Bílý Tesák

Jack London

(1995)

Hodnocení:

****

Štítky:

Dobrodružné, Pro děti a mládež

Ve vyprávění o osudech samotářského míšence psa a vlka vyjádřil autor své nejcennější myšlenky - víru v sílu života, přesvědčení o tom, že štěstí je neoddělitelné od věrnosti, s jakou dokážeme sloužit dobrým cílům.

JACK LONDON

BÍLÝ TESÁK

PRAHA

STÁTNÍ NAKLADATELSTVÍ

DĚTSKÉ KNIHY

1957

Část první

.

Kapitola 1

PO STOPĚ MASA

Temný smrkový les se chmuřil po obou březích zamrzlé říčky. Nedávný vítr serval se stromů bílý příkrov jinovatky a teď vypadaly, jako by se do sebe v houstnoucím šeru zaklesly, černé a zlověstné. Nad krajem vládlo nesmírné ticho. Byla to pustina bez života, bez pohybu, tak teskná a studená, že z ní vamulo něco víc než smutek. Byl v ní sice nádech smíchu, ale smíchu strašnějšího než každý smutek – smíchu neradostného jako úsměv sfingy, výsměchu mrazivého jako led a krutě sebejistého zároveň. Byla to pánovitá a nepřístupná moudrost věčnosti, posmívající se marnosti života a jeho lopoty. Byla to divočina, nezkrotná a nelítostná severská divočina.

A přece tu v kraji život byl a vzdoroval. Po zamrzlé říčce se pachtilo spřežení saňových psů, podobných vlkům. Zježenou srst měli mrazem ojíněnou. Dech jim mrzl ve vzduchu, sotva vyšel z tlamy, vyrážel v oblacích páry a sedal jim na kožichy v sněžných krystalech. Měli na sobě kožené postroje, i k saním, jež táhli za sebou, byli uvázáni koženými postraňky. Saně neměly sanice. Byly urobeny ze silné březové kůry a ležely na sněhu celou plochou. Přední hranu měly zakroucenou vzhůru, aby dobře najížděly na vlnu měkkého sněhu, kterou hrnuly před sebou. Na saních byly různé věci – přikrývky, sekera, kotlík na kávu a pánev; nejnápadnější a nejrozměrnější však mezi nimi byla dlouhá úzká bedna.

Před psy se širokých sněžnicích plahočil člověk. Za saněmi se těžce vlekl druhý. V bedně na saních ležel třetí, jehož dřina už skončila –divočina ho přemohla a srazila; teď už se nepohne ani se už nebude bránit. Divočina nemá pohyb příliš ráda. Život ji provokuje právě tím, že znamená pohyb, a divočina se ustavičně snaží zničit vše, co se hýbe. Zmrazuje vodu, aby neodtékala do moře; vyhání mízu ze stromů, že promrznou až do samé dřeně; a ze všeho nejzuřivěji a nejstrašněji drtí člověka – člověka, který je ze všech živých tvorů nejnepokojnější a věčně se bouří proti příkazu, že by měl všechen pohyb nakonec znehybnět.

Avšak před saněmi i za nimi, nezastrašení a nepokoření, trmáceli se ti dva, kteří ještě dávno nebyli mrtvi. Byli zachumláni do kožešin a do měkce vydělané kůže. Řasy, tváře a rty měli tak ojíněné krystaly zmrzlého dechu, že jejich obličeje nebylo možno rozeznat. Navenek se podobali nějakým strašidelným přízrakům, pohřebnímu průvodu ze světa duchů. Ale uvnitř byli lidé derocí se do říše zkázy, výsměchu a ticha, nicotní opovážlivci, kteří se pustili do obrovského dobrodružství a postavili se na odpor moci světa tak odlehlého, cizího a bezkrevného jako sama propast vesmíru.

Putovali beze slova, šetřili si dech na tělesnou námahu. Se všech stran na ně doléhalo tísnivé a téměř hmatatelné ticho. Tížilo jejich mysli, jako tlak vody v hlubinách tiskne tělo potápěče. Drtilo je tíhou nekonečného prostoru a nezměnitelného osudu. Drtilo je až do nejodlehlejších koutů jejich mysli, jako šťávu z hroznů vytlačovalo z nich všechnu domýšlivost předstíranou udatnost a přetvářku, všechnu domýšlivost lidského ducha, takže poznávali, jak jsou omezení a malí, nic než prach a trouch, jak se bláhově a pošetile potácejí v složité hře mocných slepých živlů a sil.

Minula hodina, minula druhá. Bledé světlo krátkého dne bez slunce začínalo slábnout, a tu se do tichého vzduchu vzneslo vzdálené zavytí. Překotně stoupalo do nejvyššího tónu, chvělo se napětím a potom zvolna zanikalo. Byl by to mohl býti nářek ztracené duše, kdyby v něm byla nezněla jakási chmurná zuřivost a umíněnost hladovějícího. Muž vpředu se ohlédl, až se setkal s pohledem muže vzadu. Potom, přes dlouhou bednu, na sebe kývli.

Ozvalo se druhé zavytí a projelo vzduchem ostře jako nůž. Oba muži ppátrali, odkud přichází. Bylo to kdesi vzadu na sněhové pláni, kterou právě překročili. Třetí zavytí se ozvalo jako v odpověď, rovněž zezadu a nalevo od předešlého.

„Jdou po nás, Bille!“ řekl muž před saněmi.

Měl chraptivý a nepřirozený hlas, promluvil zřejmě s námahou.

„Moc málo masa,“ odpověděl mu soudruh. „Kolik dní jsem už neviděl ani králičí stopu.“

Potom už nemluvili, ale napjatě naslouchali vytí lovecké smečky, které se za nimi ustavičně ozývalo.

Za soumraku zabočli se psy do smrkového houští na břehu říčky a utábořili se. Rakev se u táborového ohně proměnila v lavici i stůl. Psi se na druhé straně shlukli do klubka, vrčeli na sebe a hašteřili se, nejevili však chuť zatoulat se do tmy.

„Tak se mi zdá, Henry, že se nápadně drží tábora,“ poznamenal Bill.

Henry dřepěl u ohně a jen přikývl. Hodil právě kus ledu do hrnce s kávu, aby rychleji ssedla. Nepromluvil, dokud se neusadil na rakvi a nedal se do jídla.

„Ti vědí, kde mají kůži v bezpečí,“ řekl. „Radši se sami nažerou, než by se nechali sežrat. Panečku, to jsou chytráci.“

Bill zavrtěl hlavou. „No, nevím.“

Kamarád na něj zvědavě pohlédl. „To je po prvé, co tě neslyším vychvalovat jejich bystrost.“

„Henry,“ řekl druhý, žvýkaje uvážlivě fazole, „nevšiml sis náhodou, jak vyváděli, když jsem je krmil?“

„To řádili, víc než jindy,“ uznával Henry.

„Kolikpak máme vlastně psů, Henry?“

„Šest.“

„Tak poslouchej, Henry…“ a Bill se odmlčel, aby dodal svým slovům váhy. „Jak povídám, Henry, máme šest psů. Vzal jsem z pytle šest ryb. Dával jsem každému po jedné a jedna mi, Henry, chyběla.“

„Počítals špatně.“

„Šest psů máme,“ opakoval znovu druhý bez vzrušení. „Vzal jsem šest ryb. Na Jednouchého se nedostalo. Vrátil jsem se ještě jednou k pytli a dal jsem mu jednu.“

„Máme jen šest psů,“ řekl Henry.

„Neříkám, Henry,“ pokračoval Bill, „že to všichno byli psi, ale rybu jich dostalo sedm.“

Henry přestal jíst, pohlédl přes oheň a spočítal psy.

„Teď je jich jen šest,“ řekl.

„Já viděl ještě jednoho, utekl po sněhu,“ prohlásil Bill s chladnou jistotou. „Já jich viděl sedm.“

Henry na něho soustrastně pohlédl a řekl: „Ani nevíš jak si oddechnu, až budeme mít tuhle cestu za sebou.“

„Co tím myslíš?“ chtěl vědět Bill.

„Myslím, že už ti tenhle náš náklad jde na nervy a začínáš mít vidění.“

„Taky mě to napadlo,“ odpovídal Bill vážně. „A jak jsem ho viděl utíkat po sněhu, jdu se podívat a ve sněhu vidím stopy. Přepočítám psy a je jich pořád šest. Stopy tam ještě jsou. Nechtěl by ses na ně podívat? Ukážu ti je.“

Henry neodpověděl a žvýkal mlčky, dokud nedojedl a nezapil večeři ještě posledním hrníčkem kávy. Otřel si ústa hřbetem ruky a řekl: „Tak ty si jako myslíš, že to byl –“

Přerušilo ho dlouhé, naříkavé zavytí odněkud ze tmy, divoké a ponuré. Odmlčel se a naslouchal, teprve potom dokončil větu a mávl přitom rukou do směru, odkud zvuk přicházel, „– jeden z těch?“

Bill přikývl: „To bych myslel, spíš než co jiného. Sám sis přece všiml, jak psi vyváděli.“

Vytí se ozývalo teď rychle za sebou a také vytí v odpověď, až se ticho proměnilo v pekelný řev. Se všech stran znělo vlčí volání a psi, prozrazujíce svůj strach, choulili se k sobě tak blízko ohně, že jim žár ožehl srst. Bill přiložil na oheň a zapálil si dýmku.

„Tak si myslím, že tě něco žere,“ řekl mu Henry.

„Ty, Henry,…“ Bill chvíli zamyšleně bafal a pak pokračoval:

„Tak mě, člověče, napadlo, že je mu zatraceně líp, než nám kdy bude.“

Ukázal palcem na rakev, na níž seděli; myslil tím toho třetího.

„Až my umřem, Henry, budeme rádi, když na nás nasypou dost kamení, aby se na nás nedostali psi.“

„Však my také nemáme příbuzenstvo a peníze a všechno ostatní, jako má on,“ odsekl Henry. „Pohřeb s převozem, to my si dovolit nemůžeme.“

„Co mi nejde do hlavy, Henry, proč takovýhle chlapík, který je doma ve vlasti lordem nebo čím a nemusí se starat o žrádlo ani o přikrytí, proč se zatoulal až na tenhle myzerný konec světa – tomu dobře nerozumím.“

„Mohl se dožít pěkného stáří, kdyby zůstal doma.“ souhlasil Henry.

Bill už otvíral ústa, ale rozmyslil si to. Místo řeči ukázal do tmy, která je se všech stran tísnila jako stěna. V naprosté černotě nebyl sice ani náznak tvaru; bylo však vidět dvojici očí, žhnoucí jako řeřavé uhlíky. Henry ukázal hlavou na druhou dvojici a na třetí. Kruh žhnoucích očí se stahoval okolo tábora. Tu a tam se některé oči pohnuly nebo zmizely a za okamžik se znovu objevovaly.

Psi byli stále neklidnější; v náhlém návalu se splašeně vrhli na tu stranu ohně, kde seděli oba muži, krčili se a plazili se jim okolo nohou. V té tahanici se jeden pes převalil až na okraj ohně a zkňučel bolestí a strachem; začpělo to zápachem připálené srsti. Tím zmatkem se i kruh očí rozkolísal a na okamžik maličko ustoupil, ale ustálil se opět, jakmile se psi utišili.

„Zatracená smůla, Henry, že nám došlo střelivo.“

Bill dokouřil a pomáhal společníkovi ustlat lůžko z kožešin a z pokrývek na smrkových větvých, které nakladli na sníh před večeří. Henry nevrle zachrčel a rozvazoval si mokasíny.

„Kolik jsi to říkal, že máme ještě nábojů?“ zeptal se.

„Tři,“ zněla odpověď. „Kdyby jich tak bylo tři sta! To bych jim ukázal, zač je toho loket, hrom do nich!“

Zlostně zahrozil pěstí těm žhnoucím očím a opatrně si stavěl mokasíny k ohni.

„A kdyby už ty mrazy povolily!“ mluvil dál. „Už celých čtrnáct dní se teploměr nehnul. Kdybych se byl radši na tuhle cestu nevydal, Henry! Nelíbí se mi to. Njsem nějak ve své kůži. Kdyby, kdyby… kdyby vůbec tahle cesta byla už za námi, kdybych už takhle s tebou seděl u krbu ve Fort McGurry (Čti »fót me-gari«) a hráli jsme karty‘ to bych ze všeho nejradši.“

Henry zachrčel a zavrtal se do lůžka. Usínal už, když ho vyrušil soudruhův hlas.

„Poslyš, Henry, když si tamten přišel pro rybu – jak to, že se do něho psi nedali? To mi nedá pokoj.“

„Tobě vůbec pořád něco nedá pokoj, Bille,“ odpovídal Henry ospale. „Dřív jsi takový nebýval. Mlč už a pojď spát. Ráno budeš zas pěkně pohromadě. Máš nejspíše zkažený žaludek a to ti nedává pokoj.“

Muži spali a zhluboka oddychovali bok po boku pod společným přikrytím. Oheň dohasínal a žhnoucí oči úže stahovaly kruh, kterým obklíčily tábor. Psi se v strachu schoulili na hromadu, tu a tam výhružně zavrčeli, jak se některá dvojice očí příliš přiblížila. Jednou jejich rámus tak zesílil, že probudili Billa. Opatrně, aby neprobudil spícího druha, vstal a přiložil na oheň. Oheň se rozplápolal a kruh očí se znovu rozšířil. Bill pohlédl letmo na schoulené psy. Promnul si oči a pohlédl na ně bystřeji. Potom zalezl zpátky do pokrývek.

„Henry!“ řekl. „Slyšíš, Henry!“

Henry, hlasitě vzdychl, jak se probouzel, a mrzutě se zeptal: „Co zas máš?“

„‚Nic,“ dozvěděl se, „jenom že už jich je zase sedm. Zrovna jsem je počítal.“

Henry přijal zprávu se zachrčením, které se proměnilo v chrápání, jak znovu usínal.

Ráno se probudil Henry první a burcoval společníka z lože. Do rozbřesku měli ještě tři hodiny, třebaže už bylo šest; Henry se dal ve tmě do vaření snídaně, kdežto Bill balil přikrývky a chystal se utáhnout náklad řemeny.

„Povídám, Henry,“ zeptal se najednou, „kolik říkáš, že máme psů?“

„Šest.“

„Chyba!“ hlásil vítězoslavně Bill.

„Zas už sedm?“ zapochyboval Henry.

„Ne, pět; jeden je pryč.“

„K sakru!“ zaklel Henry vztekle, nechal vaření a šel spočítat psy.

„Máš pravdu, Bille,“ zkonstatoval. „Fatty je pryč.“

„A běhával jako namydlený blesk, když se jednou rozběhl. Jen se za ním prášilo.“

„Marná sláva,“ uzavíral Henry. „Schramstli ho za živa. Vsaď se, že jim štěkal ještě v žaludku, hrom do nich!“

„Byl to vždycky hloupý pes,“ řekl Bill.

„Ale žádný hloupý pes nemá být tolik hloupý, aby utíkal a páchal sebevraždu.“ Prohlížel si zbytek psího spřežení a uvážlivým okem naráz odhadl přednosti každého jednotlivého zvířete. „Vsaď se, že by z těchhle ani jeden nic takového neudělal.“

„Neodehnal bys je od ohně ani klackem,“ přisvědčil Bill. „Vždycky jsem si myslil, že to Fatty nemá v hlavě v pořádku.“

A to byla celá pohřební řeč nad mrtvým psem na té severské stezce – méně skoupá než pohřební řeč nad leckterým jiným psem i nad mnohým člověkem.

Kapitola 2

VLČICE

Nasnídáni, s chudou táborovou výbavou připoutanou řemeny na saně, obrátili se zády k přívětivému ohni a vydali se do tmy. Ihned se rozlehlo vytí, divoké a ponuré vytí, jedno s druhým se domlouvající mrazivou tmou. Bylo po řeči. V devět hodin se rozednilo. V poledne se obloha na jihu rozehřála do růžova a vyznačila, kde oblina Země oddělovala polední slunce od světa Severu. Růžová záře však rychle vybledla. Šedavé denní světlo vydrželo do tří hodin, potom se i ono vytratilo a příkrov arktické noci se snesl na tesknou ztichlou zemi.

Jak tma houstla, křik lovící smečky zprava, zleva i zezadu se přibližoval – tak blízko, že nejednou dolehl na upachtěné psy strach, až chvílemi proopadali panice.

Po jednom takovém zmatku řekl Bill, když se mu podařilo společně s Henrym srovnat psy do postraňků:

„Kdyby už narazili někde na zvěř a odtáhli a nechali nás na pokoji!“

„Jdou opravdu strašně na nervy,“ přiznával Henry.

Potom už nemluvili, dokud se neutábořili.

Henry se právě nakláněl nad bublajícím kotlíkem s fazolemi a přidával do nich led, když ho vylekal úder, Billův výkřik a pronikavé, bolestné zavrčení z klubka psů. Vztyčil se a zahlédl ještě, jak cosi nezřetelného mizí po sněhu do úkrytu tmy. Potom uviděl Billa, jak stojí napůl vítězoslavně a napůl schlíple mezi psy, v jedné ruce drží silný klacek a v druhé za ocas kus sušeného lososa.

„Půlku sežral,“ oznamoval, „ale jednu ode mne přece jen slíznul. Slyšels, jak zakňučel?“

„Jak vypadal?“ ptal se Henry.

„Nebylo dobře vidět. Ale měl čtyři nohy a tlamu a chlupy jako každý pes.“

„Nejspíš nějaký krotký vlk.“

„Zatraceně krotký, ať už je to jak chce; takhle si přijít ke krmení a sebrat porci ryby!“

Když se toho večera najedli, usadili na dlouhé bedně a bafali z dýmek, kruh žhnoucích očí se svíral ještě těsněji než předtím.

„Kdyby tak narazili třeba na stádo losů, odtáhli a dali nám už pokoj!“ řekl Bill.

Henry něco nevlídně zabručel a tak potom seděli čtvrt hodiny mlčky. Henry hleděl upřeně do ohně a Bill na kruh očí, planoucí ve tmě právě za hranicí světla z ohně.

„Kdybychom tak zrovinka teď dojížděli do McGurry!“ začal znovu.

„Nech už toho skuhrání a těch věčných kdyby,“ vybuchl zlostně Henry. „Pálí tě žáha, to je to hlavní, co tě trápí. Spolkneš lžičku sody, báječně se ti uleví a bude z tebe snesitelnější společník.“

Ráno Henryho probudilo zuřivé klení, řinoucí se z Billových úst. Henry se zdvihl na lokti a uviděl svého druha, jak stojí mezi psy u rozdmýchaného ohně a s tváří křivou vztekem hrozí zdviženýma rukama.

„No tak,“ křikl Henry; „Co je zas?“

„Žabák je pryč,“ dověděl se.

„Nepovídej!“

„Říkám ti – je pryč!“

Henry vyskočil z pokrývek a letěl k psům. Spočítal je bedlivě a potom svorně s kamarádem proklínal divočinu, která je oloupila o dalšího psa.

„Žabák byl z nich ze všech nejsilnější,“ prohlásil závěrem Bill.

„A hlupák to taky nebyl,“ dodal Henry.

To byla druhá pohřební řeč ve dvou dnech.

Po neveselé snídani zapřáhli zbylé čtyři psy do saní. Byl to zas den navlas takový jako všechny předešlé. Oba muži se beze slova plahočili pláněmi ledového světa. Ticho rušilo jen vytí jejich pronásledovatelů, kteří sami neviděni, věšeli se jim na paty. Za odpoledního soumraku znělo vytí stále blíž, jak se podle svého zvyku pronásledovatelé stahovali. Psi byli podráždění a vylekaní a ze samé hrůzy zamotávali postraňky, což všechno oba muže ještě více skličovalo.

„Však já vám ty výlety zarazím, bando hloupá,“ řekl spokojeně Bill, když se navečer zvedl od dokončené práce.

Henry nechal vaření a šel se podívat. Jeho kamarád psy nejen uvázal, ale připoutal je po indiánském způsobu k tyčkám. Každému psu dal na krk obojek. K obojku přivázal silnou tyčku na půl druhého metru dlouhou a přitáhl ji pspovi tak těsně pod bradu, že se nedostal zuby na vázání. Druhý konec tyčky uvázal řemenem ke kůlu zaraženému do země. Pes nemohl prokousat řemen na svém konci tyčky a tyčka ho zase nepustila k řemenu na druhém konci.

Henry pochvalně přikyvoval.

„Takovéhle chytáky platí na Jednouchého, je to jediná věc na světě, která ho udrží,“ pravil. „Ten ti přehryže řemen tak čistě a skoro tak rychle, jako bys ho nožem přeřízl. Ráno tu budou všichni – jedna radost.“

„To se vsaď, že budou,“ ujišťoval Bill. „Jestli jen jeden zmizí, zůstanu ráno bez kávy.“

„Jako by vědeli, že do nich nemáme čím bouchnout,“ podotkl Henry, když šli spat, a ukázal na planoucí kruh očí, který je svíral.

„Pustit do nich takhle pár ran, hned by byli uctivější. Noc co noc lezou blíž. Zastiň si oči před ohněm a dobře se dívej – tamhle! Viděls ho?“

Chvíli se oba bavili podívanou na neurčité stíny, pohybující se z dosahu světla táborového ohně. Při delším bedlivém pohledu na místo, kde plála dvojice očí, nabýval každý stín pomalu tvaru šelmy. Bylo dokonce viděl, jak se ty obrysy pohybují.

Nějaké zvuky z místa, kde byli uvázáni psy, připoutaly pozornost mužů. Jednouchý vyrážel krátká dychtivá zakňučení, natahoval se na konci své tyčky do tmy a chvílemi přestával jen proto, aby zuřivě útočil na tyč.

„Podívej se na to, Bille!“ zašeptal Henry.

Do plného světla plamenů vklouzlo kradmo a bokem zvíře podobné psu. Pohybovalo se s nedůvěrou i drzostí, opatrně sledujíc muže a upírajíc pozornost na psy. Jednouchý se natáhl na celou délku tyče k vetřelci a dychtivě kňučel.

„Ten hlupák Jednouchý nevypadá zrovna ustrašeně,“ řekl Bill tlumeně.

„Je to vlčice,“ odpověděl šeptem Henry, „tak to tedy bylo s Fattym a Žabákem. Dělá smečce vnadidlo: vyláká psa a pak se na něho vrhnou ostatní a sežerou ho.“

V ohni zapraskalo. Ohořelé poleno se skácelo a zasršelo. Při tom zvuku uskočilo ono podivné zvíře opět do tmy.

„Něco mě napadlo,Henry!“ oznamoval Bill.

„A co?“

„Že je to ta, kterou jsem přetáhl klackem.“

„O tom vůbec nepochybuj,“ odpověděl Henry.

„A k tomu bych chtěl připomenout,“ pokračoval Bill, „že to, jak se vyzná u ohně, to je zkaženost až podezřelá.“

„Ví toho určitě víc, než by měla slušná vlčice vědět,“ souhlasil Henry. „Vlk, který ví, kdy má přijít ke krmení se psy, ten už má něco za sebou.“

„Starý Villan měl jednou psa, který mu utekl s vlky,“ přemýšlel Bill nahlas. „To já znám. Já jsem ho střelil ve smečce na losím pastvišti nahoře na Pasekovém potoce. A starý Villan plakal jako děcko. Tři roky ho neviděl, povídal. Celou tu dobu pes žil s vlky.“

„Myslím, že jsi uhodil hřebík na hlavičku, Bille! Ten vlk je vlastně pes a žral už kolikrát ryby z lidských rukou.“

„A jestli mi vleze do rány,“ prohlásil Bill, „tak z toho vlka, který je vlastně pes, zůstane jen mršina,“. „Už si nemůžeme dovolit ztrácet psy.“

„Máš už ale jen tři náboje,“ namítal Henry.

„Počkám si na jistou ránu,“ ubezpečil ho Bill.

Ráno Henry přiložil na oheň a uvařil snídani, doprovázen chrápáním kamaráda.

„Ty jsi ta sladce spal,“ povídal Henry, když ho budil k snídani, „že jsem neměl to srdce tě burcovat.“

Bill se dal ospale do jídla. Zjistil, že má šálek prázdný, a sáhl po kotlíku. Nedosáhl však na něj, Henry ho postavil až k sobě.

„Poslouchej, Henry,“ zabručel, „nezapomněls na něco?“

Henry se náramně pozorně rozhlédl kolem sebe a pak zavrtěl hlavou. Bill zvedl prázdný šálek.

„Aha, káva. Tu nedostanš.“

„Copak, došla?“ zeptal se Bill mrzutě.

„Ne.“

„Nebo snad myslíš, že to uškodí mému trávení?“

„Ne-e.“

Billovi se hněvem nahrnula krev do tváří.

„Tak to jsem opravdu celý žhavý na to, jak mi to vysvětlíš,“ řekl.

„Spanker je pryč,“ odpověděl Henry.

Beze spěchu, pohybem člověka, jenž se vzdává osudu, Bill se ohlédl a z místa, kde seděl, počítal psy.

„Jak se to stalo?“ zeptal se otupěle.

Henry pokrčil rameny: „Nevím. Jestli mu snad Jednouchý nepřekousal řemen. Sám to udělat nemohl, to je jistá věc.“

„Ten neřád zatracená!“ Bill hovořil nevzrušeně a zvolna, nedal najevo hněv, který ho sžíral. „Když si nemohl překousat řemen sám, překousal ho alespoň Spankerovi.“

„No, Spanker už má po starostech; počítám, že už ho touhle dobou strávili a že se probíhá po kraji v břiše alespoň dvaceti vlků.“ To byla Henryho pohřební řeč nad dalším ztraceným psem. „Nalej si kávu, Bille.“

Ale Bill zavrtěl hlavou.

„No tak!“ pobízel Henry, podávaje mu kotlík.

Bill odstrčil svůj hrníček. „Hrom by do mě musel uhodit, kdybych si vzal. Řekl jsem, že nechci kávu, jestli jediný pes zmizí. Tak ji taky nechci!“

„Moc dobrá káva,“ lákal Henry.

Ale Bill se zatvrdil a nenapil se; spláchl suchou snídani jen hubováním na Jednouchého za kousek, který jim provedl.

„Dnes je přivážu tak, že jeden na druhého nedosáhne,“ řekl Bill, když se vydali na cestu.

Ušli sotva sto metrů, když se Henry, který šel vpředu, shýbl a zvedl něco, na co narazil sněžnicí. Bylo tma a neviděl, ale poznal tu věc po hmatu. Hodil ji nazpět, takže narazila na saně a kutálela se, až se zastavila Billovi u nohou.

„Možná, že to budeš ještě na to uvazování potřebovat,“ křikl Henry.

Billovi uklouzl výkřik. To bylo teda všechno, co zbylo ze Spankera – tyčka, na níž byl přivázán.

„Sežrali ho i s chlupy,“ hlásil Bill. „I ta tyčka je čisťounce obraná, jak olíznutá. Sežrali řemínky na obou koncích. Ti jsou zatraceně vyhládlí, Henry, a ještě z nich budeme mím na téhle cestě těžkou hlavu.“

Henry se vzdorně zasmál. „Mne sice vlci takhle ještě nestopovali, ale už jsem prožil jsem leccos horšího a vyvázl jsem se zdravou kůží. Toby si ty potvory musely ještě někoho pozvat, aby stačily na Billova kamaráda, chlapče.“

„No, nevím, nevím,“ sýčkoval Bill.

„Tak se to dovíš, až dojedeme do Fort McGurry.“

„Není mi moc do smíchu,“ trval Bill na svém.

„Jsi celý bledý, to je to,“ tvrdil Henry. „Potřebuješ chinin; a jak přijedeme do McGurry, nacpu ho do tebe pořádnou dávku.“

Bill nad tou diagnosou odmítavě zabručel a ztichl. Byl to den jako všechny ostatní. V devět se rozednilo. Ve dvanáct zahřálo jižní obzor neviditelné slunce; a pak se snášela studená šedivina odpoledne, která po třech hodinách opět přešla v tmu. Bylo to chvilku po tom, co se slunce marně pokusilo vystoupit nad obzor. Bill vklouzl rukou pod plachtu na saních, kde měl pušku, a řekl: „Jeď dál, Henry, já se tak trochu porozhlédnu.“

„Kdyby ses raději držel u saní,“ huboval ho kamarád. „Máš jen tři náboje a kdo ví, co se může stát.“

„Aha, kdo teď sýčkuje?“ vyjel vítězoslavně Bill.

Henry neodpověděl a pachtil se dál sám, ale občas se stísněně ohlížel do šedé pustiny, v níž zmizel jeho společník. Bill se vrátil až za hodinu, nadbíhaje si přes kopce, které musely saně objíždět.

„Rozptýlili se a slídí kolem,“ řekl. „Drží s námi krok a zároveň hledají zvěř. Vědí, že nás dostanou a že nezbývá než čekat. Zatím hodlají sežrat, co kde najdou k snědku.“

„Chceš snad říci, že si myslí, že nás dostanou,“ popichoval Henry.

Ale Bill na to nedbal. „Já je viděl. Jsou pořádně vyhublí. Jistě už kolik neděl nic nežrali, až snad na Fattyho, Žabáka a Spankera; a je jich tolik, že se na všechny ani nedostalo. Jsou hrozně hubení. Mají žebra jako valchy a žaludky u samé páteře. Říkám ti, že jsou úplně zoufalí. Ještě se pominou a pak něco uvidíš.“

Za několik minut Henry, který šel teď za saněmi, tlumeně hvízdl na výstrahu. Bill se ohlédl a pak potichu zastavil psy. Vzadu, z nejbližšího zákrutu cesty, přímo v jejich stopě vyběhl jasně viditelný, hbitý huňatý stín. Čenich měl na stopě a klusal podivuhodně klouzavým a lehkým krokem. Když stanuli, stanul také, zdvedaje hlavu a pozoruje saně. Jeho chvějící se nozdry lapaly a zkoumaly jejich pach.

„Je to ta vlčice,“ zašeptal Bill.

Psi si lehli do sněhu a Bill prošel okolo nich ke kamarádovi u saní. Spolu pozorovali podivné zvíře, které je pronásledovalo kolik dní a už přivedlo do zkázy polovinu jejich spřežení.

Po chvilce pátrání zvíře popoběhlo o několik kroků. Několikrát se to opakovalo, až se k nim přiblížilo na necelých sto metrů. Pak se zastavilo a posadilo se zpříma u smrkového houčtí; zrakem i čichem zkoumalo saně a číhající muže. Dívalo se na ně nějak dychtivě, tak jak to dělají psi. Ale v té dychtivosti nebyla ani troška psí příchylnosti. Bylo to dychtění zplozené hladem, stejně kruté jako tesáky té šelmy a stejně nemilosrdné jako sám mráz.

Na vlka bylo zvíře velké, i jeho vyhublá kostra prozrazovala tvora, který byl jedním z největších svého druhu.

„Nechybí mu v plecích mnoho do metru výšky,“ podotkl Henry. „A vsadím se, že do metru a tři čtvrtě délky nemá daleko.“

„Má trochu divnou barvu na vlka,“ nezdálo se Billovi. „Jakživ jsem ještě neviděl rezavého vlka. Mě ta barva připadá skoro skořicová.“

Zvíře ovšem nemělo barvu skořice. Jeho kožich byl pravý vlčí kožich. Převládající barva srsti byla šedá, ale k tomu přistupoval lehounký rezavý nádech – klamný odstín, který se objevoval a mizel, který byl spíše pouhé zdání; hned byl šedaavý, hned jasně šedý, hned se leskl narudlou barvou, jež se nedala běžnými výrazy vystihnout.

„Ze všeho nejspíš vypadá na velkého eskymáckého saňového psa,“ řekl Bill. „Nepřekvapilo by mě, kdyby zavrtěla ocasem.“

„Pojď sem, ty Eskymáku,“ volal. „no pojď, jakpak ti říkali?“

„Ani trochu se tě nebojí,“ smál se Henry.

Bill zahrozil rukou a křikl; zvíře však nejevilo strach. Mohli pozorovat jedinou změnu; zbystřenou pozornost. Stále ještě na ně zvíře hledělo s nemilosrdnou žádostivostí hladovějícího. Mělo hlad a oni pro ně byli masem; chyběla mu jen odvaha k tomu, aby se na ně vrhlo a sežralo je.

„Podívej se, Henry,“ řekl Bill a nevědomky ztlumil hlas až do špotu, jak o něčem přemýšlel. „Máme sice jen tři náboje, ale tohle je jistá rána. Nemohu netrefit. Připravila nás o tři psy a musíme s tím už jednou skoncovat. Co tomu říkáš?“

Henry kývl na souhlas. Bill opatrně sáhl pod plachtu na saních a vytáhl pušku. Už ji zvedal k líci, ale nezamířil. V mžiku odskočila vlčice bokem do smrkového houští a zmizela.

Oba se na sebe podívali. Henry dlouze a významně zahvízdal.

„To jsem si mohl myslit,“ bručel Bill, když uklízel pušku. „Vlk, který ví, kdy má přijít se psy ke krmení, ví ovšem také něco o bouchačkách. To ti povídám, Henry, ten neřád je příčinou všech našich nesnází. Nebýti jí, měli bychom teď šest psů místo tří. A to ti povídám, já ji dostanu! Je moc chytrá na to, aby se dala zastřelit na pláni. Ale já si na ni počíhám. A složím ji ze zálohy, jako že se jmenuji Bill.“

„Neměl bys při tom chodit daleko,“ varoval ho kamarád. „Jestli se ta smečka jednou na tebe vrhne, tak ti budou ty tvoje tři náboje houby platné. Jsou pekelně vyhladvělí, a dají-li se do tebe, Bille, najisto tě dostanou.“

Utábořili se velmi brzy. Tři psi neutáhli saně ani tak rychle, ani tak dlouho jako šest psů. Bylo na nich vidět, že jim bezpochyby docházení síly. I muži šli brzy spat, když se Bill postaral, aby psi na sebe nedosáhli a nemohli si překousat řemeny.

Ale vlci byli stále drzejšími a několikrát vyburcovali muže ze spánku. Přicházeli tak blízko, že psi šíleli strachem a bylo třeba čas od času přikládat na oheň, aby udrželi opovážlivé lupiče v bezpečné vzdálenosti.

„Slyšel jsem námořníky vyprávět o žralocích, jak táhnou za lodí,“ podotkl Bill, když lezl zpátky do pokrývek, přiloživ na oheň. „Tak to jsou takoví suchozemští žraloci, tihle vlci. Znají svou věc líp než my a nedrží se naší stopy jen tak pro zábavu. A dostanou nás. Určitě nás dostanou, Henry.“

„Napůl už tě dostali s těmi tvými řečmi,“ odsekl Henry. „Člověk má napůl prohráno, když si pořád říká, že je bit. A tebe už napůl sežrali, podle toho, jak o tom ustavičně mluvíš.“

„Spořádali už jinší chlapy, než jsme ty a já,“ odpověděl Bill.

„Tak už přestaň s tím skuhráním a neotravuj, jsi jako zimnice.“

Henry se hněvivě obrátil na bok, ale k jeho překvapení, nedal Bill najevo žádnou zlost. To bylo divné, protože jinak Billa snadno podráždilo každé ostřejší slovo. Henry o tom dlouho přemýšlel, než usnul, a když už se mu víčka klížila a začínal klímat, říkal si ještě v duchu: „Je to určitě tak, Bill je z toho celý zelený. Zítra ho musím trochu povyrazit.“

Kapitola 3

NÁŘEK HLADU

Den začal nadějně. V noci se neztratil žádný pes a va cestu, do ticha, do tmy a do zimy vyjeli s docela dobrou náladou. Bill, jak se zdálo, zapomněl na své předtuchy z předešlého večera a v poledne dokonce roztál natolik, že dováděl se psy, když na špatné cestě zvrhli saně.

Byla to hrozná motanice. Saně se převrhly a zaklínily mezi pařez a velký balvan, a tak museli vypřáhnout psy, aby mohli rozmotat postraňky. Oba muži se skláněli nad saněmi a snažili se je obrátit, když Henry postřehl, že se Jednouchý plíží pryč od saní.

„Jdeš sem, Jednoušáku!“ křikl, vzpřimuje se a otáčeje se za psem.

Ale Jednouchý se rozběhl po sněhu a jen postraňky se za ním táhly. A vzadu v jejich vlastní stopě čekala na něho vlčice. Jak se k ní blížil, stal se najednou obezřetným. Zvolnil běh až do ostražitého drobného kroku a pak se zastavil. Pozoroval ji bedlivě a nedůvěřivě, ale přece jen s touhou. Zdálo se, že se na něho usmívá. Cenila zuby spíše lichotivě než výhružně. Popoběhla k němu o několik kroků, jako by si hrála, a pak stanula. Jednouchý se k ní přiblížil, stále ještě bdělý a opatrný, uši i ocas vztyčeny a s hlavou vysoko vzhůru.

Pokusil se očichat se s ní, ale uskočila mu hravě a plaše. Na každý krok mu odpovídala krokem zpět. Krok za krokem ho lákala z bezpečné blízkosti jeho lidských přátel. Jednou, jako by mu jakési neurčité varování prokmitlo vědomím, ohlédl se na převržené saně, na své druhy ze spřežení a na oba muže, kteří na něho volali.

Ale ať už se v jeho mysli rodila jakákoliv myšlenka, rozptýlila ji vlčice, která se k němu přiblížila, letmo ho očichala a pak se zase dala na svůj ostýchavý ústup před jeho novými pokusy o sblížení.

Zatím si Bill vzpomněl na pušku. Byla však zahrabána pod převrženými saněmi, a než mu Henry pomohl saně i s nákladem obrátit, byli Jednouchý a vlčice příliš blízko u sebe a příliš vzdáleni, aby mohl Bill riskovat ránu.

Příliš pozdě poznal Jednouchý svou chybu. Dřív než oba muži pochopili proč, obrátil se a rozběhl zpátky k nim. Pak spatřili asi dvacet vlků, šedých a hubených, jak se ženou po sněhu, jak se blíží v pravém úhlu k jeho stopě a odřezávají mu ústup. Plachost a hravost vlčice rázem zmizela. Se zavrčením skočila na Jednouchého. Odrazil ji bokem, a maje odříznut ústup a stále ještě se pokoušeje dostat se zpět k saním, odbočil a hnal se k nim obloukem. Nový vlci se objevovali každým okamžikem a připojovali se ke štvanici. Vlčice byla jen o skok za Jednouchým a lovila na svou pěst.

„Počkej, kam jdeš?“ položil náhle Henry kamarádovi ruku na rameno.

Bill ruku odstrčil. „Nemhu se na to koukat,“ řekl. „Nedostanou už žádného našeho psa, tobych se na to podíval!“

S puškou v ruce vrazil do podrostu, který lemoval stezku. Jeho úmysl byl zřejmý. Saně byly středem kruhu, po němž Jednouchý utíkal, a Bill chtěl tento kruh před pronásledovateli přetnout. S puškou a v jasném denním světle se mu snad podaří zastrašit vlky a psa zachránit.

„Povídám, Bille,“ volal za ním Henry, „buď opatrný! Nehazarduj!“

Henry usedl na saně a díval se. Nic jiného mu nezbývalo. Bill už zmizel z dohledu, ale tu a tam bylo vidět Jednouchého, jak se objevuje a opět mizí mezi podrostem a roztroušenými smrčinami. Podle Henryho neměl žádnou naději. Pes si byl sice plně vědom nebezpečí, ale běžel po vnějším kruhu, kdežto vlčí smečka po vnitřním a kratším. Bylo marné doufat, že by Jednouchý unikl svým pronásledovatelům o tolik, aby mohl před nimi jejich kruh přetnout a dostal se k saním.

Všechny ty cesty se rychle sbíhaly k jednomu bodu. Někde na sněžné pláni, tam za stromy a za křovím, které zastíraly Henrymu výhled, smečka, Jednouchý a Bill se sejdou. Stalo se to dříve, než očekával. Uslyšel ránu, pak ještě dvě v rychlém sledu a věděl, že Bill je bez střeliva. Pak uslyšel divoké vrčení a štěkot. Poznal polestné a hrůzyplné zavytí Jednouchého a zaslechl vytí, snad zasaženého vlka. A to bylo všechno. Vrčení utichlo. Štěkot ustal. Ticho se znovu rozhostilo po teskném kraji.

Dlouho seděl na saních. Nebylo třeba jít se dívat, co se stalo. Věděl to tak dobře, jako by se to bylo odehrálo před jeho očima. Jednu chvíli se s trhnutím probral a spěšně vyhrabal zpod plachty sekeru. Ale za chvíli už zase těžkomyslně seděl a zbývající dva psi se mu choulili a třásli u nohou.

Konečně unaveně vstal, jako by všechna pružnost vyprchala z jeho těla, a zapřáhl psy k saním. Přes rameno si přehodil provaz, postraněk, a táhl se psy. Nedošel daleko. Při první znímce soumraku spěchal s utábořením a staral se o hojnou zásobu dřeva. Nakrmil psy, uvařil si a snědl večeři a ustlal si blízko ohně.

Ale nebylo mu souzeno, aby lůžka užil. Než zavřel oči, byli již vlci nebezpečně blízko. Nemusel již napínat zrak, aby je spatřil. Byli všichni kolem něho a ohně v úzkém kruhu; ve světle ohně jasně viděl, jak si lehají, sedají, jak se plazí po břiše dopředu, jak přelézají sem a tam. Někteří dokonce i spali. Tu a tam je viděl, jak schoulení na sněhu jako psi užívají spánku, který jemu byl teď odepírán.

Udržoval jasný, planoucí oheň, protože věděl, že to je poslední překážka mezi jeho tělem a jejich hladovými tesáky. Jeho dva psi se drželi blízko u něho, každý po jednom boku, tiskli se k němu, hledajíce ochranu, vyli a kňučeli, občas divoce vrčeli, když se některý z vlků odvážil neobvykle blízko. V takovou chvíli, když psi zavrčeli, celý kruh se pohnul, vlci vyskakovali na nohy a pokoušeli se dostat až k nim a kolem nich se rozezněl sbor hladového vytí a vrčení. Pak se zase kruh uklidnil, vlci se usadili a tu a tam některý pokračoval v přerušeném spánku.

Ale přece jen se kruh kolem Henryho neustále stahoval. Kousek po kousku, po centimetrech, jeden, druhý vlk, plazíce se po břiše, zužovali kruh, až se přiblížili skoro na jediný skok. Tu popadal Henry z ohniště hořící větve a házel je po smečce. Couvali překotně, poštěkávali vztekle a polekaně vrčeli, když dobře mířená větev zasáhla a popálila některé příliš dotěrné zvíře.

Rána se dočkal bledý a unavený, oči se mu klížily touhou po spánku. Za šera si uvařil snídani a v devět hodin, když se smečka s nadcházejícím dnem stáhla, dal se do provádění plánu, který vymýšlel v dlouhých nočních hodinách. Nasekal mladé stromky a přivázal je řemeny hodně vysoko napříč ke kmenům stromů jako lešení. S pomocí psů vytáhl pak na řemenech rakev nahoru na lešení.

„Billa dostali, a mne možná dostanou, ale aspoť tebe dostat nesmějí,“ hovořil k mrtvému v jeho visuté hrobce.

Pak se vydal na cestu a odlehčené saně poskakovaly za snažícími se psy. I oni věděli, že nebudou v bezpečí díve, dokud nedojedou do Fort McGurry. Vlci je nyní při pronásledování neskrývali, klidně klusali za nimi a pobíhali po obou stranách. Červené jazyky jim visely z tlam a hubená žebra se pod kůží vlnila při každém pohybu. Byli velmi hubení, kost a kůže, s provasy místo svalů – tak vyhublí, že se jim Henry musel obdivovat, že se ještě drží na nohou a nezhroutí se do sněhu.

Neodvážil se putovat až do tmy. V poledne sluníčko nejen zaohřálo oblohu, ale dokonce se bledým a nazlátlým horním okrajem vynořilo nad obzor. Přijal to jako dobré znamení. Den se prodlužoval, slunce se vracelo. Ale sotva radostné světlo pohaslo, hned se utábořil. Zbývalo ještě několik hodin šedého denního světla a chmurného soumraku; využil jich a nasekal ohromnou zásobu paliva.

S nocí se vrátila hrůza. Nejen že vlci byli hladovější a dravější, ale také na Henryho dolehla únava z nevyspání. Proti své vůli klímal schoulen u ohně s přikrývkami na ramenou, se sekerou mezi koleny a se psy, kteří se mu pevně tiskli k boku. Najednou se probudil a spatřil ani ne pět metrů před sebou velikého šedého vlka, jednoho z největších ve smečce. A třeba že se na šelmu díval, protáhla se nerušeně, tak jako se protahují líní psi, zírala mu naplno do očí a prohlížela si ho, jako by skutečně nebyl ničím jiným než opožděnou večeří, která už brzy přijde na stůl.

Tuto jistotu projevovala celá smečka. Napočítal jich snad dvacet a všichni na něho hladově civěli nebo klidně spali ve sněhu. Připomínali mu děti shromážděné u prostřeného stolu a čekající na dovolení, aby směly začít jíst. A tím jídlem byl on! Byl zvědav, kdy a jak hostina započne.

Když přikládal na oheň, pocítil náhle obdiv k svému vlastnímu tělu, jaký dosud nepoznal. Pozoroval pohyb svých svalů a prohlížel důmyslnou stavbu prstů. Zvolna je ohýbal u ohně, znovu a znovu, jednou pohromadě, pak každý zvlášť, roztahoval je do široka nebo jimi naprázdno lapal do vzduchu. Zkoumal utváření nehtů, štípal se do konečků prstů, hned jemně, hned ostře, a odhadoval okamžik, v němž vznikal nervový popud. Okouzlovalo ho to a náhle se mu prudse zalíbilo jemné svalstvo, které tak krásně, hladce a citlivě pracovalo. A pak polekaně vzhlédl na čekající kruh vlků, který ho obkličoval, a jako blesk ho udeřilo vědomí, že celé to podivuhodné tělo není nic víc než maso, kořist těchto žravých šelem, nic než co jejich lačné tesáky rozsápou a rozervou, nic než potrava pro ně, jako jemu byli často potravou los nebo králík.

Probral se z dřímoty, která byla napůl zlou noční můrou, a spatřil před sebou nazrzlou vlčici. Nebyla od něho vzdálena ani dva metry, seděla na sněhu a lačně ho pozorovala. Oba psi mu vrčeli a kňučeli u nohou, ale vlčice si jich nevšímala. Hleděla na muže a on nějakou dobu pohled opětoval. Nebylo na ní nic hrozivého. Dívala se jen s velkou dychtivosstí; věděl však, že to je dychtění stejně velkého hladu. Byl pro ni potravou a pouhý pohled na něho jí dráždil chuť. Tlamu měla otevřenu, sliny jí tekly a olizovala se v představě nadcházejících hodů.

Zalomcoval jím záchvat strachu. Rychle sáhl po hořící větvi, aby ji na ni hodil. Ale jak po ní sahal, dříve ještě, než tuto zbraň sevřel prsty, vlčice uskočila do bezpečí. Viděl, že byla zvyklá na to, že po ní něčím házeli. Zavrčela, když uskakovala, obnažila bílé tesáky až ke kořenům a všechna její dychtivost zmizela, vystřídána lačnou dravostí, před níž se otřásl. Pohlédl na ruku, která držela větev, a všiml si jemnosti, s jakou prsty dřevo objímaly, jak se přizpůsobily všem nerovnostem povrchu, ovíjejíce drsné dřevo. Malíček, který se dostal příliš blízko hořící části, automaticky ucukl od bolestivého žáru na chladnější místo; v tu chvíli si představil, jak bílé zuby vlčice trhají a drtí tyto citlivé a jemné prsty. Nikdy neměl své tělo tak rád jako teď, kdy jeho osud visel na tak tenkém vlásku.

Celou noc odrážel hořícími větvemy hladovou smečku. Když proti své vůli usínal, vzburcovalo ho vrčení a kňučení psů. Přišlo ráno, ale po prvé nepostačilo denní světlo vlky rozehnat. Marně člověk čekal, že se rozejdou. Zůstali v kruhu kolem něho a jeho ohně, okázale a drze hlídajíce, co jim náleželo, a otřásli odvahou, která se v něm zrodila na úsvitě.

Učinil zoufalý pokus vydat se na cestu. Ale v okamžiku, kdy se vzdálil od ochranného ohně, nejsmělejší z vlků na něho skočil. Skok byl naštěstí krátký. Člověk uskočil zpět k ohni a to ho zachráno. Čelisti cvakly sotva deset centimetrů od jeho stehna. Zbytek smečky se rovněž zdvihl a hrnul se k němu. Musel házet oharky napravo i nalevo, aby je udržel v bezpečné vzdálenosti.

Ani za denního světla se neodvážil opustit oheň, aby nasekal čerstvého dřeva. Asi sedm metrů od něho se tyčil vysoký uschlý smrk. Půl dne strávil posunováním ohně k tomuto stromu a stále měl půl tuctu pochodní pohotově, aby je mohl házet po svých nepřátelích. Když se dostal ke stromu, zkoumal okolní les, aby sušinu skácel tam, kde je nejvíce paliva.

Noc byla opakováním předešlé noci, jenom potřeba spánku ho ještě více přemáhala. Vrčení jeho psů ztrácelo účinnost. Kromě toho vrčeli stále, takže jeho zkřehlé a ospalé smysly už nevnímaly změny v tónu a v síle. V náhlém zděšení se probudil. Vlčice nebyla od něho ani celý metr vzdálena. Automaticky vrazil planoucí větev do rozevřené, vyjící tlamy, nepouštěje ji z ruky. Vlčice uskočila vyjíc bolestí, zatím co on s rozkočí čichal spálené maso a srst a pozoroval ji, jak třepe hlavou a zlostně vrčí ani ne deset metrů od něho.

Ale tentokrát, než opět upadl do dřímoty, přivázal si k pravé ruce hořící borovou větev. Oči měl zavřeny jenom několik minut, když ho probudil palčivý žár plamene. Opakoval to po několik hodin. Po každé, když se tak vzbudil, zahnal vlky rozhozenými oharky, přiložil na oheň a znovu si upravil smolnou větev přivázanou k ruce. Osvědčilo se to, ale potom přišel okamžik, kdy si větev přivázal špatně. Jak se mu zavřel oči, sklouzla mu z ruky.

Usnul a měl sen. Zdálo se mu, že je ve Fort McGurry. Bylo tam teplo a příjemně a hrál karty s faktorem. I ve snu obléhali stanici vlci. Vyli až u samých vrat a on s faktorem tu a tam přestávali hrát, poslouchali je a smáli se marným pokusům vlků dostat se dovnitř. A potom, takový divný sen to byl, ozval se rachot. Vlci vyrazili dveře. Viděl, jak se hrnou do velké jídelny ve stanici. Vrhali se přímo na něho a na faktora. Jak byly dveře vyraženy, vytí hrozivě zesílilo. Mučilo ho to. Sen se začal proměňovat v něco jiného – nevěděl v co, ale nade vše ho bez přestání pronásledovalo vytí.

A pak procitl a uslyšel skutečné vytí, hrozivé vrčení a vytí se všech stran. Vlci se na něho vrhli. Byli všude kolem něho a na něm. Jeden mu zaťal zuby to paže. Instinktivně skočil do ohně a ve skoku cítil ostré zarytí zubů, které mu rvaly maso na noze. Začal boj ohněm. Tlusté palčáky mu dočasně chránily ruce, rozhazoval žhavé uhlíky na všechny strany, až oheň vyhlížel jako sopka.

Ale dlouho to nemohlo trvat. Na obličeji mu naskakovali puchýře od žáru, řasy a obočí měl sežehnuty a nohy ho nesnesitelně pálily. Se dvěma hořícími větvemi v rukou vyskočil na kraj ohně. Vlci byli zatlačeni. Na všech stranách, kdekoliv oharky dopadly, syčel sníh a co chvíli prozradil divoký skok a zavrčení, že ustupující vlci šlápli na některý z těchto uhlíků.

Mrštil větvemi po nejbližších nepřátelích, doutnající rukavice vrazil do sněhu a dupal kolem, aby si ochladil nohy. Oba jeho psi byli ti tam; věděl dobře, že se stali dalším chodem té zdlouhavé hostiny, která začala před několika dny Fattym a jejímž posledním chodem má být v nejbližších dnech on sám.

„Ještě mě nemáte,“ řval a vztekle zahrozil pěstí hladovým šelmám; při zvuku jeho hlasu se celý kruh rozjitřil, vrčení se ozývalo ze všech stran a vlčice se připlížila po sněhu až k němu a pozorovala ho dychtivýma, hladovýma očima.

Dal se do práce na novém záměru, který ho napadl. Rozšířil oheň do helkého kruhu. Doprostřed kruhu nakladl kožešiny a přikrývky na ochranu proti tajícímu sněhu a schoulil se na ně. Když zmizel za plamennou hradbou, celá smečka se přišla zvědavě podívat až k ohni, co se s ním stalo. Dosud se nesměli k ohni odvážit, nyní se usadili v malém kruhu, jako to dělají psi, mhouřili oči, zívali a protahovali vyhublá těla v nezvyklém teple. Pak se vlčice posadila, zvedla čenich k hvězdám a začala výt. Vlci se k ní jeden po druhém připojovali, až celá smečka seděla vzpřímeně s čenichy k obloze a vyla svůj nářek hladu.

Svítalo, rozednilo se. Oheň dohoříval. Došlo palivo a bylo třeba dojít pro nové. Muž se pokusil vyjít z ohnivého kruhu, ale vlci se hnali proti němu. Před hořícími větvemi uskakovali, ale neutíkali. Marně se snažil je zahnat. Když zanechal marné snahy a kloppítal zpět do svého kruhu, jeden z vlků na něj skočil, minul ho však a všema čtyřma dopadl do ohně. Zakňučel hrůzou, vrčel a dral se zpátky ochladit si tlapy ve sněhu.

Muž se schoulil na přikrývkách. Seděl nakloněn kupředu. Skleslá ramena a hlava položená na kolenou prozrazovaly, že zápas vzdal. Tu a tam zvedhl hlavu a pozoroval, jak oheň dohasíná. Kruh plamenů a oharků se rozdrobil na kousky a mezi nimi se otvíraly mezer. Mezery se zvětšovaly a z ohnivého kruhu už zbývaly jen ohníčky.

„Tak, teď pojďte, už mě asi dostanete, kdy budete chtít,“ mumlal. „Ať, já se zatím stejně prospím“.

