kamarád Sparr má v hlavě několik věcí, které by chtěl udělat. Chce ty krávy. A taky chce můj skalp. A možná ještě jeden nebo dva. Vzpomeňte si na ty čtyři darebáky v kaňonu. To podle mě nebyli jeho chlapi. A jestli ne, tak patřili k Soperovi.“

„Vy jste viděli Sopera, jak míří tím směrem, a pak jste ho tam sledovali. Lhal Sparrovi o tom, jak dlouho byl pryč z Horse Springs, což znamená, že se tam musel s těma gaunerama zastavit. Jinejma slovama, Soper hraje na obě strany.“

„Tak nám to taky přišlo,“ souhlasil Johnny. „Myslíš, že po něm Sparr půjde?“

„Určitě. Vsadil bych na to sedlo,“ vykřikl Mesquite. „Možná by nebyl špatný nápad dostat se na jeho stopu a počkat tam.“

„Teď je čas, abysme se všichni pohnuli.“ Hopalong vstal a vyrazil ke dveřím. „Jdeme!“

Peníze nechali na baru a vyšli ven ke svým koním. Na zemi ležela spousta sněhu, ale vzduch byl teplý. Přesto počasí slibovalo chlad a zimu, a tak jejich první kroky směřovaly do obchodu, kde si všichni koupili teplý kabát podšitý beraní kůží a rukavice. Hopalong si doplnil zásobu střeliva pro svoji čtyřiačtyřicítku, stejně tak jako Mesquite. Johnny pečlivě nahradil všechny střely, které vypálil do mužů v kaňonu u Krocaního pramene.

S vědomím nadcházející bitvy a nedostatkem času v zádech Hopalong směřoval přímo přes pláň, směrem ke Kojoti hoře a k průsmyku. Černý hřebec byl dobrý kůň a po odpočinku vyrazil hbitě na cestu, Mesquite a Johnny mu jeli po boku. Tři páry očí sledovaly krajinu od strmých svahů hor až po nekonečné rovné pláně, pokryté sněhem.

Ani na ranči se věci nedostaly do starých kolejí. Avery Sparr se vrátil v zuřivé náladě. Framson, Byrn Lydon, Leven Proctor a Šošon okamžitě vyrazili a začali shánět dobytek. Všichni ve skrytu duše cítili radost. Byli to muži bez velké obrazotvornosti, pro něž byla myšlenka na uloupení celého ranče až příliš veliká. Teď, když ji Sparr opustil, cítili se všichni mnohem lépe. Loupení dobytka rozuměli a všichni dokázali přiložit ruku k dílu, když bylo třeba.

Věděli, kde najít dobytek, a tak během několika hodin shromáždili stádo o několika stech hlavách. S těmi měli vyrazit nejdříve na jih a pak k brodu přes řeku Gila. Jestli se jim podaří to stádo dopravit do Mexika, mohli by si vydělat pěknou sumu. Byl to však Anse Mowry, který vyslovil jinou myšlenku.

„Ten Cassidy by měl přijet zaplatit dluh, ne?“ zeptal se najednou. „Neříkal Bizko něco o patnácti tisících dolarů?“

Avery Sparr pomalu otočil hlavou. „Jo,“ přikývl zamyšleně „měl by. Ale co když je už zaplatil Jordánovi?“

„Možná, ale o tom pochybuju.“ Mowry se prohnaně zasmál. „Patnáct tisíc dolarů, to není málo, Sparre.“

Vysoký pistolník přikývl. „Patnáct tisíc!“ zamumlal. To je hodně peněz. Je to dost peněz, aby mohl zapomenout na prohru, kterou tady utrpěl. A taky chtěl dostat Cassidyho. Začal přemýšlet.

Hopalong Cassidy se vrátí na ranč. Určitě sem přijede. Předtím sice plánoval, že si s ním poradí sám, ale jinou možnost neuvažoval. Ne, věci se musí udělat pořádně. Připravit past a vlákat ho do ní. V duchu počítal muže, kteří mu byli k ruce, a začal přemýšlet o jejich rozmístění. Zatímco nad tím dumal, v duši se mu rozhostil příjemný pocit zadostiučinění.

Tentokrát Cassidyho dostane a odežene všechen dobytek, aniž by mu někdo zabránil. Hopalong mu zkazil jeho plány a zaplatí za to.

Plán, který vymyslel, byl dobrý. Prostý. Jakmile střelec vjede do dvora na ranči, bude po něm. Bez ohledu, ze které strany se objeví, všude na něj budou mířit pušky. „Tak jak se ti to líbí, Ansi?“ zeptal se spokojeně.

„Skvělý!“ Mowryho oči zasvítily radostí. „Jednu jedinou věc bych si přál. Jestli potom bude ještě na živu, rád bych mu vpálil poslední kulku! A rád bych, aby to věděl!“

O hodinu později Avery Sparr shromáždil muže kolem sebe a vysvětlil jim potichu celý plán. Každého z nich pověřil úkolem. Zatímco mluvil, o několik metrů dál vykládal Leeds z vozu zásoby, zakoupené před několika dny. Mexická kuchařka na něj dohlížela. Kousek od nich opravoval mladý Billy Leeds postroj. Když zamířil do kovárny, aby tam našel děrovadlo, kterým by udělal do kůže otvor, prošel kolem rohu domu a zaslechl několik slov. Zastavil se, pak udělal ještě pár kroků pod stříšku, aby ho neviděli, tiše naslouchal hovoru a pak zase pokračoval v chůzi. Když se vrátil, uvnitř mu všechno vřelo vzrušením.

Kdyby teď odjel, jen by upoutal pozornost, a to nejen ke své osobě, ale i na svého otce. Přesně to však nechtěl. Jediné, po čem teď toužil, bylo varovat muže, který onoho dne na břehu řeky Canadian zabil Apače, jež je ohrožovali.

Vrtěl sebou a neklidně přecházel, až si toho všiml jeho otec. „Co to s tebou k sakru je?“ zavrčel vztekle. „Jestli nemáš co na práci, tak mi poď pomoct s těma krámama.“

Billy popadl krabici a vyrazil s ní ke spíži, zatímco Leeds pozoroval rozcházející se hlouček. Co mají za lubem? Ať už to je cokoli, určitě nic dobrého. Čím rychleji se dostane z ranče, tím lépe, Ale Billyho chování a zakrývané vzrušení dávaly najevo, že chlapce něco trápí. Jakmile vyložili vůz a odtlačili ho ven ze dvora, otočil se k němu.

„Co tě bere, hochu? Máš něco v hlavě, viď.“

Leeds nemluvil příliš přátelsky a Billy se na něho kradmo podíval. Nikdy si nebyl jistý tímto mužem, který mu byl otcem. Byl už dost starý, aby pochopil, proč za noci na ranč přijíždějí muži a co po otci chtějí, ale dokázal také pochopit jeho postoj, protože odmítnout by pro něho znamenalo smrt nebo výprask. Co by se potom změnilo?

„Tahle banda,“ Billy si nebyl jist, zda otec přijme jeho vysvětlení „chtěj zabít Cassidyho. Slyšel jsem je, jak to plánují.“

Leeds se beze slova posadil. Cassidy se objevil, když potřebovali pomoct a na nic se neptal. Nezaváhal. „Ty víš, co chystají?“

„Slyšel jsem je.“

„Určitě už brzy přijedou,“ pokýval hlavou Leeds. „Pochybuju, že by přijeli od Indiánského potoka, ale možná že jo. Zastavíme se u srubu na pastvinách a já ti chytím koně. Vyrazíš jako blesk k tomu vrcholku na západ od Cooneyho napajedla. Odtud uvidíš na všechny tři cesty. A až je zahlídneš – a budeš si jistý, že to jsou oni – pojedeš jako blázen a doženeš je. Ale dej si pozor, abys na ně nevybafl ze zálohy. Na nikoho z nich Jinak bys mohl mít břicho plný olova.“

„A jak je odtamtud uvidím?“ protestoval Billy. „Je to moc daleko!“

„S tímhle ne!“

Leeds zpod sedla vytáhl námořní dalekohled.

„Sparr mi ho nechal, abych pozoroval jezdce, kteří by potřebovali rychlé koně a abych je mohl připravit. Teď bude konečně užitečný. Ale dej si pozor, hochu, na chlapy od Sparra. Ti budou střílet bez váhání.“

Jak se v zemi plání a dobytka šíří novinky? Lidé se to snažili vysvětlit termínem „šuškanda“. To znamená, že jeden řekne zprávu druhému, ten zase dalšímu a každý z nich ještě dalším, až se šíří ústy tisíců lidí. Možná je to správné vysvětlení, možná ne, ale všechny země dalekých obzorů, ať už to je savana jižní Afriky, australská buš či amazonská džungle, ji znají. Jakmile někdo něco ví, pak už to vědí všichni. Do všech, i do těch nejzapadlejších a nejskrytějších míst, se zprávy dostanou. A někdy to ani nejsou zprávy, jen pocit čehosi hrozivého a nebezpečného, co nadchází.

Brzy se po celém kraji rozšířily historky o tom, co stalo v Almě, v Horse Springs a na ranči Kulaté J. Jak se sem dostaly tak rychle, to nikdo netušil, ale Sim Thatcher věděl o všem. Toho dne shromáždil svoje muže se slovy: „Jestli bude Hopalong potřebovat pomoct, poskytneme mu ji.“

„Z toho, co jsem slyšel,“ ozval se starý honák, „nemyslím, že by ji potřeboval. Ani ti dva vlci, co mu pomáhají.“

Alma dál zůstávala v poklidu. Horse Springs také. Goff už zmizel ze svého úkrytu v Cliftonově hospodě. Kam, to nikdo nevěděl.