Jednu chvíli se probudil a mezerou v ohni přímo před sebou spatřil vlčici, jak na něho upřeně hledí.

Potom se probudil opět, o chvilku později, třebaže se mu to zdálo jako po dlouhých hodinách. Udála se podivná změna, tak podivná, že naráz procitl. Něco se stalo. Nepostřehl to zprvu. Potom porozuměl. Vlci byli ti tam. Zbyl po nich jen ušlapaný sníh, který ukazoval, jak mu již byli blízko. Spánek přicházel a opět ho přemáhal, hlava mu klesala na kolena, ale tu se náhle s trhnutím probudil.

Slyšel křik mužů, šelest saní a dychtivé kňučení pachtících se psů. Čtvery saně přijeli od řeky utábořit se mezi stromy. Půl tuctu mužů stálo okolo člověka, který se zhroutil uprostřed skomírajícího ohně. Třásli jím a štípali ho, snažili se ho přivést k vědomí. Hleděl na ně jako opilý a drmolil podivnou, ospalou řečí:

„Rezavá vlčice… Chodila se krmit se psy… Nejdří žrala jejich ryby… Pak sežrala je… A potom sežrala Billa…“

„Kde je lord Alfred?“ houkl mu jeden z mužů do ucha a drsně jím zatřásl.

Zavrtěl zvolna hlavou. „Ne, toho nesežrala… Ten je na stromě v posledním táboře.“

„Mrtev?“ křikl muž.

„A v truhle,“ odpověděl Henry. Trhl nedůtklivě ramenem, aby se zbavil člověka, který se ho vyptával. „Heleďte, nechte mě… Já už vůbec nemůžu… Tak dobrou noc.“

Víčka se mu zachvěla a zavřela. Brada mu klesla na prsa. A už když ho ukládali do přikrývek, rozléhalo se mrazivým vzduchem chrápání.

Ale ještě jiný zvuk se nesl z rozlehlých pustin: vzdálené a slabé vytí vlčí smečky. Lidské maso vlkům uniklo, pustili se tedy po jiné stopě.

Část druhá

.

Kapitola 1

SOUBOJ TESÁKŮ

Vlčice první zachytila zvuk lidských hlasů a kňučení tažných psů; a vlčice také první odskočila od muže obklíčeného v kruhu skomírajících ohníčků. Smečka se vzpírala, vlci se nechtěli vzdát kořisti, kterou uštvali, váhali několik minut a zkoumali ony zvuky, a teprve potom se rozběhli po stopě za vlčicí.

Docela vpředu před smečkou běžel veliký šedý vlk – jeden z několika jejích vůdců. Byl to on, kdo odvedl smečku za vlčicí. Byl to on, kdo varovně vrčíval na mladší vlky ve smečce nebo je sekal tesáky, když se ho snažili ctižádostivě předběhnout. A byl to on, kdo zrychlil běh, když spatřil vlčici, teď už zvolna klusající po sněhu.

Zvolna, až se mu octla po boku, jako by jí to místo bylo vyhrazeno, a rozběhla se před smečkou. Na ni nezavrčel, ani na ni nevycenil zuby, když ho některým skokem předběhla. Naopak, zdálo se, že je jí příznivě nakloněn – příznivěji, než jí bylo po chuti, neboť se snažil běžet blízko ní, a kdykoliv se příliš přiblížil, byla to ona, která vrčela a cenila zuby. Neváhala dokonce někdy kousnout ho do plece. Ani tehdy neprojevoval hněv. Pouze odskočil a toporně vyrazil několika neohrabanými skoky kupředu, připomínaje chováním i jednáním rozpačitého venkovského nápadníka.

To byla jediná jeho nesnáz ve vedení smečky; vlčice však měla ještě jiné. Po druhém boku ji sledoval vychrtlý starý vlk, šedivý a poznamenaný jizvami z mnoha bojů. Běhal po její pravém straně, snad proto, že měl jen jedno oko, levé. Také se k ní rád přitočil, tiskl ji v běhu, až se zjizveným čenichem dotkl jejího krku, plece nebo boku. Stejně jako na opačné straně odrážela i tyto námluvy v běhu svými tesáky. Když však ji oba začali zahrnovat pozornostmi s obou stran současně, ocitala se v tísni, musela rychlým chňapáním na obě strany odehnat nápadníky a zároveň se udržet v čele smečky a dávat pozor na cestu. V těchto okamžicích se zablyštěly zuby obou druhů běžících po jejím boku, výhružně přes ni vrčeli jeden na druhého. Byli by se servali, ale i námluvy a souboje musely počkat, až pomine tísnivý hlad smečky.

Po každé, když byl starý vlk odražen a odskočil prudce před ostrými tesáky vlčice, kterou obletoval, narážel bokem na mladého tříletého vlka, běžícího po jeho slepé pravé straně. Mladý vlk již dorostl; proti zesláblé a vyhladovělé smečce měl nadprůměrnou silu i odvahu. Přece jen však běžel o hlavu zpět, neodvážil se hlavou dál než k pleci Jednookého, staršího druha. Kdykoliv se odvážil vyrovnat krok se starým vlkem (a to bylo zřídka), couvl zase před chňapnutím a zavrčením zpět k jeho rameni. Někdy se však pomalu a opatrně stáhl zpět a vsunul se pak mezi starého vůdce smečky a vlčici. Dočkal se dvojího i trojího zahnání. Když vlčice nevrle zavrčela, vyřítil se starý vůdce smečky na tříročka. Někdy se přidala i ona. A někdy se přiřítil zleva i mladý vůdce smečky.

Tehdy se mladý vlk naráz zastavovval před třemi řadami dravých zubů, přisedl na zadek, přední nohy napjaty, tlamu hrozivě rozevřenou a srst zježenou. Zmatek v čele běžící smečky vždycky způsobil také zmatek v zadních řadách. Zezadu naráželi na mladého vlka a projevovali svou nelibost ostrými kousanci do jeho zadních běhů a do boků. Chystal si tak jen nesnáze, protože nedostatek jídla a popudlivost se sčítaly; opakoval však tvrdošíjně co chvíli svůj pokus s bezmeznou sebedůvěrou mládí, třebaže nikdy nesklidil nic než nepříjemnosti.

Kdyby bylo co jíst, byly by se rozproudily námluvy a souboje a smečka by se byla rozpadla. Byli však v zoufalé situac. Vyhublí dlouhým hladověním. Běhat už mohli jen zvolna. Vzadu se belhali slabí členové smečky, vlci velmi staří a velmi mladí. Vpředu běželi nejsilnější. Všichni vypadali spíše jako kostry než jako dospělí vlci. Přece však, kromě těch, kteří kulhali, pohybovali se plavně a neúnavně. Zdálo se, že jejich šlachovité svaly jsou nevyčerpatelným zdrojem energie. Za každým ocelovým stahem svalu byl připraven nový ocelový stah a další a další, zřejmě bez konce.

Uběhli toho dne mnoho mil. Běželi celou noc. Nový den je zastihl ještě v běhu. Běželi zmrzlým a mrtvým světem. Nic živého se nikde nepohnulo. Jen oni sami se pohybovali těmi nehybnými ohromnými prostorami. Jen oni sami byli naživu a jiné tvory hledali jen proto, aby je mohli pozřít a sami se při životě udržet.

Překročili nízké rozvodí a proběhli tucet údolíček v nížině, než jejich námaha byla odměněna. Padli na losy.

Nejprve narazili na ohromného býka. Maso bylo tu, nechráněno ani tajemným ohněm, ani plamennými střelami. Znali dobře široká kopyta i lopatovité parohy, a přece pustili do větru obvyklou trpělivost a obezřetnost. Boj byl krátký, krutý. Ohromný býk byl napaden se všech stran. Páral jim břicha a drtil jim lebky dobře mířenými údery velkých kopyt. Drtil je a trhal velkými parohy. Zadupával je do sněhu, váleli se pod ním v prudkém zápasu. Ale jeho osud byl zpečetěn; posléze klesl, vlčice mu divoce rvala hrdlo a ostatní do něho zatínali zuby a za živa ho rvali a požírali, ještě než přestal bojovat a než dostal smrtící ránu.

A byla hojnost potravy. Býk vážil přes čtyři sta kilogramů – plných deset kilo masa případlo na každého vlka ze smečky přibližně čtyřicetičlenné. A jako se uměli vytrvale postit, tak vytrvale také uměli žrát, a za chvíli zbývalo z nádherného zvířete, které před málo hodinami vzdorovalo smečce, jen několik roztroušených kostí.

A byla hojnost odpočinku a spánku. S plnými žaludky se začali mladí samci hašteřit a rvát; trvalo to těch několik dní do chvíle, kdy se smečka rozpadla. Bylo po hladu. Vlci dorazili do krajiny plné zvěře, a třeba ještě stále lovili ve smečce, byli opatrnější a odháněli jen těžkopádné krávy nebo chromé staré býky z malých losích stád, na která padli.

V této zemi hojnosti nastal den, kdy se vlčí smečka rozdělila a dala se dvěma různými cestami. Vlčice s mladým vůdcem po levém boku a starším jednookým po pravém vedla svou část dolů k řece Mackenzie a za ni do jezernaté krajiny na východě. Každým dnem se tento zbytek smečky zmenšoval. Po dvou, vždy samec se samicí, opouštěli vlci smečku. Jen někdy vyhnaly ze smečky některého vlka samotáře ostré zuby jeho soupeřů. Nakonec zbyli jen čtyři: vlčice, mladý vůdce, Jednooký a ctižádostivý tříroček.

Zlostná nálada vlčice zatím dostupovala vrcholu. Všichni tři její společníci nesli známky jejích zubů. Přesto však jí neopláceli stejným, nikdy se nebránili. Nastavovali plece i nejdivočejším výpadům, a vrtíce chvosty a cupitajíce kolem, snažili se utišit její hněv. Ale jak byli mírní na vlčici, tak byli zuřiví jeden na druhého. Tříroček se stával v zuřivosti příliš ctižádostivým. Napadl Jednookého s jeho slepé strany a roztrhl mu ucho na cáry. Třebaže starý šedivec viděl jen na jednu stranu, byl proti mládí a síle soupeřově vyzbrojen moudrostí nabytou dlouholetými zkušenostmi. Ztracené oko a zjizvená tlama dokazovaly, jaké to byly zkušenosti. Přežil příliš mnoho bitev, než aby mohl jen na okamžik zaváhat, co udělat.

Boj začal poctivě, ale poctivě neskončil. Nedalo se odhadnout, jaký by býval mohl být výsledek, protože třetí vlk se připojil k staršímu, a tak starý i mladý vůdce společně napadli ctižádostivého tříročka, aby ho zahubili. S obou stran ho tísnily nemilosrdné tesáky jeho nedávných kamarádů. Zapomenuty byly dny, kdy lovili společně, zapomenuta zvěř, kterou zadávili, i hlad, kterým společně trpěli. To už byla minulost. A láska, o kterou šlo teď, byla ještě nelítostnější a krutější než honba za potravou.

Vlčice, příčina toho všeho, seděla zatím spokojeně na zadku a přihlížela. Byla dokonce potěšena. Byl to její slavný den, jakých bylo málo, kdy jen kvůli ní se ježila srst a tesáky cvakaly o sebe nebo rvaly poddajné maso.

A v této hře o lásku tříroček, který se do ní pustil poprvé, prohrál život. Po obou stranách jeho těla stáli jeho sokové. Hleděli upřeně na vlčici, jež seděla na sněhu a jakoby se usmívala. Ale starý vůdce byl chytrý, velmi chytrý, v lásce stejně jako v boji. Mladý vůdce otočil hlavu, aby si olízl ránu na pleci. Křivka jeho hrdla byla obrácena k soupeři. Svým jediným okem vystihl starší vlk příležitost. Vyrazil zdola a zaťal tesáky. Byla to dlouhá, trhající a hluboká rána. Zuby pronikly až k hlavní tepně a přervaly ji. Hned odskočil.

Mladý vůdce hrozně zavrčel, ale jeho vrčení přerval chraptivý kašel. Krváceje a kašlaje dohasínal, ale přece se ještě vrhl na staršího a bojoval, zatím co z něho život prchal, nohy se mu podlamovaly, v očích se mu zatmívalo a jeho rány a skoky se víc a víc krátily.

Po celou tu dobu seděla vlčice vzpřímeně na zadku a usmívala se. Třebaže si to uvědomovala jen nejasně, boj jí lichotil, protože takové už jsou námluvy v divočině; milostná tragedie je tragedií jen pro ty, kdo umírají. Pro toho, kdo boj přežije, nejsou námluvy tragedií, ale odměnou za chrabrost.

Když už mladý vůdce ležel nehybně na sněhu, Jednooký se přikradl k vlčici. Kráčel vítězně i opatrně zároveň. Čekal s jistotou, že ho vlčice zase odežene, a byl zřejmě překvapen, že se po něm zlostně neohnala tesáky. Po prvé ho přijala vlídně. Očichala se s ním a snížila se blahosklonně dokonce až k tomu, že kolem něho skákala a skotačila ve sněhu a hrála si s ním docela jako štěně. A vlk přes šediny a moudrost svých let choval se rovněž jako štěně a snad ještě trochu bláznivěji.

Zapomenuti byli ubití sokové i milosstný příběh rudě vepsaný do sněhu. Zapomenuti až na jednu chvíli, kdy se Jednooký nakrátko zastavil, aby si olízal zasychající rány. Tu ohrnul pysky, zavrčel a srst na krku a na plecích se mu bezděky zježila; napůl se skrčil jako ve skoku, satínaje drápy křečovitě do sněhu a hledaje pevnou oporu. Ale to vše bylo opět zapomenuto v příštích okamžicích, kdy vyskočil za vlčicí, jež se plaše rozběhla do lesa jako o závod.

A pak už běhali bok po boku jako dobří přátelé, kteří si porozuměli. Míjely dny a ti dva se stále drželi spolu, lovili, zabíjeli a dělili se o úlovek. Po čase vlčice zneklidněla. Zdálo se, že cosi hledá a nenalézá. Zajímaly ji dutiny pod vývraty a dlouhé chvíle slídila po větších štěrbinách ve skále a po jeskyních pod převislými břehy. Starého jednookého vlka to nezajímalo ani dost málo, ale přece ji dobromyslně sledoval v jejím hledání, a když se její výzkumy na některém místě neobvykle protáhly, lehal si a vyčkával, až zase bude ochotna vyrazit na cestu.

Nezůstávali na místě, putovali krajem, až se zase vrátili k řece Mackenzie a zvolna sledovali její tok, opouštějíce ji občas, aby lovili zvěř na bystřinách, jež se do ní vlévaly, ale vždycky se k ní opět vraceli. Někdy narazili na jiné vlky, obvykle v páru; nebylo však mezi nimi žádného projevu touhy po spřátelení, žádné radosti ze setkání ani chuti vrátit se k životu ve smečce. Několikrát potkali samotářské vlky. Vždy to byli samci a houževnatě se snažili připojit se k Jednookému a k jeho družce. Odrážel je, a když se mu vlčice postavila po boku s naježenou srstí a vyceněnými zuby, samotáři ustoupili, obrátili se k nim záty a táhli dál sami.

Za jedné měsíčné noci, když běželi tichým hvozdem, Jednooký se náhle zastavil. Zvedl čenich, napjal oháňku a nozdry se mu rozšířily, jak větřil. Zvedl tlapku, tak jak to dělají psi. Něco se mu nezdálo a stále ještě nassával vzduch a snažil se rozluštit zvěsti, jež mu přinášel. Jeho družka se spokojila bezstarostným zavětřením a klusala dál, aby ho upokojila. Třebaže ji následoval, byl stále ještě nedůvěřivý a nemohl se zdržet, aby se čas od času nezastavil a pečlivě nezkoumal varovné pachy.

Připlížila se opatrně na kraj veliké mýtiny uprostřed lesa. Nějakou chvíli tam stála sama. Pak se k ní Jednooký připojil; připlazil se a připlížil, všechny smysly zbystřeny, srst zježenu hlubokým podezřením. Stáli bok po boku, pozorovali, naslouchali a větřili.

K jejich uším doléhaly zvuky psích půtek a pranic, hrdelní výkřiky mužů, jasnější hlasy hašteřících se žen a jednou také pronikavý a naříkavý dětský pláč. Vidět nebylo kromě obrovitých kožených stanů nic než plameny ohně, tu a tam zastiňované pohybujícími se postavami, a kouř stoupající zvolna do klidného vzduchu. Ale k jejich nozdrám se táhlo na tisíce pachů indiánského tábora, které vyprávěly příběhy zhola nepochopitelné Jednookému, jež však vlčice znala do všech podrobností.

Byla podivně pohnuta a větřila a větřila s rostoucím potěšením. Ale starý Jednooký byl pln pochybností. Projevil své obavy a pokusil se odejít. Obrátila se a dotkla se ho čenichem povzbudivě na krku; potom znovu pozorovala tábor. V její tváři se objevila nová dychtivost, ale nebyla to již lačnost hladu. Vzrušovala ji touha,. jež ji pobízela vpřed, blíže k onomu ohni, k pračkám se psy, k tomu, aby se pletla a uhýbala klopýtajícím nohám mužů.

Jednooký vedle ní se netrpělivě pohnul. Vlčici se, vrátil starý neklid a vzpomněla si opět na naléhavou nutnost najít to, co hledala. Obrátila se a klusala zpátky do lesa, k velké úlevě Jednookého, jenž klusal o něco napřed, dokud nedorazili do bezpečí pod ochranu stromů.

Klouzali měsíčním světlem neslyšně jako stíny, když tu narazili na stezku. Oba·se schýlili čenichem ke stopám ve sněhu. Byla to docela čerstvá stopa. Jednooký běžel opatrně vpředu, družka mu byla v patách. Mohutné tlapy měli do široka roztaženy a ujížděli po sněhu jako po sametu. Jednooký zahlédl, jak se něco bělavého pohybuje v běli před nimi. Jeho klouzavý krok předtím byl až šalebně bystrý, nebylo to však nic proti tomu, jak rychle běžel teď. Před ním hopsala nejasná bílá skvrna, kterou objevil.

Běželi úzkým dlouhým průsekem, lemovaným po obou stranách mladým smrkovým podrostem. Mezi stromy bylo vidět konec průseku, který se otvíral na mýtinu, zalitou měsíčním svitem. Starý jednooký vlk rychle doháněl prchající bílý stín. Každým skokem se vzdálenost mezi nimi zmenšovala. A již byl u něho. Ještě skok a zuby se do něho zaryjí. Ke skoku však nedošlo. Bílý stín vyletěl prudce do výše; byl to škubající se sněžný králík, jenž skákal a houpal se ve fantastickém tanci kdesi vysoko ve vzduchu nad vlkem a k zemi se nevracel.

Jednooký ustrašeně odfrkl a uskočil, přikrčil se ke sněhu, schoulil se a hrozivě vrčel na tu strašidelnou věc, kterou nemohl pochopit. Ale vlčice ho chladnokrevně obešla. Zaváhala na okamžik a potom skočila po tančícím králíkovi. Vymrštila se také do výše, ne však tak vysoko, jako byla kořist, a její zuby cvakly s kovovým zvukem naprázdno. Skočila ještě jednou a znovu.

Její druh se zvolna vzpamatoval z úleku a pozoroval ji. Projevil nelibost nad jejím opakovaným nezdarem a sám se vymrštil mohutným skokem do výše. Zaťal zuby do králíka a stáhl ho s sebou k zemi. Vtom se však náhle vedle něho ozvalo podezřelé zapraskáni a on překvapen spatřil, že se nad ním prudce sklání kmínek mladého smrčku, aby ho udeřil. Pustil svou kořist a uskočil, aby unikl tomuto podivnému nebezpeči, zuby měl vyceněny, hluboko v hrdle se ozývalo vrčení a srst měl zježenou vztekem a leknutím. Současně se smrček opět pružně vzpřímil a králík se znovu vznášel v podivném tanci ve vzduchu.

Vlčice se rozzlobila. Sekla svého druha·za trest tesáky do plece; a ten v leknutí, neuvědomuje si, co se to na něho opět vrhlo, divoce a ještě více polekán oplatil ránu a roztrhl vlčici kůži na čenichu. To, že se tak bránil trestu, bylo nečekané zase pro ni a s hněvivým zavrčením se na něho vrhla. Tu si uvědomil svou chybu a snažil se vlčici usmířit. Vyplácela ho však dál a pořádně, a tak se vzdal všech pokusů o usmíření a kroužil kolem ní, odvraceje hlavu a nastavuje jejím trestajícím zubům plece.

Zatím nad nimi tančil ve vzduchu králík. Vlčice si sedla do sněhu a starý jednooký vlk, obávaje se nyní více své družky než záhadného smrčku, vyskočil znovu po králíkovi. Když opět klesal s králíkem v zubech, pozoroval smrček. Jako po prvé snášel se kmen za ním k zemi. Skrčil se před očekávanou ranou, srst se mu zježila, ale zuby držely králíka pevně. Očekávaná rána nedopadla. Smrček zůstal ohnutý nad ním. Když se vlk pohnul, pohnul se i stromek; zavrčel na něj stisknutými čelistmi. Když se však Jednooký nehýbal, nepohyboval se ani smrček, a tak vlk usoudil, že je lépe setrvat v klidu. Teplá králičí krev v tlamě mu však zachutnala.

Z bryndy mu pomohla jeho družka. Králíka mu vzala, a třebaže se smrček kýval a hrozivě třásl, uhryzla králíkovi klidně hlavu. Smrček náhle vyletěl vzhůru a už jim potom nepřekážel a zůstal pěkně vzpřímený, jak podle přírody správně měl růst. Pak spolu sežrali zvěř, kterou pro ně tajemný smrček ulovil.

Byly ještě jiné pěšiny a průseky, kde viseli králíci ve vzduchu; společně je všechny prozkoumali za vedení vlčice, kterou Jednooký sledoval a pozoroval. Učil se způsobům, jak vylupovat králíky z ok – umění, jež se mu ještě v budoucnosti mělo hodit.

Kapitola 2

DOUPĚ

Dva dny se vlčice a Jednooký potulovali okolo indiánského tábora. Jednooký byl nesvůj a pln obav, ale jeho družku tábor lákal a stále se od něho nemohla odtrhnout. Když však jednoho jitra zahřměla vzduchem v jejich blízkosti rána z pušky a kulka se zaryla do stromu několik centimetrů Jednookému nad hlavou, neváhali už a vydali se na cestu dlouhým, pružným klusem, jímž se rychle vzdalovali na míle od nebezpečí.

Neběželi daleko, jen dva dny cesty. Vlčice stále naléhavěji potřebovala nalézt to, co hledala. Byla stále těžší a běhala jen pomalu. Jednou, když pronásledovala králíka, kterého by jindy snadno dostihla, vzdala se honby, ulehla a odpočívala. Jednooký k ní přiběhl; když se však něžně dotkl čenichem jejího krku, rychle a vztekle po něm chňapla, až se převalil na záda a směšným obratem se pokusil uniknout jejím zubům. Byla teď zlostnější než jindy; Jednooký byl naopak víc než kdy jindy trpělivý a starostlivý.

A potom našla, co hledala. Bylo to několik mil vzhůru proti proudu potoka, který v létě tekl do Mackenzie, ale nyní byl zamrzlý až na samé skalnaté dno – mrtvý proud zkamenělé běli od pramene až k ústí. Vlčice unaveně poklusávala o hodný kus za svým druhem, když tu narazila na vysoký, převislý jílovitý břeh. Odbočila a zaběhla k němu. Hlodavé vody z jarních bouří a tajícího sněhu podemlely břeh a v jednom místě vytvořily z úzké štěrbiny malou jeskyni.

Vlčice se zastavila v jejím ústí a bedlivě si prohlédla břeh. Běžela podle paty příkrého břehu na obě strany od jeskyně až tam, kde strmý sráz přecházel opět v mírnější svah. Potom se vrátila k jeskyni a vstoupila do jejího úzkého ústí. Neplazila se ani celý metr, pak se stěny rozestupovaly a strop zvyšoval, takže vytvářely okrouhlou komůrku, mající téměř dva metry v průměru. Mohla se v ní i postavit. Jeskyňka byla suchá a útulná. Vlčice ji pozorně a pečlivě prohlédla, zatím co Jednooký, jenž se vrátil, stál ve vchodu a trpělivě ji pozoroval. Svěsila hlavu, čenich mířil k zemi, jako by ukazoval na nějaký bod u samých nohou, a kolem tohoto bodu se několikrát otočila; pak s unaveným vzdechem, skoro zabručením, svinula se do klubíčka, natáhla nohy a položila hlavu směrem k východu. Jednooký se na ni s nastraženými, pozornými slechy usmál a proti světlu viděla, jak dobromyslně vrtí huňatým ocasem. Její špičaté slechy se s líným zastříháním na okamžik sklonily k hlavě, tlamu měla otevřenu a vyplazený jazyk jí pokojně visel dolů; a tím říkala, že je jí dobře a že je spokojena.

Jednooký měl hlad. Třebaže ležel u vchodu a spal, jeho spánek byl neklidný. Probouzel se a nastražoval slechy do jasného dne venku, kde se na něho třpytilo dubnové slunce. Když dřímal, vkrádal se mu do uší tichounký šepot skrytých pramínků proudící vody; budil se a napjatě naslouchal. Slunce se vrátilo a celý procitající Sever se mu ozýval. Život se probouzel. Ve vzduchu bylo tušení jara, tušení života rašícího pod sněhem, mízy stoupající do korun stromů, pupenů rozlamujících pouta mrazu.

Vrhal na svou družku dychtivé pohledy, nejevila však chuti vstát. Pohlédl ven, půl tuctu sněžných pěnkav se třepetalo v dohledu. Napůl povstal, pak se znovu ohlédl na svou družku, uložil se a dřímal. Tenký a pronikavý pískot se mu dral do uší. Jednou, dvakrát se podrbal tlapou na čenichu. Pak se probudil. Ve vzduchu, u samého nosu, mu bzučel osamělý komár. Byl to dospělý hmyz, jenž po celou zimu ležel ztuhlý v suché kládě, až ho teď sluníčko rozehřálo. To už Jednooký nemohl odolat volání světa venku. A kromě toho měl hlad.

Odplížil se ke své družce a pokusil se přimět ji vstát. Ale ta na něho jen zavrčela, a tak vyšel sám do jasného slunečného dne a shledal, že sníh pod nohama změkl a že se po něm špatně chodí. Šel vzhůru proti proudu zamrzlé říčky, kde sníh ve stínu stromů byl dosud umrzlý a pevný. Osm hodin byl pryč a vrátil se za tmy hladovější, než vyšel. Narazil na zvěř, ale neulovil ji. Bořil se do ledového škraloupu na tajícím sněhu a vázl v něm, zatím co sněžní králíci po něm lehce klouzali jako jindy.

V ústí jeskyně se náhle s podezřením zastavil. Ozývaly se z ní podivné slabé zvuky. Nevydávala je jeho družka, a přece mu byly vzdáleně známé. Vplížil se opatrně dovnitř, vlčice jej přivítala varovným vrčením. Nedal se jím zmást, třebaže poslušně zachovával odstup; stále ho však zajímaly ony zvuky – slabé a dušené kňučení a vrnění.

Jeho družka ho nevrle odehnala; stočil se tedy u vchodu do klubka a usnul. Když se rozbřesklo a do doupěte vniklo slabé světlo, hledal opět zdroj oněch vzdáleně známých zvuků. Ve varovném zavrčení jeho družky byl nový tón. Byla to žárlivost a Jednooký se proto držel ve velmi uctivé vzdálenosti. Přece však spatřil mezi jejími tlapami ukrytých pět podivných malých uzlíčků života, slabých a bezmocných, které jen pokňourávaly a neuměly ještě ani otevřít oči. Byl překvapen. Nebylo to po prvé za jeho dlouhého a bohatého života, kdy se mu taková věc přihodila. Stalo se to už kolikrát, přece však to pro něho bylo po každé novým překvapením.

Jeho družka si ho pátravě prohlížela. Co chvíli zhluboka tlumeně vrčela, a když se zdálo, že se příliš přibližoval, zavrčení jí vyrazilo ostře z hrdla. Třebaže z vlastní zkušenosti nic podobného nepamatovala, přece jen v jejím instinktu, v němž byla nashromážděna zkušenost všech vlčích matek, dřímala vzpomínka na otce, kteří své bezmocné novorozené potomky sežrali. Proto ten strach, který ji přiměl, aby zabránila Jednookému prohlédnout si pořádně štěňata, jejichž byl otcem.

Žádné takové nebezpečí však nehrozilo. Starý jednooký vlk rovněž pocítil naléhavé nutkání, které zase bylo instinktem zděděným od všech vlčích otců. Nerozjímal o něm, ani si jím nelámal hlavu. Bylo v každé jeho žilce; a bylo nejpřirozenější věcí na světě, že ho poslechne, obrátí se ke své novorozené rodině zády a pustí se za masem, aby měli z čeho žít.

Pět nebo šest mil od doupěte se říčka dělila a její dvě větve se v pravém úhlu rozbíhaly do hor. Jednooký se pustil vzhůru po levém přítoku, až narazil na čerstvou stopu. Očichal ji, byla tak čerstvá, že se až přikrčil a pohlédl směrem, kterým zmizela. Potom se rozvážně vrátil a vydal se po pravém přítoku. Byla to mnohem větší stopa, než jakou ve sněhu zanechával sám, a věděl, že za takovou stopou pro něho sotva nějaké maso zbude.

Půl míle vzhůru proti proudu pravého přítoku zachytily jeho bystré uši zvuk hlodajících zubů. Vyslídil kořist a zjistil, že je to dikobraz, který stojí vzpřímeně u stromu a ohryzává kůru. Jednooký se opatrně přiblížil, nedoufal však v úspěch. Znal toto zvíře, třebaže se s ním nikdy nesetkal tak daleko na severu; a za celý dlouhý jeho život mu dikobraz neposloužil za potravu. Ale Jednooký už dávno poznal, že na světě jsou také takové věci jako náhoda a příležitost, a plížil se blíž. Nikdy se nedá říci, co se přihodí, protože živí tvorové se po každé zachovají trochu jinak, než bys čekal.

Dikobraz se schoulil do koule, z níž se na všechny strany ježily dlouhé ostré bodliny, chránící ho před každým útokem. V mládí si Jednooký jednou přičichl k podobné zdánlivě nehybné ostnaté kouli a z čista jasna dostal oháňkou do čenichu. Odnesl si jednu bodlinu v čenichu, vězela tam po týdny jako žhavý plamen, než konečně vypadla. Ulehl tedy pohodlně, čenichem na půl metru od dikobraza a z dosahu jeho oháňky. Čekal tak a byl úplně zticha. Kdožpak ví. Něco se může přihodit. Snad se dikobraz rozvine. Snad se naskytne příležitost obratnou ranou tlapy roztrhnout mu choulostivé, nechráněné břicho.

Ale po půl hodině se zvedl, zavrčel hněvivě na nehybnou kouli a odklusal. Příliš často a zbytečně už mnohokrát v minulosti čekal, až se dikobraz rozvine, proč by ještě mařil čas! Šel dále vzhůru po pravém přítoku. Den míjel a on byl dosud bez kořisti.

Probuzený otcovský pud ho mocně poháněl. Musí najít maso. Odpoledne narazil na bělokura. Vyšel z houštiny a octl se tváří v tvář těžkopádnému ptáku. Seděl před ním na padlém kmenu, ani ne čtvrt metru od jeho čenichu. Spatřili jeden druhého. Pták se polekaně zvedl, ale Jednooký ho srazil tlapou, přitiskl ho k zemi, vrhl se na něj a chytil ho do zubů, právě když pták prchal po sněhu a snažil se znovu vzlétnout. Hned jak zaryl vlk zuby do jemného masa a do křehkých kostí, začal bezděčně kořist žrát. Pak se však rozpomenul a vydal se po své stopě s bělokurem v tlamě k domovu.

Běžel tak, jak byl zvyklý – jako po sametu, klouzající stín, který bedlivě zkoumal každý nový výhled na cestu. Asi míli nad soutokem narazil na čerstvou stopu velikých tlap, jakou objevil již časně ráno. Stopa vedla jeho cestou, šel tedy po ní dále, připraven setkat se s tím, kdo ji zanechával, v kterémkoli nejbližším záhybu řeky.

Vystrčil hlavu za skálu, kde začínal neobyčejně velký ohyb říčky, a jeho bystré oči spatřily něco, před čím se rychle přitiskl k zemi. Byl to původce stop, vzrostlá rysí samice. Číhala, tak jako téhož dne již jednou číhal on sám, před pevně svinutou koulí bodlin. Byl-li již prve klouzajícím stínem, stal se nyní stínem onoho stínu, když se plížil dokola, aby se dostal přesně po větru od tiché, nehybné dvojice.

Ulehl do sněhu, položil bělokura vedle sebe a skrze jehličí nízkého smrčku pozoroval hru o život – číhajícího rysa a čekajícího dikobraza, oba dychtící po životě; a to bylo právě pozoruhodné na oné hře, že jeden může žít, jen když druhého sežere, a druhý, jen když se nedá sežrat. I starý jednooký vlk, krčící se v úkrytu, hrál ve hře svou úlohu, očekávaje nějakou zvláštní hru náhody, která by mu pomohla v lovu, jenž byl i jeho způsobem života.

Minula půlhodina, minula hodina a nic se nedálo. Bodlinatá koule mohla být klidně kamenem, jak byla nehybná, rys mohl být zakletý do mramoru a starý Jednooký mrtvolou. A přece všechna tři zvířata byla napjata touhou po životě, jež byla až bolestná, a sotva kdy víc hořeli životem než teď, v zdánlivé ztrnulosti.

Jednooký se lehce pohnul a dychtivěji vyhlédl. Něco se dělo. Dikobraz konečně usoudil, že nepřítel už je pryč. Pomalu, opatrně rozvíjel kouli svého neproniknutelného krunýře. Nevzrušovala ho žádná předtucha. Pomalu, pomaloučku se zježená koule napřimovala a prodlužovala. Jednooký se díval a náhle ucítil v tlamě sliny, jež se mu bezděky řinuly při pohledu na živé maso, které se před ním prostíralo jako na hostině.

Dříve než se úplně rozvinul, zpozoroval dikobraz nepřítele. V témž okamžiku rysice udeřila. Rána byla rychlá jako blesk. Tlapa s drápy zakřivenými jako pařáty dravého ptáka vyrazila pod choulostivé břicho a škubla zpátky prudkým trhavým pohybem. Kdyby se byl dikobraz již úplně rozvinul, nebo kdyby byl nespatřil útočníka o zlomek vteřiny dříve, než se tlapa zaťala, byla by tlapa unikla bez poranění; boční úder ocasu však do ní pohroužil ostré bodliny, když se vracela.

Vše se událo najednou – rána, protiúder, smrtelný ston dikobrazův i zavřísknutí veliké kočky z náhlé bolesti a úleku. Jednooký se napůl zdvihl vzrušením, uši vztyčeny a oháňku napjatou a chvějící se. Rysici vydráždila zlost. Divoce se vrhla na zvíře, jež ji poranilo. Ale kňučící a sténající dikobraz, chabě se snažící rozervaným svalstvem stáhnout se opět do obranné koule, vyrazil opět oháňkou a veliká kočka znovu vyjekla bolestí a leknutím. Pak začala couvat a kýchat, třela si tlapami čenich, posetý naježenými bodlinami jako ohromný polštářek na jehly, a pokoušela se palčivé ostny vyrvat. Strkala čenich do sněhu, třela si jej o kmeny a větve a stále skákala sem a tam, dopředu, dozadu, do výšky, v zuřivém záchvatu bolesti a strachu.

Neustále kýchala a rozdivočele trhala pahýlovitou oháňkou, jako by jí uměla švihat kolem sebe. Potom nechala skoků a uklidnila se na celou dlouhou minutu. Jednooký ji pozoroval. A ani on nemohl potlačit leknutí, až se mu srst na hřbetě zježila, když rysice náhle bez výstrahy vyskočila do vzduchu a dlouze a strašlivě zavřeštěla. Potom odskočila a vyrazila vzhůru po své stopě, sténajíc na každém kroku.

Teprve když její ryk dozněl v dálce a zanikl, odvážil se Jednooký vyjít z úkrytu. Kráčel tak opatrně, jako by sníh byl vystlán dikobrazími ostny, naježenými a připravenými rozpíchat jemné šlapky jeho tlap. Dikobraz ho uvítal zuřivým kňučením a cvakáním dlouhých zubů. Podařilo se mu svinout se opět do klubka, ale nebyla to už ona pevná koule jako dřív, jeho rozervané svaly na to již nestačily. Byl roztržen téměř ve dví a silně krvácel.

Jednooký vykusoval zkrvavený sníh, žvýkal ho, ochutnával a polykal. Podráždilo mu to chuť a jeho hlad silně vzrostl; byl však už příliš dlouho na světě, než aby zapomněl na opatrnost. Čekal. Lehl si a čekal, zatím co dikobraz skřípal zuby, chrčel a vzdychal a tu a tam tence zakňučel. Po chvilce Jednooký spatřil, že bodliny zplihly a že se dikobraz silně roztřásl. Náhle třesení ustalo. Dlouhé zuby naposledy zacvakaly. Potom všechny bodliny úplně sklesly, tělo se natáhlo a znehybnělo.

Nervosně, pokrčenou tlapou narovnal Jednooký dikobraza a převrátil ho na záda. Nic se nestalo. Byl doopravdy mrtev. Chvíli ho upřeně pozoroval, pak ho vzal opatrně do zubů a vyrazil dolů po proudu; částečně dikobraza nesl, částečně ho vlekl s hlavou odvrácenou tak, aby nešlápl na bodlinaté tělo. Rozpomenul se na něco, pustil kořist a odklusal zpět na místo, kde nechal bělokura. Neváhal ani na okamžik. Dobře věděl, co dělat – na místě bělokura zhltl. Potom se vrátil pro svůj úlovek.

Když přitáhl kořist celodenního lovu do jeskyně, vlčice ji prohlédla, otočila se k němu čenichem a zlehka ho olízla na krku. Ale hned ho odstrkovala od štěňat s varovným zavrčením, jež bylo méně drsné než obvykle a spíše omluvné než výhružné. Instinktivní strach před otcem jejích potomků mizel. Jednooký se choval tak, jak se vlčí otec chovat měl, a nejevil hříšnou touhu sežrat mládata, jež ona přivedla na svět.

Kapitola 3

ŠEDÝ VLČEK

Lišil se od svých bratří a sester. Jejich srst již dávala tušit narezavělou barvu, kterou zdědili po matce; on jediný se v tom podobal otci. Bylo to jediné šedé štěně z celého vrhu. Byl věrným obrazem vlčího plemene – vlastně byl věrným obrazem svého otce, až na to, že měl dvě oči proti otcovu jednomu.

Teprve nedávno je po prvé otevřel, viděl však již dobře a jasně. I tehdy, kdy měl oči ještě zavřeny, hmatal již, ochutnával a čichal. Znal velmi dobře své dva bratry a obě sestry. Začal s nimi již nesměle a neohrabaně dovádět a dokonce se také hašteřit, a když se rozvášnil, hrdélko se mu chvělo podivným škrábavým zvukem, předzvěstí vrčení. A dlouho předtím, než otevřel oči, naučil se hmatem, chutí i čichem znát mámu – zdroj tepla a tekuté potravy a něhy. Měla jemný, laskající jazyk, který hladil, když přejížděl po jeho měkkém tělíčku, a který ho pobízel, aby se stulil blízko k ní a usnul.

V prvním měsíci svého života takto prospal většinu času; ale teď už viděl docela dobře, zůstával vzhůru delší dobu a ponenáhlu se začal seznamovat se svým malým světem. Byl to svět šerý, nevěděl však o tom, protože jiný svět nepoznal. Ozařovalo ho mdlé světlo, ale jeho oči si zatím ani nemusely na žádné jiné světlo zvykat. Byl to malý svět. Jeho hranicemi byly stěny doupěte; jelikož však nevěděl nic o širém světě venku, necítil se nijak stísuěn úzkým prostorem, v němž žil.

Záhy však objevil, že jedna stěna jeho světa je jiná než ostatní. Bylo to ústí jeskyně a zdroj světla. Poznal, že se liší od ostatních stěn, dávno předtím, než měl nějaké vlastní myšlenky, než pocítil nějakou vědomou vůli. Stěna měla neodolatelnou přitažlivost, ještě dříve než otevřel oči a pohleděl na ni. Světlo z ní se opíralo do jeho zavřených víček a oči i oční nervy se mu zachvívaly pod drobnými jiskrnými záblesky, teple zbarvenými a podivuhodně příjemnými. Ten život, který naplňoval jeho tělo až do poslední žilky a jenž byl starší než vlček sám, ten život toužil po onom světle a pobízel k němu jeho tělo tak, jako žene rostliny jejich důmyslná chemie k slunci.

Z počátku, dříve než se v něm probudilo vědomí, stále lezl k ústí jeskyně. Stejně jeho bratři a sestry. Žádný z nich tehdy nezalízal do tmavých koutů při zadní stěně. Přitahovalo je světlo, jako by byli rostlinami. Chemie jejich těl, jejich života, žádala si světlo jako nezbytnou potřebu; a jejich tělíčka vypadala jako hračky, když se k němu plazila mechanicky a slepě jako úponky popínavé rostliny. A když se potom každý z nich vyvíjel v samostatného tvora a uvědomoval si své popudy a touhy, přitažlivost světla ještě vzrostla. Neustále se k němu natahovali a lezli k němu, a matka je musela zahánět zpět.

Tehdy se vlček naučil znát ještě jiné máminy vlastnosti než jen její měkký hladící jazyk. Když se usilovně snažil dostat se k světlu, přišel na to, že matka má čenich, jímž dovede ostře strčit a potrestat, a později poznal i tlapu, jíž ho převalila na zem a přikutálela si ho rychlými, dobře vyměřenými údery. Tak se naučil znát bolest; naučil se dokonce i vyhýbat se bolesti, nejprve tak, že se nevystavoval jejímu risiku, a pak, když už riskoval, bránil se jí tím, že se uhýbal a včas unikl. To byla vědomá činnost, to byly výsledky jeho prvních zkušeností se světem. Předtím jen slepě uskakoval před bolestí, tak jako slepě lezl k světlu. Teď už před bolestí uhýbal, protože poznal, co bolest je.

Byl velmi zdravý. I jeho bratři a sestry byli takoví. Dalo se to ostatně čekat. Byl šelma. Pocházel z plemene, jež se živilo zabíjením a masem. Jeho otec i jeho matka žili pouze z lovu. Mléko, jež ssál na samém úsvitu života, bylo mléko přetvářené přímo z masa, a nyní, když byl měsíc stár a oči měl otevřené teprve týden, začínal se již také živit masem – masem, jež vlčice zpola strávila a opět vyvrhla pro svých pět mládat, která se až příliš domáhala jejího mléka.

Ale přece jen byl vlček z celého vrhu nejdravější. Uměl chraptivě zavrčet, hlasitěji než všichni ostatní. I vztekat se dovedl divočeji než oni. První ze všech se naučil převalit své sourozence lstivým úderem tlapky. To on první ze všech chytal druhé mládě za ucho, tahal a rval s čelistmi pevně zaťatými. A dozajista to byl on, kdo ze všech mládat nadělal matce nejvíc starostí, když se snažila zabránit jim, aby nelezla k východu jeskyně.

Světlo okouzlovalo šedého vlčka den ode dne víc a více. Vytrvale se vydával až na metr dlouhé dobrodružné výpravy k východu z jeskyně, a právě tak vytrvale byl zaháněn zpátky. Jenže on nevěděl, že to je vchod do jeskyně. Vůbec nic nevěděl o vchodech nebo průchodech, jimiž se dá procházet z místa na místo. Neznal žádné jiné místo, tím méně cesty, kudy se tam dostat. Tak byl pro něho vchod do jeskyně stěnou – stěnou světla. Čím je slunce tvorům žijícím venku, tím byla tato stěna v jeho světě. Vábila ho, jako svíčka vábí můru. Ustavičně usiloval dostat se k ní. Život, jenž se v něm tak prudce rozpínal, poháněl ho ustavičně k stěně světla. Život v něm ukrytý věděl, že je to jediná cesta ven, cesta, po níž je mu souzeno vykročit. On sám však o tom nevěděl nic. Vůbec nevěděl, že je nějaké „venku“.

Světelná stěna měla jednu zvláštnost. Jeho otec (poznával již otce jako dalšího obyvatele svého světa, tvora podobného matce, který spával blízko světla a přinášel maso) – jeho otec dovedl chodit rovnou do té bílé vzdálené stěny a ztratit se v ní. Tohle šedý vlček nedovedl pochopit. Ačkoli mu matka nikdy nedovolila přiblížit se k této stěně, přece jen se už přiblížil k ostatním stěnám a tam po každé narazil špičkou jemného čenichu na velmi tvrdou překážku. Bolelo to. A po několika takových dobrodružstvích nechal stěny na pokoji. Třebaže o tom nepřemýšlel, přijal otcovo mizení ve stěně jako jeho zvláštní vlastnost, tak jako mléko a zpola strávené maso byly zvláštní vlastnosti matčiny.

Šedý vlček se ovšem neoddával přemýšlení – alespoň ne po lidském způsobu. Mozek mu pracoval jen matně. Přece však jeho závěry byly stejně bystré a zřetelné jako ty, k nimž dospívají lidé. Měl ve zvyku přijímat věci bez ptaní proč a nač. Bylo to vlastně roztřiďování. Nikdy se netrápil tím, proč se něco událo. Stačilo mu vědět, jak se to stalo. Když se tedy o zadní stěnu několikrát uhodil do nosu, uznal, že neumí mizet ve stěnách. Stejně tak uznal, že jeho otec to umí. Vůbec se však netrápil touhou vypátrat, proč se v tom liší od otce. Logika a fysika v jeho duševní výzbroji nebyly.

Stejně jako valná většina divoce žijících zvířat také on záhy poznal hlad. Nastal čas, kdy nejen ustalo zásobování masem, ale kdy už také neteklo z matčiných struků mléko. Zprvu mládata kňučela a naříkala, ale pak už většinu času prospala. Netrvalo dlouho a z vlčat zbývaly jen hladové stíny. Už se nehašteřila ani nestrkala, ustaly drobné pranice i pokusy o vrčení; a pokusy dostat se ke stěně světla ustaly úplně. Vlčata spala a záblesky života v nich dohasínaly.

Jednooký byl zoufalý. Lovil daleko a široko a jenom málo spal v doupěti, jež bylo nyní neradostné a bědné. I vlčice opustila mláďata a vydala se hledat maso. V prvých dnech po narození vlčat putoval Jednooký několikrát zpátky k indiánskému táboru a vylupoval oka na králíky; ale jak sníh roztál a rozproudily se řeky, indiánský tábor se odstěhoval a tento zdroj potravy vyschl.

Když se šedý vlček probral opět k životu a začal se zase zajímat o vzdálenou bílou gtěnu, zjistil, že obyvatelů jeho světa ubylo. Zbyla mu jen jedna sestra. Ostatní byli ti tam. A když zesílil, přišel na to, že si musí hrát sám, protože jeho sestřička už neuzvedla hlavu, ani se nehýbala. Jeho tělíčko se opět zakulacovalo po mase, které teď jedl, pro sestřičku však přišlo jídlo příliš pozdě. Neustále spala, drobná kostřička potažená kůží. Plamének života v ní blikal stále slaběji a slaběji, až konečně úplně zhasl.

Pak nastal čas, kdy šedý vlček už nevídal otce přicházet a mizet opět ve stěně, ani ležet a spát u vchodu. To se stalo na konci druhého a méně krutého hladu. Vlčice věděla, proč se Jednooký už nikdy nevrátí, ale to, co věděla, nemohla vlčkovi nikterak povědět. Vyrazila sama na lov proti proudu levého přítoku, kde žila rysí samice, a sledovala den starou stopu Jednookého. A na konci této stopy ho nalezla – nebo spíše jeho pozůstatky. Bylo tu ještě mnoho známek boje, jenž zde byl vybojován, i známek ústupu rysa do doupěte, když zvítězil. Dříve než odešla, vyhledala vlčice toto doupě, ale stopy jí ukázaly, že rys je uvnitř, a dovnitř se vlčice neodvážila.

Pak se vlčice na lovu levému přítoku vyhýbala. Vyčíhala, že v rysím doupěti je celý vrh mládat, a věděla, jak divoký a nevrlý tvor je rys a jaký je to hrozný rváč. To bylo hej, když bylo vlků šest a zahnali prskajícího a ježícího se rysa na strom; ale docela něco jiného bylo, když se osamělý vlk střetl s rysem – zvláště byla-li to rysice a měla-li na krku celou rodinu hladovějících mláďat.

Divočina však je divočina a mateřství je mateřství; brání urputně mláďata v divočině stejně jako jinde. Nastal čas, kdy se vlčice pro své šedé mládě odvážila i na levý přítok do doupěte ve skalách, odvážila se postavit i rysovi a jeho vzteku.

Kapitola 4

STĚNA SVĚTA

V době, kdy matka začala odcházet z jeskyně za lovem, znal už vlček velmi dobře zákon, jenž mu zakazoval přibližovat se k ústí jeskyně. Nebyl to jen matčin čenich a tlapa, jež mu tento zákon násilím a mnohokrát vštěpovaly, ale také pud strachu, jenž se v něm vyvíjel. Nikdy za svého krátkého života v jeskyni se nesetkal s ničím, čeho by se musel bát. A přece v něm byl strach. Zdědil ho od dávných předků po průběhu tisíců a tisíců životů. Byl to odkaz, který přijal přímo od Jednookého a vlčice; a jim opět jej odevzdávala od pradávna všechna pokolení vlků, která žila před nimi. Strach! – Úděl divočiny, jemuž žádné zvíře nemůže uniknout a který nemůže ani za mísu čočovice prodat.

Šedý vlček tedy znal strach, třebaže nevěděl, co to vlastně je a z čeho je. Snad jej považoval za jednu z mezí, jež patří k životu. Přišel již na to, že jsou takové meze. Poznal hlad; a když nemohl hlad ukojit, cítil se omezován. Tvrdá překážka stěny jeskyně, ostrá šťouchnutí mámina čenichu, bolestivá rána její tlapy i neukojený hlad v několika obdobích nedostatku ho poučily, že na světě není jenom svoboda, že život má své hranice a meze. Tyto hranice a meze, to byly zákony. Být jich poslušen znamenalo vyhnout se bolesti a mířit k štěstí.

Nerozumoval o tom takto po lidsku. Jenom si rozdělil věci na ty, které přinášejí bolest, a na ty, jež nebolí. A po takovém rozdělení se vyhýbal věcem, jež bolí, a tím se vyhnul hranicím a mezím, aby užíval pohody a radostí života.

Tak se stalo, že poslušen zákona daného matkou a poslušen zákona oné neznámé a bezejmenné síly strachu, vyhýbal se východu z jeskyně. Východ mu zůstával stěnou světa. Když tu matka nebyla, většinou spal, a pokud byl vzhůru, choval se velmi tiše a potlačoval slabý kňučivý nářek, který ho lechtal v hrdle a dral se ven.

Jednou, když ležel a bděl, uslyšel ve stěně světla podivný zvuk. Nevěděl, že to je rosomák, který stojí venku, a celý se třesa nad svou vlastní odvahou, opatrně čenichá a pátrá, co je v jeskyni. Vlček věděl pouze, že to je cizí čenichání, něco, co neuměl zařadit, a proto neznámé a děsivé, neboť neznámo bylo jedním z hlavních živlů, z nichž se strach rodil.

Šedému vlčkovi se zježila srst na zádech, byl však zticha. Jak mohl vědět, že na tento čenichající zjev bylo třeba se naježit? Nezrodilo se to z žádné jeho zkušenosti, a přece to bylo viditelným výrazem strachu, který sice měl v sobě, ale pro nějž v jeho životě nebylo podkladu. Ale strach doprovázel ještě jiný pud – pud ukrýt se. Mládě bylo vyděšené strachy, přece však leželo bez hnutí a bez hlesu, ztuhlé, zkamenělé do nehybnosti a podle všech příznaků mrtvé. Když potom matka přišla domů, zavrčela, jak ucítila rosomákovu stopu, vběhla do jeskyně a olizovala a hladila vlčka s nečekanou silou citu. A mládě vycítilo, že asi uniklo velkému nebezpečí.

Ale ve vlčkovi pracovaly ještě jiné síly; nejmohutnější z nich byl růst. Pud a zákony od něho žádaly poslušnost. Ale to, že rostl, to si zrovna vyžadovalo neposlušnosti. Matka a strach ho zaháněly od bílé stěny. Růst však je život a život vždy tíhne ke světlu a nemůže jinak. A tak nebylo hráze, která by zadržela příliv života, jenž se v něm zvedal – příliv, jenž sílil každým soustem masa, jež spolkl, každým vdechnutím. Jednoho dne konečně byly strach a poslušnost smeteny přívalem života a vlček se začal ze široka škrábat k východu.

Zdálo se, že na rozdíl od všech stěn, s nimiž dříve přišel do styku, tato stěna před ním ustupovala, jak se jí blížil. Na nic tvrdého nenarazil jemným čenichem, jímž před sebou tápal. Hmota stěny se zdála prostupná a poddajná jako světlo. A jelikož tento stav měl v jeho očích zdání určitého tvaru, vstoupil do toho, co pro něho bylo stěnou, a ponořil se do toho, co ji tvořilo.

Bylo to ohromující. Brodil se jakoby pevnou hmotou. A světlo bylo stále jasnější. Strach ho nutil vrátit se, ale růst ho pobízel vpřed. Náhle shledal, že je u východu z jeskyně. Stěna, v níž vězel, jak se domníval, před ním náhle uskočila do nezměřitelné dálky. Světlo se stalo bolestivě jasným. Oslňovalo ho. Dostával také závrať z náhlého a nesmírného rozšíření prostoru. Jeho oči se samy přizpůsobily jasu a zaostřily se, aby přehlédly náhle zvětšené vzdálenosti. Zprvu mu stěna zmizela z dohledu. Nyní ji viděl znovu; byla však pozoruhodně vzdálena. Změnila také svůj vzhled. Byla to teď pestrá stěna, složená ze stromů, jež lemovaly řeku, z protější hory, jež se tyčila nad stromy, a z oblohy, jež se klenula ještě výš než hora.