V chatě, ve které Hopalong přinutil strážného, aby mu uvařil večeři, zastihl Arnold Soper Johnnyho Rebba. „No konečně!“ vydechl Soper. „Naháním tě celou věčnost.“

Rebb se na něho beze slova podíval. Soper se mu nikdy nelíbil a nikdy mu nevěřil. Johnny Rebb se narodil ve špatném čase. Splňoval dokonale představy o sluhovi ze starých feudálních dob, kdy středověké Evropě vládly hrady a muži v brnění. Nechyběla mu odvaha. A ještě jiná vlastnost ze starých časů – loajalita. Té měl Johnny Rebb nadmíru. Dokonce i v nesprávný čas ke špatnému muži.

Pro Johnnyho Rebba nebyl podstatný důvod. Pro Johnnyho Rebba byl důležitý člověk. Rozený nohsled, přívrženec svého pána.

Avery Sparr, bez ohledu na vrozenou krutost a ochotu zabíjet, dokázal projevit i podivnou štědrost a velkorysost. Kdysi bezmyšlenkovitě a samozřejmě pomohl vysílenému výrostkovi, který se na pláních objevil v námořnickém obleku. Nakrmil ho. Dal mu koně (kradeného), sedlo (taktéž), revolver (jeho původní majitel tasil příliš pomalu) a několik dolarů. Sparr pak šel svou cestou a Johnny Rebb se dal dohromady se starým muže, který sbíral bizoní kosti. Při lovu se Johnny cvičil ve střelbě. Přirozená obratnost spolu s neobyčejně rychlýma rukama, očima a hodinami tréninku vytvořily skvělého střelce.

Starý muž o jeho rychlosti netušil. Vždy slyšel jen střelbu a nic neviděl. Johnny Rebb získal sebevědomí. Když prodali kosti a sezóna skončila, staroch se ho pokusil ošidit. Slovo dalo slovo a špatná slova vedou ke zbraním. Starý parťák najednou umíral, ani nevěděl jak, protože ani nestačil vytasit zbraň.

Právo a pořádek byly v tomto kraji ještě nové pojmy, ale někteří si je vzali za své. Šerif přišel Johnnyho zatknout. Jeho nástupce už byl citlivější, a tak Rebb opustil město, až se mu zachtělo. V následujících letech pěti mužům došly argumenty, a jejich konečný počet se ustálil na sedmi. Nikdo z nich ani nestačil vytáhnout zbraň z pouzdra. Pak se znovu setkal s Averym Sparrem.

Potkal ho právě v okamžiku, kdy Avery vykrádal banku. Poznal ho, ačkoli měl na obličeji masku, a když byli jeho společníci zabiti, připojil se k němu a společně s ním pak po přestřelce odjel z města. Když Sparrovi řekl kdo je, ten si na něho vzpomněl a pochopil, jakou neocenitelnou věrnost s ním získal. Od toho okamžiku stáli při sobě a chránili se navzájem při všech krutých bitvách a přestřelkách.

O tom však Soper nic nevěděl. A možná, že by na to i nedbal. Jako vzdělaný, prohnaný a chytrý muž považoval každého za uplatitelného. A bohužel se domníval, že cena člověka není právě vysoká. Co se týče vztahů a morálky, byl Arnold Soper poněkud krátkozraký.

„Tohle divadlo je už skoro u konce,“ začal opatrně a zapálil si dlouhý černý doutník. „Vyženou nás. Teda hlavně Sparra.“

Johnny Rebb pohnul nohama, ale nic neříkal.

„Všichni už vědí, že vypadl ze sedla. Nadělal si příliš mnoho nepřátel. Ani já ho nezachráním.“

„Cassidy a jeho kamarádíčci se brzo objeví na ranči. Možná ho zabijou a možná taky ne. Nehledě na to, rozhodně nebude konec všem problémům. Jenom začátek. Avery Sparr se pokoušel o tvrdou cestu a ta nefungovala. Jen jediný člověk teď může ranč získat. Jen jeden.“

„Ty?“

Johnny Rebb se na něho podíval. Kromě vrozené loajality mu byla také dána podezřívavost a objektem jeho podezření už dlouhou dobu byl právě Arnold Soper. Rebb ho jednou sledoval. Věděl o mužích v kaňonu, ale čekal, jak se situace vyvine. Také věděl o tajné dohodě mezi Goffem a Soperem.

„Přesně tak. Já jsem jediný, kdo může ten ranč získat a může ho vést. Jsem schopný ho získat legálně. Celou dobu jsem na tom pracoval. Ale potřebuju šikovnýho chlapa, kdo by mi pomohl ten ranč vést. Jak víš, já nejsem člověk od krav. Co se týče obchodu, tam jsem doma, ale nevím nic o tom, jak chovat krávy nebo mít co nejvíc telat. Ty jo.“

Johnny Rebb si přehodil nohu přes nohu. Tušil, co přijde, a byl na to připraven. Teď ještě čekal, aby muže před sebou vyslechl.

„Potřebuju tě, Johnny. Spolu můžeme vydělat peníze. Spolu zbohatneme. Ty se můžeš stát partnerem a kolem jsou prázdné pozemky. Můžeme dosáhnout až k ranči Sima Thatchera. Můžeme pracovat spolu.“

„Jo.“ Pokýval hlavou Rebb. „Možná. A co mám udělat?“ Utrhl stéblo tmavé suché trávy. „Jak do toho zapadám?“

„Můžeme dostat tenhle ranč, Johnny, ale na cestě stojí pár chlapů. Jedním z nich je Cassidy.“

Rebb vzhlédl.

„A ty další?“

„Avery Sparr.“

Johnny Rebb pomalu žvýkal konec stébla. Ani na okamžik ho nenapadlo, aby o myšlence na vraždu Averyho Sparra uvažoval. Přemýšlel jen, jaký blázen byl Sparr, když se spojil s takovým chlapem, jako je Soper. Takovým se nedá věřit. Odplivl si a pak odpověděl: „Ne.“

Soper se zastavil uprostřed kroku. Nejdříve ho odpověď zaskočila, pak rozlítila. Překvapila, protože nedokázal pochopit, že by mohl někdo být tak krátkozraký a neviděl výhody být s ním ve spojení. Vzteklý, protože Johnny Rebb byl skutečně jeho poslední šance. Nemohl se Sparrovi postavit tváří v tvář. Pokud by se Sparr dál pokoušel o ranč, asi by se i odhodlal. Soper však netušil, že se Sparr rozhodl.

„Ne?“ vyhrkl. „Co tím myslíš? Tohle je tvoje životní šance, Rebbe! Možnost, jak si vydělat peníze a jak si zajistit postavení ve společnosti! Možnost, jak být bohatší a bohatší, leží před tebou a stačí ji jen zvednout. Sparr ji nechal ležet. Nám se to může podařit. Mně a tobě. A ty mi tady tvrdíš, že nechceš?“

„Nechci.“ Johnny Rebb se zvedl. „A co se týče tebe,“ prohlásil nenuceně s očima upřenýma na Sopera. „O tobě si myslím, že jsi kojot, co má dvě tváře. Chováš se jako krysa. Jak ke mně, tak ke Sparrovi. Už nejsi chlap. Jsi zrádce. Krysa.“

S opovržením si odplivl k Soperovým nohám, pak se otočil a kráčel ke svému koni.

To už bylo příliš. Konečný zmar jeho plánů, spojený s ponížením od muže, kterým ve skrytu pohrdal, byl příliš i pro něho, pro Sopera. Sám sice nenáviděl násilí, ale teď dal průchod svému vzteku a sáhl do kapsy pro derringer. Nikdo u něj nikdy zbraň neviděl a on sám držel skutečnost, že ji má, v tajnosti.

Teď ji však vytáhl a natáhl kohoutek.

Kohoutek cvakl. Na nervy napnutého, vždy připraveného pistolníka však zapůsobil jako elektrický šok.

V jediném okamžiku se Johnny otočil a ještě uprostřed pohybu tasil. A jakmile tasil, vypálil.

Soperovi střela ze čtyřiačtyřicítky vyrazila dech. Udělal krok a zalapal naprázdno. Nechápal, co se děje. Na okamžik si myslel, že mu v ruce vybuchla jeho vlastní pistole. Stále ji však svíral v ruce nataženou, pak se však podíval nahoru. Z revolveru Johnny Rebba se kouřilo. Soper se na něj překvapeně zadíval. Pak mu pistole vyklouzla z ruky a upadla na sníh. Sledoval ji očima. Poté zahlédl ještě něco dalšího. Na sněhu uviděl krev.

Svoji krev!

V ten okamžik pochopil. S poznáním přišel i strach ze smrti. Strach, který se změnil ve výkřik. V polovině se zlomil. Arnold Soper netušil, že už nevykřikne vše, co chtěl. Nevěděl už ani, že vykřikl. Nevěděl už nic a už nikdy nic víc vědět nebude. Arnold Soper zemřel.

Johnny Rebb nasedl na koně, ještě jednou se podíval na tělo. Pak prudce vyrazil směrem k ranči. Znovu to vypadalo na sníh.

***

Kapitola 14

*

JOHNNY REBB SI VOLÍ CESTU.

Hopalong si ještě před odjezdem dal načas s holením a s koupelí, takže se teď cítil mnohem lépe. Jeden z jeho příznivců, přátelský a poctivý muž z Horse Springs, mu půjčil dobrého koně, hnědáka. Tohle byla země, která měla ráda dobré koně a kde se jim dařilo. Jel beze slova, jen stále očima pozoroval krajinu před sebou neklidnýma očima. Až příliš dobře si uvědomoval nebezpečí, které se v na první pohled nevinné krajině mohou skrývat.