Dostal velký strach. Bylo to opět hrozivé neznámo. Schoulil se na prahu u vchodu do jeskyně a hleděl ven na svět. Velmi se bál. Jelikož to bylo neznámo, bylo to nepřátelské. Zježila se mu z toho srst na hřbetě a maličko ohrnul pysky v pokusu o dravé a výhružné zavrčení. Ze své nepatrnosti a strachu hrozil vyzývavě celému širému světu.

Nic se nestalo. Rozhlížel se dál a samým zájmem zapomněl vrčet. A také se zapomněl bát. Pro tu chvíli byl strach zahnán růstem, jenž na sebe vzal podobu zvědavosti. Vlček si začal všímat blízkých věcí – části řeky nezacloněné porostem, jež zářila na slunci, rozštípené borovice, jež stála u paty svahu, i svahu samého, jenž se zvedal až k němu a končil půl metru pod prahem jeskyně, na němž se krčil.

Celý svůj život prožil vlček až dosud na rovné půdě. Nikdy nezakusil bolest pádu. Nevěděl, co pád je. Šlápl tedy směle vpřed, do vzduchu. Zadníma nohama ještě stál na prahu jeskyně, a tak spadl střemhlav dolů. Udeřil se čenichem o zem tak tvrdě, že až vyjekl. Pak se začal kutálet se svahu dolů a dolů. Byl strachem celý vyděšený. Tak se ho konečně neznámo přece jen zmocnilo. Surově ho popadlo a chystalo mu nějakou krutou bolest. Růst nyní podlehl strachu a vlček kňučel jako každé jiné poděšené štěně.

Padal dál a dál do neznáma k bůhvíjakým bolestem a ustavičně kňučel a vřískal. Bylo to něco zcela jiného, než když se krčil ztuhlý strachem, zatím co neznámo číhalo jen okolo. Nyní se ho neznámo pevně zmocnilo. Nemělo smysl být zticha. A už ne strach, ale hrůza jím zmítala.

Svah byl však stále mírnější a u paty byl porostlý trávou. Vlček se kutálel stále pomaleji. Když se konečně zastavil, vyrazil poslední zakňučení a pak dlouze, naříkavě zavyl. A také zcela samozřejmě, jako by se byl v životě už tisíckrát takto očišťoval, začal si olizovat suchou hlínu, od které se umazal.

Pak se posadil a hleděl kolem sebe tak, jak by se asi rozhlížel první pozemšťan, kdyby přistal na Marsu. Vlček prorazil stěnou života, neznámo ho pustilo, nic se mu nestalo. Ale ani první člověk na Marsu by si nepřipadal tak cizí jako vlček. Nic předem neznal, nikdo ho neupozornil, že nějaký takový svět existuje, a teď se stal náhle jeho objevitelem.

Nyní, když ho hrozné neznámo propustilo, zapomněl, že je na neznámu něco hrozného. Uvědomoval si jenom podivuhodnost věcí kolem sebe. Zkoumal trávu pod sebou, keříky klikvy za svými zády i mrtvý kmen rozštípené borovice, která stála na kraji mýtiny. Veverka, jež vyběhla za pařezem, narazila rovnou na něho a hrozně ho polekala. Skrčil se a zavrčel. Ale veverka se lekla právě tak. Vyběhla na strom a z bezpečí pak na něho zlostně prskala.

To dodalo vlčkovi odvahy, a přestože se lekl datla, s nímž se potom setkal, pokračoval v cestě již sebevědoměji. Jeho sebevědomí bylo takové, že když k němu opovážlivě přihopkovala sojka, mávl po ní hravě tlapou. Vysloužil si ostré klovnutí do špičky čenichu, až se přikrčil a vřískl. Byl to takový křik, že se vyplašená sojka raději spasila rychlým útěkem.

Ale vlček se učil. Nejasnou a nevyvinutou myslí už začal nevědomky rozlišovat. Jsou živé věci a neživé věci. A pozor se musí dát na věci živé. Neživé věci zůstávají stále na témže místě; živé věci se však pohybují a nikdy se nedá říci, co udělají. Očekávat se od nich dalo jedině něco neočekávaného a právě na něco takového musil vždy být připraven.

Pohyboval se velmi neohrabaně. Vrážel do větví i do jiných věcí. Větev, o níž si myslel, že je o kus dál, uhodila ho hned vzápětí do čenichu nebo ho dloubla do žeber. Půda byla nerovná. Tu a tam se zapomněl shýbnout a udeřil se do čenichu. Stejně často klopýtl a narazil si pracky. Oblázky a kameny se mu zvracely pod tlapkami, když na ně šlápl; tak poznal, že ne všechny neživé věci mají tak pevnou a vyváženou polohu jako rodná jeskyně; i to poznal, že malé neživé věci padají a převracejí se spíše než velké. Každou nehodou se však učil. Čím déle kráčel, tím jistější byly jeho kroky. Přizpůsoboval se. Učil se počítat s pohyby svých svalů, znát své tělesné schopnosti i jejich meze, měřit vzdálenosti mezi věcmi a sebou.

Měl štěstí začátečníka. Narodil se jako masožravý tvor (třebaže o tom nevěděl) a narazil na maso hned u jeskyně na své první cestě do světa za kořistí. Čirou náhodou přišel na obratně ukryté hnízdo bělokura. Totiž spadl do něho. Chtěl jít po kmeni vyvrácené borovice. Zpuchřelá kůra mu však povolila pod nohama a on se zřítil se zoufalým nářkem s kulatého vršku, prorazil listím a pruty keříku a uprostřed tohoto keře padl rovnou do hnízda se sedmi kuřaty bělokura.

Dala se do křiku a vlček se jich nejprve zalekl. Ale pak zjistil, jak jsou malá, a jeho odvaha vzrostla. Mládata se hýbala. Dotkl se jednoho tlapou, hýbalo se rychleji. Byla to pro něho zábava. Čichl k němu. Vzal je do tlamy. Zmítalo se a lechtalo ho na jazyku. V tu chvíli pocítil hlad. Jeho čelisti se sevřely. Ozvalo se zachrupání křehkých kůstek a do tlamy mu vytryskla teplá krev. Zachutnala mu. Bylo to maso, stejné maso, jaké mu dávala máma, dostal je však do zubů živé, a proto mu chutnalo lépe.

A tak kuřátko sežral. A nepřestal, dokud nezhltl celé hnízdo. Pak se olízl, tak jako to dělala máma, a začal vylézat z křoví.

Tu ho srazila opeřená vichřice. Byl zmaten a oslepen prudkým útokem a vzteklým tlukotem křídel. Ukryl hlavu mezi prackami a zakňučel. Rány zesílily. Matka kuřátek zuřila. A pak se rozdivočil vlček. Vyskočil, zavrčel a sekl tlapou. Zaťal jí své drobné zoubky do křídla a zarytě rval a tahal. Bělokur s ním zápasil, rány volného křídla na něho jen pršely. Byl to vlčkův první boj. Byl nadšen. Zapomněl na strach z neznáma. Nebál se už ničeho. Bojoval, trhal živou věc, jež na něho útočila. Bylo to maso. Posedla ho rozkoš ze zabíjení. Právě dokázal zničit menší živé tvory; chtěl však zničit i velkého živého tvora. Byl příliš sťasten a měl přiliš napilno, aby si vůbec mohl uvědomit, jak je šťasten. Pociťoval vzrušení a radost silnější než vše, co dosud poznal.

Držel křídlo a vrčel se zaťatými zuby. Bělokur ho táhl ven z křoví. Když se pak obrátil a chtěl ho opět zatáhnout do ochranného křoví, rval ho vlček ven, na volné prostranství. Bělokur celou tu dobu křičel a bil volným křídlem; peří se jen chumelilo. Vlček byl nesmírně vzrušen. Všechna bojovná krev jeho plemene v něm bouřila a vzněcovala ho. Toto byl život, třebaže to vlček nevěděl. Uvědomoval si jen, že má své místo na světě; dělal to, k čemu se narodil – zabíjel maso a bojoval o maso. Zasloužil si svůj život a nic nad to nemůže v životě být, neboť život dosahuje vrcholu, teprve když ze sebe vydá vše, čeho je schopen.

Po chvíli se bělokuří slepice přestala zmítat. Vlček ji stále ještě držel za křídlo, leželi na zemi a hleděli jeden na druhého. Pokusil se hrozivě, dravě zavrčet. Slepice ho klovla do čenichu, jenž ho bolel už z předešlých dobrodružství. Trhl sebou, ale nepustil. Slepice ho klovla znovu a znovu. Vlček se přestal škubat a začal kňučet. Pokusil se od slepice utéci, zapomněl však, že ji drží a táhne s sebou. Na jeho nebohý čenich dopadal déšť ran. Bojovný duch v něm slábl; pustil svou kořist, otočil se k ní zády a v neslavném ústupu utekl přes mýtinu.

Lehl si na druhé straně mýtiny, aby si odpočinul, vyplázl jazyk a ztěžka oddychoval. Hruď se mu dmula, čenich ho bolel, nutilo ho to kňučet. Ale jak tak ležel, pocítil náhle nějakou strašnou hrozbu. Neznámo se všemi děsy se na něj hrnulo a vlček se pudově stáhl do úkrytu v křoví. Ovanul ho náraz vzduchu a velké okřídlené tělo se mihlo tiše a hrozivě těsně kolem něho. Byl to sokol, který se na něj vrhl z modré oblohy a jen o vlas ho minul.

Zatím co ležel v křoví, zotavoval se z leknutí a ustrašeně vykukoval, bělokuří slepice na druhém konci mýtiny vyrazila z vyloupeného hnízda. Zlomena svou ztrátou nevěnovala pozornost okřídlenému blesku na obloze. Vlček však viděl – a bylo to pro něho poučením a výstrahou – rychlý střemhlavý útok sokola, letmé prohnutí těsně nad – zemí, pařáty zatínající se do bělokura, děsivý smrtelný výkřik slepice a vzlet sokolův do modré oblohy, kam s sebou nesl i uloveného bělokura.

Trvalo to dlouho, než vlček opustil svůj úkryt. Naučil se mnohému. Živé věci – to je maso. A jsou dobré k jídlu. Ale živé věci, které jsou dost velké, umějí také zraňovat. Je lépe žrát malé věci, jako jsou mládata bělokura, a nechat velké živé věci, jako je bělokuří slepice, na pokoji. Přece jen však pocítil nepatrný osten ctižádosti, touhu po pomstě a po novém boji s bělokuří slepicí – jenže tu odnesl sokol. Snad jsou na světě ještě jiné slepice. Půjde se podívat.

Seběhl po svažujícím se břehu k říčce. Ještě nikdy neviděl vodu. Zdálo se, že se po ní dobře půjde. Povrch měla rovný, bez hrbolů. Směle na ni vykročil; ponořil se, ječe strachem, přímo do náruče neznáma. Bylo to studené; rychle dýchal, sotva popadaje dech. Do plic mu vnikla voda místo vzduchu, který odjakživa vdechoval. Zakusil pocit dušení a bylo to jako osten smrti. Pro něho znamenal tento pocit smrt. Neměl žádnou vědomou představu o smrti, ale jako každé zvíře v divočině pudově tušil, co je smrt. Pro něho to byla největší ze všech bolestí. Byla to sama podstata neznáma; byl to souhrn všech hrůz, jež neznámo mělo, svrchovaná veličina a nepředstavitelná katastrofa, jež by se mu kdy mohla přihodit, o níž nevěděl nic a na níž ho děsilo vše.

Dostal se na hladinu a sladký vzduch mu proudil do otevřené tlamy. Neponořil se už. Tak jako by to už dávno uměl, vyrazil všema čtyřma a začal plavat. Byl od břehu sotva na metr daleko, avšak byl k němu obrácen zády a první, na čem spočinul očima, byl protější břeh, a proto k němu také začal ihned plavat. Nebyl to velký potok, ale tůňka byla skoro sedm metrů široká.

Uprostřed ho vzal proud a hnal ho dolů. Strhl ho do miniaturních peřejí na dolním konci tůně. Plavat se tu nedalo. Z tiché vody se náhle stal zlobný proud. Chvíli byl vlček vespod, chvíli na povrchu. Neustále však byl v divokém pohybu: hned se převracel a točil dokola, hned jím proud uhodil o kámen. A u každého kamene, na který narazil, zavyl. Jeho cestu vyznačovala řada zakňučení; podle nich by se byly daly spočítat kameny, na které narazil.

Pod peřejí byla druhá tůň. Tam ho uchvátil protiproud a jemně ho vynesl na písečnou mělčinu. Zoufale se vyhrabal z vody a lehl si. Dověděl se o světě něco nového. Voda nebyla živá, a přece se pohybovala. Vypadala také pevná jako země, a přece vůbec nebyla pevná. Usoudil z toho, že věci nejsou vždycky takové, jaké se zdají. Vlčkův strach z neznáma byla dříve jen zděděná nedůvěra; nyní byla posílena špatnou zkušeností. A proto bude vlček hluboce nedůvěřovat vzhledu věcí. Bude se musit nejprve s věcmi důkladně seznámit, než jim věnuje svou důvěru.

A ještě jedno dobrodružství toho dne prožil. Vzpomněl si, že má na světě také mámu. A pak se dostavil pocit, že ji potřebuje víc než všechno na světě. Nebyl jen tělesně unaven příhodami, které prožil; i jeho mozeček se unavil. Celý svůj dosavadní život nepracoval mozkem tolik jako v tomto jediném dni. A nadto byl ospalý. Vydal se tedy hledat jeskyni a matku, cítě zároveň, jak ho zavaluje nepřekonatelná opuštěnost a bezmocnost.

Prolézal křoviny, když uslyšel ostré varovné zaječení. Před očima se mu mihl žlutý blesk. Spatřil, jak od něho bystře uskakuje lasička. Byla to malá živá věc, nebál se jí. Pak spatřil před sebou, u samých nohou, nesmírně malou živou věc, sotva několik centimetrů dlouhou mladou lasičku, která se právě tak jako on neposlušně vydala za dobrodružstvím. Snažila se před ním utéci. Převrátil ji tlapkou. Podivně skřípavě zapištěla. V následujícím okamžiku se před ním znova mihl žlutý blesk, opět uslyšel varovné zaječeni, dostal krutou ránu do krku a cítil, jak se mu ostré zuby staré lasice zarývají do masa.

Kňučel a vyl a škrábal se zpět. Viděl, jak lasice skočila k mláděti a zmizela s ním v sousední houštině. Rána na krku po jejích zubech ho stále ještě bolela, ale jeho city byly raněny daleko hůře; sedl si na zem a slabě naříkal. Lasice byla tak malá a přitom tolik dravá. Měl ještě poznat, že na svou váhu a velikost je lasice nejhroznější, nejmstivější a nejdivočejší ze všech šelem divočiny. Ale něco z toho se doví velmi záhy.

Ještě kňučel, když se lasice objevila znova. Nevrhla se už na něho, když mládě bylo v bezpečí. Blížila se k němu opatrněji a vlček měl dost příležitostí pozorovat její štíhlé hadí tělo i její vzpřímenou, lačnou hadí hlavu. Její ostrý hrozivý jekot mu zježil srst na hřbetě; vlček varovně zavrčel. Přicházela blíž a blíže. A potom skok, rychlejší, než jeho nezkušený zrak mohl postřehnout, a štíhlé žluté tělo mu na okamžik zmizelo z dohledu. V příštím okamžiku mu visela na šíji, zuby zaryté do srsti a do masa.

Zprvu zavrčel a pokoušel se bojovat. Byl však velmi mladý, byl to jeho první den venku ve světě a zavrčení se proměnilo v zakňučení a boj se změnil v pokus o útěk. Lasička nepovolila. Visela na něm a snažila se zatnout zuby do hlavní tepny, kde bušil jeho život. Lasice byla piják krve a vždy měla nejraději krev z živého hrdla.

Šedý vlček by byl zahynul a povídky by byl konec, kdyby se byla velkými skoky nepřihnala křovím vlčice. Lasice pustila vlčka a jako bleskem se vrhla vlčici na hrdlo, minula je a zachytila se místo toho čelisti. Vlčice švihla v mžiku hlavou jako bičem, lasice se utrhla a vyletěla vysoko do vzduchu. A ještě ve vzduchu se čelisti vlčice sevřely na štíhlém žlutém těle a lasice skonala mezi drtícími tesáky.

Vlček pocítil novou vlnu mateřské lásky. Vlčice měla větší radost, že ho našla, než on sám. Hladila ho čenichem a laskala a olizovala mu rány zasazené lasicí. Pak vlčice i vlček společně sežrali pijáka krve, vrátili se do jeskyně a usnuli.

Kapitola 5

ZÁKON MASA

Vlček se vyvíjel rychle. Dva dny odpočíval a pak se opět odvážil z jeskyně do světa. Na této výpravě nalezl mladou lasičku, tu, jejíž matku pomáhal sežrat, a postaral se, aby mládě zmizelo touž cestou jako jeho matka. Tentokrát se však neztratil. Když se unavil, našel cestu zpět do jeskyně a usnul. A každý následující den ho potom zastihl venku, jak se zatoulává stále dál.

Začal přesně odhadovat svou sílu a svou slabost, učil se, kdy má být smělý a kdy opatrný. Přišel na to, že se vyplácí být opatrný stále. Přesto občas, spoléhaje na vlastní neohroženost, oddal se své rodící se divokosti a lovecké vášni.

Vždycky, když narazil na zatoulaného bělokura, proměnil se v rozzuřeného čertíka. Nikdy také nezapomněl divoce odpovědět na prskání veverky, kterou první potkal na rozštípené borovici. A vždy ho na nejvyšší míru rozzuřil pohled na sojku, neboť vlček nikdy nezapomněl, jak ho klovla do čenichu první z tohoto plemene, s níž se střetl.

Byly však chvíle, kdy ho nevzrušila ani sojka; to bylo tehdy, když se sám cítil ohrožen jiným lovícím dravcem. Nikdy nezapomněl na sokola, a jeho stín, pohybující se po zemi, vždycky ho zahnal do nejbližšího houští. Nebatolil se, neloudal a učil se již kroku matky, lehkému a kradmému, zdánlivě volnému, přece však hladce klouzajícímu rychlostí, kterou bylo těžké odhadnout a postřehnout.

Co se týče masa, vyčerpal všechno své štěstí hned na začátku. Sedm bělokuřích kuřat a mládě lasičky bylo všechno, co ulovil. Jeho chuť zabíjet rostla každým dnem, dychtil zadávit veverku, jež výstražně pokřikovala a tím upozorňovala všechnu zvěř, že je vlček nablízku. Ale tak jako uměli ptáci létat, tak uměly veverky lézt po stromech a vlček se nemohl k veverce nepozorovaně připlížit, jen když seděla na zemi.

Choval velkou úctu k matce. Uměla lovit maso a nikdy mu nezapomněla přinést podíl z úlovku. A pak, ničeho se nebála. Nenapadlo ho, že její nebojácnost je založena na zkušenostech a znalostech. Pro něho to byl projev síly. Jeho matka představovala sílu; a jak rostl, pociťoval tuto sílu v silnějším dolehnutí její kárající tlapy, a z napomínavého šťouchnutí čenichem se stalo seknutí tesáky. I pro to si matky vážil. Vyžadovala od něho poslušnost, a čím byl starší, tím byla nevrlejší.

Přišel opět hlad a vlček poznal teď už jasnějším rozumem jeho hryzení. Sama vlčice zhubla, jak běhala za masem. Skoro už ani nespala v jeskyni, strávila většinu času na lovu, a strávila ho zbytečně. Tentokrát nebyl hlad dlouhý, ale krutý. Máma neměla pro vlčka už ani kapku mléka a nedostal od ní také ani sousto masa.

Předtím lovil pro zábavu, z pouhé radosti z lovu; nyní lovil smrtelně vážně a nic neulovil. A přece neúspěch jen uspíšil jeho vývoj. Zkoumal zvyky veverek daleko pečlivěji a daleko více se snažil připlížit se k některé a překvapit ji. Zkoumal život lesních myší a zkoušel vyhrabat je z jejich děr; poznal mnoho ze života sojek a datlů. Přišel i den, kdy ho stín jestřába nezahnal přikrčeného do křoví. Zesílil, zmoudřel a nabyl sebedůvěry. Navíc byl zoufalý. Sedl si na zadek, úmyslně na volném prostranství, a vábil sokola, aby se snesl z oblak. Věděl, že to, co pluje v modru nad ním, je maso, maso, po němž jeho žaludek tak naléhavě toužil. Sokolovi se však nechtělo slétnout a vybojovat bitvu, a tak se vlček odplížil do houští a kňučel zklamáním a hladem.

Pak hlad přestal. Vlčice přinesla maso. Bylo zvláštní, jiné, než jaké nosila předtím. Bylo to rysí mládě, odrostlé jako vlček, jenže ne tak velké. A bylo celé jeho. Máma ukojila svůj hlad jinde; netušil, že jí padl za oběť celý zbytek rysí rodiny. Netušil také, jak zoufalý čin to byl. Věděl jen, že kotě v sametovém kožichu je maso, a při každém soustu se rozplýval radostí.

Plný žaludek svádí k nečinnosti a vlček ležel v jeskyni schoulen u matčina boku a spal. Vzburcovalo ho její vrčení. Ještě nikdy ji neslyšel vrčet tak hrozivě. Snad za celý svůj život tak strašně nezavrčela. Měla proč a sama to nejlépe věděla. Rysí doupě nelze vyloupit beztrestně. V plné záři odpoledního slunce spatřil vlček ve vchodu do jeskyně krčit se rysici. Srst na zádech se mu při tomto pohledu zježila. Bylo čeho se bát, nepotřeboval ani pud, aby to poznal. A kdyby byl sám pohled nestačil, vzteklý řev, který vetřelec vyrazil a který rychle vrcholil v chraptivém vřesku, stačil k tomu úplně.

Vlček v sobě pocítil ostruhu života, vstal, postavil se po bok matce a statečně zavrčel. Ale ona ho k jeho hanbě odstrčila za sebe. Rysice nemohla skočit dovnitř, neboť jeskyně byla nízká, a když se pokusila vplížit dovnitř, vlčice na ni skočila a přitiskla ji k zemi. Vlček neviděl z toho boje mnoho. Vzduch se otřásal vrčením, prskáním a vřeskem. Šelmy se zmítaly sem a tam, rysice trhala svými drápy a rvala svými zuby, kdežto vlčice měla jen zuby.

V jednom okamžiku vlček vyrazil a zahryzl se rysici do zadní nohy. Třebaže o tom nevěděl, upoutal tlapu svou vahou a ušetřil tím matce mnohou ránu. Při zvratu v boji se dostal pod těla obou bojovnic a nohu musel pustit. Vzápětí od sebe samice odskočily, a dříve než se znovu srazily, sekla rysice vlčka mohutnou tlapou, roztrhla mu plec až na kost a odhodila ho ke stěně, až se zapotácel. K řevu se přidal pronikavý, bolestný a vyděšený nářek mláděte. Ale boj trval tak dlouho, že vlček měl kdy se vynaříkat a prožít ještě jeden příval odvahy; a tak se dočkal konce boje, zakousnut do zadní nohy rysice a zuřivě vrče se zaťatými zuby.

Rysice byla mrtvá. Ale i vlčice byla velmi vysílená a pohmožděná. Nejprve laskala vlčka a olizovala mu raněnou plec; ztráta krve ji však oslabila, celý den a noc ležela bez hnutí, sotva dýchajíc po boku padlého bojovníka. Po celý týden nevyšla z jeskyně než k vodě se napít, a i tehdy se pohybovala jen pomalu a s bolestí. Po týdnu byl už rys sežrán a vlčici se rány tou měrou zahojily, že se mohla znovu vydat na lov za masem.

Vlčkovi plec ztuhla a bolela a nějaký čas kulhal po hrozné ráně. Ale svět se mu nyní zdál jiný. Chodil po něm s větší sebedůvěrou, s bojovností, jakou až do zápasu s rysem nepocítil. Pohlížel na život dravěji, měl už za sebou první boj; zahryzl se už do protivníkova těla a přežil to. A pro to všechno chodil po světě daleko směleji a se zpupností, jež byla u něho nová. Nebál se už malých věcí a ztratil mnoho ze své ostýchavosti, třebaže ho nepřestalo tížit neznámo se svými tajemstvími a děsy, nepostižitelné a věčně hrozící.

Začal doprovázet matku na lovu, poznal, jak se zabíjí maso, a sám se také zabíjení účastnil. A nejasně, svým způsobem se naučil znát zákon masa. Je dvojí druh života – jeho vlastní život a život ostatních. První – to je on a jeho matka. Do druhého patří všechny živé věci, které se hýbají. Tento druh se však ještě dělí dál. Jednu jeho část lze zabíjet a jíst. Tvoří ji ta zvířata, jež neumějí zabíjet, a malé šelmy. Druhá část buď zabíjí a požírá jeho vlastní rod, nebo je sama jeho rodem zabíjena a požírána.

A z tohoto rozdělení vyplývá zákon: Cílem života je maso. Maso je sám život. Život je živ ze života. Jedni zabíjejí a druzí jsou zabíjeni. Zákon zní: Žer, nebo budeš sežrán. Vlček tento zákon nevyřkl jasnými pevnými slovy, ani o něm nemudroval, ale žil podle něho, i když na něj vůbec nemyslil.

Viděl tento zákon působit všude kolem sebe. On sežral kuřata bělokura. Sokol sežral bělokuří slepici. Sokol by byl sežral i jeho. Později, když sám zesílil, byl by chtěl zabít a sežrat sokola. Sežral rysí mládě. Rysice by ho byla sežrala, kdyby sama nebyla bývala zabita a sežrána. A tak to šlo napořád. Zákonem se řídily všechny živé věci okolo něho a on sám byl jen částí a Článkem tohoto zákona. Sám byl šelmou. Jeho jedinou potravou bylo maso, živé maso, které před ním hbitě prchalo nebo ulétalo do vzduchu, šplhalo na stromy nebo se ukrývalo v zemi, které se mu postavilo a bojovalo s ním nebo bylo silnější a pronásledovalo ho.

Kdyby byl vlček přemýšlel tak, jako přemýšlejí lidé, byl by snad pojmenoval život dravým hladem a svět by byl pro něho místem, kde se prohání spousta hladových tvorů, kteří pronásledují jeden druhého, žerou a jsou požíráni, to všechno slepě a ve zmatku, divoce a bez pořádku, chaos hltavosti a zabíjení, ovládaný náhodou, nemilosrdný, bezplánovitý a nekonečný.

Ale vlček nepřemýšlel po lidsku. Nehleděl na svět širokým pohledem. Měl vždy jediný cíl a zabýval se vždy jen jednou myšlenkou nebo touhou. Vedle zákona masa byly ještě tisíce jiných, drobnějších zákonů, jimž se musel učit a jichž musel poslouchat. Svět byl pln překvapení. Život a pohyb, hra jeho svalů, to byla nekonečná slast. Lovit maso znamenalo prožívat vzrušení a být u vytržení. Rvačky a boje mu byly radostí. I děs a záhady neznáma vedly k životu.

Zakoušel i pohodu a uspokojení. Mít plný žaludek, dřímat líně na slunci – to byla vrchovatá odměna za strádání a námahu, a strádání a námaha samy stály za prožití. Byly to projevy života a život je radostný, když se může vybouřit. A tak vlček nechoval nenávisti k drsnému prostředí. Byl pln života, šťasten a hrdý sám na sebe.

Část třetí

.

Kapitola 1

TVŮRCI OHNĚ

Vlček na ně narazil nečekaně. Sám si tím byl vinen. Byl neopatrný. Opustil jeskyni a běžel se dolů k říčce napít. Snad si ničeho nevšiml, byl ještě rozespalý. Celou noc byl na lovu a právě se vzbudil. A snad jeho neopatrnost zavinilo i to, že tak dobře znal cestu k tůni. Šel po ní již mnohokrát a nikdy se mu na ní nic nepřihodilo.

Minul vyvrácenou borovici, přešel mýtinu a vběhl mezi stromy. Tu je náhle uviděl i ucítil současně. Sedělo před ním tiše a vzpřímeně pět živých tvorů, jaké ještě nikdy předtím neviděl. Byl to jeho první pohled na člověka. Lidé nevyskočili, když ho spatřili, ani nevycenili zuby, ani nezavrčeli. Nehybně seděli, tiší a zlověstní.

Ani vlček se nehýbal. Pud by ho byl přinutil k divokému úprku, kdyby se v něm byl znenadání, po prvé vůbec nevynořil jiný, protichůdný pud. Zmocnila se ho nesmírná bázeň. Pocit slabosti a neopatrnosti ho zbavil pohybu. Ejhle, moc a síla, něco nesmírně vysoko nad ním.

Vlček ještě nikdy neviděl člověka, ale jeho pud o člověku věděl. Mlhavě v něm poznával tvora, jenž si vybojoval prvenství a vládu nade všemi tvory divočiny. Nejen svýma očima, ale očima všech svých předků hleděl nyní vlček na člověka – očima, které obklopovaly v temnotách nesčetné ohně zimních táborů, které si z bezpečné vzdálenosti a z hloubi houštin prohlížely podivného dvounožce, jenž byl pánem nade vším živým. Strach a bázeň ovládly vlčka, jako kouzlem ho jimi obestřelo dědictví staletých bojů a zkušeností nastřádaných celými generacemi. Dědictví příliš zmáhalo vlka, který byl ještě štěnětem. Dospělý vlk by byl utekl. Ale vlček se místo toho schoulil ztuhlý strachem, napůl již se nabízeje do poddanství, do něhož se jeho rod nabízel od té doby, co si vlk po prvé přisedl k ohni člověka, aby se ohřál.

Jeden z Indiánů povstal, šel k němu a zastavil se nad ním. Vlček se ještě více přitiskl k zemi. To bylo konečně ono zhmotněné neznámo, z masa a krve, které se nad ním sklánělo a sahalo po něm. Vlčkovi se bezděčně zježila srst; pysky se mu ohrnuly a odhalily malé tesáky. Ruka, napřažená nad ním jako osud, zaváhala a muž se zasmál a promluvil: „Vabam vabiska ip pit tah.“ (Podívejte se na ty bílé tesáky!)

Ostatní Indiáni se hlasitě zasmáli a vybízeli ho, aby vlčka zvedl. Jak se ruka snášela níž a níže, zuřil ve vlčkovi boj dvou pudů. Zakoušel dvojí touhu – vzdát se i bojovat. Výsledkem byl kompromis. Poddával se, až se ho ruka téměř dotkla. A pak se pustil do boje, jeho tesáky bleskly a zahryzly se do ruky. V příštím okamžiku dostal do hlavy ránu, jež ho porazila na bok. A tu z něho všechna bojovnost vyprchala, převládlo v něm štěně a touha vzdát se. Posadil se a kňučel. Ale člověk, jehož kousl do ruky, byl rozzloben. Vlček dostal novou ránu do hlavy, tentokrát s druhé strany. Znovu se posadil a kňučel ještě hlasitěji.

Všichni čtyři Indiáni se ještě hlasitěji rozesmáli a dokonce i ten pokousaný se dal do smíchu. Obklopili vlčka a smáli se mu, zatím co naříkal strachem a bolestí. Uprostřed toho zmatku cosi zaslechl. Indiáni to zaslechli také. Jenže vlček věděl, co to je, a posledním dlouhým zakňučením, jež zaznělo spíše vítězně než bolestně, skončil nářek a čekal, až přijde matka, jeho strašlivá a nepřemožitelná máma, která bojuje se vším a všechno zabíjí a nikdy a ničeho se nebojí. Vrčela už v běhu. Uslyšela vlčka naříkat a běžela ho zachránit.

Vrazila mezi ně; pohled na její rozlícené a bojovné mateřství nebyl pěkný. Ale vlčka potěšila podívaná na vztek, s nímž se přihnala ho bránit. Radostně vyjekl a vyskočil jí vstříc, kdežto lidští tvorové kvapně o několik kroků ustoupili. Vlčice se postavila vedle svého mláděte proti mužům, srst na hřbetě zježenou a s temným vrčením hluboko v hrdle. Tvář měla hrozivě staženou, zlou, i u kořene nosu vrásky až k očím, jak hrozně vrčela.

A tehdy se ozval výkřik jednoho z mužů: „Kičo!“ Bylo to udivené zvolání. Vlček ucítil, jak jeho matka při tom zvuku jihne. „Kičo!“ vykřikl muž ještě jednou, tentokráte ostře a velitelsky.

A potom uviděl vlček svou matku, nebojácnou vlčici, jak se choulí, až se břichem dotýká země, jak kňučí a vrtí ocasem a dává najevo, že chce mír. Vlček to nechápal. Byl ohromen. Bázeň před lidmi ho opět ovládla. Jeho pud měl tedy pravdu. Matka to potvrdila. I ona se poddala lidským tvorům.

Člověk, který promluvil, šel k ní. Položil jí ruku na hlavu a ona se ještě více schoulila. Nechňapla po něm, ani nehrozila chňapnout. Ostatní muži přišli, obklopili ji, sahali na ni a ohmatávali ji a ona se tomu nijak nebránila. Byli velmi vzrušeni a vyráželi z úst mnoho zvuků. Zvuky neznamenaly nebezpečí, jak usoudil vlček; choulil se u matky, stále ještě chvílemi ježil srst, ale přece se už poddával.

„Na tom není nic divného,“ pravil jeden z Indiánů. „Její otec byl vlk. Pravda, její matka byla psice, ale cožpak ji můj bratr neuvázal po tři noci v lese v době páření? Otcem Kiči byl vlk.“

„Už je to rok, Šedý Bobře, co utekla,“ promluvil druhý Indián.

„Není divu, Lososí Jazyku,“ odpověděl Šedý Bobr. „Byl hlad a pro psy nebylo maso.“

„Žila s vlky,“ řekl třetí Indián.

„Vypadá to tak, Tříorlý,“ odpověděl Šedý Bobr a položil ruku na vlčka. „A tohle je tu na důkaz.“

Vlček při dotyku ruky trochu zavrčel; ruka se hned zdvihla, aby mu uštědřila ránu. Vlček tesáky schoval a poslušně se přikrčil, ruka se mu znova položila na hlavu, poškrábala ho za ušima a pohladila po zádech.

„Tohle je tu na důkaz,“ pokračoval Sedý Bobr. „Ovšem, že jeho matkou je Kiča. Ale jeho otec byl vlk. A proto je v něm málo ze psa a mnoho z vlka. Tesáky má bílé, ať se tedy jmenuje Bílý Tesák. Domluvil jsem. Je to můj pes. Cožpak nepatřila Kiča mému bratru? A cožpak můj bratr nezemřel?“

Vlček, jenž teď dostal ve světě své jméno, ležel a díval se.

Lidští tvorové ještě chvíli vydávali ústy zvuky. Pak vytáhl Šedý Bobr nůž z pochvy, zavěšené na krku, odešel do houští a uřízl si klacek. Bílý Tesák ho pozoroval. Šedý Bobr udělal na obou koncích klacku zářezy a k zářezům přivázal řemínky z nevydělané kůže. Jeden řemínek uvázal Kiče kolem krku. Odvedl ji pak k mladé borovici a uvázal k ní řemínkem druhý konec klacku.

Bílý Tesák šel za Kičou a ulehl vedle ní. Lososí Jazyk po něm sáhl a převalil ho na záda. Kiča na něho úzkostlivě hleděla. Bílý Tesák ucítil, jak se v něm opět zvedá strach. Nedovedl docela potlačit zavrčení, ale nepokusil se také chňapnout. Ruka s roztaženými a ohnutými prsty ho škrábala na bříšku, hrála si s ním a převalovala ho s boku na bok. Bylo to směšné a trapné, ležet tam tak na zádech s nohama roztaženýma do vzduchu. A kromě toho byl v té poloze tak bezmocný, že se proti tomu v Bílém Tesákovi všechno vzbouřilo. Nemohl udělat nic na svou obranu. Kdyby mu chtěl tento lidský tvor ublížit, Bílý Tesák by ani nemohl utéci, to dobře věděl. Jak by mohl uskočit, když měl všechny čtyři nohy ve vzduchu? A přece ho poslušnost donutila, aby přemohl strach, a tak tedy jenom tiše bručel. Neuměl to potlačit a člověk ho za to ani nepotrestal ranou do hlavy. A nadto se stala zvláštní věc: Bílý Tesák pocítil nevysvětlitelně příjemný pocit, jak ho ruka hladila sem a tam. Když ho ruka převalila na bok, přestal bručet; když se prsty přitiskly a přejely mu kolem uší, příjemný pocit ještě vzrostl; a když ho s posledním podrbáním a poškrábáním člověk pustil a odešel, přešel Bílého Tesáka všechen strach. Ještě mnohokrát ve styku s člověkem poznal strach; a přece jen toto byl již náznak nebojácné družnosti s člověkem, k níž posléze dospěl.

Po chvíli uslyšel Bílý Tesák blížit se podivné zvuky. Poznal je brzy, hned věděl, že jsou to lidské hlasy. Za několik minut dorazil zbytek kmene v řadě za sebou, tak jak bylo zvykem cestovat. Přibyli muži a mnoho žen a dětí, všeho všudy čtyřicet osob, všichni sehnuti pod ranci s táborovým zařízením a s výbavou. Přicházelo také množství psů; všichni, kromě nedorostlých štěňat, byli stejně obtíženi táborovou výzbrojí. V pytlích, jež měli pevně přivázány kolem těla, nesli psi na zádech každý deset až patnáct kilogramů nákladu.

Bílý Tesák nikdy předtím neviděl psy, ale již při pohledu na ně cítil, že jsou z jeho rodu, že se od něho jen málo odlišují. Ukázalo se však, že mezi nimi a vlky je jistý rozdíl; jakmile objevili vlčka a jeho matku, vrhli se na ně. Bílý Tesák se naježil, zavrčel a zacvakal zuby proti vlně psů blížících se s otevřenými tlamami, ale klesl a octl se pod nimi, dostal se dospodu a pocítil ostré hryznutí zubů, sám trhaje a kousaje tlapy a břicha nad sebou. Byl z toho náramný řev. Slyšel vrčet Kiču, jež o něho bojovala, a slyšel výkřiky lidských tvorů, údery klacků a štěkot zasažených psů.

Za několik vteřin byl už zase na nohou. Viděl, jak lidští tvorové zahánějí psy klacky a kamením, jak ho brání před dravými zuby těch, kdož se zdáli být z jeho rodu, a přece jaksi nebyli z jeho rodu. A třebaže neměl tolik rozumu, aby jasně pochopil tak složitý pojem, jako je spravedlnost, přece jen svým způsobem cítil, co člověčí spravedlnost je, a poznal, co lidé jsou – tvůrci zákona a vykonavatelé zákona. Ocenil i sílu, s níž právo vymáhali. Na rozdíl ode všech tvorů, s nimiž se dosud setkal, nekousali ani neškrábali. Uplatňovali svou živou sílu pomocí věcí neživých. Neživé věci vykonávaly jejich přání. Tak na příklad klacky a kamení, ovládané těmito zvláštními tvory, létaly vzduchem jako živé a dopadaly na psy těžkými ranami.

Pro jeho mysl byla tato schopnost nezvyklá, nepochopitelná a tak vzdálená přirozeným schopnostem, že se mu zdála božská. Bílý Tesák nevěděl nic o bozích, jinak tomu ani nemohlo být, nanejvýš znal věci, jež nebylo možno pochopit. Ale obdiv a bázeň, kterou měl před těmito lidskými tvory, připomínaly trochu obdiv a bázeň, jakou by cítil člověk při pohledu na nějakého nadpozemského tvora někde na vrcholku hory, za blesků a hromů rachotících nad ohromeným světem.

Poslední pes byl zahnán. Povyk utichl. A Bílý Tesák si lízal rány a hloubal nad krutostí, kterou po prvé od smečky okusil, a nad tím, jak se v smečce uvedl. Nikdy se mu ani nezdálo, že by do jeho rodu patřil někdo jiný než Jednooký, máma a on sám. Byli rod sami pro sebe, a tu náhle objevil spoustu tvorů, kteří zřejmě k jeho rodu patřili. A podvědomě jím otřáslo, že oni, tvorové z jeho rodu, se na něho hned při prvním pohledu vrhli a pokusili se ho zahubit. Stejně jím otřáslo, že jeho matka byla uvázána k holi, třebaže to udělal vládce – člověk. Zavánělo to pastí, otroctvím. Nic takového jako past a otroctví dosud nepoznal. Zdědil svobodu toulat se a běhat a spát, kde se mu zachtělo; a tu mu teď někdo bere. Matku omezuje v pohybu délka klacku a stejně je i on sám omezen jeho dosahem, jelikož stále ještě potřebuje být mámě nablízku.

Nelíbilo se mu to. A nelíbilo se mu také, že se lidé opět zvedli a pokračovali v pochodu, neboť jeden malý člověk vzal hůl a vedl uvázanou Kiču za sebou. Za Kičou šel Bílý Tesák, velmi nespokojen a rozmrzen tímto novým dobrodružstvím, do něhož se dostal.

Vydali se údolím po proudu říčky mnohem dále, než kam se dosud Bílý Tesák dostal, až došli na konec údolí, kde se říčka vlévala do řeky Mackenzie. Byla tu kanoe, uložená na tyčích vysoko ve vzduchu, a rámy na sušení ryb. Zde se utábořili. Bílý Tesák se rozhlížel udivenýma očima. Lidé mu připadali čím dále tím dokonalejší. Ovládali všechny tyto psy i s jejich ostrými zuby. Síla z nich přímo vanula. Ale ještě větší se zdála vlčkovi jejich vláda nad neživými věcmi, jejich moc udělovat neživým věcem pohyb a měnit samu tvář světa.

Tato moc na něho udělala největší dojem. Zaujalo ho, jak zvedají kostry stanů a tyčí; to však nebylo tak pozoruhodné, vždyť to dělali titíž tvorové, kteří uměli házet kameny i klacky na velkou vzdálenost. Když se však kostry z tyčí pokryly látkou a koží a staly se z nich stany, Bílý Tesák užasl. Ohromila ho jejich obrovitost. Vyvstaly kolem něho na všech stranách jako nějací nestvůrní, rychle rostoucí živočichové. Zakryly mu téměř rozhled. Bál se jich. Vztyčily se nad ním hrozivě, a když se v čerstvém větříku začaly mohutně nadouvat, přikrčil se uděšeně a bojovně si je změřil, připraven uskočit, kdyby se na něho chtěly vrhnout.

Zakrátko však strach ze stanu pominul. Viděl, jak do nich bez nebezpečí vcházejí ženy a děti a jak se zase vracejí, viděl, jak se do nich často chtějí dostat i psi a jak jsou vyháněni ostrými slovy a kamením. Po chvíli opustil Kiču a opatrně se připlížil ke stěně nejbližšího stanu. Hnala ho zvědavost mládí – potřeba zkušeností ze života, činnosti i učení. Posledních několik centimetrů ke stěně stanu se plížil až mučivě pomalu a opatrně. Události tohoto dne ho připravily na to, že se neznámo projevuje úžasnými a netušenými způsoby. Konečně se dotkl plachty čenichem. Vyčkával. Nic se nedálo. Potom očichával tu zvláštní látku prosycenou lidským pachem. Sevřel plachtovinu do zubů a zlehka zatahal. Nic se nestalo, třebaže se přilehlá část stanu pohnula. Zatahal silněji. Stan se pohnul víc. Měl z toho radost. Tahal znovu a znovu, až se hýbal celý stan. Potom se uvnitř ozval ostrý ženský výkřik a zahnal vlčka horempádem zpět ke Kiče. Ale od té doby se už strmících mohutných stanů nebál.

Za chvilku se už zase zatoulal od matky. Její klacek byl přivázán ke kolíku v zemi, a tak za ním nemohla jít. Odrostlé štěně, o něco větší a silnější než on sám, šlo proti němu, okázale, bojechtivě a důležitě. Jak se Bílý Tesák později dověděl, jmenovalo se štěně Lip-lip. Mělo bohaté zkušenosti z pranic se štěňaty a byl z něho už tak trochu rváč.

Lip-lip byl stejného rodu jako Bílý Tesák, a jelikož to bylo štěně, nezdál se nebezpečný; a tak ho chtěl Bílý Tesák přátelsky přivítat. Když však cizí štěně napjalo nohy a když ohrnulo pysky a vycenilo zuby, ztuhl Bílý Tesák také a také ukázal zuby. Zpola se obešli, zkoumavě vrčeli a ježili se. Trvalo to několik minut a Bílému Tesákovi se to začínalo líbit jako nějaká hra. Náhle však Lip-lip s pozoruhodnou rychlostí přiskočil, zasadil trhavou ránu a hned zase odskočil. Rána ťala do plece nedávno zasažené rysicí a stále ještě bolavé až hluboko na kost. Bílý Tesák vyjekl překvapením a bolestí, ale už v příštím okamžiku se hněvivě vrhl na Lip-lipa a zuřivě po něm chňapal.

Lip-lip však vyrostl v táboře a vybojoval už mnoho zápasů se štěňaty. Třikrát, čtyřikrát, šestkrát poznamenaly jeho ostré zoubky nováčka, až se Bílý Tesák, hanebně naříkaje, utekl pod ochranu matky. Byl to první z mnoha bojů s Lip-lipem, jež ho čekaly, neboť hned od počátku byli nepřáteli, zrozenými k tomu, aby se neustále střetávali.

Kiča Bílého Tesáka konejšivě olízala a snažila se mu zabránit v dalším toulání. Ale zvědavost mu nedala a po několika minutách se vydal na další výpravu. Narazil na jednoho z lidí, na Šedého Bobra, který v dřepu něco robil s klacíky a se suchým mechem, jejž před sebou rozprostřel. Bílý Tesák se k němu přiblížil a pozoroval ho. Šedý Bobr vydával zvuky, které se Bílému Tesákovi nezdály nepřátelské, a tak tedy šel ještě blíž.

Ženy a děti přinášely Bobrovi nové klacky a větve. Zřejmě to v té chvíli byla nejdůležitější práce. Bílý Tesák se až dotkl Šedému Bobrovi kolenou, jak byl zvědav, a zcela zapomněl, že to je strašný tvor, člověk. Náhle spatřil, jak z mechu a z klacků stoupá Šedému Bobrovi pod rukama nějaká divná věc, podobná mlze. Potom se přímo mezi klacíky objevilo něco živého, obracelo se to a kroutilo a mělo to barvu jako slunce na obloze. Bílý Tesák oheň neznal. Oheň ho přitahoval tak, jako ho přitahovalo světlo v ústí jeskyně, když byl ještě docela malým štěnětem. Vlezl ještě těch několik kroků k plamenům. Slyšel, jak se nad ním Šedý Bobr kucká smíchy, a věděl, že to není nepřátelský zvuk. Pak se dotkl plamene čenichem a v témže okamžiku vyplázl jazýček.

Na okamžik strnul. Neznámo, číhající v klacíkách a v mechu, popadlo ho krutě za čenich. Škrábal se nazpět a vypukl v uděšený nářek. Kiča při tom zvuku zuřivě vyskočila až na konec svého klacku a strašlivě se rozzuřila, protože mu nemohla přispěchat na pomoc. Šedý Bobr se však hlasitě chechtal, až se do stehen tloukl, a vyprávěl o příhodě celému táboru. Všichni se hlučně řehtali, ale Bílý Tesák seděl na zadku a kňučel a kňučel, ubohý opuštěný tvoreček, ztracený mezi lidmi.

Byla to nejhorší bolest, jakou kdy poznal. Čenich i jazyk mu ožehla ta živá, jako slunce zbarvená věc, jež vyrostla Šedému Bobrovi pod rukama. Neutišitelně naříkal a naříkal a každé nové kvílení přivítali lidé novými výbuchy smíchu. Pokusil se olíznout si nos, ale i jazyk měl popálený a obě bolesti se sčítaly v bolest ještě větší; rozkňučel se ještě zoufaleji a bezmocněji.

Pak poznal stud. Porozuměl smíchu, poznal, co znamená. My lidé nevíme, jak vlastně některá zvířata rozeznávají smích od výsměchu; Bílý Tesák to však poznal. A styděl se za to, že se mu lidé vysmívají. Otočil se a dal se na útěk, ne před ohněm a bolestí, ale před výsměchem, který ho bodal stále hloub a stále více ho zraňoval. Utekl ke Kiče, jež na konci svého klacku zuřila jako pominutá a jediná ze všech tvorů se mu nevysmívala.

Zešeřilo se a nastala noc. Bílý Tesák ležel po matčině boku. Čenich a jazyk ho stále ještě bolely, trápila ho však ještě horší trýzeň. Začalo se mu stýskat. Pocítil v sobě prázdnotu, zatoužil po šumotu tiché říčky a po jeskyni pod břehem. Život se stal příliš rušným. Bylo tu tolik lidských tvorů, mužů, žen a dětí, a všichni hlučeli a znepokojovali ho. A psi se věčně tahali a rvali, vyvolávali rvačky, a působili zmatek. Pokojná samota onoho života, jaký zatím jedině znal, byla ta tam. I vzduch tu pulsoval životem. Šuměl a bzučel ustavičně. Hluk stále měnil sílu i tón a narážel na jeho smysly, znervosňoval ho a znepokojoval, trápil ho představou věčně hrozícího nebezpečí.

Pozoroval, jak lidé přicházejí a odcházejí, jak se pohybují po táboře. Tak jako se lidé dívají na bohy, jež si stvořili, tak se Bílý Tesák díval na lidi kolem sebe. Byli to tvorové vyšší než on, opravdoví bohové. Jeho nejasnému chápání se zdáli takovými divotvorci, jakými jsou bohové lidem. Byli to vládcové, vládli neznámými a nadpřirozenými silami, byli pány tvorů i věcí, podrobovali si vše, co se hýbalo, udíleli pohyb tomu, co bylo nehybné, a dávali vyrůst z uschlého mechu a z dřívek palčivé, slunci podobné živé věci. Byli tvůrcové ohně! Byli to bohové!

Kapitola 2

PODDANSTVÍ

Dny Bílého Tesáka byly nabity zážitky. Dokud byla Kiča uvázána ke klacku, zběhal celý tábor, vyzvídal, pátral, učil se. Rychle se učil znát lidi a jejich chování, neztratil k nim však úctu. Čím lépe je poznával, tím více osvědčovali svou nadřazenost, tím více tajemných sil u nich odkrýval, tím více strměla jejich božskost.

Člověku je dáno, aby mnohokrát zakusil smutek, když vidí své bohy, jak se kácejí a jak jsou jejich oltáře rozmetány; ale vlk a divoký pes, kteří se připlazili člověku k nohám, tento smutek nikdy nepoznali. Na rozdíl od lidí, jejichž bohové jsou neviditelní a nadpomyslní, nejasné a mlhavé představy, vymykající se hmotné skutečnosti, přeludy vytouženého dobra a síly, nehmatatelné odrazy nás samých v říši duchů, na rozdíl od lidí vlk a divoký pes, kteří přišli k ohni, nalézají bohy z masa a kostí, hmotné a hmatatelné, žijící na zemi a v čase. Věřit v takového boha nevyžaduje úsilí a víry; ani silou vůle však není možno zbavit se víry v takového boha. Nelze tomu uniknout. Stojí tu na zadních nohou, má v ruce hůl, je nesmírně mocný, vášnivě hněvivý i laskavý, bůh, tajemství a síla, a to všechno je z masa, které lze trhat, které krvácí a je právě tak dobré k jídlu jako kterékoliv jiné maso.

Tak tomu bylo i s Bílým Tesákem. Lidé byli neomylní bozi, jimž nelze uniknout. Tak jako se jeho matka Kiča podrobila hned na první zavolání, tak se začínal podrobovat i on. Ustupoval jim z cesty, to bylo jejich nesporné právo. Když ho zavolali, přišel. Když mu pohrozili, přikrčil se. Když ho odháněli, utíkal. Vždyť za každým jejich přáním byla síla, kterou si dovedli vynutit splnění, síla, jež ubližovala, síla, jež se projevovala ranami a holemi, kameny a palčivými šlehy biče.

Náležel jim, tak jako jim patřili všichni psi. Bylo na nich, aby mu rozkazovali, co dělat. Bylo na nich, aby ho týrali, kopali nebo aby trpěli jeho přítomnost. Takové bylo poučení, jež mu život rychle vštěpoval. Někdy mu bylo těžko, neboť to mnohdy narazilo na silné a podstatné rysy jeho povahy; ale třebaže se učil s nechutí, podvědomě se v něm zároveň rodila radost z učení. Znamenalo to odevzdat svůj osud do jiných rukou, zbavit se odpovědnosti nezávislého života. Už to byla odměna, neboť daleko snadněji se žije, máme-li se o koho opřít, než žijeme-li o samotě.

Nestačil však jediný den na to, aby se celý podřídil lidem tělem i duší. Nemohl se naráz zříci dědictví volného života a vzpomínek na divočinu. Byly dny, kdy se odplížil na kraj lesa, stál a naslouchal čemusi, co ho lákalo pryč, do dálky. A vždycky se vrátil, neklidný a nepokojný, a tiše a zvídavě kňučel po boku Kiči, dychtivě jí olizuje tvář, jako by se vyptával.

Bílý Tesák se rychle naučil životu v táboře. Poznal nespravedlivost a hltavost starých psů, když jim házeli ryby nebo maso. Přišel na to, že muži jsou spravedlivější, děti krutější a ženy laskavější, že mu spíše hodily kousek masa nebo kost. A po dvou nebo třech bolestných zkušenostech s matkami poloodrostlých štěňat zjistil, že se vždy vyplácí nechat takové matky, na pokoji a už zdaleka se jim vyhnout.

Kletbou jeho života se však stal Lip-lip. Byl větší, starší a silnější a pronásledoval Bílého Tesáka se zvláštní zálibou. Bílý Tesák nebyl proti pranici, byl však v nevýhodě. Jeho nepřítel byl pro něho příliš velký. Lip-lip se mu proměnil v ustavičný zlý sen. Sotva se vzdálil od matky, zcela jistě se objevil rváč, běžel za ním, vrčel a dorážel na něho a čekal, až nebude nablízku nikdo z lidí; tu se na Bílého Tesáka vrhl a vynutil si rvačku.

A poněvadž zcela pravidelně vyhrával, měl ze rvaček nezřízenou radost. Staly se jeho hlavni zábavou a největším trápením Bílého Tesáka.

Bílého Tesáka to však nezkrušilo. Třebaže si odnášel nejvíc ran a vždy byl poražen, nedal se pokořit. A přece to na něho mělo špatný vliv. Stával se zlomyslným a mrzutým. Byl divoký už od narození, ale za tohoto nekonečného pronásledování zdivočel ještě více. Jeho původní radostná a hravá štěněcí povaha se teď už málo projevovala. Nehrál si a neskotačil s ostatními štěňaty v táboře. To Lip-lip nedovolil. Jakmile se mezi nimi Bílý Tesák objevil, Lip-lip se na něj vrhl, týral ho a dráždil, nebo se pral tak dlouho, dokud Bílý Tesák neutekl.

Bílý Tesák tím přišel o mnoho ze svého dětství a choval se na svůj věk mnohem dospěleji. Protože se jeho energie nemohla vybouřit hrou, nořil se do sebe a rozvíjelo se jeho myšlení. Stával se lstivým; měl kdy vymýšlet si úskoky. A poněvadž ho odstrkovali a při krmení nedostával svůj kus masa nebo ryby, stal se z něho obratný zloděj. Musel se o sebe starat sám, a staral se dobře, třebaže to často odnesly ženy. Učil se slídit po táboře, být chytrý a vědět o všem, co se děje, všechno vidět, slyšet a uvážit a najít způsoby, jak se šťastně vyhnout svému nesmiřitelnému pronásledovateli.

Již v prvních dnech tohoto pronásledování se mu po prvé podařilo lstivě vyhrát a prvně tak okusil, jak chutná pomsta. Tak jako Kiča, když žila s vlky, lákala psy z lidského tábora do záhuby, tak podobně Bílý Tesák vylákal Lip-lipa až do mstících čelistí Kiči. Ustupoval před Lip-lipem a dal se na klikatý útěk táborem mezi stany. Byl dobrý běžec, rychlejší než stejně stará štěňata a rychlejší než Lip-lip. Tentokrát však neběžel ze všech sil. Držel se jen na skok před svým pronásledovatelem.

Lip-lip, vzrušený honičkou a neustálou blízkostí své oběti, zapomněl na opatrnost a na to, kam běží. A když si uvědomil, kde je, bylo pozdě. Řítil se kolem stanu a naplno vrazil do Kiči, ležící na konci klacku. Překvapeně zavřískl a už ho držely trestající čelisti. Byla sice přivázána, nedovolila mu však utéci. Převalila ho, aby nemohl uprchnout, a pak ho rvala a trhala tesáky.

Když se mu konečně podařilo odkutálet se od ní, ztěžka se postavil, zle pocuchaný a zdeptaný na těle i na duchu. Srst měl slepenu v chumáčích všude, kde ho vlčice pohmoždila tesáky. Zůstal stát tam, kde se zvedl, otevřel tlamu a propukl v dlouhý, srdcervoucí štěněcí nářek. Ale ani ten mu nebylo dovoleno dokončit. Uprostřed toho kvílení se na něj vrhl Bílý Tesák a zaťal mu zuby do zadní nohy. Všechna bojovnost z Lip-lipa vyprchala a dal se na ostudný útěk, maje svou oběť v patách. Bílý Tesák ho pronásledoval nemilosrdně až k jeho stanu. Tam mu přispěly na pomoc ženy a Bílého Tesáka, jenž se proměnil v zuřivého ďábla, zahnaly teprve deštěm kamení.

Nastal den, kdy Šedý Bobr usoudil, že Kiča už neuprchne, a odvázal ji. Bílý Tesák se radoval z matčiny svobody. Radostně ji provázel po táboře, a dokud jí zůstával po boku, držel se Lip-lip v bezpečné vzdálenosti. Bílý Tesák se na něho dokonce naježil a bojovně se napjal, ale Lip-lip si této výzvy ani nevšiml. Nebyl hloupý, a třebaže prahl po pomstě, měl dost času čekat, až se mu podaří chytit Bílého Tesáka o samotě.

Později toho dne se Kiča a Bílý Tesák zatoulali na okraj lesa za táborem. Krok za krokem tam matku vedl, a když se zastavila, snažil se ji vylákat dál. Volala ho říčka, doupě a tiché lesy, chtěl, aby šla s ním za tímto voláním. Popoběhl několik kroků, zastavil se a ohlédl se po matce. Nehýbala se. Prosebně zakňučel a proběhl podrostem, jako by si chtěl hrát. Vrátil se k ní, olízl jí tvář a opět vyrazil. Stále ještě se nehýbala. Zastavil se a pozoroval ji pln dychtivosti a napětí, jež zvolna klesalo, když se otočila a pohlédla zpátky k táboru.

Něco ho volalo tam venku, v širém, volném kraji. I jeho matka to slyšela. Slyšela však také druhé, hlasitější volání, volání ohně a člověka – volání, na něž ze všech zvířat bylo dáno odpovědět jen vlkovi a divokému psu, kteří jsou bratry.

Kiča se obrátila a zvolna klusala nazpět do tábora. Silnějším poutem než hůl, k níž ji přivazovali, byl vztah, jenž ji poutal k táboru. Neviditelnou a tajemnou mocí ji bohové stále svírali a nedali jí utéci. Bílý Tesák se posadil do stínu břízky a tiše kňoural. Prudce zavoněla borovice, vzduch byl plný lehounkých vůní lesa a připomněl mu svobodný život před těmito dny poddanství. Byl však stále ještě štěně a hlas jeho matky byl silnější než volání člověka i volání divočiny. Po všechny hodiny svého krátkého života byl na ní závislý. Doba jeho nezávislosti měla teprve nastat. Zdvihl se tedy posmutněle a klusal do tábora, jednou, dvakrát se zastavil, usedl a zakňučel a naslouchal volání, jež stále ještě znělo z hloubi divokého lesa.

V divočině je doba, kdy se mláďata drží u matky, jen krátká; ale za vlády člověka je mnohdy ještě kratší. Tak tomu bylo i s Bílým Tesákem. Šedý Bobr byl dlužen Třiorlému. Tříorlý se vydával na cestu vzhůru po řece Mackenzie na Velké Otročí jezero. Kus červené látky, kůže z medvěda, dvacet nábojů a Kiča splatily dluh. Bílý Tesák viděl, jak jeho matku berou do kanoe Tříorlého a pokusil se následovat ji. Tříorlý ho ranou zahnal zpátky na břeh. Kanoe odrazila. Bílý Tesák skočil do vody a ploval za ní. Byl hluchý k ostrým povelům, jimiž ho Šedý Bobr volal zpět. I na člověka, na boha, Bílý Tesák zapomněl, takovou měl hrůzu z toho, že ztratí matku.

Bohové však jsou zvyklí, že se jejich rozkazů uposlechne, a Šedý Bobr hněvivě skočil do kanoe, aby psa pronásledoval. Když Bílého Tesáka dohonil, sáhl po něm a za kůži v zátylku ho vytáhl z vody. Neposadil ho hned do kanoe. Držel ho jednou rukou ve vzduchu a druhou ho začal tlouci. A byl to hrozný výprask. Šedý Bobr měl těžkou ruku. Bil ho tak, aby to bolelo. A dal mu jich nepočítaných.

Pod ranami, jež na něho pršely hned s té, hned s oné strany, létal Bílý Tesák sem a tam jako špatně jdoucí, klopýtající kyvadlo. Zmítaly jím nejrůznější pocity. Nejprve byl překvapen. Pak se na okamžik zalekl, propadl strachu a několikrát po ráně vyjekl. Leknutí však rychle vystřídal vztek. Vzbouřila se jeho svobodná krev, vycenil zuby a neohroženě zavrčel rozezlenému bohu do tváře. To však boha rozzlobilo ještě více. Rány pršely hustěji, prudší a bolestivější.

Šedý Bobr tloukl dál a Bílý Tesák dál vrčel. Nemohlo to trvat věčně. Jeden nebo druhý se musel vzdát, a byl to nakonec Bílý Tesák. Strach jím opět zachvěl. Po prvé v životě byl opravdu surově bit. Náhodné rány klackem nebo kamenem, které předtím dostal, byly proti tomu výprasku pouhé pohlazení. Vzdal se a začal výt a kňučet. Zprvu zakničel po každé ráně, ale strach se změnil v hrůzu, až nakonec znělo kňučení v nepřetržitém sledu a neřídilo se už pravidelným bušením ran.

Konečně Šedý Bobr spustil ruku. Bílý Tesák zplihle visel a nepřestal naříkat. Zdálo se, že jeho pán je s tím spokojen. Hodil ho hrubě na dno kanoe. Zatím loď plynula po proudu. Šedý Bobr zvedl pádlo. Bílý Tesák mu ležel v cestě. Surově ho odkopl nohou. V tom okamžiku vzplála v Bílém Tesáku opět svobodná krev a zaryl zuby do nohy v mokasinu.

Bití, jež dostal předtím, nebylo ničím proti tomu, jež dostal teď. Šedý Bobr se strašlivě rozzlobil; a stejně hrozný byl strach Bílého Tesáka. Dostával nejen rukou, ale také tvrdým pádlem. A když bylo jeho tělíčko celé potlučené a plné modřin, hodil ho Šedý Bobr znovu do kanoe. A znovu, tentokrát úmyslně, ho kopl. Bílý Tesák už útok na nohu neopakoval. Naučil se nové lekci svého poddanství. Nikdy, za žádných okolností se nesmí odvážit kousnout boha, jenž byl jeho pánem a velitelem; pánovo tělo bylo posvátné a nesměly ho znesvětit jeho zuby. Byl to zřejmě nejhorší ze všech zločinů, hřích, pro nějž není slitování ani zapomenutí.

Když se kanoe přiblížila k břehu, ležel Bílý Tesák nehybně, kňučel, odevzdán do vůle Šedého Bobra. Vůle Šedého Bobra zřejmě byla, aby Bílý Tesák šel na břeh, neboť byl vyhozen z lodi, natloukl si bok a znovu si zjitřil bolestivé rány. Vrávoravě vstal, celý se třesa, a kňučel. S břehu to všechno pozoroval Lip-lip a teď se na něho vrhl. Porazil ho a zaťal do něho zuby. Bílý Tesák byl tak bezmocný, že se nemohl bránit, a bylo by se mu špatně vedlo, kdyby se byla vzduchem nemihla noha Šedého Bobra a nekopla Lip-lipa takovou silou, že odletěl snad pět metrů daleko. To byla spravedlnost člověka; a přes svůj žalostný stav pocítil Bílý Tesák trochu vzrušení a vděčnosti. Belhal se Šedému Bobru v patách táborem až ke stanu. A tak se Bílý Tesák naučil, že právo trestat si vyhradili bohové pro sebe a odpírají je všem tvorům nižším a poddaným.

Oné noci, když všechno utichlo, vzpomněl si Bílý Tesák na matku a zastesklo se mu po ní. Tesknil tak hlasitě, že vzbudil Šedého Bobra a dostal od něho výprask. Potom, když byli bohové nablízku, truchlil již jenom potichu. Ale někdy, když se zatoulal sám na kraj lesa, nebránil se smutku a ulevoval si hlasitým vytím a kňučením.

V této době by byl mohl uposlechnout volání vzpomínek na říčku a na doupě a uprchnout zpátky do divočiny. Poutala ho však vzpomínka na matku. Tak jako lidé odcházeli na lov a vraceli se zpět, tak snad i ona se jednou vrátí do tábora. A tak setrval dál v poddanství a čekal na ni.

Nebylo to však vcelku poddanství nešťastné. Bylo na něm mnoho zajímavého. Stále se něco dálo. Nebylo konce divům, jež bohové dokázali a na něž nepřestával být zvědav. Učil se také, jak nejlépe vycházet s Šedým Bobrem. Žádala se od něho poslušnost, přísná a přesná poslušnost; zato unikl výpraskům a byl trpěn.

Nejen to, Šedý Bobr mu někdy hodil i kus masa a bránil ho před ostatními psy, aby mohl maso v klidu sežrat. A takový kousek masa měl cenu. Měl nějak větší cenu než tucet kousků masa z rukou některé ženy. Šedý Bobr nehladil, ani nelaskal. Snad měl příliš těžkou ruku, snad to byla jeho spravedlivost, snad pouhá jeho síla a snad to bylo všechno dohromady, co mělo takový vliv na Bílého Tesáka; ale mezi ním a mezi jeho nevlídným pánem vznikalo jisté pouto náklonnosti.

Tak byl tedy Bílý Tesák lstí a oklikami, stejně jako silou klacku, kamením a ranami ukován do pout poddanství. Vlastnosti jeho rodu, jež umožnily jeho předkům k lidskému ohni vůbec přijít, vyznačovaly se schopností rozvíjet se. Rozvíjely se i v Bílém Tesákovi, a tak život v táboře, nehledě k strastem, jež přinášel, stával se mu – aniž to dovedl sám postřehnout – stále milejším. Toho všeho si Bílý Tesák nebyl vědom. Znal pouze svůj velký smutek nad ztrátou Kiči, naději na její návrat a dychtivou touhu po svobodném životě, jaký kdysi vedl.

Kapitola 3

VYHNANEC

Lip-lip ustavičně tolik ztrpčoval Bílému Tesákovi život, že se Bílý Tesák stával zlostnějším a divočejším, než měl podle svého původu právo být. Dravost byla součástí jeho charakteru, ale takto vystupňovaná divokost jeho charakter již přerostla. Získal si pověst zlého psa i mezi lidmi. Kdekoliv se v táboře strhl nějaký nepokoj a křik, nesvár nebo rvačka, kdekoliv se rozkřikla žena pro kus ukradeného masa, tam určitě byl a za tím vším Bílý Tesák. Nepátrali po tom, proč si tak počíná. Viděli jen výsledky jeho chování a ty byly špatné. Byl to potměšilec a zloděj, štváč a původce všech nesnází; rozzlobené ženy mu říkaly do očí, zatím co je obezřetně pozoroval a byl připraven uhnout se, kdyby po něm nečekaně něco hodily, že je vlk a ničema a že to s ním jednou špatně skončí.

Shledal, že uprostřed rušného tábora je vyhnancem. Všichni mladí psi šli za Lip-lipem. Mezi nimi a Bílým Tesákem nebylo shody. Snad vycítili, že se zrodil v pralese, a pudově k němu cítili nepřátelství, které chová domácí pes k vlkovi. Ať už tomu bylo tak nebo onak, všichni ho pronásledovali tak jako Lip-lip. A když už se postavili proti němu, měli dost důvodů, aby proti němu stáli dál. Jeden jako druhý se mu čas od času dostali do zubů; k dobru měl to, že sám dával víc, než od nich dostával. Mnohému z nich by byl napráskal v souboji o samotě, ale to mu nebylo dopřáno. Jakmile takový boj začal, stal se signálem pro všechny psy v táboře, aby se seběhli a vrhli se na něho.

Pronásledován celou smečkou, naučil se dvěma důležitým věcem: především chránit se před hromadným útokem a za druhé zasadit osamocenému soupeři v nejkratší době co nejvíce ran. Udržet se na nohou v davu nepřátel znamenalo zachránit si život, a tomu se naučil dobře. Naučil se držet na nohou s kočičí pružností. I když na něho narazil dospělý pes celou vahou těla, Bílý Tesák jen odskočil dozadu nebo na stranu,·třeba při tom letěl nebo klouzal po zemi, vždycky však všemi čtyřmi prackami pevně na matičce zemi.

Psí rvačka má obvykle před započetím skutečného boje předehru – vrčení, ježení srsti a strnulé obcházení. Bílý Tesák se však naučil tyto předehry vynechávat. Otálet znamenalo, že se proti němu seběhnou všichni mladí psi. Musel rychle provést svou a zmizet. Naučil se tedy neprozrazovat své úmysly a nevarovat soupeře. Bez výstrahy vyrazil a okamžitě chňapl a rval, dřív než měl soupeř čas se připravit. Tak se naučil rychle a krutě zraňovat. Poznal také, jakou cenu má překvapení. Pes napadený v nestřeženém okamžiku, jemuž rozťal plec na kost nebo rozerval ucho na cáry dříve, než měl čas se vzpamatovat, ten byl již předem napůl poražen.

Bylo ostatně neobyčejně snadné převalit psa, který se dal překvapit. A převalený pes musel nevyhnutelně na okamžik vystavit choulostivou spodní část hrdla – snadno zranitelné místo, jež zasáhnout znamenalo ohrozit život. Bílý Tesák to místo znal. Tu znalost mu odkázaly lovecké generace jeho předků. Tak tedy Bílý Tesák útočil: především si našel mladého psa o samotě; za druhé ho překvapil a povalil; a za třetí mu zaťal zuby do měkké části hrdla.

Byl teprve polovzrostlý a jeho čelisti ještě nebyly ani dost velké, ani dost silné, aby jeho útok na hrdlo byl smrtelný. Ale leckterý mladý pes běhal po táboře s rozsápaným hrdlem jako živý důkaz záměrů Bílého Tesáka. Až jednoho dne, když zastihl kteréhosi ze svých nepřátel o samotě na pokraji lesa a podařilo se mu několikrát ho převalit a zaútočit na hrdlo, dokázal mu rozervat hlavní tepnu; život z nepřítele zvolna vyprchal. Toho večera se strhl veliký rámus. Někdo ho viděl, zpráva se donesla pánovi zabitého psa, ženy se rozpomněly na všechny krádeže masa a na Šedého Bobra hartusilo mnoho hněvivých hlasů. On však rozhodně hájil vchod do svého stanu, kde ukryl provinilce, a odmítl vydat ho pomstě, po níž lidé jeho kmene volali.

Bílého Tesáka začali nenávidět lidé i psi. V tomto období svého vzrůstu nepoznal chvilky klidu a bezpečí. Zuby každého psa, ruka každého muže byla proti němu. Jeho rod ho vítal vrčením, jeho bohové kletbami a kamením. Žil v napětí. Byl neustále ve střehu, připraven zaútočit, odhodlán odrazit útok, na pozoru před náhlými a neočekávanými ranami kamením, připraven okamžitě a chladně jednat, vyrazit s vyceněnými tesáky nebo uskočit s výhružným zavrčením.

Vrčet uměl strašlivěji než všichni mladí i staří psi v táboře dohromady. Smyslem vrčení je varovat nebo zastrašit, je však třeba rozvahy a vědět, kdy vrčení použít. Bílý Tesák uměl vrčet a věděl, kdy vrčet. Vkládal do vrčení zuřivost, zlý úmysl a hrůzu. S čenichem svraštěným v opětovaných křečích vzteku, se srstí ježící se v nových a nových vlnách, s jazykem vyšlehávajícím jako rudý had a šlehajícím opět zpátky, s ušima přitisknutýma k hlavě, s očima planoucíma nenávistí, s pysky ohrnutými a s tesáky vyceněnými ze slintající tlamy dovedl zarazit takřka každého útočníka. V rozhodném okamžiku, který tím při přepadení získal, mohl si rozvážit, co udělá. Často však se takto získaná přestávka tak prodloužila, že k útoku vůbec nedošlo. A před mnohým dospělým psem usnadnilo zavrčení Bílému Tesákovi čestný ustup.

Protože byl vyhnancem ze smečky zpola odrostlých psů a měl takové krvežíznivé způsoby a tak pozoruhodné schopnosti, smečka těžce doplácela na to, že ho pronásledovala. Jelikož mu nebylo dovoleno běhat se smečkou, nastal zvláštní stav, kdy naopak ani žádný z členů smečky nesměl běhat mimo smečku. Bílý Tesák to nedovoloval. Pro jeho úskočné a zákeřné způsoby boje se mladí psi báli běhat jednotlivě. S výjimkou Lip-lipa se museli držet pohromadě, aby se navzájem chránili před strašným bojovníkem, kterého si znepřátelili. Stěně, jež zůstalo o samotě na břehu řeky, čekala jistá smrt anebo aspoň útěk, při němž vzbouřilo celý tábor vřískotem bolesti a hrůzy před vlčkem, který je zaskočil.

Odveta Bílého Tesáka však nepolevovala, ani když se již mladí psi poučili, že musejí zůstávat pohromadě. Napadal je, když je přistihl o samotě, a oni napadali jeho, když byli pohromadě. Stačilo, aby ho zahlédli, a již se naň vyřítili; tu ho obvykle zachraňovala jeho hbitost. Běda však psu, který na takové honičce předběhl své druhy! Bílý Tesák se naučil obracet se náhle na pronásledovatele, jenž byl daleko před smečkou, a potrhat ho, než mohla smečka doběhnout. Stávalo se to často; jakmile se totiž psi rozohnili štvanicí, zapomínali na opatrnost, kdežto Bílý Tesák na ni nezapomínal nikdy. Utíkal a kradmo se ohlížel, stále připraven obrátit se a srazit přespříliš horlivého pronásledovatele, jenž předběhl své druhy.

Každé štěně si potřebuje hrát, a tak z nouze začala smečka štěňat brát tyto drobné šarvátky jako hru. Honba na Bílého Tesáka se stala jejich hlavní hrou – nicméně hrou, v níž hrozila smrt a kterou vždy brali vážně. On naopak, jsa nejrychlejší ze všech, nebál se ničeho a odvážil se všude. V době, kdy marně čekal na matku, často vylákal smečku na divokou honbu okolními lesy. Vždycky se však smečce ztratil. Její hluk a křik ho varovaly a on sám běhal jako na sametových tlapkách, jako hbitý tichý stín mezi stromy, tak jako běhávali jeho matka a otec. A nadto byl těsněji spjat s divočinou než oni; lépe znal její tajemství a úskoky. Jeho oblíbeným úskokem bylo zavést stopu do vody a pak klidně ležet poblíž v houští, zatím co se kolem něho rozléhal zklamaný štěkot.

Nenáviděn svým rodem i lidmi, nezkrotný, neustále napadán a neustále ve válce, vyvíjel se rychle a jednostranně. Nebyla to půda, v níž by se bylo dařilo laskavosti a příchylnosti. O něčem takovém neměl nejmenší potuchy. Zákon, jemuž se učil, nařizoval poslouchat silnější a utlačovat slabé. Šedý Bobr byl bůh a byl silný. Proto ho Bílý Tesák poslouchal. Ale pes menší nebo mladší než on sám byl slabší a zasluhoval zkázu. Bílý Tesák rostl do síly. Tváří v tvář neustálému nebezpečí bolesti nebo i zániku se jeho dravčí i obranné schopnosti neobvykle rozvíjely. Stával se hbitějším než ostatní psi, rychlejším v běhu, lstivějším, nebezpečnějším, stával se pružnějším, byl hubenější, samý sval a šlacha jako z ocele, byl vytrvalejší, krutější a dravější, a byl chytřejší. Musel takový být, musel se takovým stát, protože jinak by byl neobstál a neuhájil si život v nepřátelském prostředí, v němž žil.

Kapitola 4

PO STOPĚ BOHŮ

Na podzim, když se dny začaly krátit a první mráz zaštípal ve vzduchu, nastala pro Bílého Tesáka příležitost dostat se na svobodu. Po několik dnů vládl v táboře velký zmatek. Letní tábor rušili a celý kmen se vším všudy se chystal na podzimní lov. Bílý Tesák to všechno pozoroval dychtivýma očima, a když začali strhávat stany a nakládat u břehu kanoe, porozuměl. Kanoe odjížděly a některé již zmizely dolů po proudu.

Bílý Tesák si umínil, že tam zůstane. Čekal na příležitost, aby mohl vyklouznout z tábora do lesů. Skryl svou stopu v říčce, na níž se již počínal tvořit led. Pak se pohroužil do nitra hustého podrostu a čekal. Čas ubíhal a Bílý Tesák s přestávkami prodřímal několik hodin. Pak ho vzburcoval hlas Šedého Bobra, jenž ho volal jménem. I jiné hlasy se ozývaly. Bílý Tesák slyšel, jak také žena Šedého Bobra pomáhá hledat, a s ní i Mit-sah, Bobrův syn.

Chvěl se strachem, a třebaže pocítil nutkání vylézt ze skrýše, odolal mu. Po chvíli hlasy zanikly v dáli a on se teprve za další chvíli vyplížil z houštiny, aby se potěšil svým úspěchem. Šeřilo se; hrál si chvíli mezi stromy a užíval svobody. A pak ho z čista jasna přepadla tesknota. Posadil se zamyšleně, naslouchal hlubokému tichu lesa a byl jím zmaten. Nic se nehýbalo, žádný zvuk se neozval; zdálo se mu to zlověstné. Lekal se číhajícího nebezpečí, neviděného a netušeného. Nedůvěřoval stromům, jež se nad ním hrozivě tyčily, nedůvěřoval jejich stínům, v nichž se mohl skrývat kdejaký zálud.

Ochladilo se. Nebyla tu teplá stěna stanu, k níž by se mohl přitulit. Zábly ho tlapky; zvedal je střídavě jednu po druhé. Obtočil je huňatou oháňkou, aby si je chránil, a v tu chvíli se mu zdálo, že vidí opět tábor. Nebylo na tom nic zvláštního. Do paměti měl vtištěnu řadu obrazů. Viděl tábor, stany, planoucí oheň. Slyšel ostré ženské hlasy, drsné a hluboké hlasy mužů a vrčení psů. Měl hlad a vzpomínal si na kousky masa a ryb, jež mu házeli. Zde nebylo žádné maso, nic než hrozivé ticho, jímž se hlad nedá zahnat.

Poddanství ho rozmazlilo. Bezstarostné spoléhání na pána ho oslabilo. Zapomněl se starat sám o sebe. Kolem něho se šklebila noc. Jeho smysly navyklé na šum a překotný ruch tábora, na neustálý příval dojmů a zvuků, otupěly. Nevěděl, co dělat, kam pohledět, čemu naslouchat. Smysly se napínaly, aby postřehly nějaké porušení ticha a nehybnosti divočiny. Byly však ochromeny nečinností a pocitem tušené hrozby.

Vyskočil polekaně. Něco nesmírně velikého a beztvarého se mu mihlo před očima. Byl to stín, který vrhl strom ve světle měsíce, z jehož tváře vítr odvál mraky. Bílý Tesák se uklidnil a tiše zakňučel, ale hned zas přestal ze strachu před skrytým nebezpečím.

Strom nad ním zapraštěl nočním mrazíkem. Bylo to přímo nad jeho hlavou. Až zavyl, jak se lekl. Pojala ho hrůza a dal se na bezhlavý úprk k táboru. Pocítil nepřekonatelnou touhu po ochraně a společnosti člověka. V nozdrách měl vůni táborového kouře. V uších mu hlasitě zvonily zvuky tábora a výkřiky. Vyrazil z lesa na pláň osvětlenou měsícem, kde nebyly ani stíny, ani temnota. Žádný tábor se však neobjevil. Zapomněl. Vždyť tábor byl pryč.

Jeho divoký úprk rázem skončil. Nebylo kam uprchnout. Beznadějně se toulal opuštěným táborem, čichal k hromadám odpadků a k haraburdí, jež bohové odhodili. Jak rád by byl uslyšel padat kolem sebe kameny, házené rozzlobenou ženou, jak rád by byl ucítil ruku rozhněvaného Šedého Bobra, třeba trestající; a byl by uvítal i Lip-lipa a celou tu vrčící zbabělou smečku.

Přišel k místu, kde stával stan Šedého Bobra. Posadil se doprostřed. Čenich zvedl k měsíci. Hrdlo se mu křečovitě stahovalo, tlama otvírala a srdcervoucím zavytím vytryskla jeho tesknota a strach, jeho smutek po Kiče, všechny bolesti a bědy, jež ho potkaly, i tušení nesnází a nebezpečí, jež ho čekají. Bylo to dlouhé vlčí vytí, tesklivé a z plného hrdla, jeho první opravdové vlčí zavytí.

Ranní rozbřesk rozptýlil jeho strach, ještě silněji však za dne pocítil osamělost. Pustá země, jež byla předtím tolik rušná, připomínala mu jeho opuštěnost ještě ostřeji. Netrvalo dlouho a rozhodl se. Vnořil se do lesa a rozběhl se po proudu řeky. Klusal celý den. Neodpočíval. Zdálo se, že je stavěn tak, že vydrží běžet věčně. Jeho tělo bylo jako z ocele a neznalo únavy. A i když pocítil únavu, vrozená vytrvalost ho pobízela k novému a novému vypětí a umožnila mu hnát klesající tělo dál.

Kde se řeka vinula mezi sráznými skalami, tam šplhal vysoko do kopců. Říčky a potoky, jež se vlévaly do hlavního proudu, přebrodil a přeplaval. Často se pustil po okrajovém ledu, jenž se právě začínal tvořit, a více než jednou se probořil a musel zápasit s ledovým proudem o život. Stále bedlivě vyhlížel místo, kde asi bohové opustili řeku a vydali se vzhůru do hor.

Bílý Tesák byl nadprůměrně inteligentní; ale svou fantasií přece jen nestačil obsáhnout druhý břeh Mackenzie. Co když cesta bohů povede dále po druhém břehu? To ho vůbec nenapadlo. Později, když už měl za sebou mnohou pouť, když dospěl a zmoudřel a poznal více cest a řek, byl by snad tuto možnost objevil a pochopil. Ale taková duševní schopnost byla ještě v daleké budoucnosti. Nyní běžel slepě a počítal jen s tím břehem Mackenzie, na němž sám byl.

Běžel celou noc, ve tmě ho potkávala nehoda za nehodou, narážel na překážky, zdržovaly ho, ale neodstrašily. V poledne druhého dne byl na cestě už třicet hodin a jeho ocelové svaly počínaly ochabovat. Nejedl už čtyřicet hodin a zeslábl hladem. Znovu a znovu se namáčel v ledové vodě; také to se projevilo. Krásný kožich měl celý zablácený, jeho široké tlapy byly rozdrásány a krvácely. Začal kulhat a kulhal čím dále, tím více. Ke všemu se ještě obloha zatáhla a začal padat sníh, čerstvý, vlhký, tající a lepící se sníh, po němž nohy klouzaly. Zahaloval mu krajinu, kterou běžel, a zakrýval nerovnosti na cestě, takže se mu běželo ještě hůře a ještě bolestněji.

Šedý Bobr zamýšlel téže noci tábořit na druhém břehu Mackenzie, protože tímto směrem leželo loviště. Ale Klú-kúč, žena Šedého Bobra, spatřila na Tesákově břehu právě před soumrakem losa, který sem přišel pít. Kdyby los nebyl přišel pít, kdyby Mit-sah nebyl v husté chumelenici špatně kormidloval, kdyby Klú-kúč nebyla zahlédla losa a kdyby ho Šedý Bobr nebyl zastřelil šťastnou ranou z pušky, všechno mohlo dopadnout jinak. Šedý Bobr by se byl utábořil na protějším břehu Mackenzie a Bílý Tesák by byl běžel kolem a dále, byl by buď zahynul, nebo našel cestu ke svým divokým bratřím a stal se jedním z nich – vlkem až do konce svého života.

Nastala noc. Sněhu přibývalo a Bílý Tesák, tiše kňuče, jak klopýtal a belhal se, narazil na čerstvou stopu ve sněhu. Byla tak čerstvá, že ji okamžitě poznal. Kňučel dychtivostí a sledoval ji od řeky mezi stromy. Zaslechl hlasy z tábora. Spatřil planoucí oheň, Klú-kúč, jak vaří, a Šedého Bobra, jak dřepí u ohně a žvýká kus syrového loje. V táboře je čerstvé maso!

Bílý Tesák čekal, že bude bit. Při pomyšlení na to se schoulil a maličko se naježil. Ale pak šel dál. Bál se bití a nenáviděl výprask, o němž věděl, že mu neujde. Věděl však také, že se dostane k teplu, k ohni, pod ochranu bohů a do společnosti psů – nepřátelské sice, ale přece jen společnosti, jež uspokojí jeho touhu po druzích.

Shrbeně se připlížil až do světla ohně. Šedý Bobr ho spatřil a přestal žvýkat lůj. Bílý Tesák pomalu přilézal, hrbil se a krčil, sklíčen svým ponížením a poddanstvím. Plížil se přímo k Šedému Bobrovi a každým centimetrem se vlekl pomaleji. Konečně ulehl u nohou pána, do jehož vlastnictví se nyní dobrovolně tělem i duší odevzdával. Z vlastní vůle přišel k ohni člověka, aby si dal vládnout. Třásl se a očekával, kdy se na něho snese trest. Ruka nad ním se pohnula. Bezdečně se přikrčil před očekávanou ranou. Ale rána nedopadla. Kradmo pohlédl vzhůru. Šedý Bobr roztrhával kus loje ve dví a jednu polovinu mu nabízel! Bílý Tesák velmi opatrně a trochu podezřívavě nejprve k loji přičichl a pak se do něho pustil. Šedý Bobr nařídil, aby mu přinesli maso, a chránil ho před ostatními psy, dokud jedl. Potom ležel Bílý Tesák vděčně a spokojeně Šedému Bobrovi u nohou, upřeně hleděl do hřejivého ohně, přivíral oči a dřímal v bezpečném vědomí, že ho jitro nezastihne zatoulaného a ztraceného v pustých lesích, ale v táboře lidí, ve společnosti bohů, jimž se odevzdal a na nichž cele závisel.

Kapitola 5

ÚMLUVA

Půl prosince již měli za sebou, když se Šedý Bobr vydal na cestu vzhůru proti Mackenzie. Mit-sah a Klú-kúč jej doprovázeli. Sám řídil saně, které si vypůjčil či směnil. Byly taženy psy. Druhé, menší, řídil Mit-sah a do těch bylo zapřaženo spřežení štěňat. Byla to spíše hračka, ale Mit-saha to nesmírně těšilo, neboť cítil, že začíná vykonávat mužskou práci. Také se tím učil řídit psy a vychovávat je; a štěňata sama se také zaučovala do tahu. A přece jen saně nebyly bez užitku, protože na nich bylo naloženo skoro sto kilogramů výzbroje a potravin.

Bílý Tesák už vídal, jak psi v táboře pracují v zápřeži, a tak se ani příliš nevzpíral, když mu po prvé navlékali postroj. Kolem krku dostal obojek vycpaný mechem, spojený dvěma tažnými řemeny s popruhem, který mu obepínal prsa a hřbet. A na zádech měl k tomuto popruhu přivázán dlouhý provaz, na němž táhl saně.

Ve spřežení bylo sedm štěňat. Většinou se narodila v prvních měsících onoho roku a bylo jim devět nebo deset měsíců, jenom Bílému Tesákovi bylo teprve osm měsíců. Každý pes byl k saním přivázán samostatným provazem. Provazy byly nestejně dlouhé a rozdíl v délce byl vždy větší než délka psa. Každý provaz byl přivázán k železnému kroužku na špičce saní. Saně neměly sanice, měly plný plochý spodek z březové kůry, na předku zahnutý vzhůru, aby se nebořily do sněhu. Tak mohla být váha saní i nákladu rozložena po ploše co největší; sníh byl totiž prachový a velmi měkký. Stejně byla rozdělena i váha psů; běželi vějířovitě před saněmi, takže se žádný nebořil do stopy předchozího.

Vějířovité rozložení smečky mělo ještě jednu výhodu. Provazy nestejně dlouhé bránily psům napadat zezadu ty, kteří běželi před nimi. Pes, jenž by byl chtěl napadnout jiného psa, byl by se jedině musil otočit na psa na kratším provaze. A tu by se s ním byl střetl tváří v tvář a ještě k tomu by byl narazil na psovodův bič. Nejpozoruhodnější výhoda však byla v tom, že pes, který se snažil napadnout psa před sebou, musel táhnout saně rychleji, a čím rychleji se saně pohybovaly, tím rychleji napadený pes utíkal. A tak nemohl pes vzadu nikdy dohonit psa před sebou. Čím rychleji běžel, tím rychleji běžela jeho oběť a tím rychleji běželi i ostatní psi. Tím rychleji jely i saně a člověk tak lstí a oklikou ještě více posílil svou vládu nad zvířaty.

Mit-sah se v mnohém podobal otci a přejímal moudrost jeho stáří. Již dříve pozoroval, jak Lip-lip pronásleduje Bílého Tesáka; tenkrát však byl Lip-lip cizí pes a Mit-sah se odvážil nanejvýš hodit po něm tu a tam kamenem. Nyní však byl Lip-lip jeho, začal mu tedy odplácet a přivázal ho na nejdelší provaz. Tak se stal z Lip-lipa vůdce, což byla zdánlivá pocta; ve skutečnosti však ho to o všechny pocty připravilo a bývalého rváče a vůdce smečky teď celé spřežení nenávidělo a pronásledovalo.

Jelikož běžel na nejdelším provaze, viděli ho psi stále před sebou, jako by prchal. Viděli z něho jen huňatý chvost a prchající zadní běhy, což byla daleko méně divoká a hrozivá podívaná než pohled na jeho zježenou hřívu a svítivé tesáky. A taková už je také psí povaha, že pohled na jeho úprk budil v nich touhu pronásledovat ho, neboť měli dojem, že prchá před nimi.

V okamžiku, kdy saně vyrazily, pustilo se spřežení za Lip-lipem a štvanice se protáhla na celý den. Z počátku míval Lip-lip chuť obořit se na své pronásledovatele, vzteklý a nedůtklivý na svou důstojnost; Mit-sah ho však palčivým švihnutím desetimetrového biče ze střeva karibu vždy donutil, aby se obrátil a utíkal vpřed. Lip-lip se mohl postavit smečce, ale nemohl vzdorovat biči a nezbývalo mu než udržovat provaz stále napjatý a snažit se dostat nekryté boky z dosahu zubů svých druhů.

V hloubi indiánské mysli se však skrývalo ještě větší chytráctví. Aby ještě přiostřil neustálou štvanici za vůdcem, nadržoval mu Mit-sah před ostatními psy. Tato přízeň v nich budila žárlivost a nenávist. Mit-sah mu před nimi dával maso, a dával je právě jen jemu. Div se z toho nepominuli. Zuřivě běhali kolem, mimo dosah Mit-sahova biče, zatím co Lip-lip žral maso a Mit-sah ho chránil. A když maso nebylo, Mit-sah odháněl spřežení tak daleko, aby mohl předstírat, že Lip-lipovi maso dává.

Bílý Tesák se dal ochotně do práce. K lidem, pod jejich vládu, prošel delší cestu než ostatní psi a poučil se také důkladněji, jak zbytečné je vzpírat se vůli lidí. A po pronásledování, jež od smečky zkusil, znamenal pro něj člověk víc než smečka. Nenavykl si záviset na společnosti svého rodu. Na Kiču už téměř zapomněl; a tak se jeho city projevovaly hlavně oddaností k bohům, jež přijal za své pány. Pracoval tedy usilovně, učil se kázni a poslušnosti. V práci byl věrný a ochotný. Takové jsou vlastnosti ochočených vlků a divokých psů a u Bílého Tesáka se projevily v neobyčejné míře.

Mezi Bílým Tesákem a ostatními psy se vytvořil vztah, ale byl to vztah boje a nepřátelství. Nikdy se nenaučil hrát si s nimi. Uměl pouze bojovat, a proto s nimi bojoval, stonásobně jim vraceje každé kousnutí a ránu, jež od nich utržil v době, kdy byl Lip-lip vůdcem smečky. A Lip-lip už nebyl vůdcem, vyjma chvíle, kdy prchal před svými druhy na konci provazu a kdy za nimi drncaly saně. V táboře se vždy držel pobliže Mit-saha, Klú-kúč nebo Šedého Bobra. Neodvažoval se vzdálit od bohů, protože měl proti sobě zuby všech psů a zakoušel až do dna všechny trpkosti pronásledování, jaké kdysi připravil Bílému Tesákovi.

Po pádu Lip-lipa by se byl mohl Bílý Tesák stát vůdcem smečky. Byl však na to příliš mrzutý a samotářský. Trestal nanejvýš své druhy za provinění. Jinak si jich nevšímal. Uhýbali mu z cesty, když přicházel; ani nejsmělejší z nich se nikdy neopovážil ukrást mu kousek masa. Naopak, pospíchali se svým vlastním žrádlem ze strachu, aby jim je nesebral. Zákon znal Bílý Tesák dobře: Utiskuj slabé a poslouchej silné! Svůj podíl masa sežral, jak nejrychleji mohl. A běda psu, který ještě nebyl hotov! Zavrčení, záblesk tesáků, a mohl své rozhořčení žalovat lhostejným hvězdám, zatím co Bílý Tesák dojídal jeho porci.

Tu a tam sice v některém psu vzplál vzdor, ale byl ihned potlačen. Tak si Bílý Tesák udržoval obratnost a sílu. Žárlivě střežil své osamocení uprostřed smečky a často se rval o to, aby si je zachoval. Tyto rvačky však neměly dlouhého trvání. Byl proti ostatním příliš rychlý. Dříve než si uvědomili, co se děje, byli rozerváni a krváceli; dostali výprask dříve, než se vůbec začali prát.

Stejně přísná kázeň, jakou u saní vyžadovali bohové, byla i kázeň, kterou udržoval Bílý Tesák mezi svými druhy. Nikdy jim nedovolil žádné odbočení. Vynucoval si u nich bezvýhradnou úctu. Mezi sebou si mohli dělat, co se jim líbilo. O to se nestaral. Staral se však o to, aby ho nechali na pokoji v jeho osamocení, aby mu šli z cesty, když si usmyslil, že projde mezi nimi, a aby vždy uznávali jeho nadvládu. Stačil jenom náznak bojového ztrnutí, zdvižený pysk nebo zježená srst, a hned se na ně nemilosrdně a krutě vrhal a rychle je přesvědčovalo tom, že se dopustili chyby.

Byl to hrozný tyran. Jeho vláda byla tvrdá jako ocel. Mstivě utlačoval slabé. Nebyl nadarmo v útlém mládí vystaven nelítostnému boji o život, když se s matkou sami a bez pomoci starali o sebe a probíjeli se krutým prostředím divočiny. Ne nadarmo se učil našlapovat na špičky, jestliže šel kolem někdo silnější. Utlačoval slabé a respektoval silné. A na dlouhých cestách s Šedým Bobrem často chodil opravdu po špičkách mezi dorostlými psy v táborech všelijakých podivných lidí, s nimiž se setkávali.

Míjely měsíce. Cesta Šedého Bobra vedla stále dál. Bílý Tesák sílil dlouhými hodinami pochodů a vytrvalou prací u saní; zdálo se, že i jeho duševní vývoj je už dokončen. Naučil se důkladně znát svět, v němž žil. Jeho názor byl prostý a věcný. Svět, jak ho viděl, byl krutý a tvrdý, svět bez tepla, svět, v němž pohlazení, přítulnost a jasná, líbezná pohoda byly neznámé.

K Šedému Bobrovi necítil lásku. Pravda, byl to bůh, ale byl to krutý bůh. Bílý Tesák mu rád přiznával nadvládu, ale jeho božství bylo založeno na vyšší inteligenci a na hrubé síle. Něco v samé podstatě Bílého Tesáka si žádalo tuto nadvládu; jinak by se byl nevrátil z divočiny, aby se podrobil. V jeho povaze byly hloubky, jež nikdo nikdy neprozkoumal. Snad by do nich bylo proniklo laskavé slovo nebo pohlazení Šedého Bobra; Šedý Bobr však ani nehladil, ani se nemazlil. Neměl to ve zvyku. Byl to tvrdý pán a tvrdě také vládl, spravedlnost vymáhal klackem, přestupky trestal bolestivou ranou a zásluhy neodměňoval laskavostí, ale tím, že rány ustaly.

A tak se Bílý Tesák nedověděl o nebi, jež pro něho mohla znamenat lidská ruka. Neměl ani lidské ruce příliš v lásce. Nedůvěřoval jim. Pravda, někdy rozdávaly maso, častěji však rozdávaly rány. Bylo dobře držet se z jejich dosahu. Házely kamením, třímaly hole, klacky a biče, rozdávaly štulce i plácnutí, a když na něho sáhly, uměly všelijak štípat, kroutit a škubat, lstivě působit bolest. V cizích vesnicích se seznámil s dětskýma rukama a zjistil, že umějí krutě ublížit. Jednou by mu bylo batolící se děcko málem vyrazilo oko. Po těchto zkušenostech se stal nedůvěřivým ke všem dětem. Nesnášel je. Jakmile se přiblížily se svýma neblahýma rukama, vstával a odcházel.

Bylo to ve vesnici u Velkého Otročího jezera, kde se vzepřel tomuto zlu, pocházejícímu z lidské ruky, a kde si také musil pozměnit zákon, který znal od Šedého Bobra, že totiž kousnout boha je neodpustitelný zločin. V této vesnici si šel Bílý Tesák hledat něco k jídlu, jak už to mají ve zvyku psi ve všech táborech. Nějaký chlapec sekal sekerkou zmrzlé losí maso a odštěpky odletovaly do sněhu. Bílý Tesák, slídící po mase, se zastavil a začal kousky žrát. Zpozoroval však, že chlapec odložil sekeru a zvedl silnou hůl. Bílý Tesák uskočil právě včas před snášející se ranou. Chlapec se pustil za ním a Bílý Tesák, jenž se ve vesnici nevyznal, vběhl mezi dva stany a shledal, že má cestu uzavřenu vysokým srázem.

Nebylo kudy uniknout. Jediná cesta odtud vedla mezi oběma stany, a tu střežil chlapec. Držel klacek připravený k ráně a zvolna se blížil k svému zajatci. Bílý Tesák zuřil. Naježil se a zavrčel na chlapce. Jeho smysl pro spravedlnost se bouřil. Znal dobře zákon masa. Všechny odpadky z masa, právě tak jako zmrzlé odřezky, patřily psu, který je nalezl. Neudělal tedy nic špatného, neporušil zákon, a přece se ho tento chlapec chystal bít.

Bílý Tesák si sotva uvědomil, co se potom vlastně stalo. Provedl to v návalu hněvu. A provedl to tak rychle, že si to neuvědomil ani chlapec. Chlapec si jen pamatoval, že se z čista jasna octl na zádech ve sněhu a že ruku, v níž držel klacek, měl roztrženu zuby Bílého Tesáka.

Bílý Tesák však věděl, že porušil zákon bohů. Zaryl zuby do posvátného masa jednoho z nich a nečekalo ho nic jiného než hrozný trest. Utekl k Šedému Bobrovi a u jeho nohou se skrčil a ukryl, když přišel pokousaný chlapec a jeho rodiče a žádali pomstu. Odešli však, aniž ji mohli ukojit. Šedý Bobr hájil Bílého Tesáka. Také Mit-sah a Klú-kúč ho hájili. Bílý Tesák, naslouchaje slovnímu souboji a pozoruje rozčilená gesta, viděl, že jeho čin byl ospravedlněn. A tak poznal, že jsou bohové a bohové. Byli jeho bohové a byli cizí bohové a mezi nimi byl rozdíl. Spravedlnost i nespravedlnost – z rukou svých vlastních bohů musel přijímat všechno stejně. Nemusel však trpět nespravedlnost od cizích bohů. Bylo jeho právem bránit se proti ní tesáky. A takový byl také zákon, který uznávali bohové.

A ještě než den skončil, poučil se Bílý Tesák o tom zákonu důkladněji. Mit-sah šel sám do lesa na dříví a potkal chlapce, kterého Bílý Tesák kousl. Byli s ním ještě jiní chlapci. Padlo několik vzrušených slov. A potom se všichni chlapci vrhli na Mit-saha. Vypadalo to s ním špatně. Rány na něho pršely ze všech stran. Bílý Tesák zprvu jenom přihlížel. Byla to záležitost bohů, a ne jeho. Pak si uvědomil, že Mit-sah je jeden z jeho vlastních bohů a že mu ubližují. Nebylo to na popud rozumu, co Bílý Tesák udělal, ale udělal to. V zuřivém návalu vzteku se vrhl mezi zápasící. Po pěti minutách prchali chlapci z místa na všechny strany a mnohému tekla krev a barvila sníh na důkaz toho, že zuby Bílého Tesáka nezahálely. Když o tom Mit-sah vyprávěl v táboře, nařídil Šedý Bobr, aby Bílému Tesákovi dali maso. Nařídil, aby mu dali hodně masa, a Bílý Tesák, najedený a klímající u ohně, poznal, že zákon byl potvrzen.

Zároveň s těmito zkušenostmi se Bílý Tesák naučil znát zákon vlastnictví a povinnost vlastnictví hájit. Od ochrany těla svého boha k ochraně jeho majetku byl jen krok a Bílý Tesák tento krok učinil. Všechno, co patřilo jeho bohu, bylo třeba hájit proti celému světu – i za cenu toho, že bylo třeba jiné bohy pokousat. To byl čin nejen svatokrádežný, ale také plný nebezpečí. Bohové byli všemocní a pes se s nimi nemohl vůbec měřit; a přece se Bílý Tesák naučil postavit se jim divoce, odbojně a nebojácně. Vědomí povinnosti překonalo strach a ti bohové, kteří měli ve zvyku krást, se poučili, že je nejlépe nechat majetek Šedého Bobra na pokoji.

A ještě jednu věc, která s tím souvisela, Bílý Tesák rychle vystihl: bůh, který krade, je obyčejně zbabělý a dává se na útěk při sebemenším poplachu. Přišel také na to, že zakrátko po jeho poplachu přichází mu Šedý Bobr na pomoc. Objevil, že zloděje nezahání strach z něho, ale strach z Šedého Bobra. Bílý Tesák na poplach nikdy nezaštěkal. Neštěkal nikdy psím způsobem. Jeho zvykem bylo vyřítit se na vetřelce rovnou, a pokud to bylo možné, zahryznout se zuby. Jelikož byl mrzutý a samotář a s ostatními psy nic neměl, velmi dobře se hodil k střežení pánova majetku a Šedý Bobr ho v tom podporoval a cvičil. Mělo to jeden výsledek: Bílý Tesák se stával zuřivějším, divočejším a nezkrotnějším a ještě větším samotářem.

Měsíce plynuly a pouta mezi člověkem a zvířetem sílila. Byla to prastará úmluva, úmluva ještě z dob, kdy první vlk přišel z divočiny a začal se přátelit s člověkem. A podobně jako všichni další vlci a divocí psi, kteří si počínali stejně, vytvořil si Bílý Tesák svou vlastní úmluvu. Podmínky byly prosté. Za to, že měl boha z masa a krve, dal svou vlastní svobodu. Žrádlo a oheň, ochrana a společnost, to jsou některé z věcí, jichž se mu dostávalo od jeho boha. Na oplátku střežil pánův majetek, bránil ho, pracoval pro něho a poslouchal ho.

Mít boha předpokládá také bohoslužbu. Bílý Tesák sloužil svému bohu z povinnosti a z bázně, nikoli však z lásky. Nevěděl, co láska je. Nikdy nic takového nezakusil. Na Kiču měl už jen vzdálenou vzpomínku. A pak: nejenže opustil divočinu a své druhy, když se vzdal člověku; podmínky úmluvy byly takové, že i kdyby byl někdy ještě Kiču potkal, neopustil by svého boha a nešel by s ní. Zdálo se, že oddanost k člověku je pro něho zákonem a že je silnější než láska k svobodě, k vlastnímu druhu a rodu.

Kapitola 6

HLAD

Jaro už bylo za dveřmi, když Šedý Bobr skončil svou dlouhou pouť. Byl duben a Bílý Tesák byl právě rok stár, když dorazili do starého tábora a když ho Mit-sah odvázal z postroje. Třebaže ještě zdaleka nedorostl, byl po Lip-lipovi největším ročkem v táboře. Po otci vlkovi i po Kiče zdědil postavu a sílu a již se téměř vyrovnal dospělým psům. Stále však ještě nebyl zcela pevný. Jeho tělo bylo štíhlé a mrštné a jeho síla byla spíše pružná než hrubá. Kožich měl zbarven pravou vlčí šedí a celým zjevem byl pravý vlk. Čtvrtina psí krve, kterou zdědil po Kiče, nezanechala na jeho vzhledu žádné stopy, i když měla vliv na jeho způsob myšlení.

Toulal se táborem a k svému uspokojení rozpoznával rozličné bohy, jež znával před dlouhou cestou. A psi tu byli, štěňata, jež jako on teprve rostla, i dospělí psi, kteří již nevypadali tak hroziví a velcí, jak mu je paměť zachovala. Nebál se jich už také tolik a chodil mezi nimi s jistou nenuceností, jež pro něho byla stejně nová jako příjemná.

Tak na příklad Basikovi, starému šedivci, stačilo před časem jen trochu vycenit zuby, aby se Bílý Tesák schoulil a odplazil. Bílý Tesák se u něho kdysi velmi poučil o své nicotnosti; nyní se u něho měl znovu poučit o tom, jaká změna se s ním udála a jaký vývoj prožil. Zatím co Basik slábl stářím, Bílý Tesák sílil mládím.

Svůj nový poměr k světu psů si Bílý Tesák uvědomil při čtvrcení nedávno uloveného losa. Dostal kopýtko a kus holenní kosti, na němž zůstal ještě pěkný kousek masa. Stranou od tahajících se psů, skryt za keřem, ohryzával svůj díl, když tu se na něho vrhl Basik. Dříve než si Bílý Tesák uvědomil, co dělá, ťal Basika dvakrát tesáky a odskočil. Basik byl překvapen odvážností a mrštností útoku. Stál tupě a hleděl na Bílého Tesáka přes syrovou, rudou holenní kost, která ležela mezi nimi.

Basik byl stár a poznal již, jak vzrůstá odvaha psů, jež byl zvyklý týrat. Byly to trpké zkušenosti, s námahou je spolkl a za pomoci vší své moudrosti se přes ně přenesl. Dříve by se byl na Bílého Tesáka vrhl rozzuřen spravedlivým hněvem. Teď mu to jeho ochabující síla nedovolovala. Naježil se hrozivě a zle se na Bílého Tesáka přes kost podíval. A zdálo se, že se Bílý Tesák, v němž ožila část staré bázně, skrčil a schoulil do sebe a že byl náhle docela malý, jak myslil na útěk, jímž by si příliš nezadal.

A právě v tomto okamžiku udělal Basik chybu. Kdyby se byl spokojil divokým a zlým pohledem, bylo by bývalo všechno v pořádku. Bílý Tesák, téměř již rozhodnutý ustoupit, byl by ustoupil a maso mu nechal. Ale Basik nečekal. Měl již vítězství za své a pokročil k masu. Když bezstarostně sklonil hlavu, aby je očichal, Bílý Tesák se lehce naježil. Ani tehdy ještě nebylo pro Basika pozdě, ještě mohl situaci zachránit. Kdyby byl nad masem pouze stál, planoucí a se vztyčenou hlavou, byl by Bílý Tesák nakonec odešel. On však cítil v nozdrách vůni čerstvého masa příliš silně, hltavost mu nedala a uhryzl si sousto.