„Možná bysme měli zajet za Thatcherem,“ navrhl Johnny Nelson. „Určitě by se rád přidal.“

Mesquite se na něj znechuceně podíval. „Ty chceš jet za Thatcherem? Co se mě týče, já mám rande s Johnnym Rebbem. Říkali, že to je pěkný ničema.“

„Darebák,“ přikývl Johnny. „Na to dám krk. A taky na to vypadá.“

„Člověk na scestí,“ ujistil je Hopalong. „Už jsem s ním mluvil, ale co jsem slyšel, je to Sparrovo eso v rukávě.“

„Myslíš, že tam dole najdeme Sopera?“

„Možná. Bude se tu motat někde kolem. Necháme to na něm, ať si zatím poradí sám.“

„Hoppy,“ Johnny pokývl směrem nalevo, „někdo tu před nedávnem hnal dobytek.“

Cassidy studoval okraj cesty, pak sesedl, aby se mohl ještě lépe podívat. „Jo. Možná tak dvacet kusů. Směrem na jih.“

„Vypadá to, jako kdyby začal velký úklid.“ Jestli Sparrovi muži honí dobytek, tak jich na ranči mohlo zůstat jen pár. Hopalong, jak se zdálo, sdílel myšlenku, která je napadla, a prudce vyrazil kupředu. Oba dva s ním drželi krok.

Právě, když projížděli podhůřím Černých hor, Hopalongovy oči zachytily záblesk světla. Rychle se tím směrem podíval, ale bylo to až příliš daleko, aby k nim někdo dostřelil. Až nahoře na pláni, asi tři míle daleko. „Někdo se na nás dívá dalekohledem,“ oznámil svým společníkům.

„Tak ať se dívá,“ Nelson pokrčil rameny a začal si balit cigaretu. „Aspoň vědí, že přijíždíme.“

O několik minut později postřehl Hopalong pohyb rychle se ženoucího koně. „To je směšné! On jede přímo k nám!“

Pokračovali v jízdě, tentokrát však nemluvili, jen čekali. Když se jezdec přiblížil, viděli, že to je chlapec, hubený kluk ve věku asi čtrnácti let. Pak ho Hopalong poznal. „Ahoj, Bille!“ zavolal na něj a zastavil. „Kam jedeš tak rychle?“

„Čekal jsem na vás!“ vyhrkl chlapec vzrušeně. „Ten darebák Sparr na tebe chystá léčku! Je jich šest nebo osm, všichni ostří hoši, všichni jsou rozestavení a připravení. Až přijedeš na ranč, nikdo nebude v dohledu, jen Sparr, ale v baráku budou chlapi. V kovárně, ve špižírně a taky v domě. Všichni s puškama a koltama. V okamžiku, kdy jim Sparr dá znamení, na tebe začnou střílet. Rozmístili se a čekají na tebe. Otec říkal, že bys to měl raděj vzdát a jestli chceš Sparra dostat, počkat si na něj jinde.“

„Díky, Billy.“ Hopalong se zahleděl zamyšleně za horizont, pak se podíval zpátky na hocha. „Kolik jich je v domě?“

„Dva. Proctor s jedním z Gleasonů. Šošon s druhým Gleasonem budou v kovárně, Anse Mowry ve špižírně a Ed Framson v ohradě. Lydon čeká v baráku.“

„A co Johnny Rebb?“ zeptal se Hopalong.

„Netuším. Ten tam nebyl, když se to plánovalo.“

Hopalong pobídl znovu koně, aby pomalu kráčel kupředu, v duchu si však při jízdě opakoval rozestavení budov na ranči. Stejně tak jako ve zbytku této apačské země tvořily budovy malou pevnost, i když ne tak sevřenou a kompaktní jako na ranči Sima Thatchera.

Velký starý dřevěný dům stál proti ubytovně pro honáky. Vedle ní byla kovárna a k samotné hlavní budově se tiskla špižírna, v níž se uchovávaly přebytečné zásoby a jídlo. Kolmo na ně se tyčila stodola, velká budova s obrovskou půdou na ukládání sena. Za ní ohrady.

Opačná strana obdélníku se otevírala k bludišti skalek a keřů, odkud bylo možno přehlédnout celý dvůr a získat skvělou pozici, a to ať už pro obránce ranče či pro útočníky.

A do tohoto sevřeného prostoru má Hopalong Cassidy vjet, jak už to udělal při své první návštěvě. Jenže ať už přijede ze kterékoli strany, dokonce i zpoza stromů, okamžitě se dostane na mušku celého kruhu pušek v rukou mužů, kteří přísahali, že ho zabijí.

Myšlenka na útěk mu však ani na okamžik nepřišla na rozum. Hoppy byl nechvalně známý svou tvrdohlavostí. Odmítal připustit, že by nedokončil to, oč se od počátku snažil. Jeho mozek teď vymýšlel další postup. „Radši bys měl odtud zmizet, Billy,“ navrhl mu Hopalong. „Není důvod, proč by tě s námi měli vidět. Od teď už je to náš problém.“

Jakmile hoch odjel, Hopalong několik minut mlčel a pak poznamenal: „Vypadá to, že máme dobrou šanci zlikvidovat celou tu sebranku.“

„Taky si myslím,“ připojil se Mesquite. „A to, že \sou tak rozházený, je jenom výhoda.“

„Proč myslíš?“ oponoval Johnny. „Přece nemůžeme střílet na všechny strany!“

„A proč ne?“ pokrčil rameny Hopalong. „Pokud vím, nikdo z nich netuší, že jedete se mnou. Vy budete moje esa v rukávu. Ať už se bude dít cokoli, já vjedu na plácek mezi budovami a ukážu se jim. Vy dva ale uděláte největší kus práce. Vy vykouříte ty skunky z domů, nebo alespoň z některých.“

„Ten chlap na skalách,“ ozval se Mesquite, „to by byla pro Johnny hračka.

„A proč pro mě?“ rozhorlil se Johnny. „Proč já? Proč budu muset zůstat stranou?“

„Ty totiž nejlíp střílíš z pušky,“ nadhodil Mesquite nevinně. „Odstraníš toho chlapa – a pak můžeš pálit, na které okno se ti zachce.“

„A co ty?“ podezřívavě opáčil Nelson. „Kde budeš ty?“

„Tak nejdřív si vezmu na paškál dům. Ty můžeš pokrýt ty budovy naproti.“

„Správně, Mesquite,“ souhlasil Hopalong. „Já si vezmu Sparra a pak špižírnu. Až skončíš v domě, vyřiď Framsona u ohrady.“

Přidali do kroku a na Hopalongovo znamení se rozdělili. Hopalong už teď dokázal rozeznat, že stádo, které Sparrovi muži shromáždili, dosáhlo počtu několika set kusů a ženou ho do východních částí ranče. Zcela jistě plánovali, že nejdříve vyrazí na východ a pak podél silnice North Star na jih do Mexika.

Slunce už vystoupilo vysoko a na sklonku jitra Hopalong zahlédl přes stromy dům a zpomalil. V ústech mu vyschlo a v žaludku se usadil podivný pocit. Věděl, že jakmile vjede do dvora, obehnaného budovami, obklopí ho smrt.

Co když Johnny selže? Nebo Mesquite? Co když se něco nepovede? Pak mu nezbude nic jiného, než si prostřílet cestu z kruhu ven sám. Ať už nad tím přemýšlel, jak chtěl, čeká ho nejtěžší bitva v životě. Už se však rozhodl, že Sparra dostane, jakýmkoli způsobem. Pobídl koně do kroku a pak zapískal. Měl to být signál pro Johnnyho, aby vyrazil proti Gleasonovi, který se usadil na skalách.

V příštím okamžiku však bleskově změnil plán. Způsobil to kůň, jehož by nerad nechal zbytečně zabít kulkami, určenými pro něj. Dojel tedy až k budově a sesedl. Pak obešel roh.

Udusaná země před ním získala načervenalý nádech. I přes značný chlad zůstala okna v baráku pro honáky otevřena. Ze dvora zmizel sníh a držel se jen u stěn budov. Slunce jasně zářilo a odráželo se v oknech. Hopalong Cassidy vystoupil zpoza rohu a zůstal stát na konci dlouhé zastřešené verandy, jež se táhla podél celé budovy.

„Sparre!“ Jeho hlas se zaduněl na prázdném dvoře. „Pojď ven!“

Sparr jako na povel vystoupil ze stodoly.

„Ty po mně toužíš, Cassidy?“

Hopalong zahlédl, jak vysoký pistolník mžourá, aby ho rozeznal proti matné zdi domu, odkud na něj padal stín ze stříšky. Pro Sparra a i pro muže uvnitř domu bude těžší ho zasáhnout, kdyby Mesquite náhodou selhal. Ale Mesquite nikdy neselhal!

„Ale jistě. Slyšel jsem, že mě sháníš, Avery. Říkal jsem si, že bude lepší, když ti to ulehčím a trochu srovnáme skóre.“

„Strkal jsi nos do mých věcí, Cassidy.“ Sparr popošel o několik kroků do otevřeného prostoru. „Pojď ven, abych tě viděl!“

Hopalong Cassidy rychle vyhodnotil situaci. Zjistil, že může klidně vystoupit a stále ještě na něj nebudou moci muži z domu zamířit. Pokud se Ed Framson rychle nepřemístí, bude ho stínit sám Avery Sparr. Lehkým krokem popošel směrem ke Sparrovi. Měřili se navzájem na vzdálenost padesáti metrů. Sparr, snad aby Hopalonga vytáhnul více do dvora, popošel směrem k němu.

Mezitím se Johnny Nelson vyhnul kládám a hnal koně sněhem až k úpatí kopce, na jehož vrcholku měl hlídkovat jeden z bratrů Gleasonových. Sníh, částečně stíněný stromy, tlumil dusot kopyt. Johnny sesedl a vyrazil směrem ke skalkám. Postupoval svižně a jistě, s dychtivostí a vědomím, že musí nebezpečného protivníka zneškodnit, aby měl Hopalong krytá záda. Rychle se vyšplhal po skalkách a až nahoře na kopci zahlédl robustního muže v ovčím kabátě, jak se krčí za balvany.

Rychle udělal další dva kroky, dokud mu pod nohama zakřupal sníh a Gleason ho nezahlédl. Muž s tváří podobnou vlku odložil pušku a vytáhl nůž. Skočil po Johnnym s jasným záměrem ho zabít. Johnny Nelson dobře věděl, že jediný výstřel by vyvolal explozi a přeměnil by celý dvůr v peklo, kde by se hlavním terčem stal Hopalong. O krok ustoupil a jakmile se mu před obličejem objevila ruka s dlouhým nožem, prudce ji uchopil za zápěstí a přehodil muže na hromadu sněhu a listí.