To už bylo pro Bílého Tesáka příliš. Vzpomínka na měsíce vlády nad spřežením byla příliš čerstvá, aby se ovládl a klidně se díval, jak někdo žere maso, jež mu náleží. Podle svého zvyku bez výstrahy udeřil. První ranou roztrhl Basikovi ucho na cáry. Basik byl náhlostí útoku úplně ohromen. Avšak hrnulo se na něj ještě mnoho a ještě horších věcí, a stejně překvapivě. Bílý Tesák ho povalil na zem a kousl ho do hrdla. Zatím co se Basik snažil dostat se opět na nohy, zaryl mu mladý pes zuby dvakrát do plecí. Rychlost, s níž se to dálo, byla ohromující. Podnikl na Bílého Tesáka marný útok, zuby mu cvakly zuřivě, ale naprázdno, jen do vzduchu. V příštím okamžiku měl roztržený čenich a vrávoravě ustupoval od masa.

Situace se obrátila. Bílý Tesák stál výhružně naježen nad kostí a Basik se opodál chystal ustoupit. Neodvážil se podstoupit nebezpečí zápasu s tímto mladým bleskem a opět a ještě hořčeji si uvědomoval slabost blížícího se stáří. Hrdinsky se pokusil zachovat svou důstojnost. Chladně se otočil k mladému psu a ke kosti zády, jako by obojí bylo příliš malicherné a nestálo za jeho vzácnou pozornost, a vznešeně odešel. Nezačal si také olizovat krvácející rány, dokud nebyl z dohledu.

Bílému Tesáku to dodalo nemálo sebedůvěry a pýchy. Nechodil už mezi dospělými psy tolik po špičkách; stavěl se k nim nesmlouvavěji. Ne že by byl vyhledával spory. K tomu měl daleko. Žádal však, aby ho nikdo nepřehlížel. Trval na svém právu, aby ho nikdo neobtěžoval a aby žádnému psu nemusel ustoupit z cesty. Bylo třeba s ním počítat, to bylo všechno. Nebylo již možné přehlížet ho a znevažovat, tak jako bylo přehlíženo stále ještě mnoho štěňat, i štěňata z jeho spřežení. Nesměla se plést do cesty, ustupovala starším psům z cesty a musela jim ustupovat i od masa. Ale Bílý Tesák, který byl nespolečenský, samotářský a mrzutý, který se sotva ohlédl, zamračený a povznesený, osamělý a cizí, byl překvapenými staršími psy přijímán jako jim rovný. Brzy se naučili nechávat ho na pokoji, nepouštěli se ani do nepřátelství s ním, ani nezkoušeli navázat s ním přátelství. Dokud mu dali pokoj, nechal je i on na pokoji. Po několika střetnutích zjistili, že to je nejvýhodnější vztah.

Okolo slunovratu získal Bílý Tesák novou zkušenost. Potichu, jak byl zvyklý, klusal podívat se na nový stan, který byl vztyčen, zatím co byl s lovci na honbě za losem – a vtom vrazil na Kiču. Zarazil se a pohlédl na ni. Vzpomínal na ni jen matně, ale upamatoval se; to se však nedalo říci o ní. Ohrnula jen pysky a zavrčela na něho známým výhružným způsobem a jeho paměť se vyjasnila. Jeho zapomenuté dětství, všechno, co bylo s tímto známým zavrčením spojeno, vše se mu náhle vracelo. Než poznal bohy, byla mu středem všeho vesmíru. Vrátily se mu staré, dobře známé city z oné doby a cele ho zaplavily. Radostně k ní poskočil a ona ho přivítala obnaženými tesáky, jež mu roztrhly tvář až na kost. Neporozuměl tomu. Udiven a zmaten couvl.

Nebyla to však její chyba. Vlčí matky se nepamatují na svá štěňata rok stará nebo ještě starší. Nepamatovala se na Bílého Tesáka. Bylo to cizí zvíře, vetřelec; a nový vrh štěňat, jež měla, dával jí právo bránit se proti vetřelcům.

Jedno ze štěňat se přibatolilo až k Bílému Tesákovi. Byli to nevlastní bratři, ale nevěděli o tom. Bílý Tesák štěně zvědavě očichal, a tu se na něho Kiča znovu vrhla a rozervala mu tvář po druhé. Couvl ještě dále. Všechny staré vzpomínky a dojmy pohasly a klesly opět do hrobu, z něhož byly vzkříšeny. Pohlédl na Kiču, jež olizovala své štěně a tu a tam přestávala, aby zavrčela na Bílého Tesáka. Ztratila pro něho význam. Naučil se už obejít se bez ní. Zapomněl na to, co znamenala. V jeho světě nebylo pro ni místo, stejně jako nebylo pro něho místo v jejím světě.

Stále ještě hloupě a zmateně stál, přemítal o zapomenutých věcech, o tom, co vlastně znamenaly, a Kiča ho napadla po třetí, snažíc se zahnat ho ze své blízkosti nadobro. A Bílý Tesák se dal zahnat. Byla to samice jeho rodu a zákon byl, že samci nesmějí bojovat se samicemi svého rodu. Nic o tomto zákonu nevěděl, neodvodil ho ve své myslí ani ho nepoznal dosavadní zkušeností se světem. Vyciťoval jej jako tajnou nápověd, jako nutkání pudu – téhož pudu, který ho nutil výt na měsíc a na hvězdy za nocí a učil ho bát se smrti a neznáma.

Míjely měsíce. Bílý Tesák sílil, přibývalo mu na váze a získával na pevnosti; i jeho odvaha se vyvíjela ve směru, jejž mu určilo jeho dědictví a jeho prostředí. To, co zdědil, byla podstata života, tvárná jako hlína. Bylo v ní mnoho možností, mohla být utvářena do mnoha podob. Prostředí tu bylo na to, aby hlínu hnětlo, aby jí dalo tvar. Kdyby byl Bílý Tesák nikdy nepřišel k ohňům člověka, byla by z něho divočina vytvořila pravého vlka. Ale bohové mu dali jiné prostředí a to z něho utvářelo psa, jenž v sobě měl cosi vlčího, ale přece jenom byl pes, a ne vlk.

A tak podle jeho přirozené tvárnosti a podle tlaku jeho okolí byla hnětena jeho povaha do zvláštní podoby. Nemohl tomu uniknout. Stával se mrzutějším, nespolečenštějším, samotářštějším, divočejším; a psi čím dále, tím více poznávali, že je lépe žít s ním v míru než ve válečném stavu; a Šedý Bobr si ho cenil každým dnem více.

Ač se zdálo, že Bílý Tesák po všech stránkách hýří silou, přece trpěl jednou tísnivou slabostí. Nesnesl, aby se mu někdo vysmíval. Lidský výsměch, to byla hrozná věc. Lidé se mohli smát mezi sebou čemu chtěli, a nevšímal si jich, jenom jemu se smát nesměli. Jakmile se výsměch obrátil proti němu, rozzuřilo ho to do nepříčetnosti. Byl vážný, důstojný a zasmušilý, ale pro smích se tak rozvzteklil, že byl až směšný. Tak jej vydráždil a vyvedl z míry, že řádíval celé hodiny jako ďas. A běda psu, jenž se mu v takový čas nezachoval! Bílý Tesák znal příliš dobře zákon a nevyléval si vztek na Šedém Bobrovi; za tím stála hůl a jeho božství. Za psy však nebylo nic než pláň a na tuto pláň utíkali, když přiběhl na scénu Bílý Tesák rozlícený výsměchem.

V třetím roce jeho života postihl Indiány na řece Mackenzie krutý hlad. V létě nebyly ryby. V zimě opustili karibú své obvyklé stezky. Losů bylo málo, králíci téměř zmizeli, šelmy i dravci hynuli. Přišli o svou přirozenou potravu a napadali a žrali jeden druhého. Zůstávali jen silní. Bohové Bílého Tesáka patřili vždy k lovícím šelmám. Staří a slabí pomřeli hladem. Nářek se ozýval z vesnic, kde se ženy a děti vzdávaly své trochy jídla, aby se najedli vyzáblí lovci s hluboce zapadlýma očima, kteří běhali po lesích v marné honbě za masem.

Hlad dohnal bohy tak daleko, že jedli měkce vydělanou kůži svých mokasinů a rukavic, psi sežrali postroje, které měli na zádech, a dokonce i biče. Psi žrali i jeden druhého a také bozi jedli psy. Slabší psi, kteří měli menší cenu, byli snědeni nejdříve. Ti, kteří ještě žili, se na to dívali a pochopili. Několik nejodvážnějších a nejmoudřejších opustilo ohně lidí, z nichž se nyní staly jatky, a uprchlo do lesů, kde nakonec buď zahynuli hladem, nebo byli roztrháni vlky.

V tento čas bídy se také Bílý Tesák vykradl do lesů. Byl pro život lépe vyzbrojen než ostatní psi, neboť ho vedly zkušenosti jeho dětství. Zvlášť dobře se naučil chytat drobnou zvěř. Líhal ve skrytu celé hodiny a sledoval každý pohyb opatrné veverky; čekal s trpělivostí stejně obrovskou, jako byl jeho hlad, až se veverka odváží na zem. Ani potom se Bílý Tesák neukvapoval. Čekal, až si byl jist, že ji srazí, než se jí podaří uprchnout zpátky na strom. Tehdy teprve, a ne dříve, vyletěl ze svého úkrytu jako blesk, jako šedá střela, neuvěřitelně rychlá, jež se nikdy nemíjí svého cíle – veverky, která neuměla dost rychle uprchnout.

Třebaže měl na lovu veverek úspěchy, přece jen tu byla nesnáz, pro niž se jimi nemohl živit, ani z nich nemohl ztloustnout. Veverek nebylo dost. Musel tedy lovit zvířátka ještě menší. Hlad byl časem tak krutý, že Bílý Tesák neopovrhl ani vyhrabává ním lesních myší z jejich děr. Nepohrdal ani bojem s lasicí, jež byla stejně hladová jako on a daleko dravější.

Když hlad doléhal nejtíživěji, kradl se zpět k ohňům bohů. Nešel však až k ohňům. Slídil v lese, vyhýbal se odhalení a olupoval pasti v těch vzácných případech, kdy se do nich chytila zvěř. Vyloupil dokonce i past Šedého Bobra v době, kdy se Šedý Bobr potácel lesem, a vrávoraje slabostí, nemohl popadnout dech a často usedal, aby si odpočinul. Jednou se Bílý Tesák střetl s mladým vlkem, hubeným a vychrtlým, který byl úplně zesláblý hladem. Kdyby nebyl býval tak hladový, byl by se k němu Bílý Tesák snad připojil a snad by byl našel i cestu ke smečce, ke svým divokým bratřím. Takto však mladého vlka uštval, zabil a sežral.

Zdálo se, že mu štěstí přeje. Vždycky když ho hlad nejvíce tísnil, podařilo se mu něco ulovit. A když byl sám velmi zesláblý, nenapadl ho na štěstí žádný větší dravec. Tak byl posílen dvoudenním hodováním na rysovi tehdy, když ho napadla hladová vlčí smečka. Byla to dlouhá a krutá štvanice, byl však lépe nakrmen než oni a nakonec jim utekl. A nejen to, zatočil se velkým kruhem zpět na svou stopu vzadu za smečkou a ještě zdolal jednoho z vyčerpaných pronásledovatelů.

Poté opustil tento kraj a vydal se do údolí, v němž se narodil. Zde se ve starém doupěti setkal s Kičou. Podle svého starého způsobu také ona utekla od nehostinných ohňů a odebrala se do starého úkrytu, aby tu dala život nové rodině. Z celé rodiny zbývalo na živu již jen jedno štěně, když se na scéně objevil Bílý Tesák; a ani tomu mláděti nebylo určeno žít dlouho. Mladý život měl za takového hladu málo vyhlídek.

Kiča uvítala dospělého syna způsobem pramálo srdečným. Bílý Tesák si toho však nevšímal. Přerostl již matku. Filosoficky se k ní tedy obrátil zády a klusal vzhůru proti proudu. Na soutoku se dal vlevo a našel tam doupě rysa, s nímž jeho matka a on před dlouhým časem bojovali. Zde, v opuštěném doupěti, se usadil a odpočíval tam celý den.

Za časného léta, v posledních dnech hladu, potkal Lip-lipa, který rovněž utekl do lesů, kde jen tak že uhájil bědný život. Bílý Tesák na něho narazil neočekávaně. Klusali proti sobě podél srázné skály, zahýbali okolo paty balvanu a naráz stáli tváří v tvář. Překvapeně se zastavili a podezřívavě na sebe pohlédli.

Bílý Tesák byl ve skvělém tělesném stavu. Měl dobrý lov a celý týden jedl dosyta. Byl dokonce ještě přecpán masem z poslední kořisti. Ale v okamžiku, kdy spatřil Lip-lipa, zježila se mu po celém hřbetě srst. Stalo se to bezděčně, byl to tělesný projev, jenž v minulosti vždy doprovázel vzrušení jeho mysli nad Lip-lipovým týráním a pronásledováním. Tak jako v minulosti se ježil a vrčel při spatření Lip-lipa, tak se i nyní automaticky naježil a zavrčel. Neplýtval časem. Provedl všechno důkladně a promyšleně. Lip-lip se pokusil couvnout, Bílý Tesák však na něho tvrdě narazil, plecí o plec. Lip-lip se svalil a překulil na záda. Bílý Tesák mu zaryl zuby do vyhublého hrdla. Nastal smrtelný zápas; Bílý Tesák ztrnule obcházel a bedlivě pozoroval umírajícího. Potom se dal znovu svým směrem a odklusal vzhůru podél skály.

Jednoho dne, nedlouho potom, přišel na kraj lesa, kde se táhla úzká mýtina až dolů k Mackenzie. Byl v těchto končinách již dříve a nic tu tehdy nebylo; nyní zde stál tábor. Skryt mezi stromy, zastavil se a zkoumal situaci. Pohled, zvuky i pachy mu byly známy. Byla to stará vesnice, jež se přestěhovala na nové místo. Ale pohled, zvuky i pachy se lišily od těch, jež poznal naposledy, než z ní utekl. Neozýval se pláč ani nářek. Pozdravily ho zvuky spokojenosti, a když uslyšel zlostný ženský hlas, poznal, že to je zlost, jež vyvěrá z plného žaludku. A ve vzduchu byla vůně ryb. Bylo jídlo. Hlad byl zažehnán. Směle vyrazil z lesa a klusal do tábora rovnou do stanu Šedého Bobra. Šedý Bobr nebyl doma; Klú-kúč ho však přivítala radostnými výkřiky a celou, čerstvě chycenou rybou; lehl si tedy a očekával Šedého Bobra.

Část čtvrtá

.

Kapitola 1

NEPŘÍTEL SVÉHO RODU

Jestliže kdy byla v povaze Bílého Tesáka nějaká, byť i vzdálená možnost spřátelit se s vlastním rodem, byla nenávratně zničena, když z Bílého Tesáka udělali vůdce spřežení. Neboť nyní ho psi nenáviděli; nenáviděli ho pro zvláštní příděl masa, který mu dával Mit-sah; nenáviděli ho pro všechny skutečné i domnělé výhody, jichž požíval; nenáviděli ho, protože vždy ubíhal včele spřežení, pro oháňku, jíž před nimi mával, a pro jeho zadní běhy, jež prchaly před jejich očima a věčně je dráždily až k šílenství.

A Bílý Tesák je nenáviděl stejně trpce. Být vůdcem saňového spřežení nebylo zrovna příjemné. Muset ustavičně utíkat před štěkající smečkou, z níž každého psa po tři roky rval a ovládal, bylo téměř k nevydržení. Vydržet však musel, jinak by býval zahynul – a život, jenž v něm byl, netoužil po záhubě. Jakmile Mit-sah zavelel vyrazit, vrhlo se celé spřežení s dychtivým a divokým štěkotem na Bílého Tesáka.

Bránit se nemohl. Jestliže se proti nim obrátil, švihl ho Mit-sah palčivou ranou biče do tváře. Zbývalo mu jen prchat. Nemohl se vyjící hordě postavit svým chvostem a zadníma nohama. To nebyly rovnocenné zbraně proti množství nemilosrdných tesáků. A tak tedy prchal, znásilňuje každým skokem svou přirozenost a pýchu; a běžet musel celý den.

Přirozené sklony však nelze potlačovat násilím, jinak se vzbouří přirozenost. Je jako vlas, který vyrůstá z těla, zrůdně se stáčí, zarůstá zpět a působí zanícenou, rozjitřenou ránu. Tak tomu bylo i s Bílým Tesákem. Celá jeho bytost volala po tom, aby se vrhl na smečku, jež mu štěkala v patách, ale podle vůle bohů to udělat nesměl; a vůli, jež si to přála, dotvrzoval bič ze střeva karibú, palčivě zraňující na desetimetrovou vzdálenost. A tak se mohl Bílý Tesák jen v hloubi duše sžírat hořkostí a chovat nenávist a zášť úměrnou divokosti a nezkrotnosti své povahy.

Jestliže kdy byl nějaký tvor nepřítelem svého rodu, byl jím Bílý Tesák. Nežádal milost a také milost nedával. Ustavičně byl rozdrásán a zjizven tesáky smečky a neustále také zanechával na členech smečky stopy svých tesáků. Na rozdíl od většiny vůdců, kteří se v táboře utíkali pod ochranu bohů, jakmile byli psi vypřaženi, Bílý Tesák takovou ochranou opovrhoval. Směle si vykračoval po táboře a mstil se v noci za všechno, co musel vytrpět ve dne. Předtím, než se stal vůdcem spřežení, naučila se smečka vyhýbat se mu. Nyní to bylo jiné. Vzrušeni celodenní štvanicí za ním, nevědomky svedeni stále se opakujícím pohledem na jeho úprk, ovládnuti pocitem převahy, jímž se těšili celý den, nedovedli se přemoci a nedokázali ustoupit mu z cesty. Kdykoliv se mezi nimi objevil, vždy se strhla rvačka. Jeho cesta byla vyznačena vrčením, chňapáním a opět basovým vrčením. Sám vzduch, který vdechoval, byl nabit nenávistí a záští a to jen posilovalo nenávist a zášť, kterou nosil v sobě.

Když Mit-sah křikl na spřežení, aby zastavilo, Bílý Tesák ho poslechl. Zprvu to ostatním psům dělalo potíže. Všichni se vrhali na nenáviděného vůdce, ale shledávali, že se situace obrátila. Za Bílým Tesákem stál Mit-sah a dlouhý bič mu hvízdal v ruce. A tak psi pochopili, že když se spřežení zastaví na rozkaz, musejí nechat Bílého Tesáka na pokoji. Když se však Bílý Tesák zastaví bez rozkazu, je dovoleno vrhnout se na něj a třeba ho i zahubit, dokáží-li to. Po několika takových zkušenostech se Bílý Tesák bez rozkazu nezastavoval. Učil se rychle. Takové už to bylo, že se musel učit rychle, jestliže si chtěl uhájit život za neobvykle těžkých podmínek, za nichž se mu daru života dostalo.

Psi se však stále nemohli naučit nechávat ho na pokoji v táboře. Celý den ho pronásledovali, vyzývavě na něho štěkali a zapomínali na poučení z předešlého večera; znovu se večer museli poučit a stejně rychle opět zapomínali. Mimo to měla jejich nenávist k němu ještě hlubší příčiny. Cítili v něm odlišný rod, což bylo samo o sobě dostatečnou příčinou k nepřátelství. Stejně jako on byli i oni ochočení a zdomácnělí vlci. Jenže oni byli zdomácnělí již po celá pokolení. Ztratili už mnoho z divokosti, takže divočina pro ně byla neznámá, vždy plná děsu, nepřátelská a hrozivá. Bílý Tesák však zjevem, skutky i pohnutkami stále ještě v divočině tkvěl. Byl jejím symbolem, jejím ztělesněním; když tedy na něj cenili zuby, byla to stejná obrana jako proti záhubě, jež na ně číhala ve stínu lesa a v temnotách kolem táborového ohně.

Jednomu se však psi přece jen naučili – držet se pohromadě. Bílý Tesák byl příliš hrozný protivník pro každého z nich, kdo by se s ním setkal o samotě. Střetávali se s ním hromadně, jinak by je byl jednoho po druhém v noci pozabíjel. Takto se však nikdy k zabíjení nedostal. Mohl psa povalit na zem, smečka se však na něho vrhla dříve, než mohl zasadit smrtelnou ránu do hrdla. Při prvním náznaku srážky se celé spřežení shluklo a postavilo se proti němu. Psi měli i mezi sebou spory, ty však byly zapomenuty, jakmile nastaly potíže s Bílým Tesákem.

A naopak: ani oni nemohli zabít Bílého Tesáka, ať se o to sebevíc pokoušeli. Byl na ně příliš rychlý, příliš odvážný, příliš chytrý. Vyhýbal se úzkým cestám a vždycky se dostal z jejich obklíčenÍ. A povalit ho nedovedl žádný pes. Jeho tlapy lpěly na zemi tak pevně, jako on sám lpěl na životě. Udržet se pevně na nohou znamenalo prostě totéž co žít a nikdo to nevěděl lépe než Bílý Tesák.

Tak se stal nepřítelem svého rodu, rodu ochočených vlků, jimiž všichni byli. Tito vlci zchoulostivěli u lidského ohně a ztratili na síle v stinném bezpečí síly lidské. Bílý Tesák byl zahořklý a nesmiřitelný. Byl tak uhněten. Vyhlásil krevní mstu všem psům. A prováděl ji tak strašlivě, že sám Šedý Bobr, tvrdý divoch, musil se obdivovat zuřivosti Bílého Tesáka. Zaklínal se, že nikdy nebylo takového zvířete; a podobně se zaklínali Indiáni z cizích vesnic, když myslili na počet svých psů, které již Bílý Tesák zadávil.

Když bylo Bílému Tesákovi skoro pět let, vzal ho Šedý Bobr na novou dlouhou pouť a ještě dlouho potom se vzpomínalo na spousty, jež způsobil mezi psy v mnoha vesnicích u Mackenzie, za Skalistými horami i dole na Dikobrazí řece až k Yukonu. Opájel se pomstou, kterou vykonával na svém plemeni. Byli to obyčejní, prostomyslní psi. Nebyli připraveni na jeho rychlost a pohotovost, s níž bez výstrahy útočil. Nevěděli, že se v něm skrývá vraždící blesk. Ježili se, obcházeli ho na napjatých tlapách a vypínali se, kdežto on nemařil čas obšírnými předehrami, vyrážel do boje jako ocelová pružina, zatínal se jim do hrdla a hubil je, dříve než si vůbec uvědomili, co se děje, a než se probrali z prvního překvapení.

Stal se z něho zkušený rváč. Bojoval úsporně, nikdy neplýtval silou, nikdy se nepouštěl do dlouhých tahanic. Rychle útočil, a když se v útoku minul, stejně rychle opět uskakoval. Vlčí nechuť k boji zblízka se u něho projevovala obzvlášť silně. Nesnesl delší dotyk s cizím tělem. Zavánělo to nebezpečím. Rozčilovalo ho to. Musel být volný, svobodný, musel stát na všech čtyřech nohách a ničeho živoucího se nedotýkat. To byla divočina, jež na něm stále ještě lpěla, jež se v něm projevovala. Tento cit v něm ještě sílil tuláckým životem, který Bílý Tesák od svého dětství vedl. V těsných dotycích se skrývalo nebezpečí. Byl to strach z pasti, věčný strach ukrytý hluboko v jeho bytosti, vrostlý až do morku kostí.

A tak cizí psi, s nimiž se srazil, v boji proti němu neobstáli. Vyhýbal se jejich tesákům. Srážel je nebo uskakoval a sám zůstával nezraněn. Stávaly se ovšem i výjimky, to bylo přirozené. Čas od času se několika psům, kteří ho napadli společně, podařilo napráskat mu, dříve než mohl utéci; někdy mu i jediný pes dokázal zasadit hlubokou ránu. To však byly pouhé náhody. Stal se tak dobrým rváčem, že zpravidla vyvázl bez úhony.

Měl ještě další výhodu, že dovedl správně odhadovat vzdálenost a čas. Nedělal to ovšem vědomě, nic si nepropočítával. Všechno probíhalo bezděčně. Jeho oči přesně vnímaly a nervy přesně přenášely vjemy do mozku. Jeho smysly byly uzpůsobeny lépe než smysly většiny psů. Pracovaly hladce a plynule. Souhru nervů, mysli a svalů měl mnohem lepší. Když jeho oči přinesly mozku pohybující se obraz nějakého děje, posoudil jeho mozek bez zvláštní námahy prostor, v němž se pohyb děje, a čas, kterého je zapotřebí k tomu, aby byl dokončen. Tak se mohl vyhnout skoku druhého psa nebo ráně jeho tesáků a zároveň dovedl vystihnout ten nekonečně malý zlomek vteřiny, v němž mohl sám úspěšně zaútočit. Ne že by chvála za to patřila jemu. Příroda k němu byla prostě štědřejší než k druhým, to bylo vše.

V létě dorazil Bílý Tesák do Fort Yukonu. Pozdě v zimě překročil Šedý Bobr velký vodní předěl mezi Mackenzie a Yukonem a jaro strávil na lovu v západních výběžcích Skalistých hor. Když pak z Dikobrazí řeky odešly ledy, postavil si kanoe a plavil se po proudu až tam, kde se téměř na samém polárním kruhu řeka vlévá do Yukonu. Tady stála stará pevnost Společnosti Hudsonova zálivu, bylo tu mnoho Indiánů, mnoho jídla a nevídané vzrušení. Bylo to léto roku 1898 a vzhůru po Yukonu táhly tisíce zlatokopů do Dawsonu a Klondiku. Tito lidé byli ještě na sta kilometrů vzdáleni od cíle, třebaže mnozí již byli déle než rok na cestě; každý urazil nejméně osm tisíc kilometrů a mnozí přišli až z druhého konce světa.

Zde se Šedý Bobr zastavil. K jeho sluchu se donesl šepot o zlaté horečce a on sám tedy přijel s několika balíky kožešin a s balíkem rukavic a mokasinů šitých střívky. Nebyl by se pustil na tak dalekou cestu, kdyby nebyl čekal bohatý zisk. Ale to, čeho dosáhl, předstihlo všechny jeho naděje. Jeho nejblouznivější sny nepřesahovaly představu zisku jednoho sta procent. A nyní byl zisk tisíciprocentní. Jako pravý Indián se usadil, aby prodával pomalu a opatrně, i kdyby to mělo trvat celé léto a zbytek zimy, než zboží vyprodá.

Ve Fort Yukonu viděl Bílý Tesák po prvé v životě bělochy. Proti Indiánům, jež znal, byli pro něho jiným plemenem, plemenem nadřazených bohů. Oslnili ho tím, že jejich síla byla všem silám nadřazena, a na síle spočívá každé božství. Bílý Tesák si žádný takový závěr nevymyslil, neusoudil obecně, že bílí bohové jsou mocnější. Byl to jen pocit, proto však nebyl méně přesvědčivý. Tak jako v dětství byly pro něho ohromné stany, jež lidé vztyčovali, výrazem jejich síly, tak ho nyní ohromovaly jejich domy a celá pevnost, postavená z mohutných trámů. To byla síla. Bílí bohové byli silní. Měli větší moc nad hmotou než ti bohové, jež až dosud znal a z nichž byl Šedý Bobr nejmocnější. Vždyť Šedý Bobr byl jenom bůžek mezi těmito bohy s bílou kůží.

Je třeba říci, že Bílý Tesák tyto věci pouze cítil. Nebyl si jich vědom. Zvířata však jednají častěji podle citu než podle myšlenek, a každý čin Bílého Tesáka byl nyní založen na pocitu, že běloši jsou nadřazení bohové. Především k nim byl zvlášť nedůvěřivý. Nedalo se tušit, jaké neznámé hrůzy ovládají, jakou netušenou bolest umějí způsobit. Zvědavě je pozoroval, obávaje se, aby sám nebyl spatřen. Prvních několik hodin se spokojil tím, že kradmo obcházel a pozoroval je z bezpečné vzdálenosti. Potom viděl, že se psům v jejich blízkosti neděje nic nedobrého, a přiblížil se také.

Na oplátku jevili oni velký zájem o Bílého Tesáka. Naráz je upoutalo jeho vlčí vzezření a ukazovali si na něho. Nato zbystřil Bílý Tesák pozornost, a když se pokusili přiblížit se k němu, cenil na ně zuby a ustupoval. Žádnému se nepodařilo položit na něho ruku a bylo dobře, že se tak nestalo.

Bílý Tesák záhy poznal, že jen málo z těchto bohů – všeho všudy pouhý tucet – tu bydlí trvale. Každý druhý nebo třetí den přijížděl k břehu parník (nový a ohromující projev síly) a zastavil tu na několik hodin. Běloši vystupovali z těchto lodí a opět na nich odjížděli. Zdálo se, že jich je nespočetné množství. Snad hned prvního dne jich viděl tolik, kolik neviděl Indiánů v celém svém životě; a jak dny míjely, přijížděli stále noví vzhůru po řece, zastavovali se a potom opět odjížděli proti proudu a mizeli z dohledu.

Jestliže však bílí bohové byli všemohoucí, nestáli jejich psi za mnoho. To rozpoznal Bílý Tesák záhy, když se připletl mezi psy, kteří přišli se svými pány na břeh. Byli nestejně velcí a všelijakých podob. Někteří měli krátké nohy, příliš krátké nohy, jiní je měli dlouhé, až příliš dlouhé. Místo pořádného kožichu měli jemnou srst a i té měli někteří málo. A žádný z nich se neuměl rvát.

Bílý Tesák byl svému rodu nepřítelem a dalo se čekat, že bude se psy bojovat. To také udělal a brzy jimi začal hluboce pohrdat. Byli choulostiví a ubozí, mnoho štěkali a neohrabaně doráželi, snažíce se dosáhnout hrubou silou toho, čeho on dosahoval hbitostí a chytrostí. Vrhali se na něho se štěkotem. Uskakoval. Nevěděli, kam se poděl; a v tom okamžiku je napadal s boku, převalil je a zatínal jim po svém způsobu tesáky do hrdla.

Někdy se rána zdařila a zasažený pes se válel v blátě, pak se na něho vrhala celá smečka čekajících indiánských psů a rozervala ho na kusy. Bílý Tesák byl moudrý: Dávno již poznal, že se bohové hněvají, když jim někdo zabíjí psy. Bílí bohové nebyli výjimkou; spokojil se tedy tím, když některého z jejich psů porazil na zem a roztrhl mu hrdlo, pak ustupoval a kruté dokončení díla přenechal smečce. Tehdy se obvykle přihnali běloši a vylévali si vztek na smečce, zatím co Bílý Tesák unikal. Postával opodál a přihlížel, jak kamení, klacky, sekery a všechny možné zbraně dopadají na jeho druhy. Bílý Tesák byl velmi moudrý.

Jeho druhové však také svým způsobem zmoudřeli a s nimi ještě více zmoudřel i Bílý Tesák. Zjistili, že legrace je pouze tehdy, když parník přistává. Když srazili a roztrhali první dva nebo tři cizí psy, běloši zahnali svá zvířata zpět na palubu a krutě se mstili na útočnících. Jeden z bělochů, který viděl, jak jeho pes, setter, byl před jeho očima roztrhán na kusy, vytáhl revolver. Střílel rychle, vystřelil šestkrát za sebou a šest psů ze smečky leželo na zemi mrtvých nebo umírajících – to byl další projev síly, jenž se Bílému Tesákovi hluboce vryl do paměti.

Bílého Tesáka to všechno těšilo. Svůj vlastní rod neměl v lásce a sám byl dosti lstivý na to, aby unikl pohromě. Zabíjet psy bělochů byla pro něho zprvu zábava. Po čase se to stalo jeho zaměstnáním. Neměl nic jiného na práci. Šedý Bobr pilně obchodoval a bohatl. Bílý Tesák se tedy potloukal poblíže přístavního můstku společně se smečkou indiánských psů špatné pověsti a čekal na parníky. Jakmile přijel parník, strhla se mela. Po několika minutách, když se běloši vzpamatovali z prvního překvapení, smečka se rozprchla. A bylo po legraci, dokud nepřijel další parník.

Sotva se však dalo říci, že Bílý Tesák je jedním z této bandy. Nesměšoval se s ní, zůstával povznesený, vždy samostatný, a smečka se ho dokonce bála. Pravda, spolupracoval s nimi. Začínal rvačky s cizími psy, zatím co smečka číhala. A když cizího psa porazil, přihnala se tlupa, aby dokončila dílo. Stejně však je pravda, že potom ustupoval a ponechal tlupu trestu rozzuřených bohů.

Začít rvačku nevyžadovalo mnoho námahy. Stačilo úplně, aby se ukázal, když cizí psi přicházeli na břeh. Jakmile ho spatřili, vrhali se na něho. Byl to jejich pud. Byl z divočiny – neznámé, strašné a věčně hrozící, byl tím, kdo se plížil ve tmě kolem toho pradávného světa ohňů, když se krčili blízko u samého ohně a když v nich ožívaly jejich pudy, když se učili bát se divočiny, z níž vzešli a kterou opustili, a zradili. Generaci za generací, po všechna pokolení se tento strach z divočiny vtiskoval do jejich povahy. Po staletí znamenala divočina hrůzu a zkázu. A po celý tento čas jim dávali jejich pánové volnost divoké tvory zabíjet. Zabíjeli a chránili tak sebe i bohy, jejichž společníky se stali.

A tak nezkušeným psům zhýčkaným z jihu, kteří seběhli po přístavním můstku na břeh Yukonu, stačilo jen spatřit Bílého Tesáka, aby pocítili neodolatelné nutkání vrhnout se na něho a zničit ho. Třeba vyrostli v městech, pudový strach z divočiny pociťovali stejně. Neviděli jen svýma vlastníma očima, že před nimi stojí za bílého dne tento příslušník vlčího plemene. Viděli ho i očima svých předků a zděděnou pamětí poznávali, že Bílý Tesák je vlk, že to je jejich odvěký nepřítel.

A to všechno sloužilo Bílému Tesákovi jen k zábavě. Jestliže pohled na něho přiměl tyto cizince, aby se na něj vrhali, tím lépe pro něho a tím hůře pro ně. Dívali se na něho jako na zákonitou kořist a za zákonitou kořist považoval i on je.

Nespatřil nadarmo světlo světa v osamělém doupěti a nevybojoval nadarmo své první boje s bělokurem, s lasičkou a s rysem. A ne nadarmo mu Lip-lip a celá smečka štěňat svým pronásledováním ztrpčovali dětství. Všechno mohlo být jiné a pak by také on byl jiný. Kdyby nebylo Lip-lipa, byl by strávil dětství ve společnosti ostatních štěňat, byl by se z něho větším dílem stal pes a byl by cítil ke psům větší náklonnost. Kdyby byl Šedý Bobr býval nadán porozuměním a láskou, byl by jimi jako olovnicí citlivě a laskavě prozkoumal hlubiny povahy Bílého Tesáka, byl by vyzdvihl na povrch všechny jeho dobré vlastnosti. Nebylo tomu tak. Bílý Tesák byl hněten tak, že se stal tím, čím byl: mrzutým samotářem, zlým a bez lásky, nepřítelem celého svého rodu.

Kapitola 2

ŠÍLENÝ BŮH

Ve Fort Yukonu bydlela jen hrstka bělochů. Byli v kraji již dlouho. Říkali si „kvásci“ a byli na to jméno náležitě pyšní. Pro ostatní muže, kteří byli v kraji nováčky, měli jen pohrdání. Muži, kteří přicházeli z parníků na břeh, byli pro ně chechaquos (Vyslov »čečakos« (španělsky))), zelenáči. Nováčci se nad tímto pojmenováním rozčilovali. Zadělávali si na chléb práškem do pečiva. Odtud také nevraživé rozlišení mezi nimi a „kvásky“, kteří ovšem zadělávali kváskem, neboť prášek do pečiva prostě neměli.

To sem však tak docela nepatří. Muži na stanici zkrátka opovrhovali nováčky a měli radost, když nováčci někde přišli ke škodě. Zvláštní radost měli ze spoust, které mezi psy nováčků tropil Bílý Tesák a jeho nectná banda. Když přijížděl parník, přicházeli muži ze stanice k břehu a dívali se na tu legraci. Těšili se na ni stejně jako indiánští psi a dovedli ocenit krutou a lstivou úlohu Bílého Tesáka.

Jednoho z nich tato podívaná zvlášť těšila. Přibíhal hned při prvním zvuku lodní píšťaly; a když byl poslední boj u konce a Bílý Tesák a banda se rozprchli, vracel se zvolna na stanici s lítostivou dlouhou tváří. Když někdy choulostivý pes z jihu padl a smrtelně chroptěl pod tesáky smečky, nedovedl se už tento člověk ovládnout, vyskakoval a řičel radostí. A vždycky si chtivě a žádostivě prohlížel Bílého Tesáka.

Ostatní muži ze stanice mu říkali Hezoun. Nikdo neznal jeho křestní jméno, v kraji byl znám jako Hezoun Smith. Nebyl však vůbec hezký. Dostal své jméno jako naschvál. Byl od přírody ošklivý. Příroda se k němu zachovala skoupě. Předně byl malý; na hubeném trupu trčela ještě hubenější hlava. Temeno měl do špičky. Dříve, za dětských let, ještě než mu začali říkat Hezoun, říkalo se mu „Kuželka“.

Od temene mu lebka spadala příkře do týla a stejně tak do nízkého, neobyčejně širokého čela. Odsud, jako by litovala svého lakomství, rozšířila mu příroda štědře rysy. Oči měl velké a daleko od sebe. Obličej měl v poměru k ostatnímu tělu ohromný. Příroda, ve snaze využít místa, obdařila ho obrovskou, vysedlou bradou. Měl ji širokou a těžkou, tolik vystouplou dopředu, že se zdálo, že mu spočívá až na prsou. Snad tak vypadal proto, že jeho slabý krk neunesl takové břemeno.

Tato brada budila dojem jakéhosi zuřivého odhodlání. Něco tu však chybělo. Snad to byla nevyváženost. Snad byla brada až příliš velká. Tak anebo tak, budila falešný dojem. Hezoun Smith byl široko daleko vyhlášený slaboch, nejslabší ze všech slabochů a zbabělých ufňukanců. Ale abychom doplnili jeho popis: zuby měl velké a žluté a špičáky, větší než ostatní, vypadaly pod tenkými rty jako dravčí tesáky. Oči měl žluté a kalné, jako by byly přírodě došly barvy a jako by byla vytlačila a smíchala poslední zbytky ze všech tub. Totéž se dalo říci i o jeho vlasech, řídkých a místy vylysalých, špinavě žlutých a ježících se mu na hlavě, i o vousech vyrážejících na tvářích v nepravidelných chomáčcích, jež se podobaly polehanému a větrem pocuchanému obilí.

Hezoun Smith byl zkrátka zrůda, ať už na tom měl vinu kdokoliv. Nemohl za to. Byl už tak uhněten. Vařil ostatním mužům na stanici, myl nádobí a odřel všechnu namáhavou práci. Neopovrhovali jím. Spíše ho prostě lidsky snášeli, jako člověk snáší každého tvora, kterému příroda nějak ublížila už při narození. Také se ho trochu báli. Naháněl jim strach svým zbabělým vztekem, strach před výstřelem zezadu nebo před jedem v kávě. Někdo však vařit musel, a ať už měl všelijaké nedostatky, vařit Hezoun Smith uměl.

To byl člověk, který pozoroval Bílého Tesáka, nadšen jeho zuřivostí a bojovností a toužící mít ho. Nadbíhal Bílému Tesákovi hned od začátku. Bílý Tesák si ho zprvu nevšímal. Později, když mu bylo nadbíhání obtížnější, ježil srst, cenil zuby a ustupoval. Ten člověk se mu nelíbil. Bylo na něm něco špatného. Čichal v něm zlo, bál se natažené ruky a pokusů o mazlivou řeč. Všechno to v něm vzbuzovalo nenávist k tomuto člověku.

Prostí tvorové chápou dobro a zlo prostě. Dobro je všechno, co přináší úlevu, libost nebo co zbavuje bolesti. Proto mají dobro rádi. Zlo znamená všechno, co je spojeno s trampotami a bolestí, a proto je nenáviděno. Bílý Tesák tušil v Hezounu Smithovi zlo. Z pokrouceného těla a z pokřivené mysli toho člověka vycházelo jako výpary stoupající z malarických bažin něco nezdravého, co bylo skryto uvnitř. Nikoliv úsudkem nebo pouhými pěti smysly, nýbrž nějakými hlubšími, neprozkoumanými smysly Bílý Tesák vycítil, že od tohoto muže hrozí zlo, že je pln zloby, a proto špatný, že je správné nenávidět ho.

Bílý Tesák byl v táboře Šedého Bobra, když přišel Hezoun Smith po prvé na návštěvu. Již při pouhém zvuku jeho kroků zdáli, ještě než ho vůbec spatřil, poznal Bílý Tesák, kdo přichází, a naježil srst. Ležel si pohodlně, zcela oddán odpočinku, vztyčil se však, a když ten člověk přišel, vyklouzl na okraj tábora jako pravý vlk. Neslyšel, co si povídají, ale viděl, že Šedý Bobr s oním člověkem hovoří. Jednou na něho muž ukázal a Bílý Tesák odpověděl zavrčením, jako by se ruka vznášela již nad ním, a ne dvacet metrů daleko. Muž se tomu zasmál a Bílý Tesák se odkradl do bezpečí lesa, lehce, jako by se vznášel, a stále se ohlížeje.

Šedý Bobr odmítl psa prodat. Zbohatl z obchodu a nic nepotřeboval. A pak, Bílý Tesák byl cenné zvíře, byl to nejsilnější pes, jakého kdy u saní měl, a nejlepší vůdce. A na Yukonu ani na Mackenzie neexistoval druhý takový pes. Uměl bojovat. Zabíjel psy tak snadno, jako lidé zabíjejí komáry. (Hezounovi Smithovi se nad tím rozsvítily oči a dychtivě si olízl tenké rty.) Ne, Bílý Tesák nebyl na prodej za žádnou cenu.

Hezoun Smith však znal Indiány. Navštěvoval tábor Šedého Bobra častěji a vždy nesl pod kabátem jednu nebo dvě tmavé láhve. Whisky má jednu vlastnost, stále probouzí novou žízeň. Šedý Bobr žízeň dostal. Horečnaté rty i spálený žaludek volaly po nových a nových dávkách palčivé tekutiny; a mozek, zcela vyšinutý nezvyklým nápojem, dovolil mu dát všechno na světě za to, aby tekutinu dostal. Peníze, jež utržil za kožešiny, palčáky a mokasiny, se tenčily. Mizely stále rychleji, a čím byl jeho váček na peníze hubenější, tím méně měl Šedý Bobr rozvahy.

Konečně byly peníze, zboží i rozvaha všechny pryč. Nezbylo mu nic než žízeň, hrozná posedlost, jež se stávala hroznější každým okamžikem, kdy byl bez pití. A tehdy přišel Hezoun Smith znovu, aby si promluvil o prodeji Bílého Tesáka; tentokrát však byla cena udána v lahvích místo v dolarech a Šedý Bobr naslouchal ochotněji.

„Ty chytneš psa – ty budeš mít,“ bylo jeho poslední slovo. Láhve byly dodány, ale po dvou dnech řekl Hezoun Smith Šedému Bobrovi: „Chytit ho musíš ty.“

Bílý Tesák se jednoho večera vplížil do tábora a s povzdechem úlevy ulehl. Obávaný bílý bůh tu nebyl. V posledních dnech byly jeho pokusy položit na něho ruku stále naléhavější a Bílý Tesák se musel táboru vyhýbat. Nevěděl, jaké zlo mu hrozí z oněch neodbytných rukou. Věděl pouze, že to nějaké zlo je a že pro něho bude nejlépe držet se z jejich dosahu.

Sotva však ulehl, připotácel se k němu Šedý Bobr a uvázal mu na krk kožený řemen. Posadil se vedle něho a držel konec řemenu v ruce. V druhé ruce držel láhev, jež se čas od času s bublavým zvukem obracela dnem vzhůru nad jeho hlavou.

Takto minula hodina, když se půda zachvěla pod vzdálenými kroky a někdo přicházel. Bílý Tesák je uslyšel první a naježil se, jakmile je poznal, zatím co Šedý Bobr stále ještě tupě pokyvoval hlavou. Bílý Tesák se pokusil vytáhnout řemen svému pánovi zlehka z rukou; ochablé prsty se však sevřely a Šedý Bobr se vzbudil.

Hezoun Smith vkročil do tábora a zastavil se nad Bílým Tesákem. Obávaný tvor byl přivítán tlumeným zavrčením a bedlivou pozorností, upřenou na jeho ruce. Jedna z nich se natáhla a snášela se Bílému Tesákovi nad hlavou. Tiché vrčení zesílilo a zdrsnělo. Ruka stále ještě klesala, zatím co se pod ní krčil, zlostně ji pozoroval a vrčel stále silněji a v kratších přestávkách, jak se mu zrychloval dech. Náhle chňapl a ťal tesáky jako had. Ruka prudce ucukla a zuby ostře cvakly naprázdno. Hezoun Smith se lekl a rozzlobil. Šedý Bobr udeřil Bílého Tesáka se strany do hlavy, že se přitiskl k zemi v pokorné poslušnosti.

Bílý Tesák pozoroval podezřívavě každý pohyb. Viděl, jak Hezoun Smith odchází a vrací se se silným klackem. Tehdy mu Šedý Bobr dal konec řemenu do ruky. Hezoun Smith se měl k odchodu. Řemen se napjal. Bílý Tesák se vzepřel. Šedý Bobr ho uhodil zprava i zleva, aby ho přinutil vstát a jít. Bílý Tesák tedy vstal, vrhl se však ihned na Cizince, jenž ho táhl pryč. Hezoun Smith neuskočil. Byl na to připraven. Obratně mávl holí, zarazil útočníka uprostřed skoku a srazil Bílého Tesáka na zem. Šedý Bobr se smál a souhlasně přikyvoval. Hezoun Smith opět napjal řemen a Bílý Tesák se nejistě a ztěžka postavil na nohy.

Nevyrazil již po druhé k útoku. Jedna rána klackem ho přesvědčila dostatečně, že bílý bůh s ním dovede zacházet, a byl příliš moudrý, aby bojoval proti něčemu nevyhnutelnému. Šel tedy mrzutě Hezounu Smithovi v patách, oháňku vtaženou mezi běhy, ale přece jen tiše vrčel. Hezoun Smith však s něho nespustil oči a klacek měl neustále připraven k ráně.

Na stanici ho Hezoun Smith pečlivě přivázal a šel spat. Bílý Tesák hodinu čekal. Potom se pustil zuby do řemenu a v deseti vteřinách byl volný. Nemařil čas zbytečným hryzáním. Řemen byl přeťat napříč téměř tak čistě, jako kdyby byl odříznut nožem. Bílý Tesák se podíval na pevnůstku, zježil srst a zavrčel. Obrátil se a klusal zpět do tábora k Šedému Bobrovi. Nebyl ničím vázán k tomuto cizímu a hroznému bohovi. Poddal se Šedému Bobrovi a za jeho vlastnictví se stále ještě považoval.

Opakovalo se však to, co už se jednou stalo, jenže s jistým rozdílem: Šedý Bobr ho opět uvázal na řemen a ráno ho vrátil Hezounu Smithovi. A tu nastala změna. Hezoun Smith ho zbil. Pevně přivázán mohl Bílý Tesák jen bezmocně zuřit a vytrpět si trest. Dostal klackem i bičem a zažil nejhorší výprask, jaký kdy v životě dostal. Ani velký výprask, který mu uštědřil v jeho mládí Šedý Bobr, nebyl ničím proti tomuto výprasku.

Hezounu Smithovi se to líbilo. Byl tím nadšen. Pásl se pohledem na svou oběť a oči mu kalně plály, když mával bičem nebo holí a poslouchal bolestné vytí Bílého Tesáka a jeho bezmocné vrčení a řev. Neboť Hezoun Smith byl krutý jako všichni zbabělci. Sám se krčil a plazil pod ranami nebo hněvivými nadávkami mužů a mstil se tedy na tvorech slabších, než byl sám. Všechno živé má rádo sílu a Hezoun Smith nebyl žádnou výjimkou. Nebylo mu dopřáno projevit sílu mezi sobě rovnými, a proto se vrhal na slabší tvory a mstil život, který v něm byl utlačen. Hezoun Smith však sám sebe nestvořil a nenesl tedy vinu. Přišel na svět se znetvořeným tělem a s polozvířecí inteligencí. Z takové hlíny byl stvořen a svět ho nehnětl příliš laskavě.

Bílý Tesák věděl, proč je bit. Když mu Šedý Bobr uvázal na krk řemen a když ho dal Hezounu Smithovi do ruky, Bílý Tesák věděl, že je to vůle jeho boha, aby šel s Hezounem Smithem. A když ho Hezoun Smith nechal uvázaného u pevnůstky, věděl, že Hezoun Smith chce, aby tam zůstal. Zprotivil se vůli obou bohů a zasloužil si tedy trest. Viděl už ve svém životě, jak psi mění své pány a jak uprchlíci jsou biti právě tak, jako byl bit on. Byl dost moudrý, a přece měl v povaze síly mocnější než moudrost. Jednou z nich byla věrnost. Nemiloval Šedého Bobra, ale přece proti jeho vůli a přes jeho hněv zůstával mu věrný. Nemohl si pomoci. Tato věrnost byla vlastnost hlíny, z níž byl stvořen. Byl to rys povahy, jenž byl vlastní právě jeho plemeni; vlastnost, jež odlišovala jeho plemeno od všech ostatních zvířat; vlastnost, jež umožnila vlkovi a divokému psu přijít z divočiny a stát se člověku druhem.

Po výprasku přitáhl Hezoun Smith Bílého Tesáka zpátky na stanici. Tentokrát však Bílého Tesáka uvázal na klacek. Nikdo se nevzdává svého boha snadno a tak tomu bylo i s Bílým Tesákem. Šedý Bobr byl jeho vlastní osobní bůh a navzdory vůli Šedého Bobra k němu Bílý Tesák stále ještě lnul a nechtěl se ho vzdát. Šedý Bobr se ho zřekl a zradil ho, to však vůbec nevadilo. Ne nadarmo se vzdal tělem i duší Šedému Bobrovi. Bílý Tesák neměl výhrad a nebylo snadné toto pouto zlomit.

A tak v noci, když muži na stanici již spali, užil Bílý Tesák svých zubů i proti klacku, k němuž byl přivázán. Dřevo bylo vyzrálé a suché a měl je přivázáno ke krku tak těsně, že se k němu zuby sotva dostal. Jen usilovným napětím svalů a s napjatou vykroucenou šíjí se mu podařilo zahryznout se do něho; a jenom dík několikahodinové nesmírné trpělivosti se mu podařilo klacek přehryzat. Nikdo by to byl od psa nečekal. Nemělo to obdoby. Ale Bílý Tesák to dokázal a časně zrána odklusal ze stanice s kusem klacku ještě visícím na krku.

Bílý Tesák byl moudrý. Kdyby však byl býval pouze moudrý, nebyl by se vracel k Šedému Bobrovi, jenž ho už dvakrát zradil. Věrnost však stále trvala, vrátil se tedy a byl zrazen po třetí. Opět strpěl, aby mu Šedý Bobr uvázal řemen kolem krku, a opět přišel Hezoun Smith, aby si ho odvedl. A tentokrát byl bit ještě krutěji než předtím.

Šedý Bobr tupě přihlížel, jak běloch mává bičem. Nebránil ho. Nebyl to již jeho pes. Když bylo po výprasku, bylo Bílému Tesákovi zle. Choulostivý pes z jihu by byl podlehl, ne však Bílý Tesák. Měl tvrdší životní školu a měl také tvrdší jádro. Měl v sobě příliš mnoho života. Lpěl na životě příliš silně. Ale bylo mu velmi zle. Zprvu nebyl schopen ani belhat se za pánem a Hezoun Smith na něho musel půl hodiny čekat. I potom se vracel oslepený a motal se Hezounu Smithovi v patách ke stanici.

Nyní byl připoután řetězem, jenž vzdoroval jeho zubům, a marně se namáhal vytrhnout hák z trámu, do něhož byl zaražen. Po několika dnech se vystřízlivělý a ožebračený Šedý Bobr vydal vzhůru po Dikobrazí řece na dlouhou cestu k Mackenzie. Bílý Tesák zůstal na Yukonu jako majetek člověka zpola šíleného a zcela zvířeckého. Co však ví pes o šílenství! Pro Bílého Tesáka byl Hezoun Smith skutečný, třebaže hrozný bůh. V krajním případě to byl šílený bůh, ale o šílenství Bílý Tesák nevěděl nic; věděl jen, že se musí podřídit vůli nového pána a být poslušen každého jeho vrtochu a rozmaru.

Kapitola 3

VLÁDA NENÁVISTI

Pod panstvím šíleného boha se stal z Bílého Tesáka dábel. Byl uvázán na řetěze v ohradě za pevnůstkou a sem ho Hezoun Smith chodil týrat a dráždit a přiváděl ho k zuřivosti drobným trapičstvím. Brzy objevil, jak je Bílý Tesák citlivý na smích, a úmyslně se mu vysmíval po každé, když mu způsobil nějakou bolest. Hlučně a pohrdavě se chechtal a posměšně přitom ukazoval na Bílého Tesáka prstem. Tehdy ztrácel Bílý Tesák poslední špetku rozumu a v záchvatu zuřivosti býval ještě šílenější než sám Hezoun Smith.

Předtím byl Bílý Tesák nepřítelem jenom svému plemeni, třebaže hrozným nepřítelem. Nyní se stal nepřítelem celého světa, hroznějším než kdy předtím. Byl vydrážděn a utýrán do té míry, že nenáviděl slepě a bez nejmenší příčiny. Nenáviděl řetěz, jímž byl připoután, lidi, kteří ho okukovali mezerami mezi latěmi, nenáviděl psy, kteří doprovázeli muže a kteří na něho, bezmocného, škodolibě vrčeli. Nenáviděl i samo dřevo, z něhož·byla ohrada, v které byl zavřen. A nade vše, první i poslední myšlenkou, nenáviděl Hezouna Smithe.

Hezoun Smith však sledoval určitý cíl ve všem, co Bílému Tesákovi dělal. Jednoho dne se u ohrady shromáždilo několik mužů. Vstoupil Hezoun Smith s klackem v ruce a sňal Bílému Tesákovi řetěz s krku. Když pán odešel, rozběhl se uvolněný Bílý Tesák zuřivě podél ohrady a pokoušel se dostat na muže stojící venku. Byl velkolepý a strašlivý. Měřil půl druhého metru, byl tři čtvrtě metru vysoký v plecích a vážil daleko víc než stejně velký vlk. Po matce zdědil mohutnější tělo psa, vážil přes čtyřicet pět kilogramů a neměl na sobě ani tuk, ba ani jediný gram přebytečného masa. Byl samý sval, kost a šlacha – bylo to tělo bojovníka v nejlepší formě.

Dveře ohrady se opět otevřely. Bílý Tesák se zarazil. Dělo se něco neobvyklého. Čekal. Dveře se pootevřely ještě více. Pak někdo strčil dovnitř velkého psa a přirazil za ním dveře. Bílý Tesák takového psa ještě nikdy neviděl (byl to tarač); ale velikost a divoké vzezření vetřelcovo ho neodstrašilo. To bylo něco, co nebylo ani ze železa, ani ze dřeva, něco, na čem mohl vybít svou nenávist. Vyrazil skokem, tesáky se zableskly a rozervaly psovi s boku hrdlo. Tarač potřásl hlavou, chraptivě zachrčel a vrhl se na Bílého Tesáka. Ale Bílý Tesák byl hned tady, hned tam, byl všude a stále unikal, stále vyrážel a zarýval zuby do masa a vždy včas uskočil před odvetou.

Muži za ohradou řvali a tleskali a Hezoun Smith, třeštící radostí, hltal očima trhajícího a drásajícího Bílého Tesáka. S taračem to bylo hned od začátku beznadějné. Byl příliš těžký a pomalý. Nakonec ho vytáhl jeho majitel z ohrady ven, zatím co Hezoun Smith odháněl Bílého Tesáka klackem. Potom se vyplácely sázky a Hezounu Smithovi zvonily v ruce peníze.

Bílý Tesák začal dychtivě očekávat muže shromažďující se kolem ohrady. Znamenalo to boj; a to byl teď jediný způsob, jenž mu byl dopřán, aby mohl projevit život, kterým byl nabit. Byl týrán, popouzen k nenávisti a byl zavřen, aby neměl jinou možnost vybít svou nenávist než ve chvílích, kdy jeho pán uznal za vhodné pustit proti němu jiného psa. Hezoun Smith odhadoval Tesákovy síly dobře, neboť boj končil vždy jeho vítězstvím. Jednoho dne pustili proti němu tři psy za sebou. Jindy vstrčili do ohrady dospělého vlka, právě chyceného v divočině. A jednou proti němu dokonce pustili dva psy najednou. Byl to jeho nejtěžší boj, a třebaže nakonec zabil oba, div že to sám nezaplatil životem.

V pozdní jeseni, když napadl první sněhový poprašek a na řece plula čerstvá ledová tříšť, vydal se Hezoun Smith s Bílým Tesákem na cestu parníkem vzhůru po Yukonu až do Dawsonu. Bílý Tesák už měl v kraji svou pověst. Byl znám široko daleko jako „Rváč“ a klec, v níž byl zavřen na palubě, byla obvykle obklopena zvědavci. Zuřil a vrčel na ně nebo klidně ležel a s chladnou nenávistí si je prohlížel. Proč by je neměl nenávidět? Tato otázka ho nikdy nenapadla. Znal jenom nenávist a zapomínal v této vášni na všechno. Život se mu stal peklem. Nebyl stvořen pro těsné vězení, do jakého lidé zavírají šelmy. A přece s ním zacházeli právě tak jako s divokou šelmou. Muži ho okukovali, strkali hole mezi mříže, aby vrčel, a pak se mu vysmívali.

Tito muži byli jeho životním prostředím a formovali ho v ještě divočejšího tvora, než jakým měl od přírody být. Příroda mu však dala tvárnost. Tam, kde by bylo jiné zvíře zahynulo nebo kde by byl jeho duch zlomen, tam se Bílý Tesák přizpůsobil a žil – a žil nepokořen. Hezoun Smith, arciďábel a trapič, snad byl schopen Bílého Tesáka zlomit, zatím však nebylo ani známky, že by se mu to dařilo.

Jestliže byl v Hezounu Smithovi ďábel, byl ďábel i v Bílém Tesákovi; zuřivý boj mezi nimi neustával. Dříve býval Bílý Tesák tak moudrý, že se choulil a poddal se člověku s klackem v ruce; ale tato moudrost ho nyní opustila. Pouhý pohled na Hezouna Smithe jej stačil dohnat k záchvatu zuřivosti. A když se utkali zblízka a když byl odražen klackem, nepřestal vrčet a cenit tesáky. Vrčel a měl vždycky poslední slovo. Ať byl sebevíce bit, vždycky ještě dovedl zavrčet; a když Hezoun Smith skončil a odcházel, vyprovázelo ho vzpurné vrčení nebo se Bílý Tesák vrhal na tyče své klece a nenávistně řval.

Když parník připlul do Dawsonu, dostal se Bílý Tesák na břeh. Ale i tam žil vystaven v kleci, obklopené zvědavci. Byl ukazován jako „Rváč“ a muži platili po padesáti centech ve zlatém prachu, aby ho směli spatřit. Neměl pokoje. Sotva si lehl a usnul, vzburcovali ho ostrým klackem, aby si diváci přišli na své. Aby byla podívaná zajímavá, udržovali ho po většinu času v zuřivosti. Nejhorší ze všeho bylo však ovzduší, v kterém žil. Byl považován za nejhroznější šelmu, a tak se k němu všichni za mřížemi jeho klece chovali. Každé slovo, každý opatrný pohyb lidí ho přesvědčovaly o jeho vlastní zuřivosti. Byl to olej přilévaný na oheň jeho zuřivosti. Mohlo to mít jenom ten výsledek, že jeho zuřivost rostla a sílila každým výbuchem. Byl to další důkaz tvárnosti hmoty, z níž byl stvořen, jeho schopnosti měnit povahu podle tlaku prostředí.

Nejenže byl vystavován, stal se z něho také profesionální zápasník. V nepravidelných přestávkách, kdykoliv se podařilo utkání připravit, pustili ho z klece a odvedli ho do lesů několik mil za město. Bylo to obvykle za noci, aby se nestřetli s vládní jízdní policií. Po několika hodinách čekání, když se rozednilo, přišli diváci a pes, s nímž měl zápasit. A tak bojoval se psy všech plemen a všech velikostí. Byl to krutý kraj, i muži byli krutí, a bojovalo se obvykle na život a na smrt.

A z toho, že Bílý Tesák pokračoval v bojích, je zřejmé, že umírali jeho soupeři. Nikdy nepoznal porážku. Zkušenosti z mládí, všechno, čemu se naučil v bojích s Lip-lipem a s celou smečkou štěňat, jak by teď našel. Byla to především pevnost, s níž se držel na zemi. Žádný pes jím nedokázal otřást. Obvyklým trikem vlčích plemen bylo vrhnout se proti němu bud přímo, nebo neočekávaně se strany, aby ho zasáhli s boku a povalili. Psi z Mackenzie, z Labradoru, eskymáčtí psi, polární huskiové i malamuti – všichni to na něm zkoušeli a všichni ztroskotali. Nikdo nepamatoval, že Bílý Tesák byl kdy povalen na zem. Muži si o tom vyprávěli a čekali po každé, nestane-li se to; ale Bílý Tesák je vždy zklamal.

A potom jeho blesková rychlost. Měl v ní ohromnou výhodu proti svým soupeřům. Ať byli sebezkušenější v bojích, nikdy se nesetkali se psem tak rychlým, jako byl on. Bylo třeba počítat i s náhlostí jeho útoku. Průměrný pes byl zvyklý na vrčení, na zježenou srst a znovu na vrčení; průměrného psa Bílý Tesák povalil a zadávil dříve, než pes vůbec začal bojovat nebo než se vzpamatoval z překvapení. Bylo to tak často, že se stalo zvykem držet Bílého Tesáka, dokud si druhý pes neodbyl svou předehru, dokud nebyl řádně připraven nebo dokonce dokud sám po prvé nezaútočil.

Avšak největší výhoda, kterou Bílý Tesák měl, byla jeho zkušenost. Vyznal se v zápase lépe než kterýkoliv ze psů, kteří se proti němu postavili. Vybojoval více zápasů, uměl čelit více úskokům a způsobům boje a znal také sám více úskoků, zatím co na jeho vlastním způsobu boje se už sotva co dalo zdokonalit.

Zápasů bylo časem čím dál, tím méně. Muži už nevěřili, že lze najít jemu rovného, a Hezoun Smith byl nucen stavět proti němu vlky. Chytali je do pasti Indiáni a zápas mezi Bílým Tesákem a vlkem přilákal určitě celý zástup diváků. Jednou chytli dospělou rysici a tehdy bojoval Bílý Tesák o holý život. Jeho rychlost se střetla s její rychlostí; vyrovnala se mu zuřivostí; bojoval však pouze tesáky, kdežto rysice bojovala také tlapami s ostrými drápy.

Po zápase s rysicí však boje s Bílým Tesákem ustaly. Nebylo už zvířat, s nimiž by mohl bojovat – žádné alespoň nebylo považováno za dost schopné. A tak zůstal vystaven v kleci až do jara, kdy do kraje přibyl jakýsi Tim Keenan, řemeslný karbaník. S ním přišel první buldok, který se kdy objevil v Klondiku. Že se tento pes a Bílý Tesák utkají, bylo nevyhnutelné a v jistých částech města se již týden před očekávaným bojem o ničem jiném nemluvilo.

Kapitola 4

SMRTÍCÍ SEVŘENÍ

Hezoun Smith mu stáhl řetěz s krku a ustoupil.

Po prvé nepodnikl Bílý Tesák okamžitý útok. Stál tiše, uši sklopeny kupředu, zvědav a ve střehu, a měřil si podivného tvora, jehož měl před sebou. Nikdy ještě takového psa neviděl. Tim Keenan postrčil buldoka kupředu a tlumeně mu řekl: „Do toho!“ Pes kolébavě vykročil ke středu kruhu; byl pomenší, sražený a nevzhledný. Zastavil se a mhoural na Bílého Tesáka. Ze zástupu se ozvaly hlasy: „Do toho! Vem si ho, Čeroki! Sežer ho!“

Nezdálo se však, že by Čeroki měl chuť do boje. Ohlédl se a mhoural na povykující muže a vrtěl při tom dobromyslně pahýlem ocasu. Nebál se, byl jen líný. Kromě toho se mu nezdálo, že by měl bojovat se psem, kterého před sebou viděl. Nebyl zvyklý bojovat se psy tohoto druhu a čekal tedy, až přivedou toho pravého.

Tim Keenan přistoupil k Čerokimu a sehnul se nad ním. Hladil ho po zádech a na bocích proti srsti a krátkými pohyby rukou ho zároveň postrkoval kupředu. Byla v tom pobídka i drážděnÍ, neboť Čeroki začal tiše a z hloubi hrdla vrčet. Vrčení a pohyb hladících rukou se shodovaly ve svém rytmu. Vrčení v hrdle rostlo po každé, když ruce nejvíce třely a tlačily kupředu, utichlo pak a ozvalo se znovu, když se ruce opět daly do pohybu. Na konci každého pohybu měl rytmus svůj důraz, ruce naráz přestaly hladit a pes divoce zavrčel.

To nezůstalo bez účinku na Bílého Tesáka. Srst na krku a na zádech se mu začala ježit. Tim Keenan naposledy postrčil psa vpřed a vrátil se na své místo. Povzbuzování, které Čerokiho neslo kupředu, ustalo, pes však už z vlastní vůle vyběhl na křivých nohou čile vpřed. Tehdy Bílý Tesák vyrazil. Rozlehl se výkřik obdivu a překvapení. Tesák přeletěl vzdálenost jediným skokem, spíše jako kočka než jako pes; a se stejnou kočičí mrštností zaryl tesáky a odskočil.

Buldok krvácel z rány za uchem na tlustém krku. Nedal najevo bolest, nezavrčel ani, obrátil se jen a postupoval za Bílým Tesákem. Na oba byla podívaná; rychlost jednoho a pevná jistota druhého vzbouřily v davu hráčské vášně. Muži uzavírali nové sázky a zvyšovali staré. Bílý Tesák znovu a znovu přiskakoval, trhal a unikal nezraněn a jeho podivný soupeř ho stále sledoval, bez přílišného spěchu, ne pomalu, ale s rozvahou a tvrdošíjností, jako by to patřilo k jeho řemeslu. Jeho způsob boje měl nějaký cíl – něco, co si umínil udělat a od čeho ho nic nemohlo odvrátit.

Celé jeho chování, každý jeho pohyb byl poznamenán tímto úmyslem. Bílého Tesáka to mátlo. Nikdy ještě takového psa neviděl. Neměl na ochranu žádný kožich. Měl měkkou kůži a hned krvácel. Neměl tlustou houni srsti, po níž by Tcsákovi klouzly zuby, tak jako mu často sklouzly po srsti psů jeho vlastního plemene. Kdykoliv zaryl zuby, nořily se snadno do poddajného masa a nezdálo se, že by se tento pes vůbec uměl bránit. Zaráželo ho i to, že se Čeroki neozval ani hláskem, neječel jako ostatní psi, s nimiž bojovával. Až na hluboká zavrčení nebo krátká zachrčení přijímal rány bez hlesu. A neumdléval ani na chvilku, sledoval Bílého Tesáka bez přestání.

Ne že by Čeroki byl pomalý. Dovedl se obrátit i zprudka otočit dosti bystře, po Bílém Tesáku však už nebylo ani památky. I Čeroki byl zmaten. Ještě nikdy nebojoval se psem, jemuž by se nemohl dostat k tělu. Touha po boji zblízka byla vždy oboustranná. Tohle však byl pes, který si udržoval odstup, tančil a uhýbal sem a tam, byl všude a nikde. A když do něho zaťal zuby, nedržel se, nýbrž ihned se pouštěl a unikal.

Bílý Tesák se však nemohl dostat k měkké spodní části jeho hrdla. Buldok byl příliš nízký a navíc měl na ochranu mohutné čelisti. Bílý Tesák přiskakoval a odlétal nezraněn, zatím co se Čerokiho zranění množila. Hlavu i krk měl po obou stranách rozervány a rozdrásány. Hodně krvácel, nedával však najevo, že by ho to znepokojovalo. Pokračoval v těžkopádném pronásledování protivníka a jen jednou, na okamžik zmaten, se zastavil a mžoural na přihlížející muže, vrtě přitom pahýlem ocasu, jako by chtěl vyjádřit svou ochotu k boji.

V tom okamžiku se na něho Bílý Tesák vrhl a hned odskočil, když mu roztrhl kupírovaný zbytek ucha. S lehkým hněvivým zavrčením se dal Čeroki opět do pronásledování; běžel uvnitř kruhu, jímž ho obíhal Bílý Tesák, a snažil se uchopit hrdlo Bílého Tesáka svým vražedným stiskem. Minul se jen o vlas a ozvaly se pochvalné výkřiky, když se Bílý Tesák kličkou na opačnou stranu vyhnu nebezpečí.

Čas míjel. Bílý Tesák stále ještě tančil, uhýbal a kličkoval a neustále zraňoval svého protivníka. A buldok se s chmurnou jistotou pachtil za ním. Dříve nebo později provede svůj úmysl, dostane soupeře do sevření, které mu vyhraje zápas. Zatím bez reptání přijímal všechny rány, jež mu soupeř zasazoval. Ze zbytku uší měl už jenom třásně, krk a plece měl rozervány snad na dvaceti místech a dokonce i pysky měl rozsekány a zkrvaveny – to všechno z bleskových chňapnutí, na něž jeho předvídavost a obrana nestačily.

Znovu a znovu se pokoušel Bílý Tesák porazit Čerokiho na zem; avšak rozdíl v jejich výšce byl na to příliš velký. Čeroki byl příliš přisedlý, příliš nízko u země. Bílý Tesák to zkoušel tak dlouho, až se mu jeden pokus vymstil. Přihodilo se to při jedné z jeho rychlých kliček a obratů. Přistihl Čerokiho s odvrácenou hlavou, když se příliš pomalu otáčel. Rameno měl nekryto. Bílý Tesák se na něho vrhl. Sám však byl ramenem příliš vysoko a narazil takovou silou, že setrvačností přeletěl přes soupeře. Po prvé v historii jeho zápasů lidé viděli Bílého Tesáka ztratit půdu pod nohama. Napolo se ve vzduchu obrátil a byl by padl na záda, kdyby se byl již ve vzduchu nezkroutil jako kočka, snaže se dopadnout na všechny čtyři. Padl však ztěžka na bok. V příštím okamžiku byl již opět na nohou, současně však se mu sevřely na hrdle Čerokiho zuby.

Nebyl to nejlepší stisk, buldok se zakousl příliš nízko, až u samé hrudi, zato však tím pevněji držel. Bílý Tesák vyskočil na nohy a divoce sebou zmítal, aby buldoka setřásl. Těžké, svíravé závaží děsilo ho až k zuřivosti. Poutalo jeho pohyby, omezovalo jeho svobodu. Bylo to jako past, všechen jeho pud se tomu vzpíral a bouřil se proti tomu. Byla to zuřivá vzpoura. Několik minut byl doslova pominutý. Ozvala se v něm sama podstata jeho života. Zaplavila ho vůle jeho těla žít. Zcela ho ovládla vášnivá touha po životě. Všechna inteligence byla ta tam. Bylo to, jako by vůbec neměl mozek. Místo rozvahy nastoupila slepá touha všeho živého žít a hýbat se, stůj co stůj se hýbat, nepřestat se hýbat, neboť pohyb se rovná životu.

Vlekl se stále dokola, kroutil se a obracel, couval a snažil se setřást pětadvacetikilové závaží, jež mu viselo na krku. Buldok nedělal takřka nic, jen se držel. Zřídka se mu podařilo postavit se na nohy a vzepřít se Bílému Tesákovi. Hned v příštím okamžiku opět ztrácel půdu pod nohama a nechával se vláčet dokola v šílených pokusech Bílého Tesáka osvobodit se. Čeroki se poddal svému pudu. Věděl, že tím, že se drží, dělá jedinou správnou věc, a dokonce mu to přineslo jisté radostné vzrušení a uspokojení. V takových okamžicích dokonce přivíral oči a nechal se vláčet sem a tam, bez protestu a bez ohledu na to, že by mohl být zraněn. To nerozhodovalo. Na sevření záleželo a tak zatínal zuby.

Bílý Tesák přestal, teprve když se úplně vyčerpal. Nemohl nic dělat, nemohl pochopit, co se děje. Nikdy, v žádném dosavadním zápase, se mu nic takového nepřihodilo. Psi, s nimiž bojoval, nedovedli se rvát tímto způsobem. To byly boje, kdy bylo třeba vyrazit, chňapnout a uskočit, vyrazit, chňapnout a uskočit. Ležel napolo na boku a lapal po dechu. Čeroki, stále stejně pevně svíraje čelisti, opíral se do něho a snažil se ho úplně povalit. Bílý Tesák odolával, cítil však, jak se svírající čelisti posouvají, jak lehce povolují a opět se svírají, jako by žvýkaly. A každým posunutím se mu blížily k hrdlu. Buldok byl zvyklý nepouštět to, co drží, a čekat na příležitost, až se bude moci zakousnout hlouběji. Příležitost nastala, když se Bílý Tesák utišil. Dokud sebou zmítal, spokojil se Čeroki tím, že se prostě držel.

Tlustý zátylek byla jediná část Čerokiho těla, na niž Bílý Tesák dosáhl zuby. Zaťal je v místě mezi plecemi, kde krk přechází v hruď; neuměl však bojovat žvýkavým hryzáním, jeho čelisti se k tomu ani nehodily. Po nějakou chvíli křečovitě trhal a rval. Pak sebou smýkl a jejich poloha se změnila. Buldokovi se podařilo převrátit ho na záda; stále ještě se mu zahryzával do krku a stál nad ním. Bílý Tesák skrčil zadní nohy jako kočka, a zarývaje drápy do soupeřova břicha nad sebou, začal ho drásat dlouhými rozmachy. Kdyby byl Čeroki rychle neodskočil se soupeřova těla, nezakroužil kolem svého stisku a nepostavil se k němu se strany, byl by mu Bílý Tesák rozpáral břicho.

Z buldokova sevření nebylo možno uniknout. Bylo neúprosné jako sám osud. Posouvalo se zvolna podél krční tepny. Bílého Tesáka chránila před smrtí už jen volná kůže na krku a hustý kožich na ní. Čerokimu se z ní vytvořil v tlamě velký chomáč, který vzdoroval jeho zubům. Ale kousek po kousku, kdykoliv se k tomu naskytla příležitost, skousával stále víc a víc volné kůže a srsti. Bílý Tesák se zvolna začal dusit. Dýchal stále namáhavěji.

Začínalo to vypadat, jako by už bylo po boji. Muži, kteří vsadili na Čerokiho, jásali a nabízeli sázky v směšném poměru. A ti, kdo vsadili na Bílého Tesáka, byli stejnou měrou skleslí a odmítali i sázky deset ku jedné a dvacet ku jedné; jen jeden z mužů uzavřel ukvapeně sázku jedna ku padesáti. Byl to Hezoun Smith. Vkročil do kruhu a ukázal na Bílého Tesáka prstem. A pak se pohrdavě a výsměšně rozchechtal. Mělo to očekávaný výsledek. Bílý Tesák zdivočel vztekem. Sebral poslední síly a zvedl se na nohy. A jak se vlekl po zápasišti s pětadvacetikilogramovým protivníkem visícím na krku, jeho vztek se změnil v paniku. Ovládla ho opět touha po životě a vůle jeho krve k životu ho připravila o veškerou rozvahu. Kolem a kolem, sem a tam, klopýtal a padal, vstával opět a vztyčoval se do konce na zadních nohou a zdvihal protivníka se země, ale marně se snažil setřást zahryznutou smrt.

Konečně klesl vyčerpáním a buldok se ihned zakousl hlouběji; svíral v huňatém kožichu stále více masa a rdousil Bílého Tesáka krutěji než předtím. Ozvaly se pochvalné výkřiky vítězi a mnoho hlasů volalo „Čeroki!“ – „Čeroki!“ Čeroki na to odpovídal horlivým vrtěním krátkého ocasu. Nedal se však pochvalným křikem rozptýlit. Mezi radostným pohybem ocasu a jeho čelistmi nebylo žádné spojení. Ocas se snad radostně vrtěl, ale čelisti nepustily hrdlo Bílého Tesáka ze strašlivého sevření.

Tu byli náhle diváci vyrušeni. Odkudsi zacinkaly zvonky. Bylo slyšet povely psovodů. Všichni kromě Hezouna Smithe se starostlivě ohlédli, lekli se, že jde policie. Spatřili však na stezce saně jedoucí ne z města, ale do města, a za saněmi běželi dva muži. Zřejmě přijeli shora podél potoka, snad z nějaké výpravy za zlatem. Když spatřili zástup, zastavili psy a šli se zvědavě podívat, čím jsou muži tak vzrušeni. Psovod měl kníry, druhý muž, vysoký a mladší, byl hladce oholen a pleť měl prokrvenou a zrůžovělou během v mrazivém vzduchu.

Bílý Tesák už vlastně přestal bojovat. Tu a tam se ještě křečovitě a bezvýsledně vzepřel. Nemohl dýchat, vzduchu měl méně a méně, jak ho stále silněji tisklo nemilosrdné sevření čelistí. Třebaže měl tlustý kožich, byl by měl hlavní tepnu již dávno roztrženu, kdyby ho byl buldok nechytil tak nízko, skoro až na prsou. Proto Čerokimu trvalo tak dlouho, než posunul čelisti výše, a nacpal si při tom do tlamy také příliš mnoho kůže a srsti.

Hezouna Smithe zatím posedala jeho zvířeckost, ztrácel poslední zbytky zdravého rozumu. Když spatřil, že se Bílému Tesákovi začínají kalit oči, byl si už jist, že boj je ztracen. A tu se rozkatil. Vrhl se na Bílého Tesáka a divoce do něho začal kopat. Ze zástupu se ozvalo syčení a protesty, ale to bylo vše. Hezoun Smith kopal do Bílého Tesáka dál, když tu v zástupu nastal rozruch. Vysoký mladý příchozí si razil cestu davem a bez dlouhých ceremonií a bez zbytečné jemnosti odstrkoval muže napravo i nalevo. Když se dostal až do kruhu, Hezoun Smith se právě rozmáchl nohou k dalšímu kopanci. Stál celou svou vahou na jedné noze a stál v dosti vratké poloze. V tom okamžiku mu pěst příchozího dopadla drtivou ranou do obličeje. I druhá Hezounova noha opustila zemi, celé jeho tělo jako by se zvedlo do vzduchu, zvrátil se a odletěl do sněhu. Příchozí se obrátil k davu.

„Vy zbabělci,“ křičel, „vy hovada!“

Byl také rozzuřen, ale byl to spravedlivý hněv. Jeho šedé oči se zdály jako z ocele, kovově se zaleskly, když pohlédl na diváky. Hezoun Smith se zvedl a šel k němu, zbaběle fňukaje. Cizinec to nepochopil. Nevěděl, jak odporného zbabělce má před sebou; domníval se, že se Smith přichází rvát. Znovu jen sykl „Zvíře!“ a srazil ho novou ranou pěstí do sněhu. Hezoun Smith usoudil, že vleže na sněhu je nejbezpečněji, a zůstal ležet tam, kam padl, nepokoušeje se zvednout.

„Pojďte mi pomoci, Matte!“ volal cizinec na psovoda, který za ním přišel na zápasiště. Oba se sehnuli nad psy. Matt chytil Bílého Tesáka a chystal se ho odtáhnout, jakmile budou Čerokimu rozevřeny čelisti. O to se pokoušel mladší z mužů; chytil buldokovy čelisti do rukou a snažil se roztáhnout je. Byla to marná námaha. A zatím co rukama trhal, táhl a kroutil, vyrážel s každým výdechem: „Zvířata!“

V zástupu se vzmáhal nepokoj a někteří již protestovali proti tomu, že jim někdo kazí hru; utichli však, když cizinec zvedl hlavu od práce a na okamžik na ně upřel zraky.

„Bestie nestydaté!“ vyrazil a dal se znovu do práce.

„Nemá to cenu, pane Scotte, takhle mu tlamu nerozevřete,“ prohlásil nakonec Matt.

Oba ustali a prohlíželi si psy zahryznuté do sebe.

„Ani moc nekrvácí,“ zjišťoval Matt, „asi se mu ještě nedostal skrz.“

„Ale co nevidět se mu to povede,“ odpověděl Scott. „Teď! Podívejte se, posunul zuby o kousek výš.“

Vzrušení mladého muže a jeho obavy o Bílého Tesáka rostly. Tloukl Čerokiho divoce po hlavě. Čeroki však čelisti neuvolnil. Zavrtěl jen pahýlem ocasu na znamení, že rozumí ranám, že si je však vědom svého práva a svírá čelisti jen proto, že koná svou povinnost.

„Copak mi nikdo nepomůže?“ křikl Scott zoufale na diváky. Ale nedostalo se mu žádné pomoci. Místo toho začali ho výsměšně povzbuzovat a zahrnuli ho pitomými radami.

„Musíte na to vzít nějaké páčidlo,“ soudil Matt.

Scott sáhl do pouzdra u boku, vytáhl pistoli a pokusil se vsunout hlaveň buldokovi mezi zuby. Vrazil ji tam násilím, až ocel zřetelně zaskřípěla o zuby. Oba muži klečeli sehnuti nad psy.

Tim Keenan vkročil do kruhu. Zastavil se u Scotta, zaklepal mu na rameno a řekl výhružně:

„Ne abyste mu ty zuby vylámal, cizinče!“

„Mám mu snad raději zlámat vaz?“ odsekl Scott a tlačil a zakliňoval hlaveň pistole dál.

„Povídám, nelámejte mu ty zuby!“ opakoval karbaník výhružněji než předtím.

Chtěl-li Scotta postrašit, nepovedlo se mu to. Scott neustal ve svém úsilí, i když na Keenana chladně vzhlédl a zeptal se ho:

„Je váš?“

Karbaník zabručel.

„Tak pojďte a rozevřete mu ty čelisti.“

„Jó,“ protahoval Keenan protivně slova, „tak to zas vám můžu říct, že jsem na to i já krátký. Na mou duši, to tedy nevím, jak na to.“

„Tak se ztraťte a nezdržujte. Máme naspěch.“

Tim Keenan nad ním zůstal stát, ale Scott si ho už nevšímal.

Podařilo se mu vrazit hlaveň pistole na jedné straně mezi buldokovy zuby a pokoušel se dostat ji na druhé straně ven. Když se mu to podařilo, jemně a opatrně zapáčil, po kouscích uvolňoval sevření čelistí a Matt po kouscích vytahoval pohmožděný krk Bílého Tesáka.

„Pojďte si chytit svého psa,“ poručil Scott stroze majiteli Čerokiho.

Karbaník se poslušně sehnul a pevně se Čerokiho chopil. „Teď!“ křikl Scott a naposledy zapáčil.

Psi byli od sebe odtrženi, buldok se zuřivě trhal.

„Odveďte si ho,“ poroučel Scott a Tim Keenan odtáhl Čerokiho zpět k zástupu diváků.

Bílý Tesák se několikráte chabě pokusil zvednout. Jednou se postavil na nohy, ale neunesly ho; zvolna se hroutil a klesl zpět do sněhu. Oči měl napůl zavřeny, jejich povrch byl skelný. Čelisti měl rozevřeny a mezi nimi mu bezvládně visel jazyk. Všechno vypadalo, jako když je pes už zardoušen. Matt ho prohlížel.

„Má skoro dost,“ oznamoval, „ale dýchá docela dobře.“ Hezoun Smith se zvedl a přišel se podívat na Bílého Tesáka. „Matte,“ zeptal se Scott, „kolik stojí dobrý tažný pes do saní?“ Psovod, který stále ještě klečel a byl nakloněn nad Bílým Tesákem, chvíli počítal.

„Tři sta dolarů,“ odpověděl.

„A co stojí, když je takhle zřízen?“ ptal se Scott, strkaje do Bílého Tesáka nohou.

„Polovinu,“ usoudil psovod.

Scott se obrátil na Hezouna Smithe.

„Slyšel jste, vy zvíře? Psa vám vezmu a dám vám za něj sto padesát dolarů.“

Vytáhl peněženku a odpočítával bankovky.

Hezoun Smith schoval ruce za záda a odmítl se dotknout nabízených peněz.

„Neprodám,“ řekl.

„Ale prodáte,“ ujišťoval ho Scott. „Prodáte, protože já ho kupuji! Tady jsou peníze. Pes je můj.“

Hezoun Smith, stále ještě s rukama za zády, začal couvat. Scott k němu skočil a napřáhl ruku k ráně. Hezoun Smith se polekaně přikrčil.

„Znám svý právo,“ zakňoural.

„Na toho psa jste ztratil vy všechna práva,“ odpověděl Scott.

„Vezmete si ty peníze, nebo vás mám znovu zmlátit?“

„Dobrá,“ spěchal ze strachu Hezoun Smith. „Ale stejně beru peníze jen z donucení,“ dodával. „Ten pes je zlatý důl. Nedám se okrást. Každý člověk má svý právo.“

„Správně,“ odpověděl Scott a podával mu peníze. „Své právo má každý člověk. Jenže vy nejste člověk, vy jste zvíře.“

„Počkejte, až se vrátíme do Dawsonu,“ vyhrožoval Hezoun Smith. „Půjdete před soud.“

„Otevřete-li hubu, až se vrátíte do Dawsonu, dám vás z města vypráskat. Rozumíte?“

Hezoun Smith místo odpovědi zabručel.

„Rozumíte?“ zahřměl Scott prudce.

„Jo,“ zabručel Hezoun Smith a hrbil se k odchodu.

„Co říkáte?“

„Ano, prosím,“ zavrčel Hezoun Smith znovu.

„Pozor! Kouše!“ vykřikl někdo a vybuchla salva smíchu. Scott se k Smithovi obrátil zády a vrátil se, aby pomohl psovodovi, který se skláněl nad Bílým Tesákem.

Někteří diváci již odcházeli, jiní postávali ve skupinkách, přihlíželi a bavili se. Tim Keenan se k jedné skupince připojil.

„Co je to za chlapa?“ zeptal se. „Weedon Scott,“ odpověděl kdosi.

„A kdo to je ten Weedon Scott, k čertu?“ rozčiloval se karbaník.

„Ale, jeden z těch zatracených důlních inženýrů. Je jedna ruka se všemi velkými zvířaty daleko široko. Jestli se nechceš dostat do bryndy, tak se mu zdaleka vyhni, to ti povídám. Zná se kde s kým na úřadech. Kamarád báňského komisaře!“

„No, vždyť jsem si to myslil, že to je něco takového,“ řekl na to karbaník. „Proto taky jsem ho nechal být.“

Kapitola 5

NEZKROTITELNÝ

„Je to marné,“ přiznával Weedon Scott.

Seděl na schodech své chaty a hleděl na psovoda, jenž mu odpovídal stejně beznadějným pokrčením ramenou.

Dívali se na Bílého Tesáka, jenž na konci napjatého řetězu zuřivě naježen vrčel a pokoušel se dostat na psy ze spřežení. Po několika domluvách Mattových, drsně zdůrazněných klackem, naučili se tažní psi nechávat Bílého Tesáka na pokoji; také teď leželi opodál a zdánlivě ho vůbec nevnímali.

„Je to vlk a zkrotit se nedá,“ prohlásil Weedon Scott.

„Nevím, nevím,“ namítal Matt. „Možná, že je v něm hodně psí krve, to nemůžete říct. Ale jedno vím jistě a to se popřít nedá.“

Psovod se odmlčel a moudře pokyvoval hlavou, hledě někam na Losí horu, jako by svěřoval lesům nějaké tajemství.

„Tak se s tím neschovávejte,“ řekl mu Scott ostře, když už hezkou chvíli čekal, co přijde dál. „Vyklopte to, oč jde?“

Psovod ukázal na Bílého Tesáka palcem přes rameno. „Ať je to vlk nebo pes – jednou už zkrocen byl.“

„Neříkejte!“

„Byl, to vám povídám, a běhal v postroji. Pojďte se podívat blíž. Vidíte ten pruh na prsou?“

„Máte pravdu, Matte. Byl to tažný pes, než ho dostal do spárů ten Hezoun Smith.“

„A nevím dobře, proč by z něho tažný pes zase nemohl být.“

„Myslíte opravdu?“ ptal se Scott dychtivě. Naděje se mu však z hlasu vytrácela, když dodával, vrtě hlavou: „Už ho máme čtrnáct dní a je divočejší, než byl dřív.“

„Dejte mu příležitost,“ radil Matt. „Pusťte ho na chvíli na svobodu.“ Scott se na něho nedůvěřivě podíval.

„Já vím,“ pokračoval Matt, „já vím, že jste to zkoušel, ale to jste si nevzal na to do ruky klacek.“

„Tak to zkuste sám.“

Psovod si našel klacek a šel k uvázanému zvířeti. Bílý Tesák pozoroval hůl, jako pozoruje lev v kleci bič svého krotitele.

„Podívejte se, jak nespustí oči s klacku,“ řekl Matt. „To je dobré znamení. Není hlupák. Neopováží se mně dotknout, dokud mám klacek v ruce. Není ještě dočista pominutý, to je jistá věc.“

Jak se muž blížil rukou k jeho krku, Bílý Tesák se naježil, zavrčel a přitiskl se k zemi. Ale třebaže pozoroval blížící se ruku, dokázal sledovat i hůl v druhé ruce, jež se nad ním hrozivě vznášela. Matt odepjal řetěz od obojku a ustoupil.

Bílý Tesák nemohl ani uvěřit, že je volný. Uplynuly již měsíce od chvíle, kdy se stal majetkem Hezouna Smithe, a po celou tu dobu ho pouštěli, jenom když měl bojovat se psy. Ihned po boji byl vždy znovu uvázán.

Nevěděl, co si má o tom myslit. Snad to je nějaké nové ďábelství, které si na něho bohové vymyslili. Kráčel zvolna a opatrně, očekávaje každou chvíli nějaký útok. Nevěděl, co si má počít, tak neočekávané to všechno bylo. Opatrně obcházel oba přihlížející bohy a obezřetně kráčel k rohu chaty. Nic se nedělo. Byl úplně zmaten, vrátil se a zastavil se asi pět metrů od mužů a upřeně je pozoroval.

„Neuteče?“ tázal se jeho nový majitel.

Matt pokrčil rameny: „Musíme to riskovat. Nemůžeme to jinak udělat, než to zkusit.“

„Chudák,“ zamumlal Scott soucitně. „Potřebuje trochu lidské vlídnosti,“ dodával, obrátil se a šel do chaty.

Vrátil se s kusem masa a hodil ho Bílému Tesákovi. Pes odskočil a zpovzdáli si maso podezřívavě prohlížel.

„Fuj, Majore,“ křikl Matt varovně, bylo však již pozdě. Major skočil po mase. V okamžiku, kdy se do něho zahryzl, narazil na něho Bílý Tesák. Major se převalil. Matt přispěchal, ale rychlejší než on byl Bílý Tesák. Major se vrávoravě postavil na nohy, avšak krev stříkající mu z hrdla barvila sníh stále širší stopou.

„Škoda, ale nic jiného si nezasloužil,“ řekl rychle Scott. Matt však se již rozmáchl nohou, aby Bílého Tesáka kopl.

Skok, záblesk tesáků a ozval se ostrý výkřik. Bílý Tesák, zuřivě vrče, odplížil se několik metrů zpátky, kdežto Matt se sehnul a prohlížel si nohu.

„Dostal jsem to pěkně,“ oznamoval a ukazoval na roztržené kalhoty, na prádlo a na rostoucí skvrnu krve.

„Povídal jsem, že je to marné, Matte,“ řekl Scott sklesle. „Uvážil jsem to se všech stran, i když jsem na to ani nechtěl myslit. Teď nás to čeká. Nic jiného nám nezbývá.“

Za řeči vytáhl váhavě pistoli, otevřel zásobník a přesvědčil se o obsahu.

„Podívejte se, pane Scotte,“ namítal Matt, „ten pes prošel peklem. Nemůžeme chtít, aby z něho vyšel bělostný jako anděl. Dopřejte mu času.“

„Podívejte se na Majora,“ řekl Scott odmítavě.

Psovod prohlédl raněného psa. Pes klesl do sněhu v louži vlastní krve a byl zřejmě v posledním tažení.

„Nic jiného si nezasloužil. Sám jste to řekl, pane Scotte. Pokusil se vzít Bílému Tesákovi maso a teď je po něm. To se dalo čekat. Já bych nedal ani chlup z čerta za psa, který se nerve o své maso.“

„Ale podívejte se na sebe, Matte. To ať si platí pro psy, ale všechno má své meze.“

„Nic jiného jsem si ani já nezasloužil,“ přel se Matt zarytě. „Zač jsem ho kopal? Sám jste řekl, že je v právu. Tak jsem neměl já právo kopat jeho.“

„Bylo by to milosrdenství, kdybychom ho zabili,“ naléhal Scott. „Zkrotit se nedá.“

„Tak se podívejte, pane Scotte, dejte tomu chudákovi příležitost, aby to mohl dokázat. Vždyť ještě příležitost nedostal. Prošel právě peklem a bylo to po prvé, co jsme ho pustili na svobodu. Dejte mu poctivou příležitost, a když neobstojí, sám ho zabiji. Určitě!“

„Bůh sám ví, že ho nechci zabít a nechci, aby ho někdo zabíjel,“ řekl Scott, schovávaje pistoli. „Ať si tedy běhá na svobodě a uvidíme, co z něho dokáže udělat laskavé slovo. Můžeme to hned zkusit.“

Kráčel k Bílému Tesákovi a tiše a chlácholivě k němu hovořil.

„Vezměte si raději klacek,“ varoval Matt.

Scott zavrtěl hlavou a dál se snažil získat důvěru Bílého Tesáka. Bílý Tesák byl nedůvěřivý. Něco mu hrozilo. Tomuto bohovi zabil psa, kousl druhého boha, jeho společníka, co tedy mohl čekat jiného než nějaký hrozný trest? Přesto se nepoddával. Naježil se a vycenil zuby, oči mu plály a celé jeho tělo bylo ve střehu a připraveno na všechno. Bůh neměl klacek, dovolil mu tedy přistoupit docela blízko. Bohova ruka se napřáhla a snášela se nad jeho hlavou. Bílý Tesák se schoulil a celý ztuhl, jak se pod rukou přikrčil. Hrozilo tu nebezpečí, zrada nebo takového něco. Znal ruce bohů, jak pevně uměly vládnout a jak zchytrale dovedly ubližovat. A kromě toho měl ještě starou nechuť k tomu, aby na něho někdo sahal. Zavrčel výhružněji, přikrčil se ještě více, a ruka se přece snášela stále níže. Nechtěl do ruky kousnout a snášel nebezpečí, dokud v něm nevzkypěl pud, jenž ho ovládl neukojitelnou touhou po životě.

Weedon Scott si myslil, že je dost rychlý, aby uměl včas ucuknout před každým chňapnutím a ranou. Teprve teď poznal podivuhodnou rychlost Bílého Tesáka: vyrazil s jistotou a rychlostí svinutého hada.

Scott překvapením ostře vykřikl, chytil se za roztrženou ruku druhou rukou a pevně ji stiskl. Matt hrozně zaklel a přiskočil k němu. Bílý Tesák se přitiskl k zemi a couvl, naježený, ceně zuby, a se zlýma, hrozivýma očima. Čekal teď výprask, stejně hrozný jako ten nejhorší od Hezouna Smithe.

„Počkejte, co to děláte?“. křikl náhle Scott.

Matt odběhl do chaty a vrátil se s puškou v ruce.

„Nic,“ řekl pomalu s předstíranou lhostejností, „chci jen dodržet slovo, které jsem vám dal. Počítám, že je teď řada na mně, abych ho zabil, jak jsem to slíbil.“

„Nemůžete ho zabít!“

„I zabiju. Dívejte se!“

Tak jako se Matt přimlouval za Bílého Tesáka, když byl pokousán, tak byla teď řada na Scottovi, aby ho obhajoval.

„Říkal jste, že mu musíme dát příležitost. Tak mu ji dejte. Vždyť jsme sotva začali a nemůžeme se hned na začátku vzdávat. Tentokrát se dobře stalo mně. A – podívejte se na něho!“

Bílý Tesák, stoje u rohu chaty, vzdálen asi patnáct metrů, vrčel tak zle, že až stydla krev, a nevrčel už na Scotta, nýbrž na psovoda.

„No, to tedy ať jsem papež,“ vyrazil psovod užasle.

„Podívejte se, jak je chytrý,“ pokračoval spěšně Scott. „Ví, co dovede střelná zbraň, stejně dobře, jako to víte vy. Je inteligentní a my musíme dát příležitost aspoň jeho inteligenci. Položte tu pušku.“

„No dobrá, zkusím to,“ souhlasil Matt a postavil pušku k narovnanému dříví.

„Podívejte se na něho!“ vykřikl vzápětí.

Bílý Tesák se utišil a přestal vrčet. „To stojí za zkoušku. Dívejte se.“

Matt sáhl pro pušku a Bílý Tesák ihned začal vrčet. Odložil pušku a pysky Bílého Tesáka sklesly, skrývajíce vyceněné zuby.

„A ještě jednou, co bude dělat.“

Matt sáhl pro pušku a zvolna ji zvedal k rameni. Bílý Tesák začal hned vrčet a vrčel stále silněji, jak se puška blížila k líci. Než však na něho zamířila, uskočil stranou za roh chaty. Matt stál a díval se přes hledí na prázdné místo, kde ještě před chvílí stál Bílý Tesák.

Potom slavnostně položil pušku, obrátil se a pohlédl na svého zaměstnavatele.

„Máte pravdu, pane Scotte. Ten pes je tak inteligentní, že ho nesmíme zabít.“

Kapitola 6

UČITEL LÁSKY

Bílý Tesák pozoroval Weedona Scotta, jenž se k němu blížil; zježil srst a zavrčel na znamení, že se trestu nepodrobí. Uplynulo již čtyřiadvacet hodin od chvíle, kdy rozdrásal ruku, jež byla nyní obvázána a visela na pásce, aby do ní nešla krev. Bílý Tesák už kdysi poznal odložené tresty a předpokládal, že ho takový trest nemine. A co jiného mohl čekat? Spáchal něco, co pro něho samého bylo svatokrádeží: zaryl tesáky do posvátného těla svého boha, a byl to ještě k tomu mocnější bůh, bílý bůh. Podle zákona přírody a podle zvyku bohů ho čekalo něco strašlivého.

Bůh se posadil pár metrů od něho. Bílý Tesák v tom neviděl nic nebezpečného. Kdykoliv bohové trestali, vždy stáli na nohou. Kromě toho neměl tento bůh ani klacek, ani bič, ani střelnou zbraň. A navíc ještě on sám byl volný. Nepoutal ho ani řetěz, ani tyč. Mohl utéci do bezpečí, dříve než by se bůh zvedl. Může zatím sedět a čekat.

Bůh setrvával tichý a nehybný; vrčení Bílého Tesáka zvolna přešlo v basové bručení a pak zaniklo kdesi v hloubi hrdla. Potom bůh promluvil a při prvním zvuku jeho hlasu se Bílému Tesákovi zježila srst na krku a z hrdla se opět vydralo zavrčení. Bůh však neudělal žádný nepřátelský pohyb a klidně hovořil. Bílý Tesák nějakou chvíli vrčel souhlasně s ním a rytmus řeči se shodoval s rytmem vrčení. Bůh se však nedal vyrušit, hovořil dál. Hovořil k Bílému Tesákovi tak, jak k němu nehovořil ještě nikdo. Hovořil tiše a konejšivě, s něžností, jež se Bílého Tesáka někde hluboko nějak dotýkala. Proti své vůli a navzdory ostnům nedůvěry, pramenícím z pudu, začal Bílý Tesák tomuto bohovi důvěřovat. Zažil pocit bezpečí, jenž odporoval všemu, co dosud od lidí poznal.

Po hezky dlouhé době bůh vstal a odešel do chaty. Bílý Tesák ho zkoumavě změřil, když se opět vracel. Neměl ani bič, ani klacek, ani jinou zbraň. Ani nezraněnou ruku neměl za zády, kde by v ní mohl něco skrývat. Posadil se jako předtím na totéž místo, pár metrů od něho. Natáhl ruku, držel kousek masa. Bílý Tesák střihl slechy a podezíravě si jej prohlížel, dívaje se současně na maso i na boha, připraven na všechny možnosti, tělo napjato a připraveno odskočit při první známce nepřátelství.

Trest stále ještě nepřicházel. Bůh mu pouze přidržoval k nosu kousek masa. Nezdálo se, že je na něm něco špatného. Bílý Tesák však přece jen byl ještě podezíravý; třeba mu bůh maso podával krátkými pobízivými pohyby ruky, nevzal si je. Bohové byli příliš chytří a nedalo se říci, jaký mistrný úskok se za zdánlivě neškodným kouskem masa skrývá. V jeho vzpomínkách, zvláště ve vzpomínkách na indiánské ženy, maso a tresty velmi často nepříjemně těsně souvisely.

Konečně hodil bůh maso na sníh Bílému Tesákovi k nohám.

Pes maso pečlivě očichal; nepohlédl však na ně. Zatím co je očichával, nespustil oči s boha. Nic se nestalo. Vzal maso do tlamy a spolkl je. Stále se nic nedálo. Bůh mu dokonce nabízel další kus masa. Znovu odmítl vzít je z ruky a bůh mu je opět hodil až k nohám. Několikrát se to opakovalo. Přišla však chvíle, kdy bůh odepřel maso hodit. Držel je v ruce a vytrvale mu je nabízel.

Bylo to dobré maso a Bílý Tesák měl hlad. Kousek po kousku, nesmírně opatrně se blížil k natažené ruce. Konečně se rozhodl vzít si maso z ruky. Nespustil s boha oči, hlavu natáhl kupředu s ušima sklopenýma a se srstí na krku mimoděk zježenou. V hrdle·mu zaznívalo hluboké bručení jako výstraha, že s ním si nelze zahrávat. Sežral maso a nic se nepřihodilo. Kousek po kousku sežral všechno maso a nepřihodilo se nic. Trest byl znovu odložen.

Olízl si pysky a čekal. Bůh hovořil dál. V jeho hlase se ozývala laskavost – něco, co Bílý Tesák ještě nikdy předtím nepoznal. Rovněž tak nepoznal nikdy předtím city, jež v něm rostly a jež v něm vzbuzovala laskavá slova. Uvědomoval si jakési zvláštní uspokojení, jako by byla ukájena nějaká touha, jako by se vyplňovalo nějaké prázdno v jeho bytosti. Bohové byli nesmírně obratní a dovedli dosahovat svého netušenými způsoby.

Ach, však si to myslil. Teď se blíží bohova ruka, záludně se nad ním napřahuje a snáší se mu na hlavu. Bůh však stále hovoří. Má tichý a konejšivý hlas. Navzdory hrozící ruce vnuká hlas důvěru. A navzdory uklidňujícímu hlasu vnuká ruka nedůvěru. Bílým Tesákem zmítaly protichůdné pocity a popudy. Zdálo se, že se rozletí na kousky, jakou námahu musil vynakládat, aby s neobvyklou nerozhodností ovládl protichůdné síly, jež v něm zápasily o prvenství.

Udělal kompromis. Vrčel, ježil se a klopil uši. Nechňapl však, ani neuskočil. Ruka se snášela. Blížila se víc a více. Dotkla se konečně zježených chlupů. Přikrčil se před ní. Sledovala jeho pohyb a jemně se k němu přitiskla. Krčil se a téměř se třásl, ale přece se mu zdařilo ovládnout se. Byla to trýzeň, snášet tuto ruku, jež na něho sahala a znásilňovala všechny jeho pudy. Nemohl naráz zapomenout na všechna příkoří, jichž se mu z lidské ruky dostalo. Byla to však bohova vůle, a tak se snažil podrobit se jí.

Ruka se zvedla a opět klesla, popleskávajíc jej a hladíc. Znovu a znovu, a po každé, když se ruka zvedla, srst se pod ní zježila. A po každé, když ruka klesala, přitiskl pes uši k hlavě a hluboko v hrdle zaznívalo basové vrčení. Bílý Tesák vrčel a vrčel, výstražně, varovně. Dával tak najevo, že je připraven k odvetě za každou bolest, kterou by mu kdo způsobil. Nedalo se říci, kdy se projeví bohův skrytý úmysl. Kdykoli mohl tichý, důvěru vzbuzující hlas propuknout v hněvivý řev, kdykoli se jemná a hladící ruka mohla zlostně sevřít jako svěrák a bezmocného jej trestat.

Bůh však dále tiše hovořil a ruka se neustále zvedala a opět snášela a bez nepřátelství ho popleskávala. Bílým Tesákem zmítal dvojí pocit. Protivilo se to jeho pudu. Omezovalo ho to, bylo to proti jeho touze po osobní nezávislosti. A přece ho to nebolelo.Naopak, bylo to dokonce příjemné. Popleskávání zvolna a opatrně přecházelo v tření kolem uší a příjemný pocit se dokonce ještě trochu zvýšil. Přesto však se Bílý Tesák nepřestával bát a byl na stráži, očekávaje náhlý úskok, střídavě trpěl a radoval se, podle toho, jak v něm převládal jeden nebo druhý pocit a zmítal jím.

„No, to tedy ať jsem papež!“

To promluvil Matt, který vyšel z chaty s vyhrnutými rukávy, v rukou džber špinavé vody z nádobí. Pohled na Weedona Scotta, popleskávajícího Bílého Tesáka, zarazil ho právě v okamžiku, když chtěl vodu vylít.

V tom okamžiku, kdy jeho hlas porušil ticho, Bílý Tesák uskočil a divoce na něho zavrčel.

Matt pozoroval svého zaměstnavatele zarmouceně a s nesouhlasem.

„Nezlobte se na mne pro upřímnost, pane Scotte, ale musím vám říci, že jste sedmnáctinásobný blázen a ještě něco k tomu.“

Weedon Scott se zasvěceně usmál, vstal a kráčel k Bílému Tesákovi. Konejšivě k němu hovořil, ne však dlouho; pak zvolna natáhl ruku, položil mu ji na hlavu a dokončil přerušené pohlazení. Bílý Tesák to strpěl a podezíravě upíral oči ne na toho, kdo ho laskal, ale na muže stojícího ve.dveřích.

„Můžete být nejlepší, bezvadný důlní odborník, to všechno vám přiznám,“ pronášel psovod prorocky, „ale zahodil jste skvělou kariéru, když jste jako chlapec neutekl k cirkusu.“

Při zvuku jeho hlasu Bílý Tesák zavrčel, tentokrát však neuskočil zpod ruky, jež mu laskala hlavu a šíji dlouhými, chlácholivými pohlazeními.

Byl to začátek konce Bílého Tesáka – konce jeho starého života a vlády nenávisti v jeho životě. Svítal mu nový, nevypověditelně jasnější život. Od Weedona Scotta to vyžadovalo mnoho přemýšlení a nekonečnou trpělivost. A pro Bílého Tesáka to neznamenalo nic menšího než revoluci. Nutilo ho to nedbat popudů a nutkání pudu, vzdorovat veškeré zkušenosti a popřít celý svůj dosavadní život.

V životě, tak jak ho znal, nebylo místa pro mnoho věcí, které nyní dělal; všechen životní proud dokonce směřoval proti tomu, čemu se nyní odevzdal. Krátce, když se všechno uvážilo, musel si osvojit daleko širší rozhled, než jakého nabyl, když dobrovolně přišel z divočiny a uznal Šedého Bobra za svého pána. Tehdy byl ještě štěně, nový a tvárný, bez určité podoby, připraven na to, aby ho prsty prostředí začaly hníst. Nyní tomu bylo jinak. Prsty prostředí vykonaly svou práci až příliš dobře. Jimi byl utvářen a utvrzen do podoby rváče, divokého a nelítostného, nemilujícího a nemilovaného. Změnit ho znamenalo obrátit celý tok života, a to v době, kdy už pozbyl tvárnosti mládí, kdy jeho svaly ztuhly a zuzlovatěly, kdy se z něho jako z útku a osnovy stala démantově tvrdá a drsná látka, kdy jeho mysl ztvrdla v ocel a kdy všechny jeho pudy a zásady vykrystalizovaly v pevné zákony, zábrany, nechuti a touhy.