Gleason sice tvrdě dopadl na zem a ztratil nůž, ale okamžitě se vzchopil a znovu vyrazil. Johnny sice nechtěl nic jiného, než zabránit velkému boji tam dole, ale teď se musel bránit sám. Naštěstí byl velký a silný a rád se pral. Rychle k muži přiskočil a pěstí ho zasáhl do brady, až mu vyrazil několik zubů. Pak zamířil znovu, tentokrát na čelist a pěkně z boku. Protivník sklonil hlavu, ale v příštím okamžiku ho zasáhla pěst, pak znovu loket. Nevzdal se, znovu se vrhl na Johnnyho, ale jeho brada narazila na zvednuté koleno.

Prudce klesl k zemi. Johnny Nelson se natáhl pro kámen a pro pušku.

Ve stejném okamžiku, kdy Johnny vyšplhal na skalky, Mesquite došel až k domu. Nikde nenašel žádné dveře otevřené, tak zkusil okna. Všechna byla zavřená, zajištěná zevnitř nebo přimrzlá. V zoufalství už chtěl obejít dům a přejít přes dvůr, když v tom ho zahlédla mexická kuchařka. Rychle přešla k oknu a pokusila se ho otevřít. Nic.

Popadla konvici, která stála na ohni, a nalila horkou vodu na rám a dolní část okna. Mesquite zatlačil a rám vyjel nahoru. Okamžitě se protáhl dovnitř a vklouzl do kuchyně. Protáhl se kolem ženy a spěchal do velkého obývacího pokoje.

Leven Proctor posedával u ohně, pušku v ruce. U okna se choulil druhý Gleason, malý muž s tváří podobnou kryse. „Dejte ty pušky dolů,“ sykl Mesquite, „jinak se rozlučte se životem.“

V ten okamžik se dvůr změnil v hřmící pole. Gleason nedbal varování – a prohrál. Jeho puška se pootočila, jenže v ten okamžik už Mesquite vypálil z obou šestiraňáků. Vylétly z pouzder jediným kouzelnickým chvatem a už v příštím okamžikem chrlily oheň. Mesquite zahlédl přes oheň Proctorovu tvář a postřehl, že si přehodil pušku a chystá se k výstřelu. Ucítil bolest a zavrávoral, ale Leven Proctor už padal na kolena a kašlal krev. Gleason zůstal ležet bez pohnutí u okna. Mesquite se otočil a vyrazil ke dveřím.

Věděl, že musí splnit to, co mu Hopalong určil. Vyrazil směrem k ohradě, kde se Framson nakonec přece jen rozhodl pro jinou palebnou pozici. Pak však zahlédl blížícího se Mesquita. Podíval se na jednu stranu, pak na druhou, ale Mesquite už byl příliš blízko. Rychle po něm vystřelil. Pak ucítil, jak ho kulka škrábla do ramena. V ten okamžik sklonil pušku, odhodil ji a skočil přes ohradu. Mesquite ji oběhl a zamířil mezi kmeny.

Framson klesl k zemi v záchvatu kašle a na prázdno rukama hledal ohradu. Zachytil se rukama vrchní klády, přetáhl se přes a otočil se k Mesquitovi. Ten se zastavil, zeširoka se rozkročil a pozdvihl kolty. Na okamžik se dívali jeden na druhého. Ve studených očích Mesquita Jenkinse zahlédl Ed Framson smrt. Prudce se ušklíbl. V těle cítil horkost kulek, které ho zasáhly.

„Ty zatracenej všiváku!“ zasyčel. „Ty zatracenej všiváku! Já tě zabiju!“

Pak se sesunul z plotu dolů, jako zázrakem se postavil a usmál se.

„Dostal jsi mě, ale nepůjdu sám!“

Pozvedl zbraň, ale Mesquitův rychlý kolt už do něj provrtával smrt. Bušil do něj tak dlouho, dokud neupadl na zem. Mrtev.

Právě v okamžiku, kdy se Mesquite protahoval oknem dovnitř a Johnny bojoval na skalách, Hopalong Cassidy vyšel vstříc Sparrovi. A Avery Sparr, který se nikdy nikoho nebál, najednou cítil, jak se mu v těle rozhostila podivná jistota. Ten opelichaný šedivý klobouk, roztřepané stříbrné vlasy, ledové modré oči, ohnutá ramena, zvláštní chůze honáka krav, jenž kráčí malými kroky – to byl Hopalong Cassidy, zosobněná smrt.

V jediném, jasem prozářeném okamžiku Avery Sparr věděl, že nadešel jeho čas. Věděl, že zemře a že ta jistota sídlila v jeho mysli ještě dříve, než uviděl tohoto muže. Všechny jeho plány selhaly. Jeho velká hra, se kterou si byl tak jist… Nic z toho nevyšlo.

I přes myšlenky, jež se mu honily hlavou, nedal na chladné a ztrhané tváři nic znát. Avery Sparr věděl, že člověk má jen jedinou možnost zemřít. Všechno ostatní může dělat několikrát, mnohokrát, ale umřít jen jedenkrát. A pokud člověk nemohl žít čestně, měl by čestně alespoň zemřít.

Vysoký, zsinalý, zachmuřený se zastavil a pozoroval Hopalonga ze vzdálenosti necelých třiceti metrů, které je oddělovaly. Najednou – tak jak se to u bojujících mužů stává – pocítil k muži, jenž stál proti němu, téměř náklonnost. Alespoň nezemře jako Hickock, kterého bez milosti zastřelil jakýsi hochštapler, nebo ze zálohy a ve tmě jako Billy Kid. Může odejít za jasného slunce a vzít s sebou i Cassidyho.

„Jak se ti to líbí, Cassidy?“ zachraptěl. „Tak uvidíme, jak jsi dobrý.“

Dívali se na sebe. Oba dobře věděli, co cítí ten druhý. Nehledě na to, jak rozdílné jsou životy, pohled a způsob života protivníků, vzniká mezi muži, stojícími v boji proti sobě, pochopení. Takové, jako nyní cítili Hopalong a Sparr. Ten ještě jednou promluvil. Naposledy, ještě než se ozvaly zbraně.

„Víš, hochu, bude příjemné odejít na slunci za zvuků tání prvního sněhu.“

Jeho ruce v ten okamžik sáhly po zbraních a jako na povel revolvery vyštěkly.

Ve chvílích vrcholného napětí, v okamžicích velkých emocí a činů se čas zpomaluje a kroky, jež jinak trvají zlomky sekund, se natahují na dlouhé, dlouhé minuty.

Velké ruce Averyho Sparra poklesly ve známém gestu smrti. Sáhly po pažbách koltů, které měl tak rád, aby už v příštím okamžiku jako blesky opustily pouzdra a zaujaly pozici. Jenže ještě před nimi, v nepostřehnutelně kratším okamžik, vyšlehly výstřely z hlavní Hopalonga Cassidyho.

Když první kulky zasáhly Sparra, jen zavrčel. Tváře se mu propadly do hlubokých děr. Klobouk odletěl kamsi na stranu a v ústech mu zhořklo temnou kouřovou chutí bitvy. A on dál střílel a střílel a střílel!

Ve posledních vteřinách svého života už nedokázal rozlišit, že první kulka, která ho zasáhla, porušila rovnováhu těla, že mu druhá roztrhla levou ruku, roztříštila kost a vytrhla kus masa, jak si hledala cestu ven. Netušil, že revolvery v jeho dlaních pálí do sluncem ozářené země a že jeho tělo sebou trhá doprava a doleva pod dopadem kulek z Cassidyho kouřícího koltu.

Hopalong s bledou tváří přešlapoval kolem vysokého pistolníka jako rychlý boxer kolem pomalejšího soupeře. Obejít a zasáhnout do citlivého místa. Dobře věděl, že dokud v jeho protivníkovi zbude jen jiskřička života, bude bojovat dál jako lev. Možná se to zdá kruté, možná je pálit do raněného soupeře zločin, ale takový je zákon boje na život a na smrt.

Konečně se Hopalong zastavil. Podíval se na soupeře, pak zastrčil kolty do pouzder a zanechal Sparra ležet obličejem k zemi. Otočil se a vyběhl ke špižírně.

Tam už čekal Anse Mowry. Anse, který Hopalonga proklínal a přísahal, že ho zabije. Anse, proslulý svou krutostí a brutalitou, však s překvapením pozoroval, jak snadno Avery Sparr podlehl soupeřovým zbraním. Najednou mu cosi hořkého stouplo do hrdla. Pak zahlédl, jak se Hopalong otáčí a odchází od Sparrova těla k němu. S napůl zvířecím výkřikem se vrhl k oknu. Zapomněl na veškeré své vychloubání, na všechny přísahy i lakotu.

Zacloumal zamrzlým oknem, pak hmátl po židli a uhodil jí do výplně. Sklo se roztříštilo a Mowry se vrhl kupředu, nehledě na skleněné střepy, jež mu drásaly kůži. Jako o závod vyrazil do lesa, s hrdlem plným výkřiků strachu a hrůzy.

Zdravý rozum kamsi vyšuměl a jediná myšlenka nyní ovládla Mowryho smysly. Utéct! Najednou se bezděky ohlédl přes rameno, aby uviděl děsivý obraz Hopalongovy tváře v rozbitém okně. Pak promluvila puška, Mowry se v běhu zlomil a dopadl do sněhu. Jeho pýcha odumřela stejně tak jako strach. Sníh se zbarvil červeně tak jako u desítek jiných mužů.

Z druhých budov se ozvala přestřelka. Hopalong uskočil. Kdesi zaduněla koňská kopyta, pak zvuk odumřel a vzduch naplnilo jen slunce a vůně tajícího sněhu. Hopalong dobil kolt a vyšel na dvůr. Mesquite už přicházel proti němu a kulhal. „Škrábnul mě,“ prohlásil. „A co ty?“

„Nic.“ Pak dodal s obavami: „Kde je Johnny?“

„Tady jsem!“ Johnny Nelson přijížděl ze skalnatého kopce směrem k nim.

„Mowry?“ zeptal se Mesquite.

„Mrtvý.“

„Dva jsem dostal v domě a Framson je taky vyřízenej.“

Johnny Nelson počkal, dokud nechytil dech. „Šošon a ten jeho poskok vzali nohy na ramena, když viděli, jak Sparr padl.“

„A co Lydon? Neměl být naproti?“

„První rána.“

Lydon ještě stále visel na okně. Za ním se hemžil neklidný dobytek.

„Ten druhej chlapík, tam nahoře na skalách. Toho jsem složil, ale vzal na mě nůž. Tak je s ním taky konec.“

Hopalong zvedl klobouk, který mu při přestřelce spadl.

„Jeden pořád chybí? Kde je Johnny Rebb?“

„Možná utekl,“ předpokládal Nelson.

„Ne, ne, ten ne,“ nesouhlasil s ním Mesquite. „Ten by z boje neutíkal.“

Ozval se dusot kopyt. Všichni tři se otočili. Mesquite pozvedl pušku.

„Počkej!“ Hopalong mu strhl hlaveň. „To je Sim Thatcher a jeho lidi!“

Thatcher vjel na dvůr a jeho kůň se lekl těla Averyho Sparra. Rančer se na něho zadíval, pak se otočil k Hopalongovi. „Mrtvý, co? To ty?“

„Jo. Myslím, že dva nebo tři utekli. Ten Šošon a jeden z Gleasonů. A ani stopa po Johnnym Rebbovi.“

„Sime, já teď pojedu do Almy, abych o tom řekl Dickovi. A když už tam budu, vyzvednu tam hnědáka. Je to ten nejlepší horský kůň, na kterým jsem jel. Chci ho.“ Pak se na chvíli odmlčel a ušklíbl se. „Samozřejmě je trochu starý a má moc velký břicho.“

„Já ti dám, ty prohnanej podvodníku!“ Sim Thatcher se usmál. „Tomu koňovi není ani pět a jestli má moc velký břicho, tak já jsem čínský cí sař. Nezačínej ho pomlouvat, jestli ho chceš dostat. Je to jeden z nejlepších koní, co jsem kdy viděl, ale tys mi prokázal velkou službu, Hoppy, a urazil bych se, kdyby sis ho nevzal jako dárek. A už o tom nebudeme nikdy mluvit. Jinak,“ usmál se znovu, „už u mě nikdy nedostaneš ani kousek jablkového koláče!“

Hopalong se podrbal na bradě. Modré oči se vesele blýskaly. „Ten poslední argument mě přesvědčil, Sime. Zcela jistě trvám na koláči!“

Mesquite se podíval na Johnnyho. „Řekl něco o koláči? Jablkovém koláči?“

„Tak nějak mi to připadlo.“ Johnny se zatvářil vážně. „Moc tomu nevěřím, ale v zájmu ověření pravdivosti a skutečnosti předložených faktů bysme měli raději zajít na Thatcherův ranč a provést menší výzkum.“

Hopalong se díval, jak kráčejí ke svým koním. „Jestli můžeš postrádat pár chlapů, možná bys je tu měl nechat. Já vyrazím do Almy. A tyhle dva,“ dodal ještě, „vezmi k sobě. Jestli tihle hoši vynikají v něčem jiném, než je boj, tak je to jídlo.“

Dick Jordán právě seděl na posteli, když do pokoje vešel Hopalong. „Hrom na všechny!“ vykřikl. „Tyhle ženské mě drží zavřenýho jako v kleci! Dávají mi tolik jídla, co by nestačilo ani klukovi, a tvrdí, že by mi mělo bejt líp!“ Podal Hopalongovi ruku na přivítanou. „Jsem tak rád, Hoppy! To, žes přijel, je důkaz o tom, že se situace zlepšila. Aspoň stojíš na vlastních nohou!“

„Přesně tak.“

Hopalong se natáhl pro židli a pokusil se učesat si prsty vlasy. Příliš dobře si uvědomoval Pamelinu přítomnost. Oba Jordánovi ho zasypali otázkami, a tak je zlobil tím, že je zcela ignoroval. „Vypadá to na dobrou zimu, co, Dicku? Pěkný sníh, teď trochu roztál, ale jen dole. Brzo bude pěkná chumelenice a my budeme mít v létě dobrou trávu.“

„K čertu s tebou, Hoppy!“ přerušil ho Dick Jordán. „Přestaň s tím tlacháním! Co se stalo? Kde je Sparr?“

Hopalong se podíval na Pamelu, která se na něho hleděla, rozdychtěná zvědavostí a vzrušením.

„Sparr?“ divil se. „Kdo? Jo, Sparr!“

Pamela se k němu naklonila. Dnes jí slušelo ještě víc než kdy jindy. „Hoppy, přestaň nás zlobit!“

Cassidy se usmál. „Dobře. Není toho moc, co bych vyprávěl. Mesquite a Johnny se trochu pobili u Krocaního pramene.“ Poklidně jim vyprávěl celý příběh a střídmě osvětlil všechny informace.

„Takže ke všemu tomu je teď tvůj ranč zase ve tvých rukou a všichni ti darebáci jsou buď mrtví, nebo za hranicemi.“

„Nezmínil ses o Rebbovi,“ poznamenal Dick. „Co se s ním stalo?“

„Ani vidu, ani slechu. Zmizel, jako kdyby se propadl do země. Chtěl jsem za vámi odjet hned, ale nešlo to. Jeden z Thatcherových hochů našel Sopera. Byl mrtvý, zabitý v chatě u brodu přes West Fork. Podle všeho ho zabil Johnny Rebb. Mesquite ho sledoval podle stop až k chatě, kde se k němu připojil Soper. Zřejmě ho chtěl zabít, protože Rebb se podle stop otočil a odcházel, pak se prudce obrátil. A Soper měl v ruce takovou tu kapesní pistolku.“

„A co Rebb?“

„Vyrazil směrem k ranči, ale zřejmě zaslechl střelbu a viděl, jak přijíždí Sim Thatcher a jeho chlapi. Možná taky narazil na některého z těch darebáků, co utekli. Každopádně se neukázal.“

Venku zářil měsíc tak, jak jen dokáže za jasných zimních nocí. Na ulici už neležel sníh, jen na některých místech, kam nedosáhly sluneční paprsky. Na východě však zářily vysoké štíty Mogollonských hor jako měsíční diamanty. Neuvěřitelné, nádherné.

V prázdném srubu, nedaleko od domu, kde právě Hopalong Cassidy hovořil s Jordánovými, muž přiložil do žhnoucích zarudlých kamen a zavřel dvířka. Pak si nad teplem, sálajícím z kamen, promnul pečlivě prsty. V pokoji, kde seděl, nebyla kromě kamínek ani známka světla. Temnota a prázdnota ještě více zdůrazňovaly opuštěnost domu.

Dům patřil jednomu z mužů, které Hopalong vyhnal z baru U orla. Jediné okno místnosti směřovalo na ulici a poskytovalo dokonalý pohled na dům, kde ležel Dick Jordán a zotavoval se ze své cesty přes hory.

Muž v pokoji potáhl z cigarety, pak ji pečlivě uhasil a posadil se klidně vedle kamen. Čekal s trpělivostí lovce, jenž dychtí po své kořisti. A opravdu – lovec Johnny Rebb čekal, aby zabil Hopalonga Cassidyho.

Nemusel čekat dlouho. Smrt je velmi netrpělivá a obvykle pozemské dráhy lidských tvorů neprodlužuje. Smrt má zcela jistě smysl pro dramatičnost a chápe pravidla očekávání. I proto Johnny už několikrát povstal, pušku připravenou k výstřelu. Nejdříve vyšel ven doktor a pak někdo, kdo přinesl nákup. A pak návštěva. Hopalong si dával na čas.

Hopalong určitě nezůstane přes noc. Johnny Rebb byl rozhodnutý čekat. Celou noc, celý týden, celý měsíc, dokud to bude nutné. Dostatečně se zásobil suchým dřívím.

Dovolil si jen trochu kouře, ale nerozsvěcel žádná světla. I zásoby si přinesl v noci.

Avšak Hopalong Cassidy byl opatrný člověk. Jako bojovník od přírody se naučil, že přežití je otázkou inteligence, předvídavosti a neustálé připravenosti na neočekávané situace. Pamela ho právě vyprovodila ke dveřím. Zastavili se a povídali si.

„Pojedeš zpátky k Buckovi, Hoppy?“ zeptala se.

„Ne.“ Očima přeběhl ulici a zastavil se na opuštěném domě. Na chvíli na něm spočinuly, pak zase pokračovaly dál. „Ne, myslím že ne. Chtěl bych odjet na jih, až dolů k hranicím. Rád bych se tam podíval do jednoho malého města, do nového kraje.“

„Ty se nechceš usadit? Zůstat na jednom místě?“ Položila mu ruku na rukáv. „Proč nezůstaneš tady, Hoppy? Tak nějak – víš, cítím se mnohem líp, když jsi poblíž. A když jsi posledně odjel, tolik se mi stýskalo.“

Hopalong se vyhnul Pameliným očím. V duchu nešťastně konstatoval, že pokud zůstane a odejde až později, bude ještě smutnější.

„Kdo bydlí v tom domě tam dole na ulici? V tom nejvzdálenějším? Skoro až na rohu?“ zeptal se zadumaně.

„V támhletom? Ten je prázdný. Prý tam žil nějaký Frager. Byl to jeden z těch zločinců, co zmizeli jako pára, když jsi zavřel Orla.“

„Aha. A někdo jiný v něm v poslední době nežil?“

„Ne, vůbec ne. Je prázdný. Už dlouho.“

Hopalong Cassidy přikývl a jeho oči se zabodly do temnoty. Sníh na ulici, kde po něm prošlo stovky nohou, zmizel. Ještě stále ležel na několika střechách, ale jen na těch, co neměly vnitřní vytápění. Na střechách domů, kde svítila okna, nebylo po sněhu ani památky. Teplo ohně ho rozpustilo. Na střeše domu, o němž Hopalong mluvil, žádný sníh neležel, ačkoli před vchodem zůstal sníh netknutý, neporušený.

„Asi bych měl jít.“ řekl tiše.

„Vrátíš se?“ zaprosila Pamela něžně.

„Jo, možná.“ Bude lepší, když řekne, že se vrátí. Lepší, než jasně oznámit, že se už neobjeví. Dobře věděl, že by to nefungovalo. Pamela je krásná, ale on je muž, kterého živí jeho zbraně. Zaslouží si lepšího. Možná je do něj trochu zamilovaná, ale to také nedokáže říct s úplnou jistotou. Až zmizí a uplyne trocha času, přijde někdo další.

„Jo,“ přikývl. „Vrátím se, Pam. Potom, až pojedu na jih.“

Rychle sestoupil z verandy. Teď se však soustředil na novou skutečnost.

Na střeše ani stopa po sněhu. Usmál se. Známky po tom, že je dům obýván, zapadaly do událostí, kterými právě prošli. „Takže sbohem, Pam! Řekni Dickovi, že mám ještě nějakou práci tady dole v ulici a pak že hned odjedu.“

V      prvním okamžiku, kdy vystoupil zpod stříšky, postřehl za tmavým oknem v domě, maličký bod světla, jako když někdo náhle uhasí cigaretu. Ale možná si to jen představoval.

Přitáhl si límec beraního kožichu až k uším, ale rukavice si svlékl a zastrčil je do velikých kapes. Pomalu kráčel ulicí. V tu chvíli se dveře opuštěného domu otevřely a do dosud nedotčeného sněhu vstoupil muž. Jeho boty zaskřípaly na bílé pokrývce a pokračovaly dál. Muž měl na sobě těžký bizoní kabát, vepředu rozepnutý.

„Souboj,“ řekl si pro sebe Hopalong. „A bude dost rychiý.“

Johnny Rebb se zastavil a díval se na postavu, jež se k němu blížila.

V      téhle hře bude ten mladší. I přesto je dobrý. Věděl, že je dobrý, ale byl ještě příliš mladý na to, aby znal pravou podstatu přísloví o tom, jak se dlouho se chodí se džbánem pro vodu. Příliš mladý, aby cítil smrt či rozpoznal, že se blíží. Jednoduchý mladý muž s několika málo myšlenkami a jednoduchými touhami. A právě teď chtěl zabít Hopalonga Cassidyho. A právě teď cítil, že ho zabije.

„Nazdar, Cassidy,“ pronesl hlubokým hlasem a čekal.

„Nazdar, Johnny. Čekal jsem tě. Po pravdě jsem věděl, že tu jsi.“

„Jak to?“

Johnny Rebb vypadal překvapeně. Jak to mohl vědět?

„Na střeše není sníh. Ty domy, ve kterých hřejí kamna, nemají na střechách žádný sníh.“

„Jasně, přišel jsi na to! To mě nenapadlo.“ Rebb se usmál. „Jsi chytrý, Hoppy. Je škoda, že musíš jít zrovna tudy. Jenže Sparr mi několikrát prokázal laskavost.“

„Prokaž jednu sám sobě, hochu,“ navrhl najednou Hopalong. „Vzdej to a zmiz! Měl jsi štěstí. Vyhnul ses těžkému boji, tak využij svého štěstí a jeď někam jinam. Začni chovat krávy, kup si ranč. Tohle zabíjení tě nedovede nikam.“

„Moc mluvíš, Cassidy. Ti, kdo moc mluví, se obvykle bojí.“

Hopalong se hořce ušklíbl. „Tentokrát ne, hochu. Jen se netěším na to, co se stane.“

Pravá ruka Johnnyho Rebba zlehka uchopila okraj kabátu, jen několik centi metrů od pouzdra se zbraní. „Je mi líto, Hopalongu!“

Hbitě se pootočil v bocích, až prudký pohyb vymrštil zbraň – měl ji zastrčenou za pasem – přímo do jeho ruky. Natáhl a vypálil. Rychle. Obdivuhodně rychle.

Hopalong, jehož kolt vězel v pouzdře kousek od okraje kabátu, byl o něco pomalejší. O maličký časový interval, způsobený odlišnou pozicí zbraně a okrajem kabátu. Johnny Rebb vypálil první. Možná až příliš rychle.

Nedokázal se ještě naučit to, co musí vědět ti, kteří chtějí přežít. Skutečnost, že jediný okamžik před tím, než natáhnete kohoutek, se může stát jediným rozdílem mezi životem a smrtí. Kulka z Rebbovy zbraně rozpárala tlustý kožich na Hopalongově rameni. Druhá kulka prošla silným záhybem jen pár centi metrů od Hopalongova srdce, ale vůbec se nedotkla jeho těla.

Protivníkova zbraň už vylétla k boku. Vypálil. Jen jednou. Zamířil na lesknoucí se přezku na Rebbově opasku. Olověná střela zasáhla její roh a nadzvedla se nahoru.

Hopalong vykročil k zasaženému. Rebb se na něj díval a v očích se mu odrážela hořkost a překvapení. „Neměl jsi tu přezku tak leštit, hochu,“ pokýval hlavou Hopalong. „Až moc dobrý cíl.“

Objevili se lidé a spěchali k nim. Pamela by mohla být mezi nimi. Ustoupil od umírajícího, pak si připomněl, že ještě nevyzvedl hnědáka.

„Až se objeví Pamela Jordánová,“ prohodil k okounějícímu muži, „řekněte jí, že Cassidy je v pořádku. Musí jenom zajet k jednomu chlápkovi kvůli koni.“

***

DOSLOV BEAU L’AMOURA.

*

Můj otec byl Tex Burns. Bohužel již není mezi námi a podle mého názoru nastal čas, abychom přestali jeho autorství popírat. Jsem přesvědčen, že Tex nikdy neudělal nic, za co by se měl stydět, jen přišel o své iluze. Nicméně, u nás doma byl Tex Burns nežádoucí osobou.

Na jaře a na podzim roku 1950 napsal Louis L’Amour tento a ještě tři další romány o Hopalongovi Cassidym. Použil pseudonym Tex Burns a pracoval na zakázce nakladatelství Doubleday’s Double D Western. Zloději z West Fork, Cesta k Sedmi borovicím, Jezdci z High Rocku a Ztracený ranč se staly prvními romány, které kdy publikoval.

Po následujících třicet osm let však neustále popíral, že by je napsal.

Když se ho někdo zeptal, vždy tvrdil, že nikdy nenapsal nic o Hopalongovi Cassidym a že se nikdy nevydával za Texe Burnse. Na autogramiádách odmítal podepisovat knihy o Hopalongovi, které občas fanouškové přinášeli. A celé ty roky se bál, že knihy, které se tolik snažil ignorovat, budou znovu vydány a znovu se dostanou mezi čtenáře.

Poprvé jsem o této situaci slyšel, když mi bylo jedenáct. Otec se právě vrátil z rozhlasu, kde účinkoval v pořadu, do nějž mohli volat i posluchači. Posadil se ke stolu a bručel si pod vousy cosi, jak moc by si přál, aby se ho už konečně přestali ptát na Hopalonga Cassidyho.

Zeptal jsem se ho, o co jde, a on se podíval na maminku (takový ten pohled, když se děti ozvou a řeknou něco nevhodného či nepříjemného). Položil vidličku a pak povídá: „Před dávnými časy jsem napsal nějaké knížky. Napsal jsem je kvůli penězům a pod cizím jménem. A teď, když se mě lidi ptají, jestli jsou moje, říkám ne.“

„Ale tys je přece napsal, že ano?“ ptal jsem se znovu. Znělo to jako tajemství, což je pro dítě velmi důležité.

„Ano,“ povzdechl si.

„A když se tě lidi ptají, jestli jsi je napsal, říkáš ne? Ty lžeš?“

„Jen jsem je napsal na zakázku. Nejsou to moje knížky.“ Narazil jsem na strunu, kterou děti umějí tak dobře najít. Rodičovský paradox. Aby byl otec ’dobrým rodičem‘, říkal často, že děti nemají lhát, že lhaní není správné. Všichni samozřejmě lžou. Otázkou samozřejmě je, jak často a do jaké míry si překroutí a upraví pravdu. Skutečnost až příliš složitá pro mnoho dětí… I pro některé dospělé.

„Ale tak proč jim neřekneš pravdu?“ zeptal jsem se. Jako dítě jsem vždy podezříval dospělé, že mají svá pravidla, která si vytvořili sami pro sebe. Jako všechny děti jsem nacházel spoustu příležitostí lhát. Když se dospělí ptali, ’Kdo to rozbil?‘, poslední, co mě napadalo říct, byl skutečný průběh událostí. Ale chápal jsem, že existuje lhaní, pro které je důvod.

„Beau,“ řekl otec, „nezajímám se o ty knížky a nestarám se ani o celou situaci. Ty knížky nemají nic společného s tím, co dělám nyní. Souhlasili, že je napíšu, ale pak se vrátili zpátky ke svému obchodu.“

„Ale tys je opravdu napsal!“ protestoval jsem. Otec řekl něco, aby mě umlčel, a pokračovali jsme v jídle. Teď, po dvaceti letech, ho velmi dobře chápu. V určitém okamžiku začal lidem tvrdit, že ty čtyři románu o Hopalongovi Cassidym, které napsal, nejsou jeho. A pak musel lhát, aby lež nevyšla najevo… a aby ho lidé nemohli přistihnout při lži. A navíc si myslím, že když jste otec, jediné, co nechcete, je, aby vás syn přistihl při lži. Snažíte se ho ochránit.

V následujících letech se postava Hopalonga Cassidyho pomalu vytrácela a Louis L’Amour se stával stále známějším a známějším. L’Amourovy knihy se prodávaly v milionech výtisků, zatímco romány o kovbojovi – hrdinovi zmizely z regálů knihkupectví. Kina, v nichž se ve filmech objevoval černě oblečený Billy Boyd, se změnily na striptýzové bary. A nakonec, po letech prvních televizních vysílání a dekádě návratu zmizel Hopalong Cassidy i z televize. L’Amourovy příznivci se přesto příležitostně ptali na onu otázku.

A měli dobrý důvod. Existovaly určité důkazy o otcově autorství. Souhrou náhod se přihodilo, že v jednom z autorských formulářů stálo „Autor: Louis L’Amour“ ne „Tex Burns“. Vláda Spojených států věděla, kdo ty knihy napsal a kdokoli si tyto informace mohl zkontrolovat. Jenže otec to stále popíral.

Popíral své autorství až do své smrti. Když mateřská společnost Bantam získala Doubleday, nakladatelství, které vlastnilo právě na Cassidyho knihy, ulevilo se mu. Bantam teď mohl navždy zablokovat vydávání nenáviděných knih. Jak jsem rostl, pochopil jsem, že nikdy nezískám úplnou odpověď a přestal jsem se ptát.

Po otcově smrti jsem objevil část korespondence s editory časopisu Hopalonga Cassidyho. Četl jsem Zloděje od West Fork a Ztracený ranč (první a poslední román o Cassidym) a začal jsem si sám pro sebe skládat vlastní verzi, proč nemohl připustit, že tyto knihy napsal.

Příběh asi takový.

Někdy mezi lety 1906 a 1908 (zcela náhodou rok, kdy se narodil můj otec) Clarence E. Mulford napsal do časopisu soubor povídek, který pak vydal knižně pod názvem Bar 20. Zaznamenal dobrodružství Bucka Peterse, předáka texaského ranče, a ostatních. Včetně drsného zrzavého honáka, jménem Bill Cassidy. Poté, co ho kulka zranila do stehna, dostal přezdívku Hopalong. Peters nakonec opustil ranč, aby si pořídil svůj vlastní v Montaně, a Hopalong se stal předákem místo něho.

V průběhu své kariéry (přibližně 1906 – 1940) napsal Mulford více než dvacet románů, z nichž většina vyprávěla o Hopalongovi Cassidym a ostatních postavách z Baru 20. V roce 1941 publikoval poslední z románů a odešel do důchodu, aby si užíval peníze, jež získal z prodeje neobyčejně populárních knih a filmových práv.

V roce 1935 najal producent Harry Sherman Williama L. Boyda na roli Hopalonga Cassidyho do prvního ze 118 filmů (včetně televizního seriálu) o této postavě. Od počátku měl právě Boyd velký podíl na stylizaci této postavy. Podle vyprávění trval na černém kostýmu, bílém koni a vykládaných revolverech, které se pro něj posléze staly charakteristickými. Říká se také, že se scenáristy konzultoval odstranění hrubých, opileckých, ale přesto zásadních postav z Mulfordových knih. Hoppy se ve filmu a v televizi stal vymydleným gentlemanem, který se vyhýbá tabáku, alkoholu a klení. Stal se postavou, která (ačkoli ne úplně od počátku) byla stále více a více určena pro děti. Je zaznamenáno, že Mulforda filmy zklamaly. „Jedinou poznámku, kterou mohu vznést,“ prohlásil lakonicky, „že pro tuhle postavu není vhodně oblečen.“

Mezi lety 1941 (když Clarence Mulford odešel do důchodu) a 1950 bylo natočeno kolem třiceti Hopalongových filmů. Zdá se, že Doubleday došly k názoru, že by se na trhu, který podporovalo tolik filmů, mohly objevit další Hopalongovy knihy. Získali souhlas Better Publication, aby tyto příběhy vycházely v časopise, a také vyzvali pana Mulforda, aby se vrátil z důchodu. Z důvodů známých jen jemu je však odmítl. Byl ale ochoten poskytnout autorská práva jinému spisovateli, aby mohl napsat příběhy nové.

Ať už to bylo jakkoli, vybral si jako autora mého otce.

Otec téměř deset let psal pro časopis Thrilling. Ještě před válkou napsal velmi úspěšnou sérii o Ponga Jimmovi pro časopis Thrilling Adventure a posléze si vybudoval úspěšnou kariéru psaním pro Thrilling Western a Thrilling Detectives. Myslím, že mého otce a zřejmě několik dalších autorů doporučil Mulfordovi Leo Margulies, šéfredaktor Better Publication.

Mulford si vybral mého otce. Teď, když jsem četl některé z původních knih o Cassidym, nejsem překvapen. On a Mulford byli spřízněni. Ačkoli se tok a způsob jejich vyprávění lišily, oba psali naplněni překypující energií. Jakmile otec začal psát, neohlížel se zpátky. Vymýšlel si postupně, tak jak psal, a nikdy předem nevěděl, co se stane. Z příběhů Clarence Mulforda čiší stejná spontánnost, stejný pocit, že se spisovatel zcela ponořil do světa svých postav. Oba dva viditelně psali pro své vlastní pobavení, stejně tak jako pro své publikum.

Jsem přesvědčen, že otci Mulfordův výběr polichotil. Mulford si udělal jméno jako romanopisec a právě do tohoto světa chtěl můj otec prorazit. I když se o tom nikdy nezmiňoval, jsem si jist, že v dospívání přečetl několik ranných Mulfordových knih. Pokoušel jsem se představit, jak bych se asi cítil, kdyby mě požádali, abych se stal literárním následovníkem Rosse MacDonalda nebo Raye Bradburyho. Z té představy mi běhá mráz po zádech. Samozřejmě že bych chtěl psát své vlastní práce, což otec také dělal, ale zcela jistě by se mě nemuseli dlouho doprošovat.

Stejně tak se nemuseli doprošovat ani otce, který kromě toho, že mu to lichotilo, trpěl existenční nejistotou. Žil v Los Angeles, pronajal si byt od rodiny, která vlastnila dům se dvěma byty ve oblasti Wilshire. Vím, že prožíval těžké období, protože celý rok neměl ani jeden příspěvek v žádném časopise (Otec vždy psal lépe, když měl motivaci a jiné publikace).

Pan Margulies mu poslal kopie příběhů o Hopalongovi Cassidym a otec si je prostudoval. Vím, že měl několik jednání jak se zástupci časopisu, tak s lidmi z Doubleday, co se týče popisu Hopalonga Cassidyho. Nakladatelství bylo zaujato myšlenkou podat ho vzhledem k úspěšným filmům jako Billyho Boyda, ale otec trval na Mulfordově originálu a barevnějším prokreslení postav. Pravděpodobně zamýšleli vydat první část současně s televizní premiérou Show Hopalonga Cassidyho, která zahájila v neděli prvního října na televizi NBC v programovém bloku od 18 do 19 hodin večer. Požádali tedy otce, aby okamžitě začal psát.

čtvrtého ledna 1950 otec dostal následující dopis, který jsem trochu upravil.

Drahý Louisi, Jsem rád, že tě zaujala nabídka psát romány o Hopalongovi Cassidym v našem novém časopisu. Chceme pokračovat ve stylu Mulfordových románu, které vycházely jako časopisecké příběhy. Budeme se rovněž snažit nejvíce uchovat co nejvíce z Mulfordových časopisů. Brzy si při čtení románů o Hopalongovi Cassidym všimneš, že býval šerifem. Podle mého se ale můžeme řídit jakoukoli formou popisu muže zákona. Myslím, že bychom mu měli nechat nálepku člověk, který občas má problémy, cestuje sem a tam a řeší konflikty na rančích, v městech Dalekého západu. Nechceme, aby ztratil kontakt se svými starými parťáky, jako jsou Mesquite Jenkins, Buck Peters, Johnny Nelson a další. I oni by se měli v příbězích sem a tam objevit, ale příběhy by neměly být svázané s událostmi kolem jejich starého uskupení nebo s ranči, které si pořídili.

V příbězích by se mohly objevit i ženy, ale měly by k hrdinovi jen vzhlížet – Cassidy odjíždí do dálky a dívka za ním toužebně hledí. Nevšiml jsem si, že by v posledních knihách Mulford zmiňoval kulhání. A ani ve filmu nekulhal proto na zranění zapomeňme!

Důvodem, proč kupujeme všechna práva, je oprávnění použít příběhy o Hopalongovi Cassidym jen pro jedno časopisecké vydání. Proto musíme náš obchod uskutečnit s autorem, od kterého můžeme koupit práva za nízkou cenu (otec dostal tisíc dolarů a jeho agent deset procent z této částky). Pokud dojdeš k názoru, že se tato úprava neshoduje s tvými představami, dej nám okamžitě vědět, abychom kontaktovali jiného autora, který by měl zájem napsat tyto příběhy na základě podmínek, které navrhujeme.

Plánujeme časopis vydávat čtvrtletně. Pokud se uchytí, možná častěji. První příběh by měl být hotov co nejdříve, takže být tebou, naplánoval bych si další na každý druhý měsíc nebo na každých šedesát dní. Dej mi prosím vědět.

S pozdravem, Tvůj Leo Margulies.

Pokud se tedy otec zmiňoval, že šlo jen o práci na zakázku, z tohoto dopisu je to zcela patrné.

Dalším detailem, který není v tomto dopise zmíněn, je věc kreditu spisovatele. Před válkou, kdy otec psal dobrodružné a sportovní příběhy, nikdo neprotestoval proti tomu, aby použil své vlastní jméno. Ale v polovině čtyřicátých let, kdy se snažil prodávat westerny, se dostal do problémů. Vedení Better Publications nevěřilo, že by někdo pod jménem Louis L’Amour dobře prodával knihy z Dalekého západu. Westerny mají psát autoři, kteří mohli být kovboji. A jak dobře víte, kovbojové měli krátká, drsně znějící jména: Luke Short, Max Brand, Will Henry, Brett Hart, Zane Grey. Řekli otci, že by nikdo se jménem Louis L’Amour neprodal jedinou kovbojku. Příliš těžká výslovnost, příliš měkké, příliš – no ano, exotické. Naštvaně si zvolil jméno Jimm Mayo. Postava tohoto jména měla původně vystupovat v jeho dobrodružných příbězích z jižních moří.

Když došlo k jednání o příbězích o Hopalongovi Cassidym, nakladatel požádal otce, aby je napsal pod jiným jménem: Tex Burns. Myslím, že hlavním důvodem byl záměr, že pokud otec zklame, můžou najmout někoho jiného, kdo by pod tímto jménem v práci pokračoval, aniž by čtenáři věděli, že došlo ke změně.

Otec velmi rychle napsal Zloděje z West Fork a Cestu k Sedmi borovicím. V červnu 1950 dokončoval Jezdce z High Rocku, když obdržel z nakladatelství Better Publication špatné zprávy. Doubleday se chystaly i přes dohodu vydat knižní verzi Zlodějů – podle mého názoru chtěly na další verzi Hopalongových příběhů vydělat.

Filmy proměnily Hopalonga na prodejní artikl a nadcházející televizní premiéra ho měla vynést až na špici popularity. V lednu 1950 existovala jak rozhlasová show – hrál v ní, kdo jiný, Billy Boyd – a knížka komiksů, která představovala Hopalonga Cassidyho, podobného herci se stříbrnými vlasy.

Billy Boyd uskutečnil neobyčejně prohnaný obchod. Nejdříve prodal téměř všechno, co měl, aby získal peníze, a ty pak použil na nákup práv na všechny staré Hopalongovy filmy, které teď prodával televizi. A aby tomu nebylo dost, měl ještě připraveno dalších skoro padesát Cassidyho příběhů přímo pro televizní obrazovku. Prodával také Cassidyho oděvy, snídaně, jídlo, ručníky, brýle, kola a bonbony.

Ve světle tohoto jednání vydavatel vyžadoval Hoppyho, kterého by masy okamžitě rozpoznaly. Ne toho obhroublého chlapíka, o kterém nikdo už víc než deset let neslyšel. Napsali otci a vyzvali ho, aby příběhy pozměnil a přepracoval Hopalonga ve stylu Billyho Boyda.

Otec nesnášel přepisování a nikdy se mu nelíbilo, když mu někdo přikazoval, co má dělat. Navíc cítil respekt ke Clarenci Mulfordovi a věděl, že udělal, co mohl, aby pokračoval v jeho tradici. Doubleday vydávala Mulfordovy knihy od roku 1925 a myslím, že otce hluboce znechutila myšlenka, že by se měl zapojit do prodeje spisovatelova odkazu společnosti, jež by měla prokázat větší úctu k jeho práci.

Naneštěstí podlehl. Los Angeles bylo příliš drahé místo pro život, a to i v roce 1950. Poslední třetinu roku strávil psaním Západního přílivu (knihy, která se neobjevila na americkém trhu více než dvacet sedm let) a neměl proto příjem z prodeje svých obvyklých krátkých příběhů. Otcův příjem za ten rok dosáhl sotva tří tisíc dolarů. Utrápený vzniklou situací se vrátil k rukopisu pro Doubleday a přepsal ho. Pak pokračoval v psaní Ztraceného ranče s postavou, která vypadala a chovala se jako Billy Boyd. (zajímavá poznámka: časopis Hopalong Cassidy Western Magazíne publikoval první dva příběhy v původním znění, zatímco pro Jezdce z High Rocku a Ztracený ranč použili opravené verze).

V následujících letech Louis UAmour pokračoval v úspěšném psaní a vydáváním pod svým vlastním jménem. A možná právě tehdy přišel někdo – jeho fanoušek či editor, s otázkou, jestli právě on napsal v padesátých letech ony knihy o Hopalongovi Cassidym. V ten okamžik se otec rozhodl, aniž by věděl, že se stane ještě slavnějším a sledovanějším autorem, a zalhal. Necítil se spokojený s tím, co udělal, a nechtěl trávit noci ospravedlňováním svého činu.

A ze své zásadovosti setrval ve lži až do své smrti. Jednou, před dvěma lety, jsem z police vytáhl jeho kopii Ztraceného ranče a přečetl jsem ji. A nebyla špatná.

Líbila se mi, a to nejsem k otcově práci nekritický. Nehledě na otcovy pocity ohledně pozměnění postav jsem zjistil že to nevadí. Zcela jasně se nesnažil kopírovat Mulfordův styl, tak trochu viktoriánský. Kníhaje dobrým příkladem vrcholné práce Louise L’Amoura a já jsem cítil, že by se měla vrátit na veřejnost.

Tak a teď, ještě než dovrším celé vyprávění o historii příběhů Hopalonga Cassidyho, bych chtěl ještě poznamenat několik věcí. Nejdříve o Clarenci Mulfordovi a mém otci: při psaní tohoto doslovu jsem objevil některé podobné rysy. Oba muži si zakládali na výzkumu historických detailů Dalekého západu a oba si pořídili rozsáhlé knihovny, ze kterých čerpali informace. Oba prodali miliony výtisků a byli ve své době velmi úspěšní. Ačkoli Mulford psal i kovbojky o jiných postavách, jeho nejoblíbenějšími knihami byly ty o Hopalongovi a jeho přátelích. A kromě toho byli blázni do cvičení a nakonec (CM. koncem sedmdesátých, L. L. v osmdesátých letech) zemřeli na onemocnění plic (nejsem si jistý, ale snad i Mulford měl rakovinu plic). Když si uvědomíte, že si CL. vybral Louise L’Amoura jako svého následovníka, je zajímavé, že muž, jenž v první polovině dvacátého století patřil mezi nejčtenější autory westernů, předal štafetu spisovateli, jenž byl nejčtenějším ve druhé polovině století.

Kromě Hopalonga Cassidyho se v této knize setkáte i s několika dalšími Mulfordovými postavami z příběhů o Baru 20. Buck Peters, jehož peníze má Hopalong doručit Dicku Jordánovi, byl původně předák na ranči Bar 20. Tex Ewalt (který je v této knize jen zmíněn) a Johnny Nelson jsou také postavy z původního románu Bar 20 ( 1907). Johnny se stal hrdinou v Muži z Baru 20 ( 1918) a Johnny Nelsonovi ( 1920). Objevuje se také, jako vedlejší postava v jiných příbězích. Mesquite Jenkins je poprvé zmíněn v Chráněnci Hopalonga Cassidyho ( 1926). Objevuje se i s Hopalongem ve vlastním příběhu Mesquite Jenkins ( 1928).

I když jsem objevil časopiseckou verzi této a další knihy, kde byl použit původní popis Cassidyho postavy, rozhodl jsem se použít příběhy tak, jak je vydalo Doubleday, tj, s Hoppym, jenž je podobný Billymu Boydovi. Důvodem je důslednost. Poslední dva časopisecké příběhy Hopalonga očišťovaly a tak se podobným způsobem objeví i všechny čtyři příběhy v knižní podobě.

Když si vzpomenu na všechny problémy, které otec podstupoval, aby zahladil veškeré stopy po svém autorství, překvapuje mě poměrně malý rozdíl mezi původní verzí a „opravenou“. Nic než fyzický popis postav, občasná připomínka jeho kouření a zmínka o Hopalongově filmovém koni, Topperovi, se změnila. Tyto změny neprovázely žádné zásahy do okolního textu. Občas můžete otce přistihnout, jak se snaží trochu zlehčit image Billyho Boyda. Zmiňuje, že stříbrné kolty byly lehce „odřené“ nebo že oděv Hopalonga Cassidyho se „nelišil“ od oblečení ostatních kovbojů. Nejzdařilejším příkladem je odložení Toppera na ranči Sima Thatchera na téměř celý děj Zlodějů z West Forku.

Podle mého názoru důvod, proč otec pokračoval v odmítání těchto knih, pocházel ze zloby na sebe samého, že se lhaním vůbec začal, spíše než že ho rozzlobil požadavek na změny v textu.

A nakonec žádost k vám, čtenáři. Když otec dokončoval Vzdělání toulavého muže (dokončil ho jen několik dní před svou smrtí), zmínil se, že by chtěl do této knihy vložit vzkaz čtenářům, aby zasadili strom. V té době jsem měl pocit, že to je až příliš snobské přání, a jeho přání jsem nevyhověl. Od té doby jsem změnil názor. Otec vás chtěl požádat, ať už jste kdokoli a kdekoli, abyste vyšli ven a zasadili strom. Jedno jaký a kam ho zasadíte. Jen ho trápilo, jak jsou denně poráženy tisíce a tisíce stromů a jen pár jich je znovu zasazeno. Stromy se kácejí, aby vám postavili dům, aby se vytvořil prostor pro chov dobytka či putování obilí. Stromy posloužily i k výrobě této knihy, kterou držíte ve svých rukou. Pokácení stromu zabere méně než půl hodiny, zatímco nový roste více než půl století. Otec si přál, abyste je vysadili pro sebe, pro svou vlastní budoucnost.

Teď už se cítím lépe. Kéž bych to udělal už před několika lety, kdy mě o to požádal, ale lépe pozdě než nikdy.

Rád bych také předal poděkování své a Kathy L’Amourové z Bantam Books mnoha lidem, kteří mi po tolika letech pomáhali vrátit tuto knihu do tisku, a těm, kteří mi poskytli informace, když jsem psal tento doslov: Davidu R. Hastingsovi druhému a Peteru G. Hastingsovi, správci Fondu Claidance E. Mulforda, Michaelovi Marsdenovi z Bowling Green University, Gene Autry Museum, Sybile Brabnerove a Violettě Volovnikovové.

Tím jsem skončil. Doufám, že si dobře počtete.

čtvrtého prosince, 1990.