A přece v této nové situaci znovu to byly prsty prostředí, jež ho tiskly a hnětly, změkčovaly, co již ztvrdlo, a přetavovaly vše v jasnější tvary. Po pravdě řečeno, byl touto hnětoucí rukou Weedon Scott. Dotkl se samých kořenů povahy Bílého Tesáka a svou laskavostí vzbudil k životu vlastnosti, jež skomíraly a téměř již pohasly. Jednou z těchto vlastností byla schopnost milovat. Láska nastoupila místo obliby, jež byla dosud nejsilnějším pocitem, jejž ve styku s bohy pocítil.

Láska však nepřišla naráz. Oblibou začala a z ní se zvolna vyvíjela. Bílý Tesák neutekl, třebaže ho nechávali neuvázaného, protože si nového boha oblíbil. Byl to určitě lepší život, než jaký vedl v kleci Hezouna Smithe, a nějakého boha mít musil. Nadvláda člověka mu byla nezbytností. Pečeť závislosti na člověku mu byla vtisknuta již onoho dávného dne, kdy se obrátil zády k divočině a připlazil se Šedému Bobrovi k nohám pro očekávaný výprask. Tato pečeť mu byla vtisknuta nesmazatelně znovu, když se po druhé vrátil z divočiny po dlouhém hladomoru a v táboře Šedého Bobra byla hojnost ryb.

A tak, protože potřeboval boha a protože dával přednost Weedonu Scottovi před Hezounem Smithem, Bílý Tesák zůstal. Na důkaz oddanosti vzal na sebe úkol střežit pánův majetek. Slídil kolem chaty, když už tažní psi spali, a první návštěvník, jenž přišel za noci, musel se bránit klackem, dokud ho nepřišel Weedon Scott vysvobodit. Bílý Tesák se však brzy naučil rozlišovat mezi zloději a poctivými lidmi, odhadovat člověka podle chůze a chování. Člověka, který šel plným krokem přímo ke dveřím, nechal na pokoji, třebaže ho bedlivě pozoroval, dokud se dveře neotevřely a dokud ho pán neupokojil. Ale nad člověkem, který přišel po špičkách, oklikami, opatrně se rozhlížel a vyhledával úkryt – nad tím se Bílý Tesák dlouho nerozmýšlel, ten musil kvapně a nedůstojně utéci.

Weedon Scott si předsevzal, že napraví Bílého Tesáka, nebo spíše že napraví hříchy, které lidé na Bílém Tesákovi napáchali. Byla to pro něho věc zásad a svědomí. Cítil, že všechno zlé, co se Bílému Tesákovi stalo, je dluh, který musí člověk splatit. A tak byl k vlku a rváči obzvláště laskav. Ani jednoho dne nezapomněl pohladit a polaskat Bílého Tesáka a vždy se přitom u něho chvíli zdržel.

Třeba byl Bílý Tesák zprvu podezíravý a nepřátelsky naladěn, přece se mu to časem začalo líbit. Jednoho se však nikdy nezbavil – hlubokého temného vrčení. Vrčel a vrčel od chvíle, kdy ho pán počal hladit, až do konce. Ve vrčení se však ozval nový tón. Nikdo cizí by byl tento zvuk nepostřehl, pro každého cizího člověka by Tesákovo vrčení bylo projevem primitivní divokosti, drásalo by mu nervy a stydla by mu při něm krev. Bílému Tesákovi však hrdlo zdrsnělo všemi těmi zuřivými zvuky, jež se z něho draly po mnoho let od prvního záblesku hněvu v doupěti v jeho dětství; a dlouho se mu nedařilo zjemnit hlas svého hrdla tak, aby vyjadřoval něhu, kterou cítil. Weedon Scott však měl dostatečně jemný sluch a cit, aby postřehl nový tón téměř ještě tonoucí v divokosti – zvuk, v němž byl už slabounký náznak spokojeného broukání a který nemohl slyšet nikdo jiný než on.

Čas ubíhal a záliba se měnila v lásku stále rychleji. Už i Bílý Tesák sám si ji počal uvědomovat, třebaže nevěděl, co to láska je. Jevila se mu jako nějaká prázdnota v jeho bytosti – hladová, bolestivá a dychtivá prázdnota, jež volala po vyplnění. Byl to neklid a bolest, v níž přinášela úlevu již pouhá přítomnost nového boha. Láska mu v takových chvílích byla radostí, divokým a pronikavě vzrušujícím uspokojením. Jakmile se však bůh vzdálil, neklid a bolest se vrátily; prázdnota v něm se opět otevřela a tížila ho svou pustotou a hlad ustavičně hlodal a hlodal.

Bílý Tesák prožíval hledání sebe samého. Přes svůj dospělý věk a přes drsný a přísný kadlub, jenž ho utvářel, jeho povaha se rozvíjela dále. Zápasily v něm nové city a nepoznaná hnutí. Měnily se jeho staré zásady. Dříve míval rád pohodlí a pohodu a nenáviděl nepohodlí a bolest a podle toho také jednával. Nyní však tomu bylo jinak. Pro nové city, jež se v něm vzbudily, často snášel kvůli svému bohovi dobrovolně nepohodlí a bolest. Časně zrána, místo aby se toulal a lovil nebo ležel v doupěti někde v závětří, čekával po celé hodiny na holých a nevlídných schodech do chaty jen proto, aby spatřil tvář svého boha. V noci, když se bůh vracíval domů, Bílý Tesák opouštěl teplý pelech, který si vyhrabal ve sněhu, jen proto, aby od boha uslyšel přátelské lusknutí prsty a srdečné slovo pozdravu. Dokonce i samého masa se vzdával, aby mohl zůstat v přítomnosti svého boha, aby se mu dostalo pohlazení, nebo aby ho mohl doprovázet do města.

Z příchylnosti se stávala láska. A láska jako olovnice pronikala do hlubin, kam příchylnost nikdy nedolehla. A onen nový cit přicházel z těchto hlubin jako ozvěnou. Bílý Tesák vracel to, co mu bylo darováno. Toto byl skutečný bůh, bůh lásky, vroucí a hřejivý bůh, v jehož záři se povaha Bílého Tesáka rozvíjela jako květina na slunci.

Bílý Tesák však nebyl okázalý. Byl příliš starý, příliš tvrdě uhněten, než aby se naučil vyjadřovat nějakým novým způsobem. Byl na to příliš samotářský, příliš vážný a uzavřený. Příliš dlouho se uchyloval k mlčení, k vznešenému osamění i k mrzoutství. Nikdy v životě doopravdy nezaštěkal tak, jako štěkají psi, a teď se nemohl naučit zaštěkat na uvítanou přicházejícímu bohovi. Nepletl se do cesty, neprojevoval lásku ani bláznivě, ani přepjatě. Neběhal bohovi naproti. Očekával ho z dálky; čekal však vždy, vždy byl na svém místě. Jeho láska se podobala pobožnému uctívání, němému, nevypověditelnému a tichému zbožňování. Projevoval lásku jen upřenýma očima, sledujícíma každý bohův pohyb. A ve chvílích, kdy k němu bůh promlouval a díval se na něho, Bílý Tesák celý zrozpačitěl rozporem mezi touhou projevit lásku a neschopností vyjádřit ji.

Přivykal mnoha věcem nového způsobu života. Dostalo se mu poučení, že musí nechat pánovy psy na pokoji. Jeho panovačná povaha se však projevila alespoň tím, že všechny spráskal, aby si uvědomili jeho vládu a vůdcovství. Jakmile toho dosáhl, měl s nimi pramálo starostí. Ustupovali mu všude z cesty, když mezi nimi procházel, a když projevil svou vůli, poslechli ho.

Stejně se naučil snášet Matta – snášet ho jako vlastnictví svého pána. Jeho pán ho zřídka kdy krmil. To byla Mattova práce; Bílý Tesák však přece jen usoudil, že jí potravu svého pána a že ho tedy nepřímo krmí přece jen jeho pán. Matt ho také zkusil zapřáhnout do postroje, aby táhl saně s ostatními psy. Nepodařilo se mu to však. Nepodařilo se to, dokud Weedon Scott nezapřáhl Bílého Tesáka do postroje sám a nepobídl ho. Bílý Tesák přijal teprve jako vůli a rozhodnutí svého pána, že s ním bude jezdit a že ho bude pobízet Matt, tak jako jezdil s ostatními pánovými psy a pobízel je.

Klondické saně jezdily na rozdíl od mackenzijských na sanicích. Také psi byli jinak zapraženi. Spřežení nebylo rozvinuto do vějíře. Psi běželi za sebou v řadě a saně táhli za dvojitý postraněk. A tady, v Klondike, byl vůdce spřežení skutečným vůdcem. Byl jím nejzkušenější a nejsilnější pes, spřežení ho poslouchalo a obávalo se ho. Že Bílý Tesák brzy tohoto místa dosáhne, bylo nevyhnutelné. Nespokojil se s ničím menším, což Matt zjistil po mnohých nesnázích a strázních. Bílý Tesák si vybral vůdčí místo sám a Matt tuto jeho volbu potvrdil mnoha silnými slovy, když ho vyzkoušel. Třebaže však ve dne tahal saně, nepřestával Bílý Tesák střežit v noci pánův majetek. Byl tak stále ve službě, nejbdělejší a nejvěrnější, nejcennější ze všech psů.

„Musím vám něco povědět, už mě to pár dní pálí na jazyku,“ řekl jednoho dne Matt. „To byl na mou duši dobrý obchod, dostat toho psa za ty peníze, co jste dal vy. Napálil jste Hezouna Smithe pěstí do obličeje a ještě jste ho napálil s tou koupí.“

Weedonu Scottovi se zablýskla v očích hněvivá vzpomínka a rozzlobeně zamumlal: „Ta bestie!“

Na sklonku jara nastalo Bílému Tesákovi velké trápení. Jeho laskavý bůh se náhle bez výstrahy ztratil. Byla tu sice výstraha, ale Bílý Tesák byl v těchto věcech nezkušený a nevěděl tehdy ještě, co znamená balení zavazadel. Později si vzpomněl, že pánovu zmizení předcházelo balení; tehdy však neměl nejmenší podezření. Oné noci čekal, až se pán vrátí. O půlnoci ho studený vítr zahnal do závětří za chatou. Dřímal tam, spal jen napůl s ušima nastraženýma na první zvuk známých kroků. Ale ve dvě hodiny ráno ho úzkost vyhnala na studený práh, schoulil se tam a čekal.

Pán však nepřišel. Ráno se dveře otevřely a vyšel z nich Matt. Bílý Tesák se na něho tázavě podíval. Neměli společnou řeč, kterou by se mohl dovědět to, co vědět chtěl. Dny přicházely a míjely, nepřicházel však pán. Bílý Tesák, který v celém svém životě nezastonal, onemocněl. Onemocněl těžce, tak těžce, že ho nakonec Matt musil odnést dovnitř do chaty. A když Matt psal svému zaměstnavateli, připojil několik řádek o Bílém Tesákovi.

Weedon Scott, který dostal dopis v Circle City, dočetl se v něm:

„Ten zatracený vlk nechce pracovat. Nechce žrát. Není v něm už ani jiskry života. Každý pes mu napráská. Chce vědět, co je s Vámi a já nevím, jak mu to mám říci. Snad nám umře.“

Bylo tomu tak, jak Matt psal. Bílý Tesák přestal žrát a nechával si napráskat od každého psa ze spřežení. V chatě ležel na podlaze u kamen bez zájmu o potravu, o Matta a o život. Matt na něho mohl mluvit jemně nebo mohl klít, všechno bylo stejné; Bílý Tesák nanejvýš na Matta obrátil kalné oči a potom opět položil hlavu na obvyklé místo na přední tlapy.

A pak jedné noci, když si Matt četl, pohyboval rty a tiše mumlal, polekal ho Bílý Tesák hlubokým zakňučením. Zvedl se na nohy, nastražil uši ke dveřím a napjatě poslouchal. Za chvíli uslyšel Matt kroky. Dveře se otevřely a dovnitř vešel Weedon Scott. Podali si ruce. Pak se Scott rozhlédl po místnosti.

„Kde je vlk?“ otázal se.

Pak ho spatřil stát tam, kde předtím ležel, blízko u kamen. Nevyběhl tak, jak to dělají psi. Stál, hleděl a čekal. „Pro pána krále,“ zvolal Matt, „podívejte se, on vrtí ocasem!“

Weedon Scott kráčel doprostřed místnosti a zavolal ho. Bílý Tesák k němu přiběhl, ne skokem, ale přece jen rychle. Byl celý nejistý, ale jak se blížil, dostávaly jeho oči zvláštní výraz. Nějaký nevypověditelný a nesmírný cit mu stoupal do očí a zářil z nich jako dvě světla.

„Co jste odjel, nepodíval se tak na mne,“ řekl Matt.

Weedon Scott neslyšel. Seděl na bobku, hleděl Bílému Tesákovi do očí a laskal se s ním – třel mu kůži kolem uší, hladil ho dlouhými tahy na krku a na plecích a jemně mu poklepával bříšky prstů po hřbetě. A Bílý Tesák k tomu zhluboka bručel a nota spokojeného broukání byla v jeho hlase zřetelnější než kdy jindy.

To však nebylo všechno. Co říci o jeho radosti, o nesmírné lásce, jejíž příval ho dlouho zaplavoval a hledal cestu, kterou by se mohla projevit, o lásce, jež konečně našla svůj výraz! Natáhl náhle hlavu a vsunul ji mezi pánovu paži a hruď. A zde, přitulen a ukryt až po uši, již nevrčel, jenom se třel a lísal.

Muži na sebe pohlédli. Scottovi zářily oči. „Pááne!“ řekl Matt s úctou.

O chvíli později, když se vzpamatoval z údivu, řekl: „Vždycky jsem tvrdil, že ten vlk je vlastně pes. A podívejte se na něj!“

Když se vrátil pán a s ním i jeho láska, Bílý Tesák se rychle zotavoval. Den a dvě noci strávil ještě v chatě. A pak vyrazil ven. Tažní psi už zapomněli na jeho sílu. Pamatovali si ho jen z poslední doby, slabého a nemocného. Jakmile ho zhlédli, když vyšel ven, vrhli se na něho.

„Tak, ukaž jim to, rafni je,“ hučel rozjařeně Matt, přihlížející ve dveřích, „dej jim co proto, ty vlku stará! Jen se do nich pusť!“

Bílý Tesák nepotřeboval povzbuzení. Stačilo mu, že se vrátil pán a jeho láska. Život mu zase proudil v žilách, nádherný a nepřemožitelný život. Rval se pro pouhou radost z boje, byl to výraz přemíry citů, jež by jinak zůstaly nevyjádřeny. Mohlo to mít jen jediný výsledek. Spřežení se rozprchlo po hanebné porážce a trvalo až do tmy, než se psi odvážili připlížit se zpátky, potichounku a s pokorou, jež svědčila o tom, že se opět podřídili Bílému Tesákovi.

Když se Bílý Tesák jednou naučil mazlit, bylo možno často ho při tom přistihnout. Byla to nejzazší mez, za niž už jít nemohl. Co vždy nejžárlivěji střežil, byla hlava. Nerad dopouštěl, aby se jí někdo dotýkal. Ozývala se v něm tak divočina, strach z bolesti a z pasti, který ho vždy nutil poplašeně se vytrhnout a vyhnout dotyku. Byl to příkaz pudu, že hlava musí být stále volná. A teď, když přišel pán a jeho láska, dobrovolně se při mazlení stával naprosto bezbranným. Vyjadřoval tím naprostou důvěru, naprostou oddanost, jako by říkal: „Odevzdávám se ti do rukou. Čiň se mnou, co je ti libo.“

Jednoho večera, nedlouho po Scottově návratu, seděl Matt se Scottem na chvíli před spaním u karet. „Dvaapadesát, čtyřiapadesát a dvě je šestapadesát,“ počítal Matt, když se venku ozval výkřik a zavrčení. Podívali se na sebe a vyskočili.

„Vlk někoho drapl,“ řekl Matt.

Divoký výkřik plný strachu a úzkosti je popohnal.

„Vezměte světlo!“ křikl Scott a vyrazil ven.

Matt šel s lampou za ním; v jejím světle spatřili člověka ležícího na zádech ve sněhu. Ruce měl složeny křížem přes obličej a hrdlo. Snažil se tak uchránit před zuby Bílého Tesáka. A měl toho zapotřebí. Bílý Tesák byl rozdrážděn a zle útočil na nejzranitelnější místo. Kabát i košili měl ten člověk na zkřížených rukou rozervány od ramenou až k zápěstím, i ruce měl hrozně rozdrásány a krev mu z nich tekla proudem.

To všechno spatřili oba muži naráz. V příštím okamžiku držel Weedon Scott Bílého Tesáka za hrdlo a odtahoval ho. Bílý Tesák sebou trhal a vrčel, nepokusil se však kousnout a na nový pánův rozkaz se rychle utišil.

Matt pomohl člověku na nohy. Když muž vstal a spustil zkřížené ruce, ukázal se zvířecký obličej Hezouna Smithe. Psovod ho kvapně pustil, jako by se dotkl žhavého železa. Hezoun Smith mhouřil před světlem oči a rozhlížel se kolem sebe. Zahlédl Bílého Tesáka a obličej se mu zkřivil hrůzou.

Vtom spatřil Matt na sněhu dva předměty. Posvítil si lampou a ukázal na ně svému zaměstnavateli nohou – byl to ocelový řetěz na psa a tlustý klacek.

Weedon Scott se podíval a přikývl. Nikdo neřekl ani slova.

Psovod položil Hezounu Smithovi ruku na rameno a obrátil ho čelem vzad. Nebylo zapotřebí slov. Hezoun Smith vyrazil.

Pán zatím s láskou popleskával Bílého Tesáka a hovořil s ním: „Chtěl tě ukrást, co? A tys nechtěl! No, spletl se, spletl, viď?“

Ten si musel myslit, že ho draplo sedmnáct čertů,“ zubil se psovod.

Bílý Tesák, stále ještě vydrážděný a naježený, vrčel a vrčel, srst mu uléhala a v hrdle se mu ozývalo slabé a nezřetelné, ale přece jen rostoucí spokojené předení.

Část pátá

.

Kapitola 1

DLOUHÁ CESTA

Viselo to ve vzduchu. Bílý Tesák tušil blížící se neštěstí ještě dříve, než se objevily hmatatelné příznaky. Nejasně poznával, že hrozí nějaká změna. Nevěděl proč a jaká, nadcházející události vytušil jen z chování bohů samých. Takřka neznatelně a nevědomky prozrazovali své záměry psovi, který obcházel kolem prahu, a třebaže nevstoupil do chaty, dobře věděl, co se děje v jejich hlavách.

„Poslouchejte!“ zvolal jednoho večera psovod u jídla.

Weedon Scott naslouchal. Za dveřmi se ozývalo tiché, úzkostlivé kňučení, jako by někdo sotva slyšitelně a tlumeně vzlykal. Potom bylo slyšet dlouhé zafunění, jak se Bílý Tesák ubezpečoval, že jeho bůh je dosud uvnitř a nedal se ještě na tajemný samotářský útěk.

„Ten vlk chce s vámi, myslím,“ řekl psovod.

Weedon Scott pohlédl přes stůl na svého společníka očima, jež takřka prosily, třebaže slova hovořila jinak.

„Co bych si, k čertu, počal s vlkem v Kalifornii?“

„Vždyť to říkám,“ odpověděl Matt. „Co byste si, k čertu, počal s vlkem v Kalifornii?“

Weedona Scotta to však neuspokojilo. Zdálo se mu, že jeho společník mlčky odsuzuje jeho jednání.

„Naši psi by se před ním nemohli ani ukázat,“ pokračoval Scott. „Zabíjel by je na potkání. I kdyby mě nezruinoval náhradami za potrhané šaty, úřady by mi ho vzaly a utratily by ho.“

„Já vím, je to učiněný vrah,“ poznamenal psovod.

Weedon Scott se na něho podezíravě podíval. „Nepůjde to,“ řekl rozhodně.

„Nepůjde,“ potvrzoval Matt. „Vždyť byste musel někoho najmout, aby ho hlídal.“

Podezření utichlo. Scott veseleji kývl. V tichu, jež nastalo, ozvalo se ode dveří opět tiché, vzlykavé kňučení a pak dlouhé, pátravé zafunění.

„Nedá se upřít, že vás má hrozně rád,“ řekl Matt. Jeho společník se na něho rozhněvaně podíval.

„Hrom do toho všeho, člověče! Já musím vědět, co chci a co je nejlepší!“

„Vždyť já s vámi souhlasím, jenže…“

„Jenže co?“ vyštěkl Scott.

„Jenže…“ začal psovod mírně, pak se však rozmyslil, a neskrývaje hněv, který se v něm zvedal, řekl: „No, nemusíte se hned kvůli tomu tolik dopalovat. Podle toho, co děláte, nevypadá to na to, že byste vůbec věděl, co vlastně chcete.“

Weedon Scott chvíli jako by se přel sám se sebou a pak už mírněji odpověděl: „Máte pravdu, Matte. Nevím vlastně, co bych chtěl, a v tom je ta nesnáz.“

„Ale vždyť by to byl holý nesmysl, brát toho psa s sebou,“ vybuchl opět po chvíli.

„Však já s vámi souhlasím,“ odpověděl Matt a zase s tím nebyl jeho zaměstnavatel tak docela spokojen.

„Ale jak, u čertovy zahrádky, ten pes ví, že chcete odjet, to mi nejde na rozum,“ pokračoval psovod nevinně.

„To se mě moc ptáte,“ odpověděl Scott a smutně pokývl hlavou. Potom přišel den, kdy Bílý Tesák spatřil otevřenými dveřmi na podlaze v chatě osudné zavazadlo, do něhož pán skládal své věci. A chodilo se sem a tam a dříve tak pokojné ovzduší chaty rozrušil cizí zmatek a neklid. To už bylo nepochybné svědectví. Bílý Tesák to již vycítil. A teď tomu i porozuměl. Jeho bůh se chystá opět odejít. A protože ho nevzal s sebou po prvé, čeká ho asi opět samota.

Oné noci se dal do dlouhého vlčího vytí. Tak jako vyl kdysi, když se ještě jako štěně vrátil z divočiny do tábora a našel ho opuštěný, nic než hromadu smetí na místě, kde stával stan Šedého Bobra, tak i teď zvedl čenich k chladným hvězdám a žaloval jim své hoře.

Uvnitř v chatě se oba muži právě uložili ke spánku. „Už zase nežere,“ poznamenal Matt ze svého kavalce.

Ze Scottova lůžka se ozvalo zabručení a zašustění pokrývek. „Podle toho, jak vyváděl posledně, když jste odjel, nedivil bych se, kdyby tentokrát pošel.“

Pokrývky na druhém lůžku podrážděně zašustily.

„Mlčte už!“ křikl Scott do tmy. „Máte řečí víc než ženská.“

„Však já s vámi souhlasím,“ odpověděl psovod, ale Scott si nebyl jist, zda se mu jeho druh neposmívá.

Nazítří úzkost a neklid Bílého Tesáka ještě vzrostly. Chodil svému pánovi v patách všude, kam se z chaty hnul, a střežil práh, když byl pán uvnitř. Otevřenými dveřmi zahlédl na podlaze zavazadla. Vedle kufru stály dva plátěné batohy a krabice. Matt balil pánovy pokrývky a kožich do stanového dílce. Bílý Tesák pozoroval tuto práci a kňučel.

Později přišli dva Indiáni. Hleděl na ně, jak si berou zavazadla na ramena a jak je Matt, který nesl pokrývky a kufr, vede dolů s kopce. Bílý Tesák však za nimi nešel. Pán byl stále ještě v chatě. Po chvíli se Matt vrátil. Pán přišel ke dveřím a zavolal Bílého Tesáka dovnitř.

„Ty potvůrko nešťastná!“ říkal mu něžně, třel mu uši a pleskal ho po zádech. „Já vyrážím na dlouhou cestu, hochu, a tam se mnou nemůžeš. No tak, zabruč na mne – pěkně na mne naposledy, na rozloučenou, zabruč!“

Bílý Tesák však nezabručel. Místo toho, když se předtím na pána pátravě a toužebně podíval, zavyl a schoval pánovi hlavu pod paži.

„Už houká!“ křičel Matt. Od Yukonu se ozývala chraptivá siréna parníku. „Zkraťte to. Zamkněte dobře přední dveře. Já půjdu zadními. Pojďme!“

Oboje dveře bouchly současně a Weedon Scott čekal, až Matt obejde chatu. Zevnitř se ozývalo tiché, vzlykavé kňučení. Potom vlčák dlouze a zhluboka nassával vzduch.

„Musíte na něho dávat dobrý pozor, Matte,“ povídal Scott, když vyrazili dolů s kopce. „Pište mi a napište také, jak se mu daří“.

„Určitě,“ odpověděl psovod. „Ale poslechněte si to!“

Oba se zastavili. Bílý Tesák vyl tak, jako vyjí psi nad mrtvým pánem. Hořekoval nesmírnou bolestí, jeho nářek stoupal srdcervoucími zakvíleními do vyše, zmíral v žalostném chvění a znovu vyrážel v přívalech smutku.

Aurora byl první parník, který toho roku odjížděl z Aljašky. Byl nacpán zbohatlými dobrodruhy a zchudlými zlatokopy, kteří všichni šíleně toužili dostat se na jih, stejně jako zprvu toužili dostat se na sever. Na můstku si Scott a Matt podali ruce a Matt se chystal odejít zpátky na břeh. Ruka mu však bezvládně zplihla v sevření jeho společníka, když utkvěl pohledem kdesi za jeho zády. Scott se ohlédl; několik metrů od nich, pozorně se na ně dívaje, seděl Bílý Tesák.

Psovod tiše zaklel užaslým hlasem. Scott jenom udiveně přihlížel.

„Zamkl jste přední dveře?“ vyptával se Matt.

Scott kývl a zeptal se: „A co zadní?“

„Toť se ví, že jsem je zamkl,“ ujišťoval Matt horlivě.

Bílý Tesák sklopil přátelsky uši, jak se snažil vlichotit, ale zůstal tam, kde seděl, a nepokusil se přiblížit.

„Budu ho muset vzít s sebou na břeh.“

Matt udělal pár kroků směrem k Bílému Tesákovi, ten mu však uklouzl. Psovod se za ním vrhl a Bílý Tesák se propletl skupinou lidí. Krče se, obraceje a kličkuje, unikal po palubě a uhýbal každému pokusu o polapení.

Když však zavolal pán, Bílý Tesák k němu ihned poslušně přišel.

„Nepřijde k člověku, který ho po všechny ty měsíce krmil,“ hučel psovod pohoršeně. „A přijde k vám, třebaže jste ho nekrmil od prvních dnů, kdy jste se poznali. Ať se propadnu, ale já nevím, jak to poznal, že vy jste tu pán a velitel.“

Scott, který hladil Bílého Tesáka, náhle se k němu sehnul a ukázal na čerstvé škrábance na čenichu a na řeznou ránu mezi očima.

Matt se sehnul a přejel rukou Bílému Tesákovi po břiše. „Na okno jsme dočista zapomněli. Je vespod celý pořezaný a podrápaný. Pro pána, to je musel úplně vyrazit!“

Weedon Scott neposlouchal. Rychle přemýšlel. Siréna Aurory naposledy ohlašovala odjezd. Lidé chvátali po přístavním můstku na břeh. Matt si odvázal s krku šátek a chtěl na něj Bílého Tesáka uvázat. Scott chytil psovoda za ruku.

„Tak sbohem, chlapče! A o vlkovi, Matte, nemusíte psát. Víte, já jsem…“

„Cože!“ vyrazil psovod. „Snad nechcete…“

„Chci, kamaráde, chci. Tady máte svůj šátek. A psát o něm budu já vám.“

Matt se na můstku na půl cestě zastavil.

„Nevydrží v tom podnebí!“ volal zpátky. „Leda byste ho dal na léto ostříhat.“

Můstek stáhli na palubu a Aurora odrazila od břehu. Weedon Scott naposledy zamával na rozloučenou. Potom se obrátil a sklonil se nad Bílým Tesákem, který stál vedle něho.

„Tak, a teď bruč, hrome, teď si můžeš zabručet!“ říkal, když hladil poddajnou hlavu a třel sklopené uši.

Kapitola 2

NA JIHU

Z parníku vystupoval Bílý Tesák v San Franciscu. Byl zaražen. V hloubi duše, mimo rozumové úvahy a mimo vědomou činnost, spojoval se svým božstvem moc. Ještě nikdy se mu však nejevili bílí lidé tak úžasnými bohy jako teď, když klusal po kluzké dlažbě San Francisca. Chaty z trámů, jaké znal, vystřídaly tu nebetyčné budovy. Ulice byly plné úkladů – kočáry, káry, automobily, koně namáhající se s ohromnými povozy; uprostřed toho všeho troubily a zvonily nestvůrné vozy kabelové dráhy a tramvaje, výhružně ječící, tak jako to dělali rysové, které znával v severních lesích.

To všechno byly důkazy moci. V tom všem byli lidé a za tím vším byl člověk, ovládal a řídil to všechno a projevoval se, jako už odedávna, jako pán vší hmoty. Bylo to velkolepé, omračující. Bílého Tesáka posedla bázeň a strach. Tak jako pocítil ve svém dětství svou nepatrnost a nedokonalost, když přišel po prvé z divočiny do tábora Šedého Bobra, tak i nyní, třebaže už byl vzrostlý a byl pyšný na svou sílu, musel se cítit slabý a nepatrný. A byla tu taková spousta bohů! Dostával závrať z toho, jak se kolem něho hemžili. Rachot na ulici mu bušil do uší. Byl zděšen nesmírným přívalem a hemžením věcí. Cítil, jako dosud nikdy, svou závislost na laskavém bohu, šel mu těsně v patách a nepouštěl ho z dohledu, ať se dělo co se dělo.

Nakonec si stejně z velkoměsta neodnášel více než matnou vzpomínku, krátký zážitek podobný zlému snu, neskutečný a hrozný, který ho ještě dlouho potom jako zlá noční můra trápíval ve spánku. Pán ho dal do zavazadlového vozu a uvázal ho na řetěz do rohu mezi hromady kufrů a tlumoků. Vládl tu malý svalnatý bůh, přehazoval hlučně kufry a krabice, tahal je dveřmi dovnitř a stavěl je do hromad nebo je s boucháním opět vyhazoval ze dveří bohům, kteří na ně čekali.

A zde, v tomto zavazadlovém pekle, pán Bílého Tesáka opustil.

Bílý Tesák si alespoň myslil, že ho pán opustil, dokud vedle sebe neucítil pánovy plátěné tlumoky a nerozhodl se převzít nad nimi stráž.

„To je dost, že už jdete,“ zabručel bůh vagonu, když se za hodinu objevil Weedon Scott ve dveřích. „Ten váš pes nedovolí na vaše zavazadla ani sáhnout.“

Bílý Tesák se vynořil z vozu. Zarazil se. Přízračné město bylo to tam. Vagon mu připadal jako obyčejná místnost v domě, a když do něho vstupoval, bylo všude kolem město. Mezitím město zmizelo. Jeho řev mu už nedrásal uši. Ležela před ním usměvavá krajina, zářící sluncem a lenivým klidem. Neměl však mnoho času k údivu nad proměnou. Přijal ji stejně, jako přijímal všechny nevysvětlitelné činy a projevy bohů. Takový byl jejich svět.

Čekal na ně kočár. Muž a žena šli pánovi vstříc. Žena rozpřáhla paže a sevřela pána kolem krku – nějaký nepřátelský čin! Weedon Scott se rázem vytrhl z objetí a chytil Bílého Tesáka, z něhož se stal vrčící a zuřivý démon.

„To nic, maminko,“ říkal Scott, drže pevně Bílého Tesáka a uklidňuje ho. „Myslil, že mi chceš ublížit, a nemohl to vydržet. To nic. To nic není. Však on si brzo zvykne.“

„A zatím smím mít svého syna ráda, jen když není nablízku jeho pes,“ smála se paní, třebaže ještě byla bledá a nejistá leknutím.

Hleděla na Bílého Tesáka, který vrčel, ježil srst a zle se rozhlížel.

„Musí se tomu naučit a nebudeme to odkládat,“ řekl Scott. Tiše k Bílému Tesákovi hovořil, až se pes uklidnil, a potom pánův hlas zpřísněl:

„Lehni! No tak, lehni!“

To byla jedna z věcí, kterým ho pán naučil, a Bílý Tesák, třeba vzdorovitě a nerad, poslechl.

„Tak, maminko!“

Scott po ní rozepjal náruč, hleděl však stále na Bílého Tesáka.

„Lehni!“ napomínal ho. „Hezky si lehni!“

Bílý Tesák, tiše se ježící a přikrčený, jak se už zdvíhal, klesl opět zpátky a pozoroval, jak se nepřátelský čin opakuje. Pánovi to však neublížilo, stejně jako objetí cizího boha, které následovalo. Pak byly kufry naloženy do vozu, cizí bohové i pán nastoupili a Bílý Tesák běžel za nimi, hned ostražitě vzadu, hned se ježil okolo koní, jako by je varoval, že je na svém místě a bdí, aby se nic nestalo bohovi, kterého tak rychle vezou krajinou.

Po čtvrt hodině projel vůz kamennou branou, pod klenbou spletených větví ořechové aleje. Po obou stranách cesty se prostíral trávník, z něhož tu a tam rostly mohutné, rozložité duby. Na nedalekých lukách bronzově a zlatě zářilo seno a kontrastovalo se svěží zelení pěstěných trávníků; a vzadu za nimi byly nazlátlé pahorky a pastviny. Z konce palouku, z první měkké vlny pahorků nad údolím, shlížel do kraje dům s hlubokou verandou a s mnoha okny.

Bílému Tesákovi se nedostalo příležitosti, aby si to všechno prohlédl. Sotva zajel kočár do parku, napadl Bílého Tesáka ovčácký pes s jasnýma očima a s ostrým čenichem, spravedlivě rozhořčený a rozzlobený. Byl mezi ním a pánem, odřezával ho od něho. Bílý Tesák ani nezavrčel na výstrahu, naježil pouze srst a vyrazil k svému tichému a smrtícímu výpadu. Nedokončil ho však. Zarazil se překotně, vzepřel se napjatýma předníma nohama a setrvačností se až skoro posadil na zadek, jak se namáhal vyhnout se střetnutí se psem, jehož se právě chystal napadnout. Byla to samice a zákon jeho plemene mezi ně stavěl přehradu. Napadnout ji by pro něho znamenalo jednat proti svému pudu.

U ovčáka však tomu bylo jinak. Fena žádný takový pud neměla, naopak, jako ovčák měla z divočiny a zvlášť z vlků neobyčejně pronikavý pudový strach. Pro ni byl Bílý Tesák vlk, odvěký kořistník, který loupil z jejích stád již od dob, kdy nějaký její dávný předek po prvé střežil zhoufované ovce. A tak, když se Bílý Tesák vzdal útoku na ni a zarazil se, aby se s ní nestřetl, skočila ona na něho. Bezděky zavrčel, když ucítil, jak se mu její zuby zarývají do plece, jinak se však nepokusil ublížit jí. Ztrnule couval a snažil se obejít ji. Uhýbal sem a tam, kličkoval a otáčel se, ale marně. Zůstávala, kde byla, a stále mu překážela v cestě.

„Ke mně, Collie!“ křikl cizí muž v kočáře. Weedon Scott se smál.

„Jen je nech, tatínku, to je dobrá škola. Bílý Tesák se toho bude muset hodně učit a je dobře, že začíná hned z kraje. Však on se už přizpůsobí.“

Vůz jel dál a Collie stále ještě stála Bílému Tesákovi v cestě. Pokusil se obelstít ji tím, že uhnul z cesty a zamířil obloukem přes trávník; běžela však ve vnitřním menším kruhu a dvěma řadami bělostných tesáků mu stále bránila v cestě. Vrátil se zpět, přeběhl přes cestu na druhý trávník, a stále byla před ním.

Pána odvážel kočár. Bílý Tesák ho zahlédl, jak mizí mezi stromy. Situace byla zoufalá. Znovu se pokusil uniknout obloukem. Sledovala ho lehkým během. A pak se na ni náhle obrátil. Byl to starý jeho bojový úskok. Narazil na ni plnou silou, bokem na bok. Nejenže upadla, běžela předtím tak rychle, že se až překulila na záda, na bok, a divoce se snažila zastavit, zarývajíc drápy do písku a ječíc uraženou ješitností a zlostí.

Bílý Tesák nečekal. Cesta byla volná a to bylo všechno, co chtěl. Pustila se za ním, nepřestávajíc kňučet. Teď byla cesta přímá a v běhu by se musila Collie od Bílého Tesáka ještě lecčemus přiučit. Utíkala zuřivě, hystericky a s krajním vypětím, štěkajíc při každém skoku na znamení svého úsilí; a zatím ji Bílý Tesák hladce unikal, tiše jako stín klouzal po zemi.

Když zahnul kolem domu k podjezdu, dohonil kočár. Zastavili zde a pán právě vystupoval. V tomto okamžiku, ještě v plném běhu, uvědomil si náhle Bílý Tesák, že se ho někdo chystá napadnout se strany. Byl to nějaký křepelák, řítil se na něj. Bílý Tesák se pokusil otočit se k němu čelem. Běžel však příliš rychle a křepelák už byl příliš blízko. Narazil na něho s boku. Bílý Tesák setrvačností a neočekávaným útokem ztratil půdu pod nohama a úplně se převalil. Vstal, obraz zloby, uši sklopeny nazad, pysky ohrnuty a nos svraštělý; zuby zacvakaly, jak o vlas minul tesáky křepelákovo měkké hrdlo.

Pán sem běžel, ale byl ještě příliš daleko; život zachránila křepelákovi ovčácká fena. Dříve než se mohl Bílý Tesák vymrštit a zasadit smrtelnou ránu, právě když už se odrazil ke skoku, při řítila se Collie. Byla přelstěna a předběhnuta, nemluvě o tom, jak nezdvořile byla vyválena v písku, a teď se přihnala jako tornado – jako bouře uražené ješitnosti, spravedlivého hněvu a.pudové nenávisti k tomuto lupiči z divočiny. Narazila na Bílého Tesáka s boku v pravém úhlu, právě když se odrazil ke skoku, a opět se octl na zemi a překulil se na záda.

V tom okamžiku přiběhl pán, a zatím co držel Bílého Tesáka rukou, odvolával otec oba psy.

„No to jste pěkně přivítali chudáka samotářského vlka ze severu,“ říkal pán, zatím co se Bílý Tesák pod jeho hladící rukou zvolna uklidňoval. „V celém svém životě, pokud je známo, byl jen jednou na zemi, a tady se mu to stalo dvakrát za půl minuty.“

Kočár odjel a z domu vyšli další cizí bohové. Někteří z nich stáli v uctivé vzdálenosti, ale dvě ženy se dopustily opět onoho nepřátelského činu a chytily pána kolem krku. Bílý Tesák však už to začínal snášet. Zdálo se, že z toho nepochází nic zlého, a zvuky, které přitom bohové vydávali, rozhodně nevypadaly nebezpečně. Tito bohové se také pokusili sblížit se s Bílým Tesákem, ale odradil je zavrčením stejně jako jeho pán slovy. Přitiskl se v té chvíli k noze pánovi, který ho uklidňoval a popleskával po hlavě.

Křepelák na rozkaz „Lehni, Dicku!“ vyběhl po schodech a ulehl po straně na verandě; stále ještě vrčel a vzdorovitě pozoroval vetřelce. Collii pro jistotu jedna z bohyň držela rukama kolem krku, hladila ji a mazlila se s ní. Collie však byla zmatená a celá ustaraná, neklidně kňučela, pobouřena tím, že je trpěna přítomnost toho vlka, a přesvědčena, že se bohové dopouštějí chyby.

Všichni bohové se vydali vzhůru po schodech do domu; Bílý Tesák šel pánovi v patách. Dick na verandě zavrčel a Bílý Tesák na schodech se naježil a také odpověděl zavrčením.

„Vezměte Collii dovnitř a nechte ty dva, ať se poperou,“ navrhoval otec. „Pak se spřátelí.“

„To by potom Bílý Tesák, aby dal najevo přátelství, jedině musil hodně truchlit na pohřbu,“ smál se pán.

Scott starší se nedůvěřivě podíval nejdříve na Bílého Tesáka, pak na Dicka a konečně na svého syna.

„Copak si myslíš…?“

Weedon kývl. „To si myslím. Za minutu, nejdéle za dvě bys měl po Dickovi.“

Obrátil se k Bílému Tesákovi: „Tak pojď, ty vlku. Tebe abych vzal dovnitř.“

Bílý Tesák šel napjatě po schodech a verandou, oháňku držel ztuhle vzhůru a nespouštěl oči z Dicka, aby se vyhnu každému útoku s boku, a zároveň se připravoval na všemožné hrozivé projevy neznáma, jež se asi na něho sesypou uvnitř v domě. Ale nic, čeho by se musel bát, se na něho nesesypalo, a když se dostal dovnitř, všechno pečlivě prozkoumal. Všechno proslídil, nic však neshledal. Ulehl pak se spokojeným zabručením pánovi u nohou, bedlivě pozoruje všechno kolem sebe, stále připraven vyskočit na všechny čtyři a bojovat o život s hrůzami, které, jak cítil, musely pod střechou tohoto obydlí, této pasti, přece jen někde číhat.

Kapitola 3

BOHOVA ŘÍŠE

Bílý Tesák nebyl přizpůsobivý jen svou povahou; hodně cestoval a poznal, jaký význam a jakou cenu přizpůsobivost má. Tady, v Sierra Vista, tak se jmenoval dům soudce Scotta, byl Bílý Tesák brzy doma. Neměl už vážnějších neshod se psy. Věděli o životě bohů na jihu více než on a stačilo jim, že směl doprovázet bohy do domu. Třebaže byl vlk a třebaže nic takového nepamatovali a nic takového nikdy nepozorovali, bohové jeho přítomnost schválili a oni, psi těchto bohů, nemohli než toto rozhodnutí uznat.

Dick si musel nejprve odbýt několik škrobených obřadností, po nichž přijal Bílého Tesáka jako přírůstek k pánovu majetku. Kdyby bývalo po Dickově, byli by se stali dobrými přáteli; ale Bílý Tesák o přátelství nestál. Žádal na ostatních psech jen to, aby ho nechali na pokoji. Celý život se svého rodu stranil a stále ještě si přál zůstat nad něj povznesen. Dickovy sbližovací pokusy ho otravovaly, zaháněl ho vrčením. Na severu se naučil, že pánovy psy musí nechat na pokoji, a nezapomněl na to ani teď. Trval však na svém soukromí a na své osamělosti a Dicka tak důkladně přezíral, že se toto dobromyslné zvíře nakonec vzdalo všech pokusů a zajímalo se o něho asi tak málo jako o kůl u stáje.

Ne tak Collie. Přijala ho, poněvadž to byla vůle bohů, ale proto ho ještě nenechala na pokoji. Do její bytosti byly vetkány vzpomínky na nesčíslné zločiny, jichž se jeho plemeno dopustilo proti jejím předkům. Ani za celé generace se nedalo zapomenout na stáda zadávených ovcí. To všechno ji jako ostruhy popouzelo k odplatě. Nemohla se do něho pustit před očima bohů, kteří mu dovolili pobývat tu, ale to jí nebránilo, aby mu neztrpčovala život všelijakými malichernými schválnostmi. Byla mezi nimi odvěká krevní msta a Collie se činila, aby tato msta nebyla zapomenuta.

A tak využila výhody samice, vzala si Bílého Tesáka na mušku a začala ho týrat. Pud mu nedovolil, aby ji napadl, její umíněnost mu zase nedovolila, aby jí prostě nedbal. Když se na něho vrhala, nastavoval jejím zubům huňaté plece a na napjatých nohách se vší důstojností ustupoval. Když ho příliš tísnila, byl nucen obcházet ji obloukem a nastavovat jí plece, odvracet hlavu a nasazovat shovívavý a unuděný výraz. Někdy však, zvlášť po kousnutí do zadku, se jeho ústup zrychlil a příliš důstojně nevypadal. Ale zpravidla se mu dařilo zachovat si vážnost téměř slavnostní. Nebral Collii prostě na vědomí, pokud to bylo možné, a záměrně se jí vyhýbal. Když viděl nebo slyšel, že přichází, vstal a odešel.

Ještě mnoha jiným věcem se musel Bílý Tesák učit. Život na severu byl proti složitým poměrům v Sierra Vista jednoduchost sama. Především se musel seznámit s pánovou rodinou. Svým způsobem na to byl připraven. Tak jako patřili Mit-sah a Klú-kúč k Šedému Bobrovi a dělili se s ním o potravu, o oheň a o pokrývky, tak také patřili nyní k pánovi všichni obyvatelé Sierra Vista.

Byl tu však rozdíl, mnoho rozdílů. V Sierra Vista byl život daleko složitější než ve stanu Šedého Bobra. Bylo třeba vycházet s mnoha lidmi. Především to byl soudce Scott a jeho paní. Pak pánovy sestry, Ela a Marie. Potom Alena, pánova manželka, a jeho děti Weedon a Maud, caparti šestiletý a čtyřletý. Nikdo mu nijak nemohl vysvětlit, co je to všechno za lidi: o příbuzenských vztazích nevěděl pranic a nikdy je nemohl pochopit. Záhy však usoudil, že všichni patří k pánovi. Pozoroval pak, kdykoliv se k tomu naskytla příležitost, jak s kým pán jedná, zkoumal, jak s kým hovoří, a podle tónu hlasu poznával stupeň důvěrnosti a obliby v poměru k pánovi. A to bylo také měřítko, podle něhož Bílý Tesák jednal. Čeho si vážil pán, toho si vážil i on; co bylo drahé pánovi, to miloval a bedlivě střežil i on.

Tak tomu bylo i s dětmi. Celý život měl děti nerad. Bál se jejich rukou a nenáviděl je. Lekce v týrání a krutosti, které od nich dostal ve dnech života v indiánských táborech, nebyly právě něžné. Když se k němu Weedon a Maud po prvé přiblížili, zavrčel varovně a díval se zle. Třepnutí a ostré slovo pánovo ho přinutily, aby od nich snesl pohlazení, třebaže pod jejich drobnýma ručkama vrčel a vrčel a v jeho hlasu nebylo ani stopy po spokojeném broukání. Později poznal, že si jeho pán chlapce a děvčete nesmírně cení. Od té chvíle se od nich dával pohladit i bez třepnutí a bez ostrých slov.

Neprojevoval však hned nějakou obzvláštní náklonnost. Podroboval se dětem svého pána sice mrzutě, ale upřímně a po dobrém a trpělivě snášel jejich hry, jako by to byla nějaká bolestivá operace. Když už to nemohl vydržet, vstával, a nedávaje se zadržet, utíkal jim. Po čase dokonce začal mít děti rád. Stále však ještě bez okázalostí. Nechodil za nimi. Ale když je spatřil, neutíkal před nimi, čekal, až k němu přijdou. A ještě později se v jeho očích objevovalo radostné světlo, když viděl, že přicházejí, a bylo vidět, že za nimi lítostivě hledí, když ho opouštěly pro nějakou jinou zábavu.

To všechno záleželo na vývoji a potřebovalo svůj čas. Hned po dětech přišel soudce Scott. Mělo to asi dvě příčiny. Především byl pánovi zřejmě drahý, za druhé pak nebyl dotěrný. Bílý Tesák mu rád ležel u nohou na široké verandě, když soudce četl noviny a čas od času se obrátil na Bílého Tesáka slovem nebo pohledem, což byl nenásilný projev toho, že ví o jeho přítomnosti. To však platilo, jenom když pán nebyl nablízku. Jakmile přišel pán, přestali všichni ostatní – alespoň pro Bílého Tesáka – existovat.

Bílý Tesák dovolil všem členům rodiny, aby ho hladili a mazlili se s ním; nikdy však se jim nedostalo toho, čeho se dostávalo jeho pánovi. Žádné jejich pohlazení mu nevzbudilo v hrdle láskyplné broukání, a ať dělali co chtěli, nikdy ho nepřinutili, aby se k nim přitulil. Tento výraz odevzdanosti a oddanosti, naprosté důvěry, vyhradil pouze svému pánovi. Ve skutečnosti nikdy neviděl členy rodiny v jiném světle než jako pánovo vlastnictví.

Bílý Tesák se také brzy naučil rozlišovat mezi rodinou a mezi služebnictvem. Služebnictvo se ho bálo, zatím co se Bílý Tesák pouze zdržoval útoku. To proto, že je také považoval za pánovo vlastnictví. Mezi nimi a Bílým Tesákem nebylo nic víc než neutralita. Vařili pro pána a myli pro něho nádobí a dělali všechno ostatní tak, jak to dělával nahoře v Klondiku Matt. Patřili zkrátka k pánově domácnosti.

Venku se toho musel učit Bílý Tesák ještě více. Pánova říše byla rozsáhlá a mnohotvárná, ale přece jen měla meze a hranice. Pozemky končily u okresní silnice. Za nimi byla země společná všem ostatním bohům – silnice a ulice. Za cizími ploty pak byla zase království jiných bohů. Tisíce zákonů snad řídilo tento život a předpisovalo, jak se chovat; Bílý Tesák však nerozuměl řeči bohů a neměl jinou cestu, jak se zákonům naučit, než zkušenost. Dbal svých přirozených pohnutek, dokud se nestřetl s nějakým zákonem. Když se to stalo několikrát, naučil se zákon znát a napříště ho zachovával.

Nejmocnější v jeho výchově však bylo třepnutí pánovy ruky a jeho káravý hlas. Protože svého pána tolik miloval, bolelo třepnutí od něho daleko více než nejhorší výprasky, jež mu kdy uštědřili Šedý Bobr nebo Hezoun Smith. Ti ublížili jenom na těle a uvnitř zuřil nádherný a nepokořený duch. Pánovo lehké třepnutí bylo vždy tak lehké, že ho ani nebolelo. Zasahovalo však hlouběji. Vyjadřovalo pánův nesouhlas a ten Bílého Tesáka skličoval.

Pán ovšem užíval takového třepnutí velmi zřídka. Zvuk jeho hlasu dostačoval. Podle něho poznával Bílý Tesák, zda jednal správně nebo nesprávně. Podle něho uhlazoval své chování a podle něho také jednal. Byl to kompas, podle něhož prozkoumával zvyky nové země a nového života.

Na severu byl jediným zdomácnělým zvířetem pes. Všechna ostatní zvířata žila divoce, a pokud nebyla příliš velká a silná, byla pro všechny psy zcela zákonnou kořistí. Po celý život lovíval Bílý Tesák zvěřinu pro potravu. Nepřišlo mu ani, že by to na jihu mohlo být jiné. Život v santaclarském údolí ho však o tom záhy poučil. Zatoulal se časně zrána a za rohem domu náhle narazil na kuře, které uteklo z ohrady pro drůbež. Prvním popudem přirozeně bylo sežrat je. Stačily dva skoky, tesáky se zableskly, ozvalo se poděšené vypísknutí a už toulavého ptáka zhltl. Bylo to chovné kuře, tučné a křehké; Bílý Tesák se olizoval a usoudil, že to není špatná strava.

Téhož dne přišel nedaleko stájí na jiné zaběhlé kuře. Jeden z čeledínů běžel kuře zachránit. Nevěděl, co je Bílý Tesák zač, a vzal si jako zbraň jenom lehký kočárový bičík. Po prvním šlehnutí biče pustil Bílý Tesák kuře a dal se do čeledína. Klacek by ho snad byl zarazil, bič však na to nestačil. Mlčky a bez hlesu snesl druhou ránu, vrhl se vpřed, a když mužovi skočil po hrdle, stačil čeledín jen vykřiknout „Proboha!“ a potácel se zpátky. Upustil bič a zakryl si hrdlo rukama. Vzápětí měl předloktí rozerváno až na kost.

Chlapík se hrozně polekal. Nevyděsila ho ani tak zuřivost Bílého Tesáka, jako jeho mlčenlivost. Stále ještě si chránil hrdlo a obličej rozervanou a krvácející rukou a pokusil se ustoupit ke stodole. A zle by se mu bylo vedlo, kdyby se byla na scéně neobjevila Collie. Tak jako zachránila život Dickovi, tak ho nyní zachránila i čeledínovi. Vrhla se na Bílého Tesáka šílená vztekem. Měla pravdu. Věděla to lépe než chybující bohové. Všechna její podezření byla ospravedlněna. Chytla odvěkého lupiče při známém zločinu.

Čeledín utekl do stájí a Bílý Tesák couval před zlými zuby Collie, nastavoval jim plece a kroužil kolem ní. Collie se však nevzdávala, jak to obvykle dělávala, když už její kárání trvalo dost dlouho. Naopak, její vzrušení a hněv rostly a nakonec nezbylo Bílému Tesákovi než dát sbohem důstojnosti a prostě před ní utéci do polí.

„Však on se naučí nechávat kuřata na pokoji,“ říkal pán. „Ale nemohu ho to odnaučit, dokud ho nechytnu při činu.“

Čin se dostavil o dva dny později, a to v daleko hojnější míře, než pán očekával. Bílý Tesák si dobře prohlédl drůbežárnu a poznal, jak kuřata žijí. Večer, když už zasedla na hřadu, vyšplhal se na hromadu čerstvě přivezeného dříví, odtamtud se dostal na střechu kurníku, přelezl hřeben a seskočil do ohrady. Za chvilku už byl uvnitř a jatky započaly.

Když pán ráno vyšel na verandu, leželo před jeho očima padesát leghornských slípek, jak je tu čeledín položil do řady. Hvízdl nejprve překvapením, pak obdivem. Před jeho očima stál i Bílý Tesák, nebylo však na něm vidět ani stopu hanby nebo viny. Opravdu, nesl se, jako by byl vykonal chvályhodný a záslužný čin. O svém hříchu neměl ani ponětí. Pánovy rty se před nepříjemným úkolem tence sevřely. Potom bezděčného vinníka drsným hlasem pokáral a v jeho hlase byl ryzí, božský hněv. Přidržel také Bílému Tesákovi nos k pobitým slepicím a pořádně mu naplácal.

Bílý Tesák se už nikdy nepustil do obyvatel kurníku. Bylo to proti zákonu, to už věděl. Pak s ním šel pán do drůbežárny. První impuls Bílého Tesáka, když se mu kolem a přímo pod nosem zatřepetala živá zvěř, byl skočit po ní. Uposlechl tohoto impulsu, zarazil ho však pánův hlas. Chodili tak půl hodiny po drůbežárně. Znovu a znovu dostával Bílý Tesák chuť skočit a po každé, když se jí již poddával, zarazil ho pánův hlas. Tak se naučil zákonu, a než z toho slepičího panství odešel, naučil se prostě drůbež nevnímat.

„Lovce kuřat nevyléčíš.“ Soudce Scott pokyvoval u oběda zasmušile hlavou, když mu syn vyprávěl, jakou lekci dal Bílému Tesákovi. „Jakmile si jednou zvykl, jakmile ochutnal krve… znovu kývl smutně hlavou.

Weedon Scott však s otcem nesouhlasil.

„Tak já ti řeknu, co udělám,“ řekl nakonec vyzývavě. „Zavřu Bílého Tesáka na celé odpoledne ke kuřatům.“

„Ale co kuřata!“ namítal soudce.

„A ještě něco,“ pokračoval syn, „za každé kuře, které zakousne, zaplatím ti dolar ve zlatě.“

„Ale to bys měl také něco vsadit, tatínku,“ vložila se do řeči Ela. Sestra jí přizvukovala a kolem celého stolu se ozýval souhlas. I soudce Scott kývl na souhlas.

„Dobře tedy.“ Weedon Scott na okamžik zaváhal. „A jestliže se večer ukáže, že Bílý Tesák neublížil ani kuřeti, za každých deset minut, které strávil v ohradě, budeš mu muset vážně a slavnostně, jako kdybys vynášel rozsudek, říci: „Bílý Tesáku, jsi mnohem lepší, než jsem myslil.“

Z vhodných úkrytů pozorovala rodina představení. Bylo však nudné. Když pán Bílého Tesáka zamkl do ohrady a nechal ho tam, Bílý Tesák si lehl a usnul. Jednou za celé odpoledne vstal a šel se napít z korýtka. Kolem kuřat šel chladně a nevšímavě. Pro něho prostě neexistovala. Ve čtyři hodiny se rozběhl, vyskočil na střechu kurníku, vylezl, ven a vážně se loudal domů. Zákon už se naučil znát. A na verandě před rozesmátou rodinou říkal soudce Scott Bílému Tesákovi tváří v tvář šestnáctkrát za sebou: „Bílý Tesáku, jsi mnohem lepší, než jsem si myslil.“

Bílého Tesáka však mátlo, že zákonů bylo příliš mnoho, a často ho to uvádělo v nemilost. Musel se naučit, že se nesmí dotknout ani kuřat, která patří jiným Bohům. Platilo to i o kočkách, o králících a o krocanech; všechny je musel nechat na pokoji. Nakonec, když se alespoň zčásti naučil znát tento zákon, měl dojem, že musí nechat na pokoji všechny živé tvory. Nahoře na pastvinách mu mohla vylétnout takřka pod nosem křepelka a odlétala bez úhony. Celý napjatý, a třesa se dychtivostí a touhou, ovládl svůj pud a tiše stál. Byl poslušen vůle bohů.

A pak jednoho dne, bylo to opět na pastvinách, viděl, jak Dick vyplašil divokého králíka a pustil se za ním. I pán se na to díval a nezasáhl. Naopak, pobízel ještě Bílého Tesáka, aby se připojil ke štvanici. A tak poznal, že divocí králíci nejsou chráněni žádným tabu. Nakonec poznal zákon celý. Mezi ním a domácími zvířaty nesmí být nepřátelství. Musí mezi nimi vládnout, když ne přátelství, tedy alespoň neutralita. Ale ostatní zvířata – veverky, křepelky a zajíci – byli divocí tvorové, kteří se člověku nikdy nepodrobili. Byla to zákonná kořist každého psa. Bohové chránili jenom domácí zvířata a mezi těmi nebyly dovoleny žádné krvavé spory. Bůh měl v ruce moc nad životem a smrtí svých poddaných a bohové byli na svou moc žárliví.

Proti jednoduchému životu na severu byl život v údolí Santa Clara velmi složitý. Hlavní věc, kterou vyžadovala civilisace a její komplikovaný svět, bylo sebeovládání, zdrženlivost, nutnost brát každý skutek na váhu jemnou jako babí léto a zároveň pevnou jako ocel. Život měl tisíc podob a Bílý Tesák shledal, že je musí všechny poznat – na příklad když jeli do města, do San José, a on běžel za kočárem nebo se potloukal po ulicích, zatím co kočár někde čekal. Hluboký, široký a bohatý život plynul kolem něho, neustále dorážeje na jeho smysly a vyžaduje od něho, aby se neustále a do nekonečna přizpůsoboval a aby na vše reagoval. Život ho nutil téměř nepřetržitě k tomu, aby potlačoval své přirozené pudy.

U řezníků takřka na dosah viselo maso. Nesměl se ho dotknout.

Kočky v domech, kam pán chodil na návštěvu, musel nechat na pokoji. A všude na něho vrčeli psi, s nimiž se nesměl servat. A ty spousty lidí na přeplněných chodnících, jejichž pozornost na sebe připoutával. Zastavovali se a hleděli na něho, ukazovali si na něho, prohlíželi si ho, oslovovali ho, a co bylo nejhorší – hladili ho. A obávané doteky všech těchto cizích rukou musil Bílý Tesák snášet. I takové trpělivosti se však naučil. Překonal dokonce svou plachost i hrdost. Povzneseně přijímal pozornosti mnoha cizích bohů. K jejich shovívavostem se choval shovívavě. Měl však v sobě něco, pro co si k němu nikdo nedovoloval přílišnou důvěrnost. Pohladili ho po hlavě a šli dál, spokojeni a nadšeni svou odvahou.

Ale všechno nebylo pro Bílého Tesáka tak snadné. V předměstí San José, kudy běhával za kočárem, zvyklo si pár kluků házet po něm kamením. Věděl však, že je nesmí prohnat a povalit na zem. Tu byl nucen přímo potlačit pud sebezáchovy a udělal to, protože krotl a civilisoval se.

Přesto však nebyl Bílý Tesák s takovým stavem věcí zcela spokojen. Byly mu sice cizí abstraktní pojmy spravedlnosti a poctivé hry, ale jako všechno živé měl v sobě jistý smysl pro spravedlnost a tento smysl se v něm bouřil proti tomu, že mu není dovoleno bránit se, když po něm házejí kamením. Zapomínal, že podle úmluvy, která platila mezi ním a bohy, zavázali se bohové starat se o něj a bránit ho. Jednoho dne však pán skočil s bičem v ruce s kočáru a klukům napráskal. Od té doby kamením neházeli a Bílý Tesák tomu porozuměl a byl spokojen.

Ještě jednu podobnou zkušenost udělal. Na cestě do města byla na křižovatce hospoda a kolem ní se potulovali tři psi, kteří si zvykli sesypat se na něho, když běžel kolem. Jelikož pán znal jeho vražedný způsob boje, nepřestával Bílému Tesákovi zdůrazňovat, že se nesmí rvát. Výsledek toho byl, že si to Bílý Tesák dobře vštípil do paměti a že prožíval perné chvíle, kdykoliv hospodu na křižovatce míjeli. Po prvním útoku po každé odehnal nejdříve všechny tři psi pouhým zavrčením; pronásledovali ho však dál, štěkali a vztekali se a doráželi na něho. Trvalo to nějaký čas. Pak začali chlapi z hospody dokonce psy štvát, podněcovat, aby se do Bílého Tesáka pustili. Jednoho dne je na něho docela otevřeně poštvali. Pán zastavil kočár. „Jdi na ně!“ řekl Bílému Tesákovi.

Bílý Tesák však nevěřil svému sluchu. Zadíval se na pána, potom na psy. A znovu se dychtivě a tázavě podíval na pána.

Pán přikývl. „Jen běž, kamaráde! Vem si je!“

Bílý Tesák už neváhal. Obrátil se a bez hlesu skočil mezi své nepřátele. Všichni tři se mu postavili. Těla se propletla, zacvakaly tesáky, ozvalo se zavrčení a chňapnutí. Prach na silnici se zvířil a zakryl rvačku. Po několika minutách dva ze psů sebou trhali v prachu a třetí prchal, co mu síly stačily. Přeskočil příkop, proletěl roubeným plotem a prchal přes pole. Bílý Tesák ho sledoval lehkým, klouzavým vlčím během a vlčí rychlostí, hbitě a bez hlesu, až ho uprostřed pole srazil a usmrtil.

Touto trojitou smrtí skončily jeho hlavní nesnáze se psy. Pověst o ní šla údolím a lidé si už dali dobrý pozor, aby jejich psi „rváče“ neobtěžovali.

Kapitola 4

VOLÁNÍ RODU

Měsíce přicházely a míjely. Tady na jihu byla spousta jídla a žádná práce a Bílý Tesák, spokojen a šťasten, tučněl. Nebyl jenom na jihu země, byl také na jižní straně života. Laskavý člověk mu zářil jako slunce a Bílý Tesák rozkvétal jako květina v dobré půdě.

A přece se stále nějak odlišoval od psů. Znal sice i zákony lépe než oni, kteří nepoznali žádný jiný způsob života, a přesněji je zachovával; dosud však neztratil podobu dřímající šelmy, jako by se v něm stále ještě tajila divočina a jako by vlk v něm jenom spal.

Nikdy se s ostatními psy nepřátelil. Žil dosud osaměle, pokud šlo o jeho vlastní plemeno, a chtěl tak žít i nadále. V dětství, když ho pronásledoval Lip-lip a smečka štěňat, i ve dnech, kdy zápasil pro Hezouna Smithe, vyvinula se u něho nechuť k psům. Přirozený chod jeho života byl zvrácen, odvrátil se tedy od svého rodu a přimkl se k člověku.

Kromě toho se na něho všichni psi na jihu dívali s podezřením.

Vzbuzoval v nich pudový strach z divočiny a vždy ho vítali vyceněnými zuby, vrčením a bojechtivou nenávistí. On se naopak poučil, že je zbytečné dávat se do nich zuby. Ohrnuté pysky a obnažené tesáky byly vždy stejně účinné, zřídka se stávalo, že by se dotírající a štěkající pes nebyl před nimi posadil na zadek.

Jednu svízel však Bílý Tesák měl Collii. Nedala mu ani chvíli pokoje. Nectila zákon tak jako on. Vzpírala se všem pánovým pokusům spřátelit ji s Bílým Tesákem. Neustále mu znělo v uších její ostré, podrážděné vrčení. Nikdy mu neodpustila historii se zabitými kuřaty a tvrdošíjně lpěla na víře v jeho nedobré úmysly. Shledávala ho vinným ještě dříve, než něco provedl, a podle toho se k němu také chovala. Držela se ho jako zimnice, chodila za ním jako četník kolem stájí i po polích, a když se jen trochu zvědavě podíval na holuba nebo na kuře, propukla v pohoršený a hněvivý štěkot. S oblibou ji ignoroval tak, že si lehl a hlavu položil na pracky – předstíraje, že spí. To ji vždy oklamalo a umlčelo.

Vyjma to, jak vycházel s Collií, dařilo se Bílému Tesákovi všechno dobře. Naučil se ovládat se a zvážit všechno, naučil se znát zákon. Získal klid, chladnou rozvahu a stoickou snášenlivost. Nežil už v nepřátelském prostředí. Nebezpečí, bolest a smrt už nečíhaly na všech stranách. Časem mizelo i neznámo, to, co znamenalo strach a neustále hrozící pohromu. Život byl příjemný a lehký. Plynul hladce a u cesty nečíhal ani strach, ani nepřátelé.

Aniž si to uvědomil, postrádal sníh. „Nezvykle dlouhé léto,“ byl by si pomyslil, kdyby byl o tom uměl přemýšlet; ale takto jen nezřetelně, podvědomě postrádal sníh. Stejně pociťoval, zvlášť v horkém létě, když trpěl sluncem, lehký stesk po severu. Mělo to však na něho jen jediný vliv, zneklidněl a znepokojněl, aniž věděl proč.

Bílý Tesák nikdy nebyl příliš okázalý. Neuměl vyjádřit svou lásku jinak než lísáním hlavou a tím, že se v jeho vrčení ozval mazlivý tón, jako by předl. Bylo mu však dopřáno objevit ještě třetí způsob. Vždycky byl citlivý na smích bohů. Smích ho přiváděl k zuřivosti, vydražďoval ho ke vzteku. Neuměl se však zlobit na svého pána, a když se tomuto bohovi zlíbilo dobromyslně a v žertu se mu vysmívat, dostal se do rozpaků. Cítil ještě osten starého hněvu, který se v něm zvedal, osten se však lámal o jeho lásku. Nemohl se hněvat; nějak se však chovat musel. Zprvu se tvářil důstojně a pán se smál tím více. Pak se pokoušel být ještě důstojnější a pán se jen tím víc smál. Nakonec ho pánův smích přivedl z rovnováhy a bylo po důstojnosti. Rozevřel zlehka čelisti, ohrnul poněkud pysky a do očí mu vstoupil škádlivý výraz, v němž byla spíše láska než humor. Naučil se usmívat.

Podobně se naučil dovádět s pánem, strpěl, aby byl poražen na zem a převalován sem a tam, dal si líbit nesčíslné drsné žerty. Na oplátku předstíral hněv, ježil se a divoce.vrčel a zdánlivě s vražedným úmyslem chňapal tesáky. Nikdy se však nespletl. Chňapnutí šlo vždy do vzduchu. Na konci takové pračky, kdy se rychle a divoce vystřídaly rány a sevření, chňapání a vrčení, přestávali náhle, postavili se několik metrů od sebe a zahleděli se jeden na druhého. A pak tak náhle, jako vychází slunce nad rozbouřeným mořem, dali se do smíchu. Vždy to skončilo tím, že pán objal Bílého Tesáka kolem krku, zatím co pes předl a bručel svou píseň lásky.

Nikdo jiný však s Bílým Tesákem nedováděl. Bílý Tesák to nepřipustil. Trval na své důstojnosti, a když se jiní pokoušeli hrát si s ním, bylo jeho varovné vrčení a naježená hříva všechno, jenom ne hra. Že to dovolil svému pánovi, to nebylo důvodem, aby se z něho stal obyčejný pes, který má rád hned toho, hned onoho, který slouží každému ke hře a k zábavě. Měl srdce jen pro jednoho a odmítal se dělit o sebe a o svou lásku.

Pán si často vyjížděl na koni a jedním z hlavních životních úkolů Bílého Tesáka bylo doprovázet ho. Na severu dokazoval svou oddanost prací v postroji; na jihu však nebylo saní a psi zde nenosili zavazadla na zádech. Dokazoval tedy svou oddanost novým způsobem, běhal podle pánova koně. Nevyčerpala ho ani nejdelší vyjížďka. Měl vlčí krok, hladký, nenásilný a neúnavný, a po padesátimílovém běhu pobíhal vesele před koněm.

Na vyjížďkách naučil se Bílý Tesák ještě jednomu způsobu, jak svou lásku vyjádřit. Pozoruhodný byl tím, že ho Bílý Tesák užil jen dvakrát v životě. Po prvé se tak stalo, když se pán pokoušel naučit svého ohnivého plnokrevníka způsobu, jak se přiblížit k vratům, aby je jezdec mohl otevřít a zavřít, aniž slezl s koně. Znovu a znovu, mnohokrát za sebou zajížděl s koněm až k vratům a pokoušel se zavřít je, a po každé se kůň polekal, couvl a odskočil. Byl každým okamžikem nervosnější a vzrušenější. Když se vzepjal, zasadil mu pán ostruhy a donutil jej spustit se předníma nohama opět na zem; na to počal kůň vyhazovat zadníma nohama. Bílý Tesák pozoroval scénu s rostoucím nepokojem, až už se nemohl udržet, skočil před koně a divoce a výhružně zaštěkl.

Třebaže se pak mnohokrát pokoušel zaštěkat tak, jako štěkají psi, a třebaže ho pán k tomu vybízel, podařilo se mu to již jen jednou v životě a nebylo to v pánově přítomnosti. Začalo to za trysku po pastvinách, když náhle vyskočil koni pod nohama zajíc; divoké vzepjetí koně, klopýtnutí, pád – a pán si zlomil nohu. Bílý Tesák se zuřivě vrhl provinilému koni po hrdle. Zarazil ho však pánův hlas.

„Domů! Domů jdi!“ přikazoval mu pán, když zjistil své zranění.

Bílému Tesákovi se nechtělo opustit ho. Pán chtěl napsat vzkaz, marně však hledal po kapsách tužku a papír. Znovu poručil Bílému Tesákovi, aby běžel domů.

Pes na něho úzkostlivě pohleděl, vyrazil, pak se však vrátil a tiše kňučel. Pán k němu něžně, ale vážně hovořil, pes nastražil uši a napjatě poslouchal.

„To nic, kamaráde, jen utíkej klidně domů,“ domlouval mu. „Běž domů a řekni jim, co se mi stalo. Domů musíš, vlčku. Běž domů!“

Bílý Tesák věděl, co znamená „domů“, a třebaže nerozuměl ostatnímu, co mu pán povídal, poznal, že chce, aby běžel domů. Obrátil se a jen nerad klusal odtud. Pak se nerozhodně zastavil a přes rameno se ohlédl.

„Běž domů!“ ozval se ostrý rozkaz, kterého tentokrát uposlechl. Rodina seděla na verandě a užívala odpoledního stínu, když přiběhl Bílý Tesák. Vrazil mezi ně, udýchaný a celý zaprášený.

„Weedon už je tu,“ řekla Weedonova matka.

Děti přivítaly Bílého Tesáka radostným křikem a běžely mu naproti. Vyhnul se jim a vyběhl na verandu, zatlačily ho však mezi houpací židli a zábradlí. Zavrčel a pokusil se protlačit okolo nich. Jejich matka se po nich úzkostlivě dívala.

„Přiznávám se, že jsem nervosní, když ho vidím kolem dětí,“ řekla. „Obávám se, aby jim jednoho dne něco neudělal.“

Bílý Tesák divoce zavrčel a vyskočil z kouta, porážeje chlapce i děvče na zem. Matka je k sobě zavolala a uklidňovala je, radíc jim, aby Bílého Tesáka nechaly na pokoji.

„Vlk je vlk,“ poznamenal soudce Scott. „Věřit se mu nedá.“

„Ale vždyť to není vlk,“ vložila se do řeči Ela, zastávajíc se tím i nepřítomného bratra.

„Jediným důkazem, že to není vlk, je Weedonův názor,“ odporoval jí soudce. „On se pouze domnívá, že v Bílém Tesákovi je nějaká psí krev; ale sám vám řekne, že o tom nic přesného neví. Co se týká jeho vzhledu –“

Nedokončil větu. Bílý Tesák se před něho postavil a divoce zavrčel.

„Běž pryč! Lehni!“ nařizoval mu soudce Scott.

Bílý Tesák se obrátil k pánově ženě. Vykřikla leknutím, neboť ji chytil zuby za šaty a táhl ji, až se jemná látka trhala. To už se stal středem pozornosti. Přestal vrčet a stál s hlavou vzhůru, hledě jim do tváří. Hrdlo se mu křečovitě pohybovalo, nevycházel však z něho ani zvuk, třebaže se celým tělem namáhal a křečovitě se snažil zbavit se onoho nevypověditelného, co potřeboval vyjádřit.

„Snad se nepominul!“ řekla Weedonova matka. „Povídala jsem Weedonovi, že se bojím, že psovi ze severu nebude teplé podnebí svědčit.“

„Připadá mi to, jako kdyby chtěl promluvit,“ pozorovala ho Ela.

V tomto okamžiku nalezl Bílý Tesák řeč, vyrazila z něho hlasitým štěknutím.

„Weedonovi se něco stalo,“ ulekla se Weedonova žena. Všichni teď byli na nohou a Bílý Tesák běžel se schodů, ohlížeje se, jako by je pobízel, aby ho následovali. Po druhé a naposledy v životě zaštěkal tak, jako štěkají psi, a srozumitelně tím vyjádřil, co cítí.

Touto příhodou se zapsal do srdcí obyvatelů Sierra Vista a dokonce i čeledín, jemuž roztrhl předloktí, připouštěl, že to je chytrý pes, i kdyby to třeba vlk byl. Jen soudce Scott se držel svého přesvědčení a za všeobecného nesouhlasu je dokazoval měřeními a popisem z naučného slovníku a z různých přírodopisných knih.

Dny přicházely a míjely a bez přestání zalévaly svým světlem santaclarské údolí. Když se však začaly krátit a když nadešla druhá zima, kterou prožíval Bílý Tesák na jihu, přišel na zvláštní věc. Colliiny zuby už nebyly tak ostré. V jejím chňapání se objevila hravost a hryznutí byla tak jemná, že mu nemohla doopravdy ublížit. Zapomněl, jak mu ztrpčovala život, a když kolem něho začala dovádět, snažil se být stejně hravý, nedotáhl to však dále než k směšnosti.

Jednoho dne ho vylákala k dlouhému běhu po pastvinách a do lesů. Pán si chtěl toho odpoledne vyjet a Bílý Tesák to věděl. Kůň čekal osedlán u vrat. Bílý Tesák zaváhal. Ale bylo v něm něco ještě hlubšího než všechny zákony, jimž se naučil, než zvyky, podle nichž vyrostl, než jeho láska k pánovi a než sama vůle k životu. A když ho ve chvíli jeho nerozhodnosti Collie stiskla jemně zuby a odběhla, obrátil se a běžel za ní. Pán jel toho dne sám; a v lesích běhal Bílý Tesák s Collií, tak jako před několika lety běhala jeho matka Kiča se starým Jednookým po tichých severních hvozdech.

Kapitola 5

DŘÍMAJÍCÍ VLK

Noviny byly právě v oněch dnech plné zpráv o odvážném útěku trestance z trestnice v San Quentinu. Byl to člověk úplně zdivočelý, od základu nedobrý. Nenarodil se šťastně a nic, čím na něho společnost působila, mu nepomohlo. Lidská společnost má těžkou ruku a tento muž byl křiklavým příkladem její práce. Stalo se z něho zvíře, lidské zvíře sice, ale přece jen tak hrozné, že se na něho hodilo jenom jedno jméno – šelma.

V sanquentinské trestnici byl označen jako nepolepšitelný. Trest ho nezlomil. Byl by uměl bez hlesu zuřivě bojovat a umřít, nedovedl však žít a dostávat bití. Čím divočeji bojoval, tím drsněji s ním společnost zacházela a drsnost měla jenom ten výsledek, že byl ještě zuřivější. Svěrací kazajka, hlad, rány a výprasky holí – to nebyla správná cesta, jak jít na Jima Halla. Ale tak s ním právě zacházeli. Zacházeli s ním tak od dob, kdy byl ještě usmoleným chlapcem z chudé čtvrti v San Francisku, kdy byl ještě měkkou hlínou v rukou společnosti a čekal, co z něho společnost vytvoří.

Když byl Jim Hall po třetí ve vězení, narazil tam na dozorce, který byl skoro stejná bestie jako on. Zacházel s ním nespravedlivě, lhal o něm správci trestnice, připravil ho o všechnu důvěru, pronásledoval ho. Rozdíl mezi nimi byl jen ten, že dozorce měl svazek klíčů a revolver a Jim Hall měl jen holé ruce a své zuby. Přesto se však jednoho dne vrhl na svého dozorce a zaťal mu zuby do hrdla jako divoká šelma z džungle.

Vyneslo mu to život v cele nepolepšitelných. Živořil tam tři léta. Kobka byla celá ze železa, podlaha, stěny i strop. Nikdy celu neopouštěl. Nespatřil sluníčko ani oblohu. Šero pro něho znamenalo den a černé ticho noc. Byl za živa pohřben v ocelové hrobce. Nespatřil lidskou tvář, živá duše na něho nepromluvila. Když mu vstrčili dovnitř potravu, vrčel jako šelma. Nenáviděl všechno na světě. Po celé dny a noci vyřvával svůj hněv proti světu. A opět po celé týdny a měsíce nevydal ani hlásku a černé ticho mu stravovalo rozum. Byl to člověk netvor, hrozný výsledek třeštícího mozku.

A pak jedné noci uprchl. Správce trestnice tvrdil, že taková věc je nemožná, cela však byla prázdná a přes její práh leželo tělo zabitého dozorce. Jiní dva mrtví strážci značili jeho cestu vězením k vnější zdi; a zabil je holýma rukama, aby nezpůsobil hluk.

Byl ozbrojen zbraněmi zabitých strážců – živý arsenál prchající horami a pronásledovaný organisovanou mocí společnosti. Vysoká odměna byla vypsána na jeho hlavu. Lakotní sedláci se za ním vydali s loveckými puškami. Jeho krví by bylo možno splatit hypotéku nebo za ni poslat syna na studie. Občané se smyslem pro obecné blaho sňali se stěn pušky a pustili se za ním. Smečka policejních psů sledovala stopu jeho krvácejících nohou. A slídicí psi zákona – policie placená společností a vyzbrojená telefonem, telegrafem a zvláštním vlakem – byli mu dnem i nocí v patách.

Někdy ho dostihli a tu se proti němu postavili jako hrdinové, nebo se dali na zmatený útěk cestou necestou, přes ploty z ostnatého drátu k potěšení veřejnosti, která si o nich četla při ranní kávě. Po takových střetnutích vozili mrtvé a zraněné zpátky do měst a na jejich místa nastupovali jiní, dychtící po honbě na člověka.

A pak Jim Hall zmizel. Marně čenichali lovečtí psi po jeho stopě. V odlehlých údolích zastavovali ozbrojení muži mírumilovné dobytkáře a zkoumali jejich totožnost. A mrtvola Jima Halla byla nalezena alespoň na deseti místech v horách lidmi lačnícími po vypsané odměně.

V Sierra Vista četli noviny více s úzkostí než se zájmem. Ženy se strachovaly. Soudce Scott jen mával rukou a smál se tomu, ne však zcela oprávněně, neboť právě on krátce předtím, než odešel do pense, měl před sebou Jima Halla a odsoudil ho. A v soudní síni prohlásil Jim Hall přede všemi, že přijde den, kdy se pomstí soudci, jenž ho odsoudil.

Jedenkrát v životě byl Jim Hall v právu. Byl odsouzen pro zločin, který nespáchal. Byl, jak se říká v zlodějské a policejní hantýrce, „zkoupán“. Jima Halla „zkoupali“ a poslali do vězení pro zločin, na němž neměl nejmenší viny. Protože už byl předtím dvakrát trestán, odsoudil jej soudce Scott k padesáti letům vězení.

Soudce Scott neznal pravý stav věcí a nevěděl, že se stal obětí policejního úskoku, nevěděl, že svědectví jsou vynucená nebo křivá, že Jim Hall je bez viny na zločinu, pro nějž je odsouzen. A Jim Hall zase nevěděl, že soudce Scott jedná jen z neznalosti. Jim Hall byl přesvědčen, že soudce ví o všem a že se ruku v ruce s policií podílí na spáchání této hrozné nespravedlnosti. Když tedy soudce Scott vynesl rozsudek padesáti let žaláře, k smrti za živa, rozzuřil se Jim Hall v nenávisti ke společnosti, jež mu zmařila život. A spoutat ho muselo půl tuctu jeho nepřátel v modrých uniformách. Soudce Scott byl pro něho hlavním článkem v tomto řetězu nespravedlností a na něm si také vylil svůj hněv, jemu pohrozil pomstou. Pak se Jim Hall odebral k pohřbu za živa… a unikl.

O tom všem nevěděl Bílý Tesák nic. Měl však s Alenou, pánovou ženou, společné tajemství. Každého večera, když už odešli všichni v Sierra Vista na lože, vstala a pustila Bílého Tesáka dovnitř, aby spal v hale. Protože však Bílý Tesák nebyl žádný pokojový pejsek a v domě spát nesměl, vyklouzla každý den časně zrána a pustila ho ven, dříve než se rodina probudila.

Jednou v noci, když už celý dům spal, Bílý Tesák se náhle probudil a zůstal tiše ležet. Neslyšně nassál vzduch a vyčetl z něho, že v domě je nějaký cizí bůh. K jeho uším doléhal šelest jeho pohybů. Bílý Tesák nepropukl v zuřivý štěkot. To neměl ve zvyku. Cizí bůh kráčel tiše, ještě tišeji však kráčel Bílý Tesák, neboť se mu o tělo netřely žádné šaty. Tiše ho sledoval. V divočině lovíval živé tvory nesmírně plaché a věděl, jakou výhodou je překvapení.

Cizí bůh se zastavil pod hlavním schodištěm a naslouchal, Bílý Tesák stanul jako socha, bez hnutí pozoroval a čekal. Cesta po schodech vedla k milovanému pánovi a k jeho nejdražším. Bílý Tesák se naježil, ještě však vyčkával. Noha cizího boha se zdvihla. Sel nahoru.

Tu Bílý Tesák udeřil. Bez výstrahy, bez vrčení, jímž by upozornil na svůj útok. Vymrštil se do vzduchu a jedním skokem se vrhl cizímu bohovi na záda. Předními prackami se zachytil jeho ramen a zaryl mu současně tesáky do šíje. Visel jen chvíli, právě tak dlouho, aby boha strhl na záda. Zřítili se na podlahu. Bílý Tesák odskočil, a když se muž pokoušel vstát, znovu se na něho vrhl s obnaženými tesáky.

Sierra Vista se vyplašeně probouzela. Z přízemí se ozýval hluk, jako by se tam rvalo dvacet lidí. Zazněly výstřely z revolveru. Pak zařičel mužský hlas plný hrůzy a úzkosti. Nad hrozné vrčení vynikalo tříštění a praskot nábytku a skla.

Ale téměř tak náhle, jak se hřmot strhl, tak zase utichl. Boj netrval déle než tři minuty. Poděšená rodina se shromáždila nahoře na schodech. Zdola jako z černé tůně vycházel kloktavý zvuk, jako když vzduch probublává vodou. Po chvíli se zvuk změnil v chrčení, téměř hvízdání. I to však rychle pohaslo a utichlo. Ze tmy se pak neozývalo už nic než těžké oddychování nějakého tvora lapajícího po dechu.

Weedon Scott stiskl vypinač a schodiště i halu dole zalilo světlo. Pak společně se soudcem Scottem s revolvery v rukou opatrně sestupovali. Opatrnost však už byla zbytečná. Bílý Tesák dokončil svou práci. Uprostřed spouště převrženého a roztříštěného nábytku ležel na boku jakýsi muž s obličejem zakrytým rukou. Weedon Scott se nad ním sehnul, zdvihl mu ruku a obrátil ho tváří vzhůru. Zející rána v hrdle vysvětlovala, jak přišel o život.

„Jim Hall,“ zvolal soudce Scott a syn s otcem na sebe s porozuměním pohlédli.

Potom se obrátil k Bílému Tesákovi. Také on ležel na boku. Oči měl zavřeny, zvedl však slabě víčka a snažil se pohlédnout na ně, když se nad ním skláněli; i ocasem pohnul marně se pokoušeje zavrtět jím. Weedon Scott ho pohladil, v hrdle se ozvalo známé zabručení jako odpověď, že pána poznává. Znělo však slabě a brzy ustalo. Víčka klesla a oči se zavřely, celé tělo zplihlo a natáhlo se na podlahu. „Už to má za sebou, chudák,“ šeptal jeho pán.

„To se ještě ukáže,“ prohlásil soudce a běžel k telefonu.

„Upřímně řečeno, má naději tak jednu k tisíci,“ řekl lékař po půl druhé hodině práce.

Úsvit se dral okny dovnitř a světlo žárovek před ním bledlo. Mimo dětí shromáždila se kolem lékaře celá rodina a čekala na jeho soud.

„Jedna zadní noha zlámána,“ pokračoval. „Tři zlomená žebra, nejméně jedno z nich vniklo do plic. Ztratil skoro všechnu krev. S největší pravděpodobností má také nějaké vnitřní zranění. Asi na něho dupl. Nemluvím ani o třech čistých průstřelech. Jedna k tisíci, to je optimismus. Má naději sotva jedna k deseti tisícům.“

„Dokud je naděje, nesmíme se vzdát ani té jedné z deseti tisíc,“ vyhrkl soudce Scott. „Nehleďte na to, co to bude stát. Roentgenujte ho, dělejte, co umíte. Weedone, zatelegrafuj ihned do San Francisca pro doktora Nicholse. To není nedůvěra k vám, pane doktore, chápejte; musíme jen využít opravdu všech možností.“

Lékař se shovívavě usmál. „Ovšem, rozumím. Musí se mu dostat všeho, zaslouží si to. Budeme ho ošetřovat, jako bychom ošetřovali člověka, nemocné děcko. A nezapomeňte, co jsem vám říkal o teplotě. Vrátím se asi v deset.“

A Bílý Tesák se léčil. Soudcův návrh, aby přijali odbornou ošetřovatelku, zamítly ženy s rozhořčením a samy vzaly tento úkol na sebe. A v onom nerovném boji jedné k deseti tisícům, v němž mu lékař prorokoval neúspěch, Bílý Tesák zvítězil.

Lékaři nemohl nikdo vytknout jeho omyl. Celý svůj život operoval a léčil zchoulostivělé lidské tvory, žijící v závětří civilisace a pocházející z mnoha generací vyrostlých v závětří. Proti Bílému Tesákovi byli křehcí a chabí a života se drželi nepevným stiskem. Bílý Tesák přišel rovnou z divočiny, kde slabí záhy hynou a kde závětří není darováno nikomu. Ani v jeho matce, ani v jeho otci nebylo kouska slabosti, nebylo jí ani v generacích před nimi. Železná konstrukce a životnost divokého tvora byly jeho dědictvím a lpěl tedy duchem i tělem na životě, na celém životě a na každém jeho kousku, s houževnatostí všech divokých tvorů.

Upoután skoro jako vězeň, v sádře a obvazech, které mu bránily i v pouhém pohybu, kolísal Bílý Tesák celé týdny mezi životem a smrtí. Dlouhé hodiny spal a snil a jeho myslí procházela nekonečná řada obrazů ze života na severu. Všechny postavy z minulosti ožily a přišly za ním. Znovu byl s Kičou v doupěti, plazil se celý se třesa Šedému Bobrovi k nohám, aby ho ujistil svou věrností, utíkal o překot před Lip-lipem a před vyjící smečkou štěňat.

Znovu běhal tišinami, lovil zvěř v měsících hladu; znovu klusal v čele smečky a kožené biče Mit-saha a Šedého Bobra jim práskaly nad hlavami, znovu se ozývalo jejich volání „Ráá, ráá!“, když přijeli k úzké soutěsce a smečka se sevřela jako vějíř, aby projeli. Znovu prožil všechny své dny s Hezounem Smithem a všechny boje, jež vybojoval. Tu ze spánku kňučel a vrčel a ti, kdo ho pozorovali, říkali, že má zlé sny.

Jedna můra ho však obzvláště trápila – řinčící, lomozící obludné tramvaje, jež se mu zjevovaly v podobě ohromných ječících rysů. Opět ležel ukryt v houštinách, číhal, až se veverka dostatečně vzdálí od svého útočiště, od stromu. Když pak po ní skočil, měnila se v tramvaj, hrozivou a strašlivou, tyčící se nad ním jako hora, ječící a řinčící a chrlící na něho oheň. A stejně tomu bylo, když lákal jestřába na obloze. Snášel se z modré výše, a když se již na něho řítil, měnil se ve všudypřítomnou tramvaj. Nebo zas býval v ohradě Hezouna Smithe. Venku se scházeli muži a on věděl, že ho čeká boj. Pozoroval dveře a čekal, až vstoupí jeho protivník. Dveře se otevřely a dovnitř se proti němu vyřítila obludná tramvaj. Tisíckrát se mu to zdálo a po každé z toho měl stejně opravdovou a stejně velkou hrůzu.

Pak nadešel den, kdy mu sňali poslední obvaz a poslední sádru. Byl to slavnostní den. Celá Sierra Vista se kolem něho shromáždila. Pán mu třel uši a on vrčel a pln lásky předl. „Ty náš vlčku!“ oslovila ho pánova žena a říkali mu tak potom všichni.

Pokusil se zvednout, ale po několika pokusech padl vyčerpáním. Ležel tak dlouho, že svaly ztratily ohebnost a všechna síla z nich vyprchala. Trochu se zastyděl za svou slabost, jako by snad byl nedostál svým povinnostem vůči bohům. Statečně se proto namáhal vstát a vztyčil se konečně na všechny čtyři, kolísaje a potáceje se vpřed a vzad.

„Náš zlatý vlček!“ zvolaly ženy sborem.

Soudce Scott si je vítězoslavně změřil.

„Vy samy jste to řekly,“ pravil. „A tak dlouho jste se se mnou o to přely. Žádný pes by nedokázal to, co on. Vlk je to!“

„Náš vlček je to,“ odporovala soudcova žena.

„Ano, je to náš vlček,“ souhlasil soudce. „A já mu tak teď také budu říkat.“

„Bude se muset znovu učit chodit,“ řekl lékař; „může to teď hned zkusit. Však mu to neublíží. Pusťte ho ven.“

Šel tedy ven, šel jako král, celá Sierra Vista se točila kolem něho a pečovala o něho. Byl velmi sláb, a když došel k trávníku, lehl si a chvíli odpočíval.

Pak se průvod vydal na další cestu; Bílému Tesákovi se po troškách vracela do svalů síla tím, že jich užíval a že jimi začínala proudit krev. Dospěli až ke stájím a tam ve dveřích ležela Collie a kolem ní si hrálo na slunci půl tuctu huňatých štěňat.

Bílý Tesák na ně udiveně pohleděl. Collie varovně zavrčela a Bílý Tesák se opatrně držel vpovzdáli. Pán k němu přistrčil nohou jedno batolící se štěně. Podezřívavě se naježil, pán ho však ubezpečoval, že je všechno v pořádku. Collie ho žárlivě pozorovala – jedna z žen ji držela za obojek – a vrčením ho varovala, že není všechno v pořádku.

Štěně se batolilo před ním. Vztyčil uši a zvědavě je pozoroval. Potom se jejich čenichy dotkly a on ucítil na tváři teplý jazýček. Bílý Tesák, nevěda ani, proč to dělá, olízl štěněti tvář.

Bohové na to odpověděli potleskem a slovy pochvaly. Bílý Tesák byl překvapen a zmateně se na bohy podíval. Pak ho opět přemohla slabost; lehl si s ušima vztyčenýma, s hlavou na stranu a pozoroval štěně. I ostatní štěňata se k němu přibatolila, k velké nelibosti Colliině; se vší vážností jim dovolil, aby po něm lezla, aby se po něm kulila a převalovala. Zprvu při potlesku bohů pocítil trochu staré plachosti a rozpačitosti. Vymizely však, když si štěňata nepřestávala hrát a dovádět; a tak tedy trpělivě ležel s přivřenýma očima a dřímal na slunci.

Vysvětlivky a výslovnost cizích jmen

Aljaška je území USA na nejzazším severozápadě Ameriky. Začátkem 18. století byla objevena a obsazena Rusy, roku 1867 prodána carskou vládou Spojeným státům americkým za 7,200000 dolarů. Aljaška má veliké přírodní bohatství (uhlí, rudy, zlato), rozvinuté rybářství a hojnost cenné kožišinné zvěře. Byla tedy prodána za směšně nízkou cenu.

Americké soudnictví. Rozsudek 50 let žaláře patří k podivnostem americké spravedlnosti. Americké soudnictví se sice pokrytecky vyhýbá rozsudkům na doživotí, ale odsuzuje i na sto a třeba i více let ·žaláře. Také výchovné metody v amerických věznicích, jak jsou popisovány v knize, jsou pro nás nepochopitelné a nelidské. U nás bychom takový způsob nakládání s lidmi nikdy nepřipustili.

Bělokur (správně bělokur rousný) je severský pták o něco větší než naše koroptev. Je zajímavý tím, že na zimu mění své tmavé letní peří v bílé.

Collie (čti koli) je skotský ovčácký pes; v naší knize zároveň jméno fenky.

Dawson, přesně Dawson City (čti Dósn Sity), je zlatokopecké město při ústi řeky Klondike do Yukonu. Vyrostlo v dobách „zlaté horečky“. (Viz tato hesla.)

Dikobraz. Zde míněn dikobraz americký, který na rozdíl od dikobraza evropského a afrického žije na stromech. Je asi 25 cm vysoký a 65 cm dlouhý. Zatím co evropský a africký dikobraz je vyzbrojen oněmi známými dlouhými šestnácti ostny, nosí dikobraz americký ve své husté srsti jen ostny krátké a má je také i na svrchní straně svého krátkého a plochého ocasu.

Fort Yukon (čti Fót Júkon) byla původně jen pevnůstka, vlastně opevněná stanice Společnosti Hudsonova zálivu. (Viz heslo.) Později kolem ni vzniklo město. Od Fort Yukonu je řeka Yukon splavná i pro parníky, kdežto nad ním četné prahy, slapy a peřeje dovoluji plavbu jen pramičkám a kanoím.

Hall Jim (čti Hál Džim), jméno osobní.

Huskiové, z anglického „huskies“ (čti haskiz), jsou těžcí polární psi hudsonští, užívaní hlavně Eskymáky jako psi saňoví.

Hypotéka je peněžní závazek, přesněji zástava na dlužníkově nemovitém majetku (budovách, pozemcích atd.) jako zajištění půjčky nebo dluhu.

Jízdní vládni policie zde znamená Královskou Kanadskou Severozápadní Horskou Jízdní Policii (RCNWMHP), vojensky organisovaný britský (kanadský) četnický sbor. Tato policie se zasloužila o udržování pořádku v kanadské části amerického severozápadu, zatím co na Aljašce pod panstvím USA převládalo pěstní právo silnějšího a zákon koltu. Zlatonosným krajem totiž prochází hranice mezi USA a Kanadou a naleziště zlata jsou na území obou států.

Kalifornie je území a stát na jihovýchodě USA, na pobřeží Tichého oceánu. Byla objevena a obsazena v 16. století Španěly, proto také mnoho jejích měst má španělská jména. V románě na příklad Santa Clara, San José, San Quentin (čti Santa Klara, San Chosé, San Kentin). Kalifornie má velmi příznivé podnebí; je nadmíru úrodná a má i mnoho nerostného bohatství.

Karibú je americká odrůda soba. Jako sob, tak i karibú je jedinou parohatou zvěří, u níž mají parohy nejen samci, ale i samice. Američtí seveřané chovají karibú jako domácí zvíře, právě tak jako Laponci soba. Karibú rovněž poskytuje maso, mléko, kůži a tahá i saně. Na svobodě žije ve velikých tlupách a živí se hlavně lišejníky. Karibú je velký asi jako jelen. Jeho hustá a šedohnědá srst se na krčním laloku prodlužuje v dlouhou hřívu.

Keenan Tim (čti Kínen Tym), jméno osobní.

Klikva je nízký poléhavý křik s červenými plody, podobnými zjevem i chutí brusinkám. Roste i u nás.

Klondike (čti Klondajk) je kanadské území podél Yukonu a rovněž malá říčka, vlévající se z pravé strany do Yukonu. Na jejích březích byla v minulém století objevena veliká naleziště zlata.

Křepelák, přesně německý křepelák, je dlouhosrstý ohař (setter) v menším vydání. Je to pes myslivecký.

Los je největší parohatá zvěř, dosahující váhy až 400 kg. Losí paroží, mohutné a lopatovité, bývá těžké až 20 kg. Los žije v bažinatých lesích chladného severu v Evropě, v Asii i v Severní Americe. Za starých časů žil v močálovitých pralesích také u nás.

Mackenzie (čti Mekenzi) je mohutná řeka v severozápadní Kanadě. Protéká mnoha kanadskými jezery a vlévá se do Severního Ledového oceánu. Dosahuje délky 1 700 km a místy až 1 600 m šířky. Od října až do července je zamrzlá. Objevena byla r. 1789 Alexandrem Mackenziem (žil 1755-1820), kanadským cestovatelem, rodem Skotem, po němž nese jméno. Mackenzie se zasloužil mnoha odvážnými a dobrodružnými cestami o prozkoumání amerického Severozápadu.

Malamuti, z anglického „malamutes“ (čti melemjúts), jsou lehčí saňoví psi indiánští.

Matt (čti Met), jméno osobní.

Míle, zde míněna míle anglická, to jest 1609,3 m.

Prášek do pečiva. V knize jde o bílý žemlový chléb, vlastně placku nebo lívanec, pečený na železné pánvi nad táborovým ohněm či na táborových, kamínkách.

Rosomák je kunovitá šelma, v plecích přes 40 cm vysoká a asi 85 cm dlouhá. Její zavalité tělo je opatřeno dlouhou, temně hnědou srstí, zpestřenou páskem bílých chlupů, který se táhne podél boků. Rosomák je šelma nesmírně žravá. Živí se menšími obratlovci, ale navykl si loupit s úžasnou drzostí i ve vesnicích a táborech Indiánů, cestovatelů a zlatokopů, kteří před ním musí velmi pečlivě chránit svoje zásoby, hlavně sušárny ryb a zvěřiny.

Rys je statná a velmi dravá kočkovitá šelma, vysoká asi 75 cm a dlouhá až 130 cm, měřeno i s krátkým pahýlovitým ocasem. Rys dobře šplhá a výborně skáče. Odváží se zaútočit i na jelena nebo losa a je nebezpečný i člověku. Na zvěři nadělá mnoho škody, protože loví víc než spotřebuje. U nás žije rys na východní Moravě a na Slovensku; je chráněn jako vzácný příslušník naši zvířeny.

Saně z březové kůry. Byl to tak zvaný tobogan, saně kanadské. V hlubokém sněhu by se totiž běžné saně, jakých užíváme u nás, bořily a zařezávaly sanicemi pod těžkým nákladem. Psi ani lidé by je neutáhli. Proto Indiáni, lovci a zlatokopové používali onoho toboganu bez sanic, jak jej popisuje kniha.

San Francisco (čti Senfrensiskou), zvané též krátce Frisco, je hlavní město Kalifornie a jeden z největších přístavů na západním pobřeží Ameriky. Založeno bylo r. 1776 Španěly.

San José, San Quentin, Santa Clara viz Kalifornie.

Setter je dlouhosrstý anglický ohař, pes lovecký. Setterů je několik druhů.

Sierra Vista (čti Siera Vísta), jméno farmy, znamená doslova „výhled na pohoří“.

Skalisté hory (angl. Rocky Mountains, čti Roky Mauntynz) je horské pásmo, místy velmi divoké. Táhne se jako páteř Severní Ameriky od severu Aljaškou dolů k jihu, kde se v Kalifornii postupně snižuje a klesá k moři. Vcelku je masiv Skalistých hor vysoký asi jako Alpy, ale na rozdíl od nich má více jednotlivých hor vyšších než 4 000 m.

Společnost Hudsonova zálivu (angl. Hudson’s Bay Company, čti Hadsnz bej kampeny) byla britská koloniální společnost, založená roku 1670, s výhradním právem obchodovat a nakupovat kožišiny od Indiánů a lovců. Zaměstnávala i svoje vlastní lovce. Byla nesmírně bohatá a vládla takřka neomezenou mocí. Měla přímo pohádkové příjmy, které si opatřovala všemi možnými prostředky. Patřilo k nim i rozeštvávání indiánských kmenů, kořalka, podvody a přímé násilí. V době, kdy se odehrává děj románu, už její moc a význam poklesly. Měla tehdy ještě asi 150 stanic, ve kterých kupovala kožišiny a kůže a prodávala lovcům se značným ziskem střelivo, pokrývky, tabák a vůbec všechny životní potřeby. Podobnou organisací byla i rusko-americká Obchodní společnost na Aljašce, která později přešla výhradně do rukou amerického kapitálu.

Hudsonův záliv je na severovýchodním pobřeží Ameriky, spojený s Atlantickým oceánem a přístupný z něho Hudsonovým průlivem. Henry Hudson (čti Henri Hadsn) byl britský plavec, který r. 1609 objevil zmíněný průliv, po něm nazvaný. Téhož roku také zahynul, když byl vzbouřenou posádkou lodi vysazen bez zásob a beze zbraní se svým synem a s několika věrnými námořníky do otevřeného člunu.

Tabu (také tambo) je výraz, kterým je prohlášena nedotknutelnost, posvátnost nějaké osoby nebo věci. Je to převzato z domorodých zvyklostí a náboženských obřadů ostrovanů Jižních moří.

Tarač je pes, odrůda dogy.

Tornado je větrná smršť, pověstná ničivými větrnými víry, která řádívá v Americe. Slovo je španělské.

Yukon (čti Júkon) je řeka v severozápadní Americe. Patří k největším veletokům světa, jeho délka obnáší 3 280 km. Na pobřeží Aljašky se širokým a bohatě rozvětveným ústím vlévá do moře Beringova.

Zlatá horečka, tak zvaný „gold rush“ (čti gould raš), vznikla na Aljašce r. 1897, když na březích říčky Klondike bylo lovci kožišin náhodně nalezeno zlato. Do zlatonosného území se tehdy hrnuly z celého světa zástupy lidí, kteří v touze po dobrodružství a hlavně po rychlém zbohatnutí opouštěli rodiny i zaměstnání a hledali své štěstí jako zlatokopové. Mnoho jich při tom zahynulo vyčerpáním, nemocemi a vlivem drsného, studeného podnebí. Podstatnější úspěch mělo jen pár jednotlivců. Dolování se však záhy zmocnily kapitalistické společnosti, hlavně z USA. Zlatá horečka postihla i Londona. Pracoval jako zlatokop, psovod, lodník a veslař v kanoích, nosič nákladů a příležitostný dělník. O svých zážitcích pak kromě celé řady článků a kratších povídek napsal romány Zářící Den a Bílý Tesák.

Pro čtenáře od 11 let

KNIHY ODVAHY A DOBRODRUŽSTVÍ

Svazek 7

JACK LONDON

BÍLÝ TESÁK

Z anglického původního vydání White Fang, vydaného nakladatelstvím Methuen v Londýně roku 1907, přeložil dr Vladimír Svoboda. Vysvětlivkami opatřil Míla Pašta. Ilustroval a obálku navrhl Jan Černý-Klatovský.

Vydalo jako svou 1181. publikaci Státní nakladatelství dětské knihy v Praze roku 1957. Odpovědný redaktor Jan Beránek. Výtvarná redaktorka Olga Pavlasová.

Z nové sazby písmem garmond Kolektiv, s 29 kresbami v textu vytiskly Jihočeské tiskárny, n. p., provozovna 13, Vimperk. Formát papíru 86 × 122, 80 g, 12,48 AA (text 11,16, ilustr. 1,32), 12,66 VA, HSV 41822/56/SV2, D-573007. Náklad 50 000 výtisků (60 001 až 90 000). Thematická skupina 14/4. V SNDK 3. vydání (2. tohoto překladu).

Cena brožovaného výtisku 11,60 Kč. 56/VII-10

Knihy odvahy a dobrodružství

Svazek 7

JACK LONDON BÍLÝ TESÁK

Podíváte-li se na mapu Severní Ameriky, najdete na jejím severozápadním pobřeží mezi Beringovým mořem a dvěma oceány hornatý poloostrov Aljašku. Daleko za polárním kruhem v neprozkoumaných lesích a sněžných pustinách drsné arktické přírody, kde Jack London prožil nekonečné měsíce roku 1897, začíná příběh Bílého Tesáka.

V zemi, v níž po mnoho měsíců nevyjde slunce, kde mráz a hlad ubíjejí zvířata i lidi, v tábořištích lovců kožišin, Indiánů a zlatokopů, obchodníků i dobrodruhů, vyrůstá pes-vlk, jemuž dal Indián Šedý Bobr jméno Bílý Tesák. Už od prvních chvil ve skalní jeskyni je život vlčka tvrdý a nemilosrdný; co chvíli se musí rvát s přírodou i s člověkem; je to pravý vlčí boj o holý život. Divoký, surový, zlý, opatrný a zákeřný, nelítostný a sobecký. Bílý Tesák svádí nejkrutější potyčky se psy. Od chvíle, kdy ničemný Hezoun Smith začne na jeho dravosti vydělávat, nesnese člověka. Cožpak se nenajde jediný přítel? O spřátelení se pokusí inženýr Scott, ale na svůj pokus doplatí prokousnutou rukou. Jenže Scott je moudrý a trpělivý druh, jaký opravdu má být. Tesák k němu přilne oddaností a láskou. Pak odjíždějí na jih. Dovídáme se o dalších příbězích Bílého Tesáka, cestujeme a žijeme s ním v prosluněné zemi na jihu, kde nehrozí smrt zimou a hladem, a stejně jako dříve se chvějeme o jeho osud a radujeme se z jeho přátelství k inženýru Scottovi.

Málokdo tak mistrovsky vylíčil nádheru severské přírody a v ní přesvědčivě a pravdivě ukázal život psa, který je ze tří čtvrtin vlk, jako se to podařilo Jacku Londonovi v této knize.

Státní nakladatelství dětské knihy

Autor této knihy Jack London patři k významným americkým spisovatelům. Narodil se v San Francisku v Kalifornii roku 1876. Dětství prožil v nouzi, strádání a dřině. Jako školák prodával v městských ulicích noviny. Když ve čtrnácti letech vychodil školu, pracoval nejprve v továrně na konservy. Později byl námořníkem; s obchodní rybářskou lodí se vypravil na lov tuleňů k břehům Japonska a Beringova moře. Sjezdil téměř celý Tichý oceán. Na dálekém severu v Klondiku na Aljašce byl zlatokopem a nakonec tulákem po celé americké pevnině. Roku 1894 táhl s „Kellyho dělnickou armádou“ nezaměstnaných do Washingtonu vydobýt zlepšení bídného postavení pracujících; byl zatčen a uvězněn. Jako osmnáctiletý připravil se sám ke zkouškám a vstoupil na universitu. Nekonečné toulky i nesmírná dobrodružství, prožitá na moři i na pevnině, vedla Londona k napsání mnoha pravdivých románů a povídek. Jistě si jednou rádi přečtete některou z jeho knih: „Martina Edena“, ,,Železnou patu“ nebo „Mořského vlka“. Odvážně v nich ukázal, jak žiji chudí a vykořisťovaní ve Spojených státech. Jack London pevně věřil v jejich lepší život a až do konce (umřel předčasně ve čtyřiceti letech) za něj vytrvale bojoval.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai