Jack London – Bílý Den

ČÁST PRVNÍ

KAPITOLA 1 / Toho večera nebylo v Tivoli hlučno. Po jedné straně prostorné místnosti sroubené z klád se u výčepního pultu opíralo šest mužů, z nichž dva se přeli, zda je na kurděje účinnější jedlový čaj nebo šťáva z citrónu. Přesvědčovali se navzájem bez horlivosti a s mrzutými zámlkami. Ostatní si jich sotva všímali. Podle protější stěny stály v řadě stolky na hazardní hry. U stolu na kostky nebyl nikdo. U stolku s karetní hrou faro, hrál jediný muž. Ruleta se ani netočila a bankéř postával u hučících, do červena rozpálených kamen a rozprávěl s mladou, temnookou ženou, hezkou v tváři i v postavě, která byla známa od Juneau až k Fort Yukonu jménem Panenka. U pokeru seděli tři muži, ale hráli jen známkami za nevelké peníze a bez nadšení, protože neměli diváky. Na tanečním parketu v pozadí tři dvojice znuděně tančily valčík při houslích a klavíru.

Circle City nebylo město vylidněné, ani tu nebylo zle o peníze. Zlatokopové se již vrátili od Losího potoka i od jiných zlatonosných kopanin na Západě, letní rýžování bylo dobré a muži měli měšce ztěžklé zlatým prachem i hrubými hrudkami zlata. Klondyk nebyl dosud objeven a yukonští kovkopové se ještě nenaučili hlubinnému kopání a rozehřívání půdy zapalováním ohňů. V zimě se vůbec nepracovalo a muži si zvykli přezimovat po celou dlouhou polární noc ve velkých táborech, jako bylo Circle City. Nevěděli, co s rukama ve vlekoucím se čase, měšce měli důkladně naplněné a jediné společenské rozptýlení nacházeli v hospodách. A přece bylo Tivoli takřka prázdné a Panenka, stojíc u kamen, zívla a ani se nepokoušela zakrýt si ústa. Říkala Charleymu Batesovi:

„Jestli se brzy něco nestane, půjdu spát. Co se vlastně tady s tím táborem děje? Všichni umřeli?“

Bates se ani nenamáhal odpovědět, jen si dál zamyšleně stáčel cigaretu. Dan MacDonald, průkopník, první hospodský a hazardní hráč na horním Yukonu, majetník a provozovatel Tivoli i všech jeho heren, přešel rozmrzele po prostorné prázdné podlaze a připojil se k dvojici u kamen.

„Někdo umřel?“ zeptala se ho Panenka.

„Vypadá to tak,“ odpověděl.

„To teda nejspíš celý tábor,“ řekla odevzdaně a znovu zívla.

MacDonald se ušklíbl a přikývl a již otvíral ústa, chystaje se promluvit, když se přední dveře rozletěly dokořán a ve světle se objevil člověk. Příval mrazu, teplem místnosti proměněný v páru, vířil mu až ke kolenům, stále řidší a řidší hnal se po podlaze, až několik kroků od kamen nadobro mizel. Nový host sňal z hřebíku u dveří věchtové košťátko a smetl si sníh z mokasínů a z vysokých holínkových punčoch. Byl by vypadal jako veliký chlapík, kdyby k němu od výčepního pultu nebyl přistoupil obrovský Kanaďan, který si s ním stiskl ruku.

„Buď zdráv, Bílý Dni!“ zdravil ho. „Sakra, je to ale radost, že tě člověk zas vidí!“

„Buď zdráv, Ludvo, kdypak ty ses přihrnul?“ opáčil příchozí. „Tak jen pojď, napijem se a povíš nám pěkně, co všechno se dělo na Kostěném potoce. Vždyť, hrom do tebe, podej mi pracku ještě jednou! Kde máš toho svého společníka? Zrovna ho hledám.“

Jiný takový obrovský chlap se odtrhl od výčepního pultu a přicházel si s ním stisknout ruku. Olaf Henderson a Ludvík Francouz, podílníci a společníci na Kostěném potoce, byli dva největší muži na Aljašce, a třebas byli jenom o půl hlavy vyšší než nový host, vypadal mezi nimi docela jako trpaslík.

„Tak buď zdráv i ty, Olafe, ty jsi moje sousto, rozumíme,“ pravil nový host, nazvaný Bílý Den. „Zítra mám narozeniny a položím tě na lopatky – rozumíme? A tebe taky, Ludvo. Na svoje narozeniny vás dokážu položit – rozumíme? Pojď si zavdat, Olafe, ať ti můžu všechno pěkně vypovědět.“

Zdálo se, že s příchodem nového hosta zaplavila hospodu vlna vřelosti. „Vždyť je to Bílý Den,“ zvolala Panenka, která ho první poznala, jak se objevil ve světle. Charleymu Batesovi se při pohledu na něj zachmuřené rysy v obličeji rozjasnily a MacDonald šel a přidal se k trojici u výčepního pultu. Příchodem Bílého Dne se celá místnost náhle rozzářila a rozveselila. Sklepníci se měli k dílu. Hlasy zesílily. Někdo se zasmál. A když houslista, nahlédnuv do přední místnosti, podotkl k pianistovi: „Je tu Bílý Den,“ tempo valčíku se znatelně zrychlilo a tanečníci také ihned podlehli nákaze a začali se roztáčet, jako by je to opravdu bavilo. Odedávna věděli, že kde je Bílý Den, nic nesmí skomírat.

Obrátil se od výčepního pultu a uviděl mladou ženu u kamen a dychtivý pohled jejích očí, jak ho vítala.

„Nazdárek, Panenko, děvče milé,“ zavolal na ni. „Pozdrav tě, Charley. A co je to s vámi se všema, co? Nač takové dlouhé obličeje, když jsou přece rakve jen po třech uncích? Všichni sem, pojďte se napít. Pojďte, vy nezahrabané mrtvoly, a poručte si svou jedovatinu. Všichni sem, všichni. Tohle je má noc a já se dneska roztočím. Zítra mi bude třicet a to už budu dědek. Dneska se ještě naposled rozšoupnu jako mladík. Točíte se všichni se mnou? Tak se hrňte, teda. Hrňte se!“

„Hej, počkat, Davisi,“ zavolal na bankéře, od hry faro, který odstrčil židli a vstával od stolku. „Jednou si s tebou hodím pro štěstí, jen aby se vidělo, jestli budete pít všichni na mne, nebo my všichni na tebe.“

Vytáhl z kapsy těžký váček zlatého prachu a pustil jej na vysokou kartu.

„Padesát,“ prohlásil.

Bankéř fara obrátil dvě karty. Vysoká vyhrávala. Poznamenal částku na blok a vážný na výčepním pultě odvážil za padesát dolarů zlatého prachu a vysypal jej z váhové misky do sáčku Bílého Dne. V zadním pokoji dotančili valčík, a jak tři dvojice i s houslistou a pianistou zamířily k výčepnímu pultu, Bílý Den je zahlédl.

„Tak se hrňte i vy!“ volal. „Pohrňte se a řekněte si, co pijete. Tohle je má noc a to teda není žádná taková, co by se vyskytovala moc často. Hrňte se, vy Sivaši a žráči lososů. Je to má noc, slyšíte všichni…“

„Pořádně prašivá noc,“ namítl do toho Charley Bates. „Máš pravdu, hochu,“ dál zvesela hulákal Bílý Den. „I když prašivá, přece je to moje noc, slyšíte. Však jsem jen prašivý starý vlk. Jen si poslechněte, jak zavyju.“

A také opravdu zavyl jako osamělý šedý vlk, až si Panenka vrazila hezké prstíky do uší a zachvěla se. Za chvilku odvířila v jeho objetí na taneční parket, kde i s ostatními třemi ženami a s jejich tanečníky brzy roztáčeli houpavé virginské kolo. Muži i ženy tančili v mokasínech a hospoda brzy vzkypěla vřavou, jejímž středem i oživující jiskrou byl Bílý Den; popichováním, vtipem i obhroublým žertíkem je všechny burcoval z nakažlivé skleslosti, v níž je zastihl.

Celé ovzduší se jeho příchodem změnilo. Zdálo se, že je naplňuje svou nesmírnou živostí. Lidé přicházející z ulice to okamžitě vycítili a sklepníci na jejich otázky jen pokývli k tanečnímu parketu vzadu a říkali významně: „Bílý Den řádí.“ A vstoupivší muži zůstávali a starali se, aby měli sklepníci napilno. Hráči se dostávali do nálady a stolky byly brzy obklopeny, cvakání hracích známek a drnčení rulety se jednotvárně a vladařsky zdvíhalo nad hukot drsných mužských hlasů, nad jejich kletby a hlučný smích.

Málo lidí znalo Elama Harnishe jiným jménem než Bílý Den, přezdívkou, jíž se mu dostalo hned v prvních dobách tady v té zemi pro jeho zvyk budit soudruhy z pokrývek voláním, že už je bílý den. Z průkopníků v té daleké polární divočině, kde všichni vlastně byli průkopníky, byl pokládán za jednoho z nejstarších. Nejprvnější, jako Al Mayo a Jack MacQuestion, ho časově předcházeli; ti však přišli na Aljašku tak, že překročili Skalisté hory od Hudsonova zálivu, od východu. On však byl z těch, co přišli přes průsmyky Chilcoot a Chilcat. Před dvanácti lety, na jaře roku 1883, jako osmnáctiletý výrostek překročil Chilcoot s pěti soudruhy. Na podzim se vrátil s jediným. Čtyři v té chmurné, nezmapované nesmírnosti nešťastně zahynuli. A potom celých dvanáct let Elam Harnish hledal zlato mezi stíny polárního kruhu.

A nikdo z lidí tu nehledal tak tvrdošíjně a houževnatě. Vyrůstal zároveň s tou novou zemí. Žádnou jinou zemi neznal. Civilizace mu byla jen jako sen nějakého předchozího života. Tábory jako Čtyřicet Mil a Circle City mu připadaly jako velkoměsta. A nejenom, že s mladou zemí vyrůstal, také ji přes všechnu její syrovost pomáhal vytvářet. Tvořil její dějepis i zeměpis a ti, kdo přicházeli po něm, popisovali jeho cesty a kreslili na mapu stezky, které prorazil vlastníma nohama.

Hrdinové se zřídka oddávají uctívání hrdinů, ale mezi hrdiny té mladé země, třebaže sám byl mladší, platil za staršího hrdinu. Co do času byl před nimi. Co do skutků je překonával. Co do vytrvalosti bylo obecně uznáváno, že dokázal k smrti utahat i ty nejodolnější z nich. A k tomu ještě platil za statečného, čestného a bezúhonného muže.

V takových končinách, kde je život v sázce a hraje se oň bezstarostně a lehkomyslně se i prohrává, tam se lidé takřka bezděčně vrhají za rozptýlením a úlevou do hazardních her. Na Yukonu dávali lidé v sázku život za zlato a ti, kdo vyhráli a zemi zlato vyrvali, o ně opět hráli mezi sebou. Elam Harnish nebyl výjimkou. Ze všeho nejvíc byl synem člověka a měl silně vyvinutý pud hráče o život. Prostředí určovalo ráz jeho hry. Narodil se na zemědělské usedlosti ve státě Iowa a jeho otec se vystěhoval na východní konec státu Oregon, takže Elam prožil chlapectví v kraji kovkopů. Znal jenom tvrdý boj o velké sázky. V takové hře platí smělost a vytrvalost, ale karty rozdává mocný bůh Náhoda. Poctivá práce za jistou, ale hubenou odměnu, ta zde neplatí. Člověk hraje vysokou hru. Pro všechno dá v sázku všechno, a cokoli je méně než všechno, znamená prohru. Tak tedy Elam Harnish na Yukonu dvanáct let prohrával. Pravda, loni v létě na Losím potoce vytěžil dvacet tisíc dolarů a dalších dvacet tisíc mu tam zůstalo. Jenže, jak to sám říkal, tohle nebylo nic víc než staré sázky dobyté nazpět. Dvanáct let sázel svůj život a čtyřicet tisíc je malá „šňůra“ za takové sázky – to je tak na skleničku a zatancovat si v Tivoli, na zimní zařádění v Circle City a na nákup proviantu na další rok. Na Yukonu si lidé staré přísloví obrátili, že znělo: těžce nabyl, lehce pozbyl.

Po dotančení virginského kola volal Elam Harnish celou hospodu k nálevně zavdat si znovu. Pohárky tu byly po dolaru, zlato platilo šestnáct dolarů za unci; bylo tam třicet lidí, kteří přijímali jeho pozvání, a tak v každé přestávce mezi tanci hostil Elam celou hospodu. Byla to jeho noc a nikomu nebylo dovoleno platit. Ne proto, že by Elam Harnish byl pijan. Whisky pro něj znamenala jen málo. Byl příliš živoucí a zdravý, duší i tělem příliš vyrovnaný, aby mohl mít sklon k otrockému poddanství alkoholu. Strávil na stezce a na řece dlouhé měsíce, kdy nepil nic silnějšího než kávu, a jednou dokonce zůstal celý rok i bez kávy. Byl však družný, a protože na Yukonu jediným společenským výrazem byla hospoda, hledal přátelství po hospodách. I když byl ještě chlapcem v kovkopských táborech Západu, všichni muži to tak vždy dělali. Viděl v tom jediný správný způsob, jak se muž společensky projevuje. Jiné způsoby neznal.

Vynikal zde nápadně mužnou postavou, třebaže byl oblečen podobně jako většina mužů v Tivoli. Na nohou měl mokasíny z jemně vydělané losí kůže, po indiánsku zdobené korálky. Za kalhoty mu sloužily obyčejné pracovní katě, kabát měl ušitý z pokrývky. Po boku mu visely kožené palčáky, dlouhé skoro po loket, zevnitř podšité vlnou. Po yukonském způsobu byly spojeny řemínkem přehozeným okolo krku a splývajícím po obou ramenou. Na hlavě měl kožešinovou čepici se zdviženými chránítky na uši, z nichž volně visely rozvázané tkanice. Hubený a mírně podlouhlý obličej s náznakem prohlubenin pod lícními kostmi vypadal takřka jako tvář Indiána. Opálená pleť a bystré černé oči sice přispívaly k tomu dojmu, avšak bronzový odstín pleti a oči samy byly bytostně bělošské. Vypadal na víc než na třicet, a přitom se jeho hladce vyholená tvář bez vrásek zdála skoro chlapecká. Tento rozporný dojem věku nevznikal z nějakých očividných znaků. Pocházel spíše z abstraktnějších skutečností jeho života, byl zevšeobecněním všeho, co vydržel a přežil a co daleko přesahovalo schopnosti obyčejných lidí. Žil surový život v ustavičném napětí, a cosi z toho všeho mu žhnulo v očích, chvělo se mu v hlase a zdálo se bez přestání přišeptávat na jeho rtech.

Ty rty byly tenké a často se pevně stahovaly na pravidelné bílé zuby. Jejich přísnost však mírnil záhyb zatočený v koutcích úst vzhůru. Ten záhyb zjemňoval jeho výraz do něžnosti, stejně jako drobounké vrásky v koutcích očí ho zpříjemňovaly veselostí. Ty nezbytné půvaby zabraňovaly převládnout povaze v podstatě divošské, která by bez nich zůstala krutá a zatrpklá. Nos měl tenký s plnými chřípěmi, a přece jemný, velikostí úměrný k celku tváře; vysoké čelo, jako by chtělo napravit, že je poměrně úzké, bylo nádherně vyklenuté a souměrné. S indiánskou podobou byly v souladu i vlasy, docela rovné a černé, s leskem, který dává jen dokonalé zdraví.

„Bílý Den propaluje černou noc – svíčka mu hoří z obou konců,“ smál se Dan MacDonald, když sem dolehl od tanečníků výbuch výkřiků a veselosti.

„A že se v tom ten chlapec taky vyzná, co, Ludvo?“ řekl Olaf Henderson.

„Pane na nebi! To bych řek,“ souhlasil Ludva Francouz. „Ten hoch je celej ze zlata –“

„Až bude pámbů všemohoucí propírat Bílému Dni dušičku o tom posledním dnu pláchání,“ přerušil ho MacDonald, „bude muset za ním házet do pláchla štěrk lopatou, aby bylo z čeho vypláchat.“

„To se ti povedlo,“ zahučel Olaf Henderson, hledě na MacDonalda s hlubokým obdivem.

„Náramně,“ dotvrzoval Ludva Francouz. „Tak si myslím, že na to jednu vypijeme, co?“

KAPITOLA 2 / Ve dvě hodiny k ránu dostali tanečníci chuť něco pojíst a odložili tanec na půl hodiny. A právě v té chvíli Jack Kearns navrhl poker. Jack Kearns byl vysoký chlapík se širokým a hrubým obličejem, který se ve spolku s Bettlesem pokusil založit sklad a obchodní stanici až kdesi u pramenů řeky Koyukuk, daleko za polárním kruhem, a ztroskotal s tím. Od té doby se spokojil se svými stanicemi v táborech Čtyřicet Mil a Šedesát Mil, podnikavost zaměřil jinak a objednal si ze Spojených států malou parní pilu a říční parník. Pilu mu právě teď přepravovali po saních přes průsmyk Chilcoot s pomocí Indiánů a psích spřežení, aby ji mohli dopravit dolů po Yukonu hned na začátku léta, jakmile odejdou ledy. Později v létě, až se i Beringovo moře a ústí Yukonu zbaví ledu, bude v Saint Michael smontován také parník a připlaví se proti toku až po okraj naložený zbožím.

Jack Kearns tedy navrhoval poker. Ludva Francouz, Dan MacDonald a Hall Campbell (který objevil naleziště na Losím potoce) netančili, protože bylo málo děvčat a nemohla postačit pro všechny, i byli všichni tři nakloněni Kearnsovu návrhu. Rozhlíželi se po pátém spoluhráči, když Bílý Den právě vycházel od tanečního parketu zavěšen do Panenky a s celým průvodem tanečníků za sebou. Na volání hráčů pokeru přistoupil k jejich stolku v koutě.

„Nechceš si přisednout?“ tázal se ho Campbell. „Jak ti přeje štěstí?“

„Dnes teda určitě,“ odpovídal Bílý Den rozjařeně a zároveň ucítil, jak mu Panenka varovně stiskla paži. Chtěla si ho udržet k tanci. „To se ví, že mi štěstí přeje, ale radši bych tancoval. Nijak nebažím obírat vás o peníze, chlapci.“

Nikdo nenaléhal. Přijali jeho odmítnutí jako konečné. Panenka mu tiskla paži a už ho vedla za tanečníky, kteří se chystali večeřet, on však náhle ucítil, že už ho vábí něco docela jiného. Ne proto, že by se mu nechtělo tančit nebo že by se jí chtěl nějak nešetrně dotknout; ale to vytrvalé tisknutí paže pobouřilo jeho přirozenost volného muže. Uvědomil si, že vůbec nestojí o to, aby mu nějaká žena určovala, co má dělat. Sám byl sice u žen oblíben, nikdy však jim nepřikládal velkou důležitost. Byly jen hračky na chvilkovou zábavu, součást úlevy a odpočinku od vyšší hry o život. Setkával se s ženami zároveň s whisky a hazardní hrou v karty, a ze všeho došel k názoru, že je daleko snadnější odtrhnout se od pití a od karbanu než od ženy, s kterou se člověk pořádně zaplete.

Sám sobě byl otrokem, což bylo přirozené u člověka, tak do hloubi nitra zdravého, bouřil se však přímo vražednicky nebo zděšeně proti otročení komukoli jinému. Pro sladkou oddanost lásky neměl nejmenšího pochopení. Zamilovaní muži mu připadali jako šílenci a šílenství mu nikdy nestálo za to, aby se nad ním zamyslil. Avšak přátelství s muži bylo něco docela jiného než láska k ženám. V přátelství nebylo podřízenosti. To byla otázka společenství v práci, spravedlivých dohod mezi muži, kteří se navzájem nedonucují, nýbrž se podílejí o nebezpečí stezky, řeky a hor ve společném úsilí o život a o poklady. Muži a ženy se pronásledují a jeden si vždy podřizuje druhého podle své vůle. Přátelství je jiné, v něm není otroctví; a třebaže on sám, silák nade vše pomyšlení, dával daleko víc, než přijímal, nedával nic z otrocké povinnosti, nýbrž ze šlechetné štědrosti, dary lopoty nebo hrdinské snahy vycházely z jeho rukou velkomyslně. Vláčet břemena celé dny přes průsmyky šlehané vichřicí nebo napříč mokřinami zamořenými moskyty a nést přitom dvojnásobnou váhu než soudruh, v tom nebylo ani nespravedlnosti, ani donucování. Každý dělal, co mohl. V tom byla podstata věci. Pravda – někdo je silnější než ostatní, ale dokud dělá každý, co může, je to poctivá výměna, zásada je dodržována a spravedlivý úděl všech je zajištěn.

Ale co se týče žen – ba ne! Ženy poskytují málo a požadují všechno. Ženy mají své tkaničky u zástěry a snaží se spoutat jimi kteréhokoli muže, jak se na ně třeba jenom dvakrát podívá. Tak jako tady Panenka, která si div hlavu neuzívala, než přišel, ale hned se mohla přetrhnout radostí, když ji požádal o tanec. A jeden tanec by ještě nevadil, protože však s ní tančil dvakrát a třikrát a ještě několikrát, začala mu mačkat paži, když ho vyzývali, aby zasedl k pokeru. To je ta zhoubná tkanička od zástěry, první z mnoha nátlaků, které by naň uplatňovala, kdyby se podřídil. Ne proto, že by to nebyla docela pěkná ženská, zdravá a urostlá a hezká na pohled, také výtečná tanečnice, nýbrž proto, že je to žena se vší ženskou žádostivostí spoutat ho tkaničkou od zástěry, svázat ho na rukou i na nohou, aby si ho mohla označkovat pro sebe. To zas poker je lepší. Kromě toho má poker zrovna tak rád jako tanec.

Vzepřel se tomu zatahání za loket prostě odmítavou nepoddajností celé své bytosti a řekl:

„Tak se mi nějak zachtělo na chvilku si s vámi hodit.“

Znovu ucítil zatahání za loket. Pokoušela se ovinout okolo něho tkaničku zástěry. Na zlomek okamžiku zdivočel, zaplavila ho vlna hrůzy a byl by až vraždil, jak ho to vyděsilo. Na tu nekonečně krátkou chvilku se stal po všech stránkách vystrašeným tygrem, zuřícím a plným hrůzy z vytušené pasti. Kdyby byl jenom divochem, byl by splašeně uskočil a prchal by odtud, nebo by ji byl rozdrtil. Jenže současně se v něm probouzelo dědictví celých generací kázně, jimiž se člověk stal aspoň nedokonalým společenským tvorem. Snažily se v něm uplatnit takt a soucit a on se očima usmíval Panence do očí, když jí říkal:

„Ty si jdi a dej si něco k jídlu. Nemám hlad. Ještě se spolu natancujem! Vždyť noc teprve začíná. Dej se do toho, holka zlatá.“ Vyvinul si paži z její, pleskl ji hravě po rameni a zároveň se obrátil k hráčům pokeru:

„Sázka je neomezená a jdu s vámi do toho.“

„Může se sázet až po střechu,“ řekl na to Jack Kearns.

„Strhni i střechu.“

Hráči na sebe letmo pohlédli a Kearns prohlásil: „I střecha je pryč.

Elam Harnish si sedl na připravenou židli, začal vytahovat svůj váček zlata a rozmyslil si to. Panenka ještě chvilku mrzutě špulila rty a potom vykročila za ostatními tanečníky.

„Přinesu ti obložený chleba, Bílý Dni,“ volala ještě přes rameno.

Přikývl. Usmála se naň a tím úsměvem mu odpouštěla. Unikl tkaničkám zástěry, aniž se příliš dotkl jejích citů.

„Hrajme s cejchy,“ navrhoval. „Hromady hracích známek věčně na stole překážejí… Jestli vám to nevadí, lidi?“

„Jsem pro,“ odpověděl Hall Campbell. „Moje budou po pěti stovkách.“

„Moje taky,“ přitakal Harnish, zatímco další stanovili výši hodnoty svých cejchů, přičemž Ludva Francouz, nejskromnější, vydal své v platnosti sto dolarů za kus.

V té době nebyli na Aljašce darebáci ani žádní „parlamentáři“, podvodní hráči z povolání. Hrálo se poctivě a lidé si navzájem důvěřovali. Slovo muže platilo stejně jako jeho zlato pod zkušební dmuchavkou. Cejch byla plochá obdélníková destička ze slitiny, sama o sobě v hodnotě asi jednoho centu. Když však člověk vsadil cejch ve hře a prohlásil, že stojí pět set dolarů, byl přijat v hodnotě pěti set. Kdo jej vyhrál, věděl, že ten, kdo jej vydal, vyplatí zaň pět set dolarů v zlatém prachu odváženém na vážkách. Cejchy měly různou barvu, takže nebylo těžko určit vydatele. Za těch prvních dob na Yukonu také nikoho ani ve snu nenapadlo hrát o zástavy. Každý ručil ve hře celým svým majetkem, ať už ten majetek byl kdekoli a měl jakoukoli podobu.

Harnish vyhrál při snímání a měl rozdávat. Na to příznivé znamení, zatímco karty míchal, zavolal na sklepníky, aby nalili po skleničce pro celou hospodu. Když dával první kartu MacDonaldovi po své levici, volal:

„Dolů k zemi, vy všichni malemuci, seveřáci-vlčáci a štěňata Sivašů! K zemi a zarejte drápy! Napněte ty postraňky! Jen se opřít celou vahou do postrojů, ať praská řemení na prsou! Hopla! Joj! Vyjíždíme a jede se až do snídaně s těma, co zaspali! A to vám říkám hnedka jasně a srozumitelně, že to bude pěkně do kopečka a zas rychle z kopečka, než si tu snídani zasloužíme. A někdo si narazí makovici – a pořádně.“

Jakmile začali, byla to hra tichá a klidná, mluvilo se jen málo, nebo vůbec ne, třebaže kol dokola hráčů hospoda rykem vřela. Elam Harnish zažehl jiskru. Další a další kovkopové zapadali do Tivoli a už zde zůstávali. Když se Bílý Den roztáčel a řádil, nikdo o to nechtěl přijít. Taneční parket byl zaplněn. Protože bylo málo ženských tanečnic, mnoho mužů si uvázalo na rukáv kapesník jako znamení ženství a tančilo s ostatními muži. Všechny hry byly obsazeny a hlasy mužů, hovořících u dlouhého výčepního pultu nebo ve skupině okolo kamen, provázel ustavičný cvakot hracích známek a ostrý, stoupající a opět klesající bzukot rulety. Všechny jednotliviny správné yukonské noci byly na dosah a splývaly do celku.

Štěstí se u hracího stolku jednotvárně střídalo, nevyskytovaly se vysoké karty. Z toho vyplynulo, že se hrály vysoké hry na nízkou kartu, takže ovšem žádná hra nemohla dlouho trvat. Ludva Francouz vyhrál pět tisíc dolarů na obyčejnou řadu do desítky proti dvěma figurám po třech, které měli v ruce Campbell a Kearns. Šňůru osm set dolarů vyhrál pouhý párek trojek na vyloženou. A jednou Harnish přisazoval před vyloženou ještě dva tisíce proti Kearnsovu chladnokrevnému vyhánění. Když Kearns ukázal kartu, měl nízkou barvičku, kdežto Harnishova karta prozradila, že měl odvahu přisazovat na pouhý párek desítek.

Ale ve tři hodiny k ránu to začalo, „šla karta“, objevily se vysoké kombinace. Byla to chvíle chvil, ta pravá, na jakou hráči pokeru čekávají třeba celé týdny. Zpráva o tom se rozdrnčela po Tivoli. Přihlížející ztichli. Lidé opodál ustávali v hovoru a přistupovali ke stolku. Hráči od druhých her odbíhali, taneční parket byl opuštěn, až konečně všichni, nějakých sto nebo ještě víc lidí, stáli v sevřené a mlčící skupině okolo pokerového stolku. Vysoké sázky začaly ještě před kupováním karet a pokračovaly stále dál, aniž bylo měnění vůbec v dohledu. Kearns dával a Ludva Francouz zahrál jako první s jediným cejchem – v jeho případě hodnotou sto dolarů. Campbell pouze „viděl“, ale Elam Harnish, na řadě po něm, hodil do šňůry pět set dolarů s poznámkou k MacDonaldovi, následujícímu za ním, že ho pouští lacino. MacDonald pohlédl ještě jednou na svou kartu a vložil do toho cejchy za tisíc dolarů. Kearns, dlouho uvažuje nad svou kartou, konečně „viděl“. Potom už zůstat ve hře mělo stát Ludvu devět set dolarů a on je po delší úvaze vyplatil. Campbella to rovněž mělo stát devět set, aby mohl dokupovat karty, on však k obecnému překvapení nejen viděl těch devět set, nýbrž zvýšil o další tisíc.

„Tak jste konečně všichni na pěšině,“ podotkl Harnish, když sám „viděl“ těch patnáct set a otočil se o tisíc. „To se ví, že na tomhle kopečku je ta šťastná snídanička, a měli byste dát radši pozor, až začnou praskat postroje.“

„Taky si za tou snídaničkou mířím,“ doprovázel MacDonald své cejchy za dva tisíce a další tisíc, o který zvyšoval.

Právě v tomto okamžiku si hráči nadsedli a věděli nad všechnu přibližnost, že jsou v rukou vysoké karty. Ačkoli rysy v obličejích nic neprozrazovaly, všichni se bezděčně napjali. Každý z nich se snažil tvářit se navenek prostě podle své nátury, jenže každý měl náturu jinou. Hall Campbell uplatňoval navyklou opatrnost. Ludva Francouz prozrazoval zájem. MacDonald zachovával upřímnou dobromyslnost, jenže teď to vypadalo, jako by ji vyladil maličko přepjatě. Kearns byl chladně rozvážný a jakoby neúčastný, kdežto Elam Harnish vypadal stejně posměvačně a čtverácky jako vždy. Ve šňůře bylo již jedenáct tisíc dolarů a cejchy ležely nakupeny v neladu uprostřed stolu.

„Už mi nezbyly cejchy,“ posteskl si Kearns. „Začněme radši s dlužními úpisy.“

„Jsem rád, že neuhýbáš,“ odpověděl na to MacDonald srdečně.

„No, ještě nevím. Mám v tom už tisícovku. Jakpak to teď pro mne vypadá?“

„Bude tě to stát tři tisíce jenom za podívání, ale můžeš se točit, nikdo tě nedrží.“

„Točit – starýho kozla. Myslíš si asi, že mám nabitou kartu jako ty.“ Kearns se znovu podíval na svou kartu. „Ale řeknu ti, co udělám, Maku. Leze na mne taková plíživá předtucha, a tak zatím aspoň vidím ty tři tisíce.“

Napsal částku na kousek papíru, podepsal to a přihodil k cejchům vprostřed stolu.

Ohniskem všech pohledů se stal Ludva Francouz. Znervózněle přesunoval chvilku karty v prstech. Potom s povzdechem: „Bóže dobrej! Nejde na mě ani to nejmenší tušeníčko,“ zahodil lítostivě kartu na odhozené.

Okamžitě se těch sto a několik párů očí upřelo na Campbella.

„Nebudu tě sekat, Jacku,“ pravil a spokojil se tím, že zůstal za ty dva tisíce dolarů, v jeho pořadí požadované.

Zraky se upřely na Harnishe, který škrabal na papírek a přistrčil jej k středu stolku.

„Já jenom abyste věděli, že tohleto není žádný nedělní kázání ani dobročinná společnost,“ řekl. „Vidím a neuteču, Jacku, a zahrál bych ještě tisíc. Tady se máš do čeho pustit s tou svou nabitou kartou, Maku.“

„Právě z takového spuštění vždycky tloustnu, dám je a ještě bych se otočil o tisíc,“ odpovídal na to MacDonald. „Ještě máš to tušení, Jacku?“

„Pořád ještě ta předtucha,“ Kearns si dlouho pohrával se svou kartou v prstech. „A taky na ni zahraju, jenže musíte všichni vědět, jak si stojím. Je tu ten můj parník Bella – a ten má cenu dvacet tisíc, jestli vůbec stojí za grešli. Potom mám Šedesát Mil, kde je na skladě zboží za pět tisíc. A všichni víte, že mám na cestě parní pilu. Je zrovna na Lindermanově jezeře a prám se už staví. Jsou moje papírky dobré, nebo ne?“

„Jen si posluž, to se ví, že tvůj papírek je vždycky dobrý,“ zněla odpověď Bílého Dne. „A když se už o tom hovoří, můžu se jen tak jako zmínit, že mám dvacet tisíc tadyhle u Maka v trezoru a dalších dvacet leží v zemi na Losím. Ty tam tu zem znáš, Campbelle. Je tam v hlíně tolik?“

„To se ví, že je, Bílý Dni.“

„Kolik mě to teď stojí?“ tázal se Kearns. „Dva tisíce za kouknutí.“

„Jestli nezahneš, tak tě určitě seknu,“ varoval ho Bílý Den. „Je to zatraceně dobrá předtucha,“ odtušil Kearns, přidávaje útržek na dva tisíce k rostoucí hromadě. „Ouplně cejtím, jak se mi plíží nahoru a dolů po páteři.“

„Já teda tušení nemám, ale mám zas takovou snesitelně k světu kartu,“ ozýval se Cambell, přistrkuje svůj papírek; „ale není to zrovna karta na otočení.“

„To má zas já,“ Bílý Den se odmlčel a psal: „Vidím ten tisíc a zahraju zas ještě jednu takovou tisícovku.“ Panenka, stojící za ním, udělala teď něco, nač nemá právo ani ten nejlepší přítel. Vztáhla ruku Bílému Dni přes rameno, zvedla jeho kartu a podívala se na ni, kryjíc současně líc karet těsně u jeho hrudi. Uviděla na jeho kartě tři dámy a párek osmiček, nikdo však nevytušil, co vidí. Oči všech hráčů se upíraly na její tvář, když si kartu prohlížela, ona se však ani v nejmenším neprozradila. Její rysy mohly být vyřezány z ledu, neboť si zachovala přesně stejný výraz jako předtím a potom. Ani sval se jí v obličeji nezachvěl; ba ani nejmírnějším rozšířením chřípí se neprojevila, ani v očích se jí sebeméně nezablesklo. Položila kartu opět rubem vzhůru na stůl a dosud prodlévavé pohledy se znenáhla od ní odvrátily, protože se pranic nedověděly.

MacDonald se dobromyslně usmál. „Vidím, Bílý Dni, a tentokrát tě o další dva tisíce sekám. Co dělá to tvoje tušení, Jacku?“

„Pořád ještě to po mně leze, Maku. Teď jsi mě doběh, ale to moje tušení je taková rejpavá přemlouvačná rohatá potvora, že to musím zahrát už z pouhopouhý povinnosti. Zůstanu ty tři tisíce. A pak mám ještě jednu předtuchu: Bílý Den zůstane taky.“

„Bych řek, že zůstane,“ přitakal Bílý Den, když Campbell odhodil kartu. „Ten si neplete měkký s tvrdým a podle toho hraje. Dám ty dva tisíce, zavírám a uvidíme, co nakoupíme.“

V mrtvolném tichu, až na tlumené hlasy tří hráčů, provedena výměna karet. V sázkách na stole už bylo třicet čtyři tisíce dolarů a hra se zatím nedostala možná ani do polovičky. K údivu Panenky si Bílý Den podržel jen ty tři dámy a párek osmiček odhodil, žádaje dvě nové karty. A tentokrát se ani ona neodvažovala nahlédnout, co koupil. Znala hranice své sebevlády. Ani on se nepodíval. Dvě nové karty ležely rubem vzhůru na stole tak, jak mu byly rozdány.

„Karty?“ ptal se Kearns McDonalda.

„Mám dost,“ zněla odpověď.

„Můžeš měnit, jestli chceš, však víš,“ upozorňoval Kearns.

„Ba ne, tohle mi stačí.“

Kearns sám měnil dvě karty, ale nepodíval se na ně.

Harnish stále ještě nechával své karty ležet.

„Nikdy nesázím, když to má někdo v ruce,“ říkal pomalu, dívaje se na hostinského. „Šňůru musíš rozjet ty, Maku.“

MacDonald pozorně přepočítal své karty, aby se dvojnásobně ujistil, že nemá špatně rozdáno, napsal částku na útržek papíru a přistrčil ho do šňůry s prostými slovy: „Pět tisíc.“

Všechny oči lpěly na Kearnsovi, který se podíval na své nově tažené karty, spočítal zbylé tři, aby odstranil každou obavu, že by mohl mít v ruce víc než pět karet, a napsal sázku na papírek. „Vidím tě, Maku,“ řekl, „a zahraju jenom maličkou tisícovku, abych tadyhle Bílého Dne neodehnal.“

Soustředěné pohledy se přenesly na Bílého Dne. Také on si prohlédl, co nově koupil, a přepočítal svých pět karet. „Vidím těch šest tisíc a zahraju ještě pět tisíc… jen tak co bych tě vyzkoušel, Jacku.“

„A já se ti otočím taky ještě o pět, jen co bych jako pomoh Jacka odehnat,“ prohlásil MacDonald, jak naň přišla řada.

Hlas měl maličko ochraptělý a přiškrcený, a jak domluvil, v koutku úst mu zlehounka nervózně zaškubalo.

Kearns zbledl, a kdo se díval, všiml si, že se mu ruka při psaní úpisu chvěla. Ale hlas měl nezměněný.

„Točím se taky ještě o pět tisíc,“ řekl.

Nyní se stal středem Bílý Den. Zář petrolejových lamp visících u stropu se mu odrážela od drobounkých perliček potu na čele. Bronzová barva tváří mu ztemněla přívalem krve. Černé oči se blyštěly a chřípě se rozšířily dychtivostí. Měl velké chřípě, dokazující, že je potomkem dravých předků, kteří vítězili a přežili všechno jen dík mohutným plícím a pohodlně širokým průduchům.

A přece měl na rozdíl od MacDonalda hlas pevný a normální, a na rozdíl od Kearnse se mu ruka při psaní nezachvěla.

„Držím za těch deset tisíc,“ pravil. „Ne, že bych se bál tebe, Maku. To spíš tadyhle toho Jackova tušení.“

„Já mu stejně na tu jeho předtuchu zahraju dalších pět tisíc,“ řekl na to MacDonald. „Měl jsem nejlepší kartu před kupováním a myslím, že mám pořád ještě nejlepší.“

„Možná že tady v tom případě je tušení po kupu lepší než před kupem,“ podotýkal k tomu Kearns; „pročež povinnost velí ,zvedni to, Jacku‘, a tak se točím ještě o pět tisíc.“

Bílý Den se opřel v židli dozadu a zadíval se na petrolejové lampy, přičemž hlasitě uvažoval.

„Byl jsem v tom za devatenáct tisíc před dokoupením, viděl jsem a hrál dalších jedenáct – to dělá třicet. Stojím už jenom ještě za deset.“ Naklonil se vpřed a zahleděl se na Kearnse. „Tak dodržím těch deset.“

„Můžeš se otočit, jestli chceš,“ odpovídal mu Kearns. „Tvoje psí spřežení stojí i tady ve hře za pět tisíc.“

„Ani jednoho psa, nikdy! Můžete na mně vyhrát prach i hlínu, ale nikdy ani jednoho psa. Jenom podržím a zavírám.“

MacDonald dlouho uvažoval. Nikdo se ani nepohnul, nikdo ani nezašeptl. Mezi diváky nikdo neuvolnil ani jediný sval. Nikdo nepřehodil váhu těla z nohy na nohu. Bylo posvátné ticho. Slyšet bylo jen hukot, jak táhlo v obrovských kamnech, a zvenčí, tlumeno stěnami z klád, sem doléhalo vytí psů. Nestávalo se každou noc, že by se hrálo na Yukonu o tak vysoké sázky, a koneckonců, vždyť toto byla zatím nejvyšší hra v dějinách mladé země. Hostinský konečně promluvil.

„Jestli vyhraje někdo jiný, bude musit přijmout hypotéku na Tivoli.“

Oba spoluhráči přikývli. „Tak taky zavírám.“

MacDonald přidal ještě útržek na pět tisíc. Ani jeden z hráčů nevyslovil nárok na šňůru, ani jeden nevykřikoval výši své karty. Všichni tři současně a v úplném tichu vyložili karty na stůl, zatímco v tlačenici diváků nastalo obecné vystupování na špičky a natahování krků. Bílý Den vyložil čtyři dámy a eso. MacDonald čtyři kluky a eso a Kearns měl čtyři krále a trojku. Kearns vztáhl paže vpřed, objal šňůru do náruče a shrnoval ji k sobě a paže se mu přitom třásly.

Bílý Den sebral eso ze své karty, hodil je vedle MacDonaldova esa a řekl:

„Tohleto, tím jsem se pořád utěšoval, Maku. Věděl jsem, že jenom čtyři krále to dokážou, a on je, pacholek, zrovna musí mít.“

„A co tys měl v kartě?“ tázal se s velkým zájmem, obrátiv se na Campbella.

„Řadu v barvě na čtyři karty, na obou koncích otevřenou – dobrá karta na dokupování.“

„To bych řek! To ti mohla přijít řada nebo řada v barvě nebo aspoň barva.“

„Taky jsem tak počítal,“ odpovídal Campbell smutně. „Stálo mě to šest tisíc, než jsem to zahodil.“

„Kdybys tak byl radši kupoval,“ smál se Bílý Den. „To by mi byla nepřišla ta čtvrtá dáma. Teď musím přijmout od Billyho Rawlinse poštovní kontrakt a pomašíruju si to do Dyeje. – Co to dalo nakonec, Jacku?“

Kearns se pokoušel šňůru počítat, byl však příliš vzrušen. Bílý Den si to všechno přitáhl přes stůl k sobě, jistými prsty odděloval a skládal na hromádky cejchy i dlužní úpisy a s jasnou hlavou částku sečetl.

„Sto dvacet sedm tisíc,“ ohlásil. „To můžeš teda vyprodat, Jacku, a rovnou se vrátit domů.“

Výherce se usmál a přikývl, jenže se zdálo, že není schopen promluvit.

„Zavolal bych na sklepníky, aby se nalilo pro celou hospodu,“ řekl MacDonald, „jenže mi už hospoda nepatří.“

„I ano, patří ti,“ odpověděl Kearns, navlhčiv si nejprve rty jazykem. „Tvoje dlužní úpisy platí, jak chceš dlouho. Ale pít se bude na mne.“

„Poroučejte si svou zmijí jedovatinu, lidičky – vítěz platí!“ volal Bílý Den hlasitě na všechny okolo, vstávaje současně ze židle a chápaje se Panenky za loket. „Pojďte, všichni tanečníci, pojďte, odtancujem si kolo. Noc teprve začíná a na mě čeká ráno snídanička po flámu a smlouva na poštu. Tady hola, ty, Rawlinsi – zde ouředně přejímám řečenou smlouvu a vyrazím k slaným vodám v devět hodin ráno, rozumíš? Tak pojďte už, všichni! Kde je ten vrzal se skřipkama?“

KAPITOLA 3 / Ta noc byla Bílého Dne. Byl středem i hlavou hodokvasu, plál neuhasitelným veselím, každého nakazil radostí. Znásoboval sama sebe a přitom násobil rozruch a shon. Žádný šprým, který navrhl, nebyl jeho následovníkům příliš divoký, a následovali ho zde všichni, až na ty, kdo se proměnili v popěvující hlupáky a klesali stranou. Nevznikaly však rušivé nepříjemnosti. Na Yukonu bylo známo, že Bílý Den nic takového netrpí, když on táhne celou noc, jsou hněvy a zlomyslnosti zakázány. Za jeho nocí se muži neopovážili přít. V dřívějších dobách bývali zvalchováni, jak jenom Bílý Den dovedl zvalchovat. Za jeho nocí se lidé musí smát a radovat – nebo jít domů.

Síly Bílého Dne byly nevyčerpatelné. V přestávkách mezi tanci vyplatil Kearnsovi dvacet tisíc ve zlatém prachu a převedl na něho svůj zábor na Losím potoce. Právě tak zařídil převzetí smlouvy na dopravu pošty od Billyho Rawlinse a vykonal přípravy na cestu. Odeslal posla probudit Kamu, svého psovoda – tananského Indiána, který se zatoulal daleko od domova svého kmene ve službách bělochů vpadnuvších do jeho vlasti. Kama vstoupil do Tivoli – vysoký, hubený, svalnatý a zahalený v kožešinách, vybraný typ svého nezkroceného rodu a přírodního stylu, nedotčený a nezaražený pijáky povykujícími kolem něho, když mu Bílý Den dával příkazy. Kama si počítal příkazy na prstech. „Přinést dopisy od Rawlinse. Naložit je na saně. Jídlo až do Selkirku – myslet vy, oni tam moc psí žrádlo mít v Selkirku?“

„Moc psího žrádla, Kamo.“

„Dóbro. Přivézt saně sem v devět hodin. Naložit sněžnice. Nenaložit stan. Třeba naložit celtu? Malou celtu?“

„Žádnou celtu,“ odmítl Bílý Den rozhodně.

„Moc, moc zima.“

„Cestujeme nalehko – rozumíme? Vezeme moc dopisů tam, moc dopisů zpátky. Jste chlapík silný. Hodně moc zima, hodně moc rychle ujíždět, dobré to bude.“

„To se ví, dóbro,“ hučel Kama s odevzdaností. „Hodně moc zima, mi je to fuk, zatraceně. Tady připravit v devět hodin.“

Obrátil se na patě v mokasínu a odcházel neproniknutelný jak sfinga, nikoho nezdravil ani nepřijímal pozdravy, nepohlédl vpravo ani vlevo. Panenka odvedla Bílého Dne do kouta místnosti.

„Hleď, Bílý Dni,“ říkala mu tiše, „trhlo ti to kapsou, viď.“

„Až do aleluja.“

„Mám u Maka v trezoru osm tisíc…“ začala. Ale Bílý Den jí nedal domluvit. Tkanička od zástěry se objevila nablízku a to ho poděsilo jak plaché hříbě. „Nezáleží na tom,“ řekl. „S prázdnou kapsou jsem přišel na svět, s prázdnou odejdu, a jednu prázdnou a druhou vysypanou mám skoro pořád, co jsem přišel sem. Pojď, zatancujem si valčík.“

„Ale dej si říct,“ naléhala. „Moje peníze marně zahálejí, nic nevynášejí. Mohla bych ti je půjčit – založit tě na nákup proviantu,“ dodávala spěšně, když uviděla v jeho tváři zděšení.

„Mne nikdo na nákup proviantu zakládat nebude,“ odpovídal. „Zakládám se vždycky sám, a až narazím na poklad, tak se pěkně samo sebou rozumí, že to bude všechno moje. Ba ne, děkuju ti, holka zlatá. Jsi moc hodná. Seženu si na proviant právě tím, že povezu poštu tam a zpátky.“

„Bílý Dni,“ šeptla v mírném protestu.

Avšak Bílý Den ji v náhlém vzkypění nálady strhl na taneční parket, a jak se potom spolu roztáčeli dokolečka dokola ve valčíku, lámala si hlavu nad tím železným srdcem muže, jenž ji držel v náručí a odolával všem jejím nástrahám.

V šest hodin ráno, propálený whisky, a přece zcela se ovládaje, stál u výčepního pultu a přetlačoval všem mužům ruku. Dělalo se to tak, že se dva muži postavili čelem proti sobě přes roh výčepního pultu, lokty pravice se opřeli o pult, pevně se semkli za ruce a snažili se přetlačit ruku druhému dozadu a dolů. Muž za mužem se proti němu postavili, ale nikdo mu ruku nepřetlačil, dokonce i Olaf Henderson a Ludva Francouz byli překonáni přes svou obrovskou postavu a sílu. Když namítali, že je v tom úskok, nacvičená svalová obratnost, vyzýval je, aby to zkusili znovu.

„Tak se teda podívejte,“ volal. „Teďka udělám dvojí: předně dám zvážit svůj váček zlata a za druhé ho vsadím na to, že když kterýkoli z vás vyzdvihne čistě od podlahy tolik na sobě narovnaných pytlů mouky, kolik jen uzdvihnout dokáže, přidám k nim ještě dva pytle a zdvihnu celý ten krám sakumprásk.“

„Bóže dobrej! Tohleto přijímám!“ zabručel Ludva Francouz, překřikuje potlesk a jásot.

„Počkat!“ křikl do toho Olaf Henderson. „Jsem zrovna tak chlap jako ty, Ludvo. Beru na sebe polovičku sázky.“

Na váze se ukázalo, že váček Bílého Dne má rovných čtyři sta dolarů, a tak se Ludva a Olaf o vsazenou částku rozdělili. Z MacDonaldova skladu přinesli padesátiliberní pytle mouky. Nejprve zkoušeli své síly ostatní muži. Rozkročili se na dvou židlích a pytle mouky měli složené na podlaze pod sebou a svázané provazy. Mnozí dokázali tímto způsobem zdvihnout pět set liber, zatímco některým se podařilo zvednout dokonce až šest set. Potom se do toho vložili ti dva obři, vyrovnávajíce se spolu na sedmi stech. Ludva Francouz potom přidal ještě jeden pytel a vyhoupl sedm set padesát čistě od podlahy. Olaf jeho výkon opakoval, načež oba selhali na osmi stech. Znovu a znovu se pokoušeli, na čele se jim perlil pot, obrovská kostra mohutného těla pukala námahou. Oběma se dařilo pohnout s tou vahou, trhnutím ji posunout, ale zdvihnout ji čistě od podlahy nedokázali.

„Bóže dobrej, Bílej Dni, tentokrát jsi vedle,“ prohlásil Ludva Francouz, narovnav se v zádech a seskakuje ze židlí. „Tohle dokáže jenom chlap ze železa. O sto liber víc – kamaráde, ani o deset liber víc.“

Narovnané pytle opět rozvázali, a když k nim přidávali další dva pytle, Kearns zakročil. „Jenom jeden!“

„Dva!“ kdosi vykřikl. „Vsadili se o dva navíc.“

„Ale oni ten poslední nezdvihli,“ protestoval Kearns. „Zdvihli jenom sedm set padesát.“

Ale Bílý Den vznešeným gestem zabránil zmatku.

„Nač si potřebuješ dělat takhle starosti? Copak je to, ještě jeden pytel? Když dokážu zdvihnout ještě tři, každý uvidí, že jsem určitě zdvihl dva. Jen je tam dejte.“

Postavil se na židle, přidřepl a ramena ohnul dolů, až se mu ruce sevřely na provaze. Zlehka přesunul nohy, napjal svaly zabíraje zkusmým tahem, potom znovu povolil, hledaje přesně dokonalé vyvážení všech svalových pák svého těla. Nevěřícně přihlížející Ludva Francouz vykřikl: „Táhni jak Luciper, Bílej Dni! Táhni jak Luciper!“

Bílý Den napjal svaly podruhé, tentokrát doopravdy, až se vyrovnaně a vytrvale uplatňovala všechna síla jeho nádherného těla, a zcela znenáhla, bez škubání a přepínání, se objemných devět set liber zdvihlo od podlahy a houpalo se sem a tam jako kyvadlo mezi jeho rozkročenýma nohama.

Olaf Henderson nesmírně dlouze a hlasitě vzdychl. Panenka, která bezděčně napínala všechno svalstvo, až ji zabolelo, taky s úlevou vydechla. Kdežto Ludva Francouz ve zbožné úctě zahučel skoro šeptem:

„M’sieu Bílý Den, salut! Já jsem jenom veliké děcko. Vy jste veliký muž.“

Bílý Den pustil břímě, seskočil na podlahu a zamířil k výčepnímu pultu.

„Navaž to!“ křikl, hodiv svůj sáček vážnému, který mu do něho přesypal za čtyři sta dolarů zlatého prachu z váčků obou poražených.

„Tak se hrňte, a všichni!“ dál hlaholil Bílý Den. „Poroučejte si svou zmijí jedovatinu! Vítěz platí!“

„Tahle noc je moje!“ vykřikoval o deset minut později. „Jsem osamělý vlk a samec a už jsem viděl třicet zim. Dneska mám narozeniny a to je ten jeden den v roce, kdy položím každého muže na lopatky. Pojďte – a všichni! Všechny vás vyválím ve sněhu. Pojďte, vy zelenáči i starý mazáci, dejte se pokřtít!“

Hospoda se hrnula ze dveří, všichni kromě sklepníků a zpívajících obětí Bakchových. Jakýsi prchavý nápad na záchranu vlastní důstojnosti prolétl MacDonaldovi hlavou, neboť se přiblížil k Bílému Dni s napřaženou rukou.

„Copak? Ty první?“ smál se Bílý Den, chopiv se ruky hostinského jako ke stisku na pozdrav.

„Ne, ne, to ne,“ odmítal hostinský rychle. „Jen blahopřeji k dnešním narozeninám. To se rozumí, že mě dokážeš vyválet ve sněhu. Jakoupak já mám naději proti člověku, který zdvihl devět set liber?“

MacDonald vážil skoro pětaosmdesát kilo a Bílý Den ho držel jenom za ruku; a přece po jediném náhlém škubnutí ztratil hostinský půdu pod nohama a týmž jediným rozmachem ho Bílý Den hodil tváří dolů do sněhu. Rychle za sebou, popadaje muže okolo sebe, vyválel ve sněhu ještě dalších šest. Každý odpor byl marný. Létali z chvatu jeho rukou jeden přes druhého, padali ve všech možných polohách, směšně a bezbolestně se váleli v měkkém sněhu. V matném světle hvězd bylo brzy obtížné rozeznat ty, kdo už byli povaleni, od těch, kdo teprve čekali, až na ně dojde. Bílý Den začínal zkoumat hmatem na jejich zádech a na ramenou, mají-li na sobě stopy sněhu.

„Jsi už pokřtěn?“ zněla otázka, již ustavičně opakoval, jak napřahoval své strašlivé pracky.

Mnoho desítek mužů leželo v řadě ve sněhu, zatímco jiní poklekávali v žertovné pokoře a házejíce si na hlavu sníh prohlašovali obřad za dokončený. Avšak skupina pěti mužů tam stála zpříma – zálesáci a průkopníci z nejzazší hranice výbojů bělocha, silní, dychtiví změřit se s každým, ať už slaví narozeniny kdokoli.

Absolventi těch nejtvrdších rváčských škol, vysloužilci z nesčetných drsně bezohledných bitev, muži krve, potu a vytrvalosti, přece jen neměli něco, čeho se Bílému Dni dostalo ve velké míře – to jest skoro dokonalou vzájemnou součinnost mozku a svalstva. Bylo to svým způsobem prosté a neměl na tom zásluhy. Narodil se takový. Jeho nervy přenášely zprávy rychleji než jejich nervy; jeho duševní pochody, vrcholící v projevech vůle, byly rychlejší než jejich; samy jeho svaly jakousi bezprostředností chemického působení poslouchaly příkazy rychleji než svaly jiných. Byl prostě už takový. Jeho svaly byly jako vysoce výbušná látka. Páky jeho těla klapaly v souhře jako ocelová pera dobrého mechanismu. A dodatkem k tomu všemu měl tu svou nadlidskou sílu, kterou bývá obdařen jen jeden z miliónů lidských tvorů – sílu závislou ne na velikosti, nýbrž na jakosti, vrcholnou organickou výtečnost obsaženou přímo v samé tkáni jeho svalů. Proto mohl tak rychle nasadit nápor, že ještě dřív, než si to odpůrce postačil uvědomit a mohl se vzepřít, cíle náporu bylo dosaženo. A naopak, sám si tak rychle uvědomoval nápor nasazený proti němu, že se zachraňoval okamžitým odporem anebo nasazením bleskového protináporu. „K ničemu to není, takhle tady postávat, lidičky,“ oslovil Bílý Den vyčkávající skupinu. „Zrovna tak se i vy všichni můžete tady položit a dát se pokřtít. Někdy jindy v roce mě může třeba někdo z vás položit, ale na moje narozeniny musíte všichni uznat, že jsem ze všech nejlepší. Je to tadyhle Pat Hanrahan, co vystrkuje bradu a tváří se chtivě a ochotně? Tak pojď, Pate.“

Pat Hanrahan, bývalý profesionál ještě z dob, kdy se boxovalo holými klouby pěstí, a odborník z hospodských rvaček, vystoupil ze skupiny. Popadli se do křížku, a ještě než Ir postačil sebrat síly, octl se v nemilosrdném polonelsonu, který ho zabořil hlavou i s rameny do sněhu. Joe Hines, bývalý drvoštěp, klesl pod náporem, který se rovnal tak asi padajícímu dvoupatrovému domu – byl přemožen křížovým chvatem okolo kyčlí, o němž prohlašoval, že prý byl nasazen dřív, než se postačil připravit.

V tom všem nebylo pro Bílého Dne nic vyčerpávajícího. Nijak se nepřepínal a nehekal celé dlouhé minuty. Netrvalo mu to vlastně ani chvilku. Jeho tělo náhle a strašlivě v jednom okamžiku vybuchlo a již v příštím okamžiku se opět uvolnilo a odpočívalo. Tak i doktůrek Watson, šedobradý muž ocelového těla s neznámou minulostí, sám postrach všech rváčů, byl povalen ve zlomku vteřiny, předcházejícím jeho vlastní útok. Jak se sbíral ke skoku, Bílý Den už byl na něm s tak hroznou neočekávaností, že ho přitiskl zády k zemi. Olaf Henderson se tím vším poučil a pokusil se napadnout Bílého Dne nečekaně, vyřítil se naň z boku, když ten se právě zastavil s rukou vztaženou, aby pomohl doktůrkovi Watsonovi zpátky na nohy. Bílý Den byl zasažen Olafovými koleny do boku a klesl na ruce a na kolena. Olaf však vlastním rozmachem přeletěl přes něho a natáhl se na druhé straně od Bílého Dne jak dlouhý, tak široký. Než se stačil sebrat, Bílý Den se obrátil jak vítr, vrhl se mu na záda, drhl mu obličej a uši sněhem a za krk mu cpal sníh plnou hrstí.

„Nejsem o nic horší chlap než ty, Bílý Dni,“ prskal Olaf, sbíraje se na nohy; „ale u všech čertů, v životě jsem neviděl takový obejmutí.“

Ludva Francouz byl poslední z pětice a viděl toho už zatím dost, aby byl opatrný. Kroužil okolo a mátl odpůrce dobrou minutu, než se pustil do křížku; a další celou minutu se oba napínali a otáčeli, aniž jeden nebo druhý nabýval nějak vrchu. A potom, právě když začínal být zápas vyrovnaností sil zajímavý, provedl Bílý Den svou bleskovou přeměnu, přehodil všechna napětí a nápory a zároveň vypálil tím svým svalovým výbuchem sil. Ludva Francouz vzdoroval, až mu v mohutné kostře praskalo, a potom byl znenáhla přetlačen a doražen dolů, do sněhu.

„Vítěz platí!“ zvolal Bílý Den, vyskočil a vedl všechny zpátky do Tivoli. „Tak jen se pohrňte! Tudy, prosím, tudy je cestička do lokálu se zmijí šťávou!“

Seřadili se podle dlouhého výčepního pultu, místy až ve dvou i ve třech řadách, dupali a střásali přimrzlou jinovatku z mokasínů, neboť venku bylo přes padesát stupňů Celsia pod nulou. Bettles, sám jeden z nejstatečnějších starých mazáků, proslulý smělými činy, ustal se svým opilým prozpěvováním ‚Kořene sasafrasu‘ a přivrávoral Bílému Dni blahopřát. Ale jak vyříkal gratulaci, pocítil najednou potřebu zařečnit si a zvýšil kazatelsky hlas.

„Prohlašuju vám tady, chlapci, že jsem náramně pyšnej na to, že je tadyhle Bílej Den můj přítel. Kolikrát jsme se spolu plahočili po stezce, a řeknu vám, že je osmnáctikarátovej od mokasínů až nahoru, čert vzal jeho starou prašivou kůži tak jako tak. Když přišel tady do tý země, tak byl ještě ouplnej klouček. Když jste vy, chlapci, byli v jeho věku, tak vám ještě teklo mlíko po bradě. Bílej Den nikdy nebyl děcko. Ten kluk se nejspíš narodil hned jako dospělej mužskej. A já vám řeknu, že tenkrát v těch dobách musel bejt vopravdu mužskej. To tady nebyla žádná tahleta vycmrdlá civilizace.“ Bettles se odmlčel, jen co by vzal Bílého Dne okolo krku tím pravým severským objetím medvěda. „Když jsme my dva spolu za těch starejch časů mašírovali po Yukonu, to nelítali pečený holubi do huby a nebyly tady putyky s reklamní svačinkou zadarmo. Naše tábory hořely tam, kde se povedlo odstřelit zvěř, a většinou jsme jedli lososový běhy a zaječí potěr, tím jsme byli živi – že je to tak?“

Ale na výbuch smíchu, jímž uvítali jeho obrácení běžných pojmů, Bettles pustil Bílého Dne z medvědího objetí a zuřivě se obrátil na lidi před výčepem.

„Jen se smějte, usmrkanci prašiví, smějte se! Ale já vám říkám hezky jasně a jednoduše, že ani vy nejlepší mu nešaháte po kolena a nemáte právo zavázat mu mokasíny. Nemám pravdu, Campbelle? Nemám pravdu, Maku? Bílej Den je ze starý gardy, jeden z těch opravdickejch starejch mazáků. A tenkrát tady nebyl ani jeden parník a ani jedna obchodní stanice, žádný skladiště a my jsme byli živi jen lososovým potěrem a zaječími běhy.“

Rozhlédl se okolo a z vybuchnuvšího potlesku se ozývaly výkřiky žádající proslov od Bílého Dne. Naznačil jim, že hodlá vyhovět. Přinesli mu židli a pomohli mu postavit se na ni. Nebyl o nic střízlivější než celý shluk okolo, nad nímž se teď tyčil – byla to divoká tlupa lidí všelijak nevzhledně oděných, obutých do mokasínů nebo nepromokavých eskymáckých holínek zvaných muc-luc, palčáky jim visely od krku, chránítka na uši měli zdvižená, že vypadali jako nordičtí rytíři v okřídlených přílbách. Černé oči Bílému Dni jiskřily a pod bronzovou pletí tváří mu temně proudila záplava silného alkoholu. Zdravili ho novými a novými výbuchy radostného obdivného volání a potlesku, až se mu v očích objevila podezřelá vláha, třebaže mnohé to volání bylo opile nesrozumitelné. Vždyť muži si přece vedli právě takto, co svět světem stojí, hodovali, rvali se, vydělávali, ať to bylo v ústí jeskyně nebo u ohně lesního tábora, v palácích císařského Říma a na skalnatých hradech loupežných rytířů nebo ve vysokých nebetyčných hotelech doby nejnovější a v kořalnách námořnických čtvrtí přístavních měst. Právě takoví byli tito lidé zde, budovatelé říše v polární noci, chvástaví, opilí a hluční, dobývající na několik rozverných okamžiků trochu oddechu od tvrdé skutečnosti své hrdinské dřiny. Jsou to novodobí hrdinové a nijak se neliší od hrdinů dávných dob.

„No tak, přátelé, nevím, co bych vám měl povědět,“ začal Bílý Den trochu koktavě, snaže se ovládnout rozvířený mozek. „Myslím, že vám radši povím takovou jednu historku. Měl jsem jednou společníka, to ještě dole v Juneau. Pocházel ze Severní Karolíny a vyprávíval mi zrovna tuhletu historku. Stalo se to tam na horách jeho rodného kraje a bylo to na svatbě. Farář zrovna už dodělával ten obřad a povídá: ‚Ty, co Bůh spojil, toho člověk nerozdvojí.‘

‚Pane faráři,‘ povídá ženich, ‚tak se mi ta vaše gramatika tadyhle v tý větě nějak nezdá. Chci mít tuhlety oddavky provedený správně.‘

Když se dým rozptýlil a zas se rozjasnilo, nevěsta se rozhlédne a kouká: farář mrtev, ženich mrtev, bratr mrtev, dva strejčkové mrtvi a ještě pět mrtvých svatebčanů, co přijeli jako hosti.

Tak si pořádně mohutně vzdychla a povídá: ‚Tyhlety novomódní revolvery se samočinným kohoutkem mi zatraceně zamotaly moje naděje.‘

A tak vám taky já povídám,“ dodával Bílý Den, když se zas utišil burácivý výbuch smíchu, „že tyhlety čtyry krále Jacka Kearnse mi zatraceně zamotaly moje naděje. Trhlo mi to kapsou a vybílilo mě to načisto, a tak se vydávám na cestu do Dyeje…“

„Ztratíš se z Aljašky?“

Na prchavý okamžik mu zkřivil obličej záchvat vzteku, ale hned v příštím okamžiku se mu vrátila dobrá nálada.

„Však já dobře vím, že je to jenom pošťuchování z žertu, když se mě někdo opovažuje takhle zeptat,“ říkal s úsměvem. „Ovšemže se z Aljašky neztratím.“

„Zopakuj přísahu, Bílý Dni,“ volal týž hlas jako předtím.

„Taky že zopakuju. Ponejprv jsem přešel Chilcoot v roce 1883. Vracel jsem se na jih přes průsmyk v podzimní metelici s kouskem hadru místo košile a s hrníčkem syrový mouky. Tu zimu jsem si sehnal v Juneau na nákup proviantu a na jaře jsem přešel průsmyk znova. A znova mě hlad vyhnal. Zas přišlo jaro a zas jsem přešel a přísahal jsem, že už neodejdu, dokud si neudělám pro sebe hromádku. No tak, hromádku jsem si neudělal, tak tady jsem. A teďka se odtud neztratím. Popadnu tam poštu a jedu zpátky. Ani v Dyeji nepřespím. Vyrazím nahoru na Chilcoot, jak jen vyměním psy, naložím poštu a jídlo. A tak tedy opakuju a znovu přísahám při vantrokách pekel a při hlavě svatýho Jana Křtitele, že nevykročím z Aljašky, dokud si neudělám pro sebe hromádku. A to vám všem říkám hned teďka a tady na místě, že to musí být pořádně veliká hromádka.“

„Kolik tak asi – čemu ty říkáš veliká hromádka?“ tázal se naléhavě Bettles zdola, objímaje zamilovaně Bílého Dne okolo kolen.

„Ano, kolik? Čemu říkáš hromádka?“ volali také jiní.

Bílý Den si chvilku mlčky hledal pevnější postoj a uvažoval. „Čtyři nebo pět miliónů,“ říkal potom pomaloučku a zvedl ruku, žádaje o ticho, když bylo jeho prohlášení přijato s posměšnými výkřiky. „Tak teda to řeknu opravdu opatrně a stanovím nejnižší hranici na jeden milión. A nesmím mít ani o vindru míň, až se tady z tý země postěhuju.“

Opět bylo jeho prohlášení přijato výbuchem posměchu. Nejenomže celková těžba zlata z oblasti Yukonu do té doby nedosáhla ani částky pěti miliónů, ale nikdo dosud neuhodil na zlaté naleziště ani v hodnotě sto tisíc, tím méně milión dolarů. „Jen si mě pěkně poslechněte. Viděli jste zrovna dnes večer, jak Jack Kearns dostal tušení. Před výměnou jsme ho určitě přebili. Jeho ubohý tři krále nebyly k ničemu. Ale on věděl, že mu jde ještě jeden král – to byla ta předtucha – a taky ho dostal. A říkám vám, že já mám taky takovou předtuchu. Na Yukonu se uhodí na zlato, na veliký naleziště, a zrovna to už tak asi zraje. A to nemyslím nic obyčejného, jako byly nálezy na Losím potoce a na Březovém potoce a tak. To myslím takový, že každýmu praskne huba od ucha k uchu a vlasy nám budou vstávat na hlavě. Říkám vám, že už je to ve vzduchu a za chvilku se tu budou čerti ženit. Nic to nezastaví a přihrne se to na horní řeku. Tam do těch končin můžete už brzy stopovat moje mokasíny, když mě náhodou budete někdo hledat – někde tam v kraji okolo Stewartovy řeky, podle Indiánské řeky a na řece Klondyk. Jak se vrátím s poštou, namířím si to tam tak rychle, že se za mnou zapráší a nepostačíte koukat. Hrne se to, chlapci, a bude to zlato od kořínků trávy až dolů na základní skálu, za sto dolarů na pánev, a poplach a shon z toho bude, že se z jihu přihrne na padesát tisíc lidí. Až se uhodí na tohle naleziště, tak si budete myslet, že se peklo roztrhlo.“

Pozdvihl ke rtům sklenku.

„Připíjím na přání a naději, že si na tom vy všichni trhnete svoje.“

Vypil a seskočil ze židle, dopadaje tak do nového medvědího objetí Bettlesova.

„Kdybych byl tebou, dneska bych nemašíroval, Bílý Dni,“ radil mu Joe Hines, vracející se zvenčí, kde se byl podívat na lihový teploměr na dveřích. „Žene se ošklivá vlna mrazu. Zrovna teď je skoro třiapadesát pod nulou a pořád ještě klesá. Radši počkej, až se to zlomí.“

Bílý Den se zasmál a staří mazáci kolem něho se smáli všichni. „To jste vy, zelenáči,“ volal Bettles, „bát se trošky mrazu. A zatroleně málo znáte Bílého Dne, když si myslíte, že ho mráz dokáže zdržet.“

„Namrznou mu plíce, když se do toho vydá,“ zněla odpověď.

„Namrzne si kašičku a cukrový lízátko! Koukej, Hinesi, ty jsi tady v tý zemi teprve tři roky. Nejsi ještě uleželej. Já viděl Bílého Dne, jak urazil na Koyukuku osmdesát kilometrů ten den, co teploměr prask při osmapadesáti pod nulou.“

Hines zavrtěl zkormouceně hlavou.

„Takovým právě namrznou plíce,“ naříkal. „Jestli Bílý Den vyrazí, ještě než se ta vlna mrazů zlomí, jakživ se tam nedostane – a to si mašíruje bez stanu a bez plachty.“

„Do Dyeje máme šestnáct set kilometrů,“ ohlašoval Bettles, vylézaje na židli a opíraje potácející se tělo paží ovinutou okolo krku Bílého Dne. „To je tisíc šest set kilometrů, povídám, a největší díl stezky neprojetý, neprošlapaný, ale já se vsadím s každým zelenáčem – a vsázím se, o kolik chcete, že Bílej Den to stihne do Dyeje za třicet dní.“

„To znamená průměrně přes třiapadesát kilometrů denně,“ upozorňoval varovně doktůrek Watson, „a sám jsem už taky tak trošku mašíroval. Na Chilcootu ho vichřice s metelicí zdrží celý týden.“

„Nevadí,“ odsekl Bettles, „a Bílej Den proletí těch druhých tisíc šest set kilometrů zase zpátky taky do třiceti dní a já mám tadyhle pět set dolarů, který to říkají zrovna tak jako já, čert vzal všecky chumelenice.“

Aby dal svému výroku náležitý důraz, vytáhl váček se zlatým prachem velikosti pořádného kusu salámu a bouchl jím na výčepní pult. Doktůrek Watson bouchl svým váčkem vedle něho. „Tak počkat!“ zvolal na to Bílý Den. „Bettles má pravdu a já si v tomhle zahraju taky. Sázím pět set, že od teďka za šedesát dní přiženu tady ke dveřím Tivoli poštu z Dyeje.“ Zaburácely pochybovačné výkřiky a nejméně dvanáct mužů vytahovalo váčky se zlatem.

Jack Kearns se prodral tlačenicí blíž a vynutil si pozornost Bílého Dne.

„Přijímám sázku, Bílý Dni,“ zvolal. „Ale dvě ku jedné, že to nedokážeš – ani za pětasedmdesát dní.“

„Žádnou dobročinnost, Jacku,“ zněla odpověď. „Sázky jsou rovné a lhůta je šedesát dní.“

„Pětasedmdesát dní a dvě ku jedné, že to nedokážeš,“ trval Kearns na svém. „U Padesáti Mil budeš mít řeku dokořán a led na okraji ti bude praskat.“

„Cos na mně vyhrál, Jacku, to je tvoje,“ mluvil dál Bílý Den. „A u všech hromů, Jacku, vracet mi to nebudeš. Nesázím se s tebou. Pokoušíš se dávat mi peníze. Ale jedno ti řeknu, Jacku, mám zas ještě jednu předtuchu. Jednoho krásnýho dne to na tobě vyhraju zpátky. Jen počkej, až se uhodí na to naleziště nahoře na řece. Potom si ty a já sednem, sundáme střechu a zahrajem si hru opravdicky do velikosti dospělejch chlapů. Platí?“ Stiskli si na to ruce.

„To se rozumí, že to dokáže,“ šeptal Kearns Bettlesovi do ucha. „A tady je pět stovek na to, že se Bílý Den vrátí za šedesát dní,“ dodával nahlas.

Billy Rawlins s ním sázku uzavřel a Bettles objal Kearnse s radostným nadšením.

„U všech luciperů, já tu sázku přijmu,“ řekl Olaf Henderson, odtahuje si Bílého Dne od Bettlese a Kearnse. „Vítěz platí!“ vykřikl Bílý Den, když sázku uzavřel. „Vím docela jistě, že vyhraju, a šedesát dní je moc dlouhá chvíle od jednoho napití k druhému. Tak platím teď. Poručte si svou značku, kořalkové! Dejte si nalejt svou značku!“

Bettles si opět vylezl se skleničkou whisky na židli, a nakláněje se dopředu dozadu, zazpíval jedinou písničku, kterou znal:

Už Henry Ward Beecher v kostele

a všichni katecheti a učitelé

chválej nám kořen sasafrasu,

ale říkejte si, co chcete,

když to správně nazvete,

je to jen šťáva jabka z paradisu.

Celá hospoda hulákala po něm refrén:

Ale říkejte si, co chcete,

když to správně nazvete,

je to jen šťáva jabka z paradisu.

Někdo otevřel dveře vchodu. Do místnosti se cedilo neurčité sedavé světlo.

„Bílý den, bílý den,“ upozorňoval kdosi výkřikem. Bílý Den se už ničím nezdržoval, zamířil ke dveřím a stahoval si chránítka na uši. Venku stál Kama u saní, dlouhého a úzkého dopravního prostředku, jen maličko přes čtyřicet centimetrů širokého a něco přes dva a čtvrt metru dlouhého, s laťkovým dnem patnáct centimetrů nad spodní hranou okovaných sanic. Na saních byly řemeny z losí kůže připoutány lehké plátěné pytle s listovní poštou a nářadí i jídlo pro psy i pro oba muže. Před saněmi leželo v řadě za sebou pět tažných psů, schoulených a obalených jinovatkou. Byli to praví severští vlčáci, pěkně k sobě vybraní velikostí i barvou, všichni neobyčejně velcí a všichni šediví. Od dravých čelistí až po huňaté oháňky byli stejní jako hrášky ve své podobnosti divokým lesním vlkům. A také to byli vlci, sice zdomácnělí a ochočení člověkem, nicméně však vlci vzhledem i mnohými rysy povahy. Nahoře na naložených saních byly podstrčeny pod řemení dva páry sněžnic, připravené k okamžitému použití.

Bettles ukázal na spací pytel z kožek polárního králíka, vyčnívající z úvazku pytle s nářadím.

„To je celé jeho lůžko,“ řekl. „Přesně dvě a tři čtvrtě kila králičích kůží. To je to nejteplejší, pod čím jakživ spal, ale ať se propadnu, jestli mě to postačí udržet v teple, a že taky něco vydržím. Bílej Den je učiněná pekelná pec, to ani není člověk.“

„Nechtěl bych být na místě tady toho Indiána,“ podotkl doktůrek Watson.

„Zabije ho, určitě ho zabije,“ vykřikoval zpěvavě Bettles, jako by nad tím jásal. „Vím to dobře. Však jsem s Bílým Dnem putoval. Ten člověk nebyl nikdy v životě unavenej. Vůbec neví, co to je. Viděl jsem ho na pochodu celý den v mokrých ponožkách při čtyřiceti pod nulou. Není na světě člověk, který by tohle přežil.“

Zatímco se vedly takové řeči, Bílý Den se loučil se všemi, kdož se okolo něho shlukli. Panenka se s ním chtěla na rozloučenou políbit, a on, třebaže mírně opojen alkoholem, našel východisko, aniž si zadal s tkaničkami od zástěry. Políbil Panenku, ale docela stejně a nestranně políbil i ostatní tři ženy. Navlékl si dlouhé palečnice, pobídl psy na nohy a zaujal své místo u řídicí oje saní.

„Marš, krasavci!“ vzkřikl na psy.

Tahouni v okamžiku vrhli celou váhu těla do hrudních řemenů, přikrčili se do sněhu a zaryli se drápy. Dychtivě kňučeli, a ještě než saně urazily na šest svých délek, musili Bílý Den i Kama (ten vzadu za saněmi) klusat, aby tahounům postačili. A tak se v běhu muži i psi přehnali přes zvýšený břeh a dolů na zmrzlou hladinu Yukonu, kde v šedavém světle zmizeli.

KAPITOLA 4 / Na řece kde byla stezka prošlapána a sněžnice byly zbytečné, dosahovali psi průměru devět a půl kilometru za hodinu. Aby jim stačili, musili oba muži utíkat. Bílý Den a Kama se pravidelně střídali u řídicí oje, neboť řídit letící saně a ještě běžet před nimi byla opravdu těžká práce. Vystřídaný muž ustoupil za saně a tu a tam si na ně vyskočil a odpočíval.

Byla to krušná práce, ale taková, že rozveselovala.

Letěli, cesta jim ubíhala a projeté stezky využívali, jak nejlépe mohli. Později se dostanou na stezku neprojetou, kde bude čtyři a půl kilometru za hodinu znamenat dobrý výkon. Nebude už možno se svézt a odpočívat, už se nepoběží. Řízení oje bude snadnějším úkolem a muži se k ní budou vracet a odpočívat, až si odbudou svou lhůtu práce vpředu, kde bude vždy jeden se sněžnicemi na nohou prorážet stezku pro psy. Taková práce ovšem, ani dost málo nerozveseluje. Musejí se připravit také na místa, kde se budou celé dlouhé kilometry plahočit po haldách všelijak nakupených ledových ker, kde budou šťastni, urazí-li tři kilometry za hodinu, a nevyhnutelně přijdou i místa opravdu ošklivých ledových závalů, krátká sice, to je pravda, ale tak zlá, že půl druhého kilometru za hodinu si vyžádá vrcholné vypětí sil.

Kama a Bílý Den nehovořili. Už povaha jejich práce to nedovolovala a sami také neměli sklon při práci hovořit. Velmi zřídka, když bylo zapotřebí, oslovovali se jednoslabičnými slovy, přičemž se Kama většinou spokojoval zabručením. Tu a tam některý pes zakňučel nebo zavrčel, ale většinou spřežení táhlo tiše. Bylo slyšet jen ostře pronikavé skřípání okovaných sanic, klouzajících po tvrdém povrchu, a vrzání zatížených saní.

Jako by prorazil hradbou, prošel Bílý Den ze šumu a hluku Tivoli do jiného světa – do světa ticha a nehybnosti. Nic se nehýbalo. Yukon spal pod pokrývkou ledu celý metr silnou. Nezavanul ani vzdech větru. Ani míza se nepohnula v srdci jedlí, zalesňujících břehy řeky po obou stranách. Stromy, obtížené do nejdrobnějšího zbytečku přesně takovým množstvím sněhu, kolik ho jejich větve unesly, stály v naprosté strnulosti. Nejlehčí zachvění by sníh uvolnilo a svrhlo a spadlý sníh nikde vidět nebyl. Saně tu byly jediným bodem života a pohybu uprostřed velebně nehybného klidu a drsný chrupot sanic jen zdůrazňoval ticho, jímž projížděly.

Byl to mrtvý svět a docela šedivý svět. Počasí bylo ostré a jasné a v ovzduší nebylo vlhka, ani mlhy, ani nejmenšího zamžení, a přece tvořila obloha šedivou klenbu. To proto, že ačkoli nebylo na obloze mraků, které by zář dne zatemňovaly, nebylo také slunce, které by den prozářilo. Daleko na jihu slunce vytrvale vystupovalo k poledníku, ale mezi sluncem a zmrzlým krajem na Yukonu překážela vypouklá oblost Země. Yukon ležel ve stínu noci a den byl ve skutečnosti pouze dlouhým soumrakem. Ve tři čtvrtě na dvanáct, na místě, kde široký oblouk řeky poskytl dalekou vyhlídku k jihu, ukázalo slunce svůj horní okraj nad čarou obzoru. Kolmo vzhůru však nestoupalo. Zdvíhalo se jen šikmo, takže v poledne sotva nadzdvihlo nad obzor svůj dolní okraj. Bylo to zastřené a vybledlé slunce. Jeho paprsky neměly tepla a člověk se mohl dívat rovnou do jeho plné koule a ani oči nepřimhouřit. Sotva slunce dostoupilo k poledníku, začalo opět šikmo sklouzávat za obzor a ve čtvrt na jednu již zase oblost Země vrhala na krajinu svůj stín.

Muži i psi uháněli jako o závod. Bílý Den a Kama měli oba žaludek přírodních lidí. Mohli jíst v nepravidelných lhůtách i v nepravidelných dávkách, hltat ohromné spousty jídla najednou a potom třeba vydržet dlouhou dobu vůbec bez jídla. Psi žrali jen jednou denně a zřídka dostali víc než po půl kile sušené ryby. Měli stálý žravý hlad, a přitom byli v dokonalém tělesném stavu. Jejich zažívání bylo přísně hospodárné tak jako u jejich vlčích předků. Nic nepřicházelo nazmar. Vše, co pozřeli, bylo až do poslední nejmenší částečky přeměněno v energii. Kama a Bílý Den byli také takoví. Sami potomci dlouhých pokolení, která vytrvala, také vytrvali. I jejich orgány pracovaly s jednoduchou a živelnou hospodárností. Nic se nikdy neztratilo. Člověk změkčilý civilizací, pracující vsedě za stolem, byl by vyhublý a zubožený z takového jídla, které stačilo udržovat Kamu a Bílého Dne na vrcholu tělesné zdatnosti. Uměli, co člověk žijící za stolem nikdy nepozná, žít v ustavičném normálním hladu, takže mohli jíst kdykoli. Měli neustále chuť k jídlu, a dokonce ostrou chuť k jídlu, takže se hltavě zakousli do všeho, co se naskytlo, a o špatném trávení neměli ani potuchy.

Ve tři hodiny odpoledne se dlouhý soumrak vytrácel do noci. Hvězdy vyšly blízké, ostré a jasné a v jejich světle zůstávali muži i psi stále ještě na stezce. Byli neúnavní. A to nebyl výjimečný spěch na jediný den, nýbrž jen první ze šedesáti takových dní. Ačkoli Bílý Den celou noc protančil a prohýřil, nezdálo se, že by to na něm zanechalo nějaké stopy. To mělo dvojí vysvětlení: předně jeho vynikající vitalitu, za druhé to, že takové noci byly u něho vzácné. A znovu si připomínáme muže za stolem, jehož tělesná zdatnost by víc utrpěla jediným šálkem kávy před spaním, než pocítil Bílý Den po celé noci strávené pitím silných lihovin a všemožným rozčilováním.

Bílý Den putoval bez hodinek, vyciťoval plynutí času a zcela podvědomě odhadoval, kolik je asi hodin. Když se domníval, že musí být šest, začal se ohlížet po tábořišti. V zákrutu řeky mířila stezka napříč k druhému břehu. Protože na této straně vhodné místo nenalézali, dali se po stezce k protějšímu břehu, vzdálenému přes půldruhého kilometru. Avšak uprostřed narazili na nakupené kry a trvalo jim hodinu, než se přes řeku dostali. Konečně tam Bílý Den zahlédl, co hledal, uschlý strom u samého břehu. Saně zamířily ke břehu a vyjely nahoru. Kama spokojeně zabručel a začala práce s chystáním tábora.

Práci měli dokonale rozdělenu. Každý věděl, co musí udělat. Jednou sekyrou Bílý Den porazil uschlou borovici. Kama se sněžnicí a druhou sekyrou odstranil skoro třičtvrtimetrovou vrstvu sněhu ze zmrzlé hladiny Yukonu a nasekal led na vaření. Kusem uschlé březové kůry rozdělali oheň a Bílý Den se dal do vaření, zatímco Indián složil náklad ze saní a nakrmil psy jejich přídělem sušených ryb. Pytle s potravinami potom zavěsil vysoko do větví stromů, aby na ně vlčáci ani skokem nedosáhli. Potom porazil mladou jedličku a osekal z ní větve. Kolem ohně udupal sníh a na zdusanou prostoru nastlal jedlové větvičky. Na podlahu, již tak získal, hodil potom oba pytle s osobní výstrojí, svůj i vak Bílého Dne, v nichž měli suché ponožky, prádlo a spací pytle. Kama však měl dva pytle z kožek polárního králíka, kdežto Bílý Den jenom jeden.

Pracovali vytrvale, bez řečí, neztrácejíce času. Každý dělal, co bylo třeba, žádného ani nenapadlo, aby nechal druhému některý úkol, jak se okamžitě naskytl. Tak si třebas Kama povšiml, že je zapotřebí ještě trochu ledu na vaření, vstal tedy a přinesl jej a sněžnici převrženou psem zdvihl zase Bílý Den a znovu zarazil špičkou do sněhu. Zatímco se káva vařila, slanina se smažila a na ‚lívance se zadělávalo, Bílý Den vyšetřil ještě chvilku a postavil na oheň veliký hrnec s fazolemi. Kama se vrátil a usednuv na okraj podlážky z jedlových větví, využil volné chvilky na spravování postrojů.

„Myslím ten Skůkam a Bůga pořádně dneska poprat, možná,“ podotkl Kama, když usedali k jídlu.

„Dejte na ně pozor,“ zněla odpověď Bílého Dne. A to byla celá jejich rozprávka za dobu jídla. Jednou Kama vyletěl, tiše zaklel, odskočil s polenem v ruce a klackem rozehnal klubko rvoucích se psů. Bílý Den mezi jednotlivými sousty přidával kusy ledu do plecháče, kde se rozehřívaly na vodu. Když dojedli, Kama přiložil na oheň, nasekal ještě dříví na ráno a vrátil se na lůžko z větviček a k spravování psích postrojů. Bílý Den nakrájel důkladné kusy slaniny a naházel je do bublajících fazolí. Přes krutý mráz měli oba muži mokasíny mokré; proto jakmile už nemuseli vycházet z útulku nastlaných jedlových větví, zuli si mokasíny a navěsili je na krátké klacíky k ohni, a co chvíli je otáčeli, aby se usušily. Když se fazole konečně uvařily, napěchoval jich Bílý Den větší díl do sáčku půl metru dlouhého a necelý decimetr širokého, ušitého z jemné pytloviny na mouku. Sáček potom položil a nechal na sněhu zmrznout. Zbytek fazolí v hrnci zůstal na snídani.

Bylo již po deváté hodině, když byli přichystáni na lože. Škorpení a rafání psů dávno ustalo a unavení vlčáci se schoulili do sněhu s čenichem u tlapek zakrytým huňatou vlčí oháňkou. Kama si prostřel kožešinu na spaní a zapálil si dýmku. Bílý Den si utočil cigaretu do hnědého papírku a rozvinula se druhá rozprávka večera.

„Myslím, že jsme urazili skoro devadesát kilometrů,“ řekl Bílý Den.

„Uhm, taky myslím,“ řekl Kama.

Zavinuli se vstoje do spacích kožešin, když napřed oblékli vlněné svetry místo parka, bavlněných obleků z kalhot a kazajky v jednom kuse i s pláštěnkou a s kuklou, které měli na sobě celý den. Usnuli rychle, takřka v okamžiku, kdy zavřeli oči. Hvězdy vyskakovaly a tančily v mrazivém ovzduší a nad hlavou spáčů vyšlehávaly pestré pruhy severní záře jako paprsky mocných reflektorů.

Bílý Den se vzbudil do tmy a probudil Kamu. Ačkoli severní zář dosud plála, začínal již nový den. K snídani měli ohřívané lívance, ohřívané fazole, smaženou slaninu a kávu. Psi nedostali nic, třebaže zpovzdálí chtivě přihlíželi, sedíce na sněhu s oháňkami stočenými přes přední tlapky. Tu a tam nadzdvihovali jednu a zas druhou přední pracku s gestem nepokoje, jako by jim v nohách hrál mráz. Krutě mrzlo, bylo nejméně pětapadesát stupňů pod nulou, a když Kama zapřahal psy do postrojů obnaženýma rukama, musil se několikrát vracet k ohni a ohřívat si otupující prsty. Společně oba naložili saně a utáhli je řemeny. Naposledy si ještě ohřáli ruce nad ohněm, navlékli si palečnice a hnali psy po břehu dolů na stezku na řece. Podle odhadu Bílého Dne bylo sedm hodin; hvězdy však se třepotavě jiskřily stále stejně zářivé a nezřetelné a světelné šípy zelenavé polární záře dosud pulsovaly na vysoké obloze.

Za dvě hodiny se najednou setmělo – taková byla náhle tma, že muži nacházeli stezku a udržovali se na ní spíše pudově; a Bílý Den poznával, že čas odhadoval správně. Byla to tma před úsvitem, která není nikde na světě tak nápadná jako právě na aljašské stezce v zimě. Pomaloučku se tmou přikrádalo šedivé světlo, zpočátku nepozorovaně, takže najednou skoro s překvapením zpozorovali neurčitý, mlhavý obrys stezky pod svýma nohama. Hned potom rozeznávali nejzadnějšího psa, potom celé psí spřežení v jedné řadě za sebou a nakonec zasněžené prostranství po obou stranách stezky. Brzy se vynořil ze tmy bližší břeh, zmizel, znovu se vynořil a již zůstal. Za několik minut i druhý břeh, vzdálený přes půldruhého kilometru, vystoupil nenápadně na dohled a vpředu i vzadu bylo již vidět celou zmrzlou řeku, nad levým břehem se ostře rýsovaly horské hřebeny táhnoucí se do daleka a pokryté sněhem. A to bylo vše. Slunce nevyšlo. Šedivé světlo zůstalo šedivé.

Jednou za ten den přeskočil lehkými skoky přes cestu přímo pod nosem vedoucího psa rys a zmizel v bělosti zasněženého lesa. Divoké pudy psů se probudily a psi se rozštěkali křikem lovící smečky, napínali postroje a stáčeli se stranou, jak dychtili šelmu pronásledovat. Bílý Den je okřikl, ze všech sil přidržel řídicí oj a podařilo se mu saně převrhnout do měkkého sněhu. Psi se ukrotili, muži opět saně vyrovnali a za pět minut již znovu letěly saně po tvrdě ujeté stezce. Rys byl jediným živým tvorem, kterého zde za dva dny zahlédli, ale i ten se podobal spíše přízraku, jak se zlehounka měkkými tlapami sotva dotkl stezky a zmizel.

Ve dvanáct hodin, když slunce nakouklo přes oblinu Země, zastavili a rozdělali na ledě malý oheň. Bílý Den nasekal sekyrou kusy zmrzlého fazolového salámu. Ty potom, roztálé a ohřáté na pánvi, měli k obědu. Kávu nevařili. Bílý Den nepřipouštěl, aby se na takový přepych plýtvalo denním světlem. Psi se přestali hašteřit a lačně přihlíželi. Svou libru sušených ryb dostanou jen večer. Teď jsou v práci.

Vlna mrazů vytrvávala. Jen muži ze železa mohli vydržet na cestě za tak nízké teploty a Kama i Bílý Den byli výkvětem svých plemen. Kama však věděl, že Bílý Den je lepší než on, a tak byl hned od začátku odsouzen k porážce. Ve snaze nebo v ochotě neslevoval ani v nejmenším, byl však přemožen břemenem, jež ho tížilo v hloubi duše. K Bílému Dni měl vztah zbožňujícího obdivovatele. Ledově klidný, mlčelivý, hrdý na svou tělesnou zdatnost, nacházel všechny ty vlastnosti jakoby ztělesněné ve svém bělošském společníkovi. Ten byl mužem, vynikajícím ve všem, čeho si muži cení, byl božským mužem, bohem viditelným a hmatatelným, a Kama ho musil zbožňovat – třebaže to nijak neprojevoval. Nebylo divu, že bělošské plémě vládne, rodí-li se z něho muži, jako je Bílý Den. Jaké má Indián vyhlídky proti takovému tvrdošíjnému, vytrvalému rodu? Ani Indiáni necestují za tak nízkých teplot a mají přece zkušenou moudrost nastřádanou dlouhými pokoleními; a hle, tady ten Bílý Den, původem z pohodlných jižních krajin, je odolnější než oni, vysmívá se jejich obavám a žene se po stezce deset i dvanáct hodin denně. A ten Bílý Den si myslí, že dokáže udržet průměrnou cestovní rychlost něco přes třiapadesát kilometrů denně po celých šedesát dní za sebou! Jen počkej, až napadne čerstvý sníh nebo až narazíš na neprojetou stezku nebo na polámaný okrajový led okolo nezamrzlé proudící vody.

Zatím Kama držel krok, nereptal a neuhýbal. Čtyřiapadesát Celsia pod nulou je už pořádný mráz. Právě tak čtyřiapadesát nad nulou je už skoro nesnesitelné tropické vedro. Je to však stále ještě jen třicet šest stupňů nad příjemným počasím se snesitelnou teplotou osmnácti stupňů nad nulou. Ztrojnásobíme-li tento rozdíl, dostaneme jakous takous představu, jakým mrazem putovali Kama a Bílý Den šerým světlem od úsvitu do soumraku i za tmy.

Kamovi omrzla pokožka na lícních kostech, třebaže si ji často třel, zčernala mu a obolavěla. Také mu maličko namrzly okraje plicní tkáně – což bylo nebezpečné, neboť to právě je důvod, proč se má člověk vyhýbat přílišné námaze venku za mrazu většího než padesát pod nulou. Kama si však nestýskal a Bílý Den byl opravdu jak rozpálená pec, spal si právě tak teple v necelých třech kilech králičích kožek, jako spal Kama skoro v šesti kilech.

Druhého večera, když měli dalších osmdesát kilometrů za sebou, tábořili nedaleko hranice oddělující Aljašku od Severozápadního teritoria Kanady. Zbytek cesty, až na kratičký úsek před samou Dyejí, budou cestovat kanadským územím, po stezce ujeté a tvrdé, dokud nenapadne čerstvý sníh. Bílý Den počítal, že čtvrtý večer se utáboří ve stanici Čtyřiceti Mil. Pověděl to Kamovi, ale třetí den se začalo oteplovat a tu poznávali, že nebude dlouho trvat a napadne čerstvý sníh; neboť na Yukonu se musí oteplit, aby mohlo sněžit. Toho dne také narazili na šestnáct kilometrů chaoticky nakupeného ledu, kde tisíckrát přenášeli naložené saně přes trčící obrovské kry, zdvíhali je silou paží a znovu stavěli na ledovou stezku. Psi zde byli takřka zbyteční a jak psi, tak lidé tu prodělávali nesmírné strázně, způsobené špatnou stezkou. Toho večera putovali ještě o hodinu déle, ale ztracený čas docela nedohonili.

Když se ráno probudili, objevili na spací kožešině na čtvrt metru sněhu. Psi byli úplně zasypáni a nechtělo se jim ze zahřátých pelechů. Takový čerstvý sníh znamenal zlou cestu. Saně po něm neběží tak hladce a jeden muž musí jít před spřežením a sněžnicemi udupávat stezku, aby psi nevrávorali. Tady ta čerstvá pokrývka byla něco docela jiného než obyčejný sníh, jak ho znají lidé z jihu. Byl to sníh tvrdý, jemný a suchý. Podobal se spíše cukru. Odkopnut odlétal se sykotem jak písek. Mezi částečkami nebylo přilnavosti a nedal se uhníst do sněhové koule. Neskládal se z vloček, nýbrž z krystalů – z drobounkých, geometrických krystalů jinovatky. Nebyl to vlastně sníh, nýbrž jinovatka.

Také počasí bylo teď teplé, jenom necelých třicet pod nulou, a oba poutníci se potili při své dřině s chránítky na uši spuštěnými a s palečnicemi volně visícími po boku. Toho večera se jim nepodařilo dorazit do Čtyřiceti Mil, a když stanici nazítří míjeli, Bílý Den se zdržel jen tak dlouho, než naložil poštu a další zásoby potravin. Odpoledne příštího dne tábořili na ústí řeky Klondyk. Od Čtyřiceti Mil nepotkali ani živou duši a sami si razili novou stezku. Té zimy dosud nikdo necestoval po řece na jih od Čtyřiceti Mil a ostatně po celou zimu zůstanou pravděpodobně jediní, kdož po ní přešli. V těch dobách byla krajina na Yukonu opuštěnou zemí. Mezi řekou Klondyk a mořským pobřežím u Dyeje leželo skoro tisíc kilometrů zasněžené pustiny a na celé té délce byla jen dvě místa, na něž se mohl Bílý Den těšit, že tam potká člověka. Ta dvě místa byly osamělé obchodní stanice Šedesát Mil a Fort Selkirk. V létě bylo možno potkat Indiány na ústí řeky Stewart a řeky White, u Velké i Malé Lososí, a také na jezeře Le Barge, ale v zimě, jak dobře věděl, Indiáni táhnou po stopě losích stád až daleko do hor.

Toho večera, kdy tábořili při ústí Klondyku, nešel Bílý Den spát hned po dokončení večerních prací. Kdyby tu měl společnost bělocha, byl by podotkl, že cítí, jak na něj „leze jeho předtucha“. Takto si jen navlékl sněžnice, opustil psy stočené ve sněhu a Kamu, hluboce oddechujícího pod králičími kožkami, a vystupoval na rozsáhlou rovinu nad vysokým hlinitým břehem. Avšak jedle tu byly příliš husté, nebylo odtud vyhlídky, a tak přešel rovinu a nejbližší příkré svahy v pozadí. Odtud mohl přehlédnout Klondyk, plynoucí v pravém úhlu od východu, i Yukon, zatáčející majestátně od jihu. Nalevo a dolů po proudu viděl směrem k Losí hoře, jak se třpytí ve světle hvězd obrovská bílá deska, od níž měla hora jméno. Poručík Schwatka ji sice pojmenoval, ale Bílý Den ji viděl první dávno předtím, než ten neohrožený cestovatel překročil Chilcoot a plavil se na voru dolů po proudu Yukonu.

Hora však upoutala jeho pozornost jenom na chvíli. Zájem Bílého Dne se soustřeďoval na rozlehlou pláň, po celé délce lemovanou hlubokou vodou, vhodnou pro přístaviště parníků.

„Určitě poloha jako dělaná na založení města,“ hučel si pro sebe. „Místa na sídliště pro čtyřicet tisíc lidí. Potřebovalo by to jen nález – jen narazit na zlato.“ Uvažoval chvíli. „Deset dolarů na pánev by to stačilo strhnout a byla by to taková honička, nejdivočejší shon celých davů, jaký Aljaška kdy viděla. A když se to nestrhne tady, strhne se to někde v okolí. Je to docela určitě správný nápad, vyhlížet si pozemky na osídlování tady zdola až nahoru.“

Postál tam ještě chvíli, rozhlížel se po pusté planině a představoval si s budovatelskou obrazností, jak to tu bude vypadat, jestliže se ten shon strhne. V představě rozmísťoval parní pily, velká obchodní skladiště, hospody a tančírny a dlouhé ulice chat zlatokopů. A těmi ulicemi viděl procházet nahoru a dolů tisíce mužů, zatímco před skladišti stály veliké nákladní saně s dlouhými spřeženími psů. Takové těžké saně viděl také projíždět hlavní ulicí a mířit po zmrzlém Klondyku kamsi k obraznému místu, kde musejí ležet ta bohatá naleziště.

Zasmál se a vytřásl vidinu z očí, sestoupil na rovinu a přešel napříč planinou k tábořišti. Za pět minut ležel zahalen v kožešinách, otevřel oči a sedl si, velmi udiven, že ještě nespí. Pohlédl na Indiána spícího po svém boku, na žhavé uhlíky dohasínajícího ohně, na pět psů za ohništěm s vlčími oháňkami stočenými k čenichům a na dva páry sněžnic postavených ve sněhu.

„To tušení ve mně řádí jak všichni čerti,“ zamumlal. Vrátil se v duchu k té poslední hře pokeru. „Čtyři krále!“ Usmál se vzpomínce. „To ale bylo tušeníčko!“

Znovu ulehl, stáhl si okraj spacího pytle okolo krku a chránítek na uši, zavřel oči a tentokrát usnul.

KAPITOLA 5 / Na stanici tábořiště Šedesát Mil se nově zásobili potravinami, přidali k nákladu několik kil pošty a vytrvale pokračovali v cestě. Již od Čtyřiceti Mil měli stezku stále neprojetou a mohli očekávat, že neprojetou stezkou budou putovat celou cestu až do Dyeje. Bílý Den to snášel skvěle, ale vražedné tempo se začínalo projevovat na Kamovi. Hrdost mu nedovolovala otevřít ústa, ale následky omrznutí plic, jež si uhnal za vlny mrazů, se už nedaly utajovat. Okraje plicní tkáně, zasažené mrazem, byly mikroskopicky nepatrné, teď však se začínaly odloupávat jako stroupky a vyvolávaly suchý rezavý kašel. Každé nezvykle kruté napínání sil vedlo k výbuchům kašle, za nichž vypadal jako člověk stižený záchvatem. Krev se mu hromadila v očních důlcích, až mu oči vylézaly z důlků a slzy mu stékaly po lících. Stačilo vdechnutí špetky kouře ze smažící se slaniny a dostával prudké záchvaty, trvající půl hodiny, takže se potom opatrně stavěl vždy do návětří, když Bílý Den vařil.

Plahočili se den po dni a bez konce po měkkém, neprošlapaném sněhu. Byla to těžká, jednotvárná práce beze špetky radosti a vzruchu, kterou jim na počátku poskytoval prudký běh po tvrdém povrchu projeté stezky. Hned jeden vpředu se sněžnicemi na nohou, hned druhý v tom umíněném, houževnatém, nelítostném plahočení. Bylo nutno stlačovat celý metr prašného sněhu a široká plachtovinová sněžnice se pod vahou muže zabořovala na třicet centimetrů hluboko. Práce se sněžnicemi za takových podmínek vyžadovala namáhání jiných svalů, než jakých tělo užívalo k obyčejné chůzi. Při vykročení se noha nemohla posunovat vpřed a šikmo vzhůru. Musila se zdvíhat kolmo. Když se sněžnice zabořila do sněhu, trčela špičkou proti kolmé stěně sněhu vysoké třicet centimetrů. Když se noha při zvedání pohybovala šikmo vpřed, zarazila se špička sněžnice do stěny sněhu, sklopila se a opatek sněžnice udeřil chodce zezadu do nohy. Proto se nohy musily zdvíhat rovnou vzhůru celých třicet centimetrů pokaždé a stále, než se mohla noha rozehnat od kolena vpřed.

Po tomto zčásti prošlápnutém povrchu postupovali vpřed psi, muž řídící oj a saně. V nejlepším případě, když se dřeli, jak jen se výjimečně silní muži mohou dřít, dokázali urazit nejvýš čtyři a půl kilometru za hodinu. To ovšem vyžadovalo cestovat víc hodin denně a Bílý Den, pro dobrou míru a jako rezervu pro případ nehod, zůstával teď na stezce plných dvanáct hodin denně. Protože tři hodiny denně spotřebovali na večerní utáboření a na vaření fazolí, ráno na snídani, na složení tábora na saně a na ohřívání zmrzlých fazolí za polední přestávky, zbývalo jen devět hodin na spánek a odpočinek, a muži ani psi neproplýtvali z těchto devíti hodin téměř ani minutu.

Ve Fort Selkirku, obchodní stanici nedaleko řeky Pelly, navrhoval Bílý Den Kamovi, zda by tu nechtěl zůstat a odpočinout si a pak se s ním vrátit na zpáteční cestě z Dyeje. Na jeho místo byl ochoten zatím nastoupit zatoulaný Indián od jezera Le Barge; Kama však zůstal umíněný. Zabručel s mírným náznakem rozmrzelosti a tím to končilo. Psy však Bílý Den vyměnil, zanechal své vlastní vyčerpané spřežení odpočívat až do návratu a na zbytek cesty vyrazil se šesti čerstvými a odpočinutými.

Toho večera, kdy dojeli do Selkirku, cestovali až do deseti hodin a nazítří ráno už v šest hodin vyrazili vpřed na další část cesty pustinou, jež se táhla skoro osm set kilometrů od Selkirku do Dyeje. Nastoupila druhá vlna mrazu, bylo však jedno, mrzne-li příliš, nebo jen mírněji, stezka byla neprojetá. Když teploměr klesl na pětačtyřicet pod nulou, bylo putování těžší, neboť za tak nízké teploty se tvrdé krystaly jinovatky ještě víc podobaly písku a kladly sanicím větší odpor. Psi musili po stejném sněhu táhnout úporněji než tehdy, kdy bylo jen třicet nebo pětatřicet pod nulou. Bílý Den prodloužil denní putování na třináct hodin. Žárlivě si chránil dosažený náskok, neboť dobře věděl, že je čekají ještě velice obtížné úseky cesty.

Neuplynula dosud ani polovina zimy a vířivé proudy na řece Padesát Mil potvrdily jeho obavy. Na mnoha místech řeka plynula z valné šíře volně a po obou březích ji lemoval nebezpečný okrajový led. Na místech, kde prudký proud narážel na příkré skalní útesy, nepostačil se vytvořit ani okrajový led. Obraceli se a všelijak zatáčeli a odbočovali, hned se vydávali na druhý břeh a hned se opět vraceli, někdy až šestkrát marně zkoušeli, než se jim podařilo najít cestu a razit stezku po zvlášť špatném úseku. Byla to zdlouhavá práce. Kde se naskytovalo ledové přemostění, musilo se napřed opatrně přezkoušet a Bílý Den nebo Kama přecházeli v čele se sněžnicemi na nohou a s dlouhým, napříč drženým bidlem v rukou. Když se takto na ledě probořili, mohli se přidržet bidla, které překlenulo otvor proražený v ledě jejich tělem. Oběma se taková nehoda přihodila několikrát. Při pětačtyřiceti pod nulou nemůže po pás zmáčený člověk pokračovat v cestě, aniž by zmrzl; proto každé takové vykoupání znamenalo zdržení. Jakmile byl vytažen z vody, musil promočený muž běhat sem a tam, aby si udržel náležitý oběh krve, zatímco jeho suchý druh rozdělal oheň. Pod ochranou ohně se zmáčený muž mohl převléci a usušit si mokré šatstvo pro případ příští nehody.

Všechno bylo tím horší, že za tmy se takto cestovat na řece nedalo, takže musili zkrátit svůj pracovní den na pouhých šest hodin soumračného světla. Každá chvilka byla drahá, a tu se oba vynasnažovali, aby ani jedinou nepromarnili. Proto ještě před prvními příznaky úsvitu šedivého dne skládali tábor, naložili saně, zapřáhli psy a čekali přikrčeni nad ohněm. Právě tak se již nezastavovali k polednímu jídlu. I tak zůstávali teď daleko za původním plánem a každý den jim pohlcoval část náskoku, jehož předtím dosáhli. Byly dny, kdy urazili jen dvaadvacet kilometrů, a dny, kdy se musili spokojit i s osmnácti. A přišel tak ošklivý úsek, že na něm urazili pouhých třináct kilometrů za celé dva dny, poněvadž byli donuceni třikrát docela opustit řeku a přenášet saně i s nákladem a s výzbrojí přes hory.

Konečně projeli obávanou řekou Padesát Mil a vyrazili na hladinu jezera Le Barge. Tady nebyly ani volné vody, ani ledové zácpy. Skoro na padesát kilometrů před nimi ležel sníh rovný jako stůl; jenže ho bylo na metr a byl měkký jako mouka. Dosahovali tu nejvýš čtyř a půl kilometru za hodinu. Bílý Den oslavil přemožení řeky Padesát Mil tím, že cestoval dlouho do noci. V jedenáct hodin dopoledne vyjeli na dolní konec jezera. Ve tři odpoledne, právě když se snášela arktická noc, zahlédl Bílý Den poprvé horní konec jezera a podle prvních hvězd si stanovil směr. V osm hodin večer měli jezero za sebou a vstoupili do ústí řeky Lewes. Na půl hodiny se zde zastavili, rozmrazili hroudy zmrzlých fazolí a psům dali zvláštní přídavek sušených ryb. Potom táhli po řece vzhůru až do jedné hodiny po půlnoci, kdy se teprve normálně utábořili.

Toho dne byli na stezce od začátku do konce nepřetržitě šestnáct hodin; psi dorazili do tábora tak unavení, že se ani nervali, ba ani nezavrčeli, a Kama posledních několik mil znatelně kulhal; a přece byl Bílý Den nazítří ráno znovu už v šest hodin na stezce. V jedenáct se octl na úpatí hory White Horse a večer se utábořil za Box kaňonem s posledním ošklivým říčním úsekem za sebou a s řádkou jezer před sebou.

Ani v nejmenším nepolevil ze svého tempa. Dvanáct hodin denně se plahočili na stezce, šest hodin v soumraku a šest ve tmě. Tři hodiny potřebovali na vaření, na spravování postrojů, na přípravu a na skládání tábora a zbylých devět hodin psi i lidé spali jako zabití. Kamova železná síla praskla. Strašlivá dřina ze dne na den ho vyčerpala. Den po dni se zálohy jeho sil spotřebovávaly. Jeho pohyby se zpomalovaly, pružnost svalů se vytrácela, už nepřestával kulhat. Ale přes všechno pracoval dál s ledovým klidem, nikdy se ničemu nevyhýbal, nikdy ani v náznaku nezabručel a nepostěžoval si. Bílý Den byl vyzáblý v obličeji a unavený. Vypadal vyčerpaně, a přece se nějak s tím svým zázračně zdatným tělem hnal dál, stále dál, nemilosrdně stále dál a vpřed. Ještě nikdy nebyl víc bohem v Kamových představách než za těch posledních dnů cesty na jih, kdy ho klesající Indián pozoroval, jak je ustavičně vpředu a razí cestu s tak naléhavou houževnatostí, jakou Kama nikdy neviděl a o jaké se mu jakživo ani nezdálo, že by se mohla projevit u člověka.

Přišla chvíle, kdy Kama již nebyl schopen jít vpředu a razit stezku, a to, že dovolil, aby Bílý Den sám od rána do večera konal tu těžkou práci se sněžnicemi, dokazovalo, jak dávno již byl docela vyčerpán. Jezero za jezerem překračovali v té dlouhé řadě od jezera Marsh až k jezeru Lindermanovu a začali vystupovat na průsmyk Chilcoot. Podle všech pravidel se měl Bílý Den utábořit pod posledním strmým výstupem průsmyku na samém konci soumračného dne; on však pokračoval v cestě, překročil průsmyk a sestupoval dolů do Ovčího tábora, zatímco mu za zády zuřila vichřice a metelice, která by ho byla zdržela o čtyřiadvacet hodin.

Toto poslední přepětí sil zlomilo Kamu úplně. Ráno se nemohl vydat na cestu. Když ho v pět hodin Bílý Den budil, posadil se po jistém úsilí, zasténal a opět klesl. Bílý Den udělal táborovou práci za oba, zapřáhl psy, a když byl hotov vyrazit na stezku, zabalil bezmocného Indiána do všech tří kožešinových spacích pytlů a přivázal ho vleže nahoru na saně. Cesta byla dobrá, byli již v posledním úseku; uháněl se psy dolů Dyejským kaňonem po tvrdě ujeté stezce vedoucí k stanici Dyeji. A ustavičně v běhu, s Kamou sténajícím na nákladu, Bílý Den skokem běžící u oje, aby unikl pronásledování letících saní, tak dorazili do Dyeje na břehu moře.

Věren svému slibu se Bílý Den nezdržel. Za hodinu měl saně naložené novou poštou určenou na Aljašku a novými zásobami potravin, čerstvé psy zapražené a najal i svěžího Indiána. Kama nepromluvil od chvíle příjezdu až do okamžiku, kdy Bílý Den, připraven k odjezdu, stanul u jeho lože, aby se rozloučil. Stiskli si ruce.

„Ten zatracenej Indián vy zabijete,“ řekl Kama. „Rozuměno, Bílej Den? Vy ho zabijete.“

„Určitě vydrží aspoň k Pelly,“ ušklíbl se Bílý Den.

Kama zavrtěl pochybovačně hlavou a obrátil se na bok, ukazuje záda na důkaz, že loučení končí.

Bílý Den ještě téhož dne překročil Chilcoot a sestoupil skoro dvě stě metrů dolů na druhé straně ve tmě a ve víru sněhové metelice až k jezeru Crater, kde se utábořil. Zůstalo jen při „studeném“ táboře, neboť byli ještě vysoko nad hranicí lesů a Bílý Den nikdy nezatěžoval saně dřívím na palivo. Té noci na ně napadlo na metr sněhu a za černého rána, když se ze sněhu vyhrabali, pokusil se Indián zběhnout. Měl už dost cestování s člověkem, kterého pokládal za šílence. Ale Bílý Den ho drsnými prostředky přemluvil, aby zůstal výpravě věren, a vydali se napříč Hlubokým jezerem a potom po Dlouhém jezeře a sestoupili do nížiny na hladinu jezera Lindermanova.

Na zpáteční cestě nasadili stejně vražedné tempo jako na cestě k mořskému břehu a Indián je nesnášel tak zdatně jako Kama. Ale ani on si nestýskal. Právě tak se již nepokoušel zběhnout. Dřel se a dělal, co mohl, zatímco si znovu a znovu pevně umiňoval, že se v budoucnu vždy zdaleka Bílému Dni vyhne. Dny přecházely v zítřky za střídání nocí a šedivých soumraků, vlny mrazu vystřídávalo sněžení a znovu nastupovaly vlny mrazu, a celou tu dobu v dlouhých hodinách putování se za nimi kupily kilometry uražené dráhy.

Avšak na řece Padesát Mil je stihla nehoda. Přecházeli řeku po ledovém přemostění, když se psi probořili a proud je strhl pod led. Postraňky spojující spřežení se zadním psem se přetrhly a spřežení už nikdy nikdo neuviděl. Zbyl jen jediný zadní pes a Bílý Den zapřáhl do saní sebe a Indiána. Jenže člověk nedokáže nahradit v takové práci psa a tady ti dva se pokoušeli konat práci pěti psů. Za hodinu takového putování Bílý Den odhodil přítěž. Krmivo pro psy, přebytečná výstroj i s druhou sekyrou byly odhozeny. Za nezvyklé námahy si pes druhého dne přetrhl šlachu a stal se k tahu naprosto nepotřebným. Bílý Den ho zastřelil a saně zanechal na stezce. Na svůj hřbet si naložil osmdesát kilo pošty a potravin a na Indiána naložil šedesát kilo. Výstroj a výzbroj nemilosrdně omezil. Indián žasl, když viděl, jak každý ždibec bezcenné pošty se uchovává, zatímco fazole, hrnky, kotlíky, talíře a zásoba prádla se odhazuje. Ponechali si jen po jednom spacím pytli, jen jednu sekyru, jeden plechový kotlík a nepatrnou zásobu slaniny a mouky. Slaninu je možno jíst z nouze syrovou a mouka, rozmíchaná v horké vodě, postačí udržet člověka při síle. Dokonce i puška s dvanácti náboji zůstala ležet na stezce.

Tak potom urazili tři sta kilometrů do Selkirku. Bílý Den putoval večer dlouho a ráno začínal časně, hodiny dříve obětované na táboření a na péči o psy věnoval teď všechny pochodu na stezce. Večer se krčili zahaleni do spacích pytlů nad malým táborákem, pili horkou a řídkou kaši z mouky a rozehřívali si nad ohněm kusy slaniny, nabodnuté na klacíky; v ranní tmě beze slova vstávali, hodili si na záda ranec, upravili si řemínky na čele a vydali se na stezku. V posledních kilometrech k Selkirku musil Bílý Den hnát Indiána před sebou; byl z něho už jen vyzáblý předsmrtný stín člověka s horečnatýma očima, který by se byl jinak položil do sněhu a usnul anebo by byl odhodil náklad. V Selkirku zapřáhl Bílý Den své původní spřežení psů, svěží, odpočaté a v dobrém tělesném stavu, a ještě téhož dne se plahočil a vystřídával se s naprostou samozřejmostí u řídicí oje s Indiánem od jezera Le Barge, který se mu dobrovolně nabízel již na cestě k jihu. Bílý Den byl teď o celé dva dny opožděn a padající sníh a neprojetá stezka ho udržovaly stále o dva dny pozadu celou cestu až do Čtyřiceti Mil. A odtud mu počasí přálo. Vypadalo to na dlouhou vlnu mrazu a on na ni hazardně vsadil, omeziv na nejmenší míru náklad potravin pro lidi i pro psy. Lidé ve stanici Čtyřicet Mil kroutili pochmurně a věštecky hlavou a naléhavě se ho tázali, co si počne, jestliže bude sněžit dál.

„Ta vlna mrazu určitě musí přijít,“ zasmál se a mašíroval po stezce.

Několikerý saně již projely sem a tam mezi stanicí Čtyřicet Mil a Circle City, takže stezka byla dobře ujeta. A vlna mrazu přišla a zůstala a Circle City bylo vzdáleno už jenom něco přes tři sta kilometrů. Lebargský Indián byl muž mladý, který se dosud nepoučil o mezích svých sil, a muž plný pýchy. Přijal tempo Bílého Dne s radostí a zpočátku dokonce snil o tom, jak sám toho bělocha utahá. Prvních sto padesát kilometrů ho pozoroval a hledal na něm příznaky vysílení a velice se divil, že je neobjevuje. V průběhu druhých sto padesáti kilometrů pozoroval již takové příznaky sám na sobě, zatínal zuby a vytrvával. A Bílý Den se ustavičně hnal vpřed a dál a dál, běžel u oje nebo odpočíval, když naň došlo, vzadu na letících saních. Poslední den bylo jasněji a chladněji než kdy dřív, jelo se dokonale, nádherně, a tak urazili něco přes sto deset kilometrů. Bylo deset hodin večer, když vyjeli na břeh a hnali se hlavní ulicí Circle City; mladý Indián, ačkoliv byl na řadě odpočívat vzadu, seskočil a utíkal za saněmi. Byla to úctyhodná vychloubačnost, a přestože již poznal své meze a zoufale se bránil jejich důsledkům, běžel statečně dál.

KAPITOLA 6 / V Tivoli bylo plno lidí – týchž lidí, kteří viděli Bílého Dne před dvěma měsíci odjíždět; neboť byl večer šedesátého dne, mínění se rozcházela, a jako vždy nebylo jednotného názoru o tom, zda takový výkon dokáže, nebo nedokáže. Ještě v deset hodin se uzavíraly sázky, ačkoli od sázky k sázce se poměr zvyšoval proti jeho úspěchu. V hloubi srdce Panenka tušila, že se mu to nepodařilo, ale přesto uzavřela sázku dvaceti uncí proti čtyřiceti uncím Charleyho Batese, že Bílý Den sem dorazí před půlnocí.

A ona také první zaslechla štěkot psů.

„Poslouchejte!“ vykřikla. „To je Bílý Den!“

Všechno se vrhlo ke dveřím; ale když se dvojité vnější dveře rozletěly dokořán, couvla tlačenice lidí zpátky. Všichni slyšeli dychtivé kňučení psů, práskání biče a hlas Bílého Dne, povzbuzující vyčerpané spřežení, když na vrchol úžasného výkonu musili psi ještě vléci saně přes práh a po dřevěné podlaze. Vřítili se dovnitř a s nimi se vřítil dveřmi mráz, viditelný výpar jako bílý kouř, z něhož se ukazovaly jen jejich hlavy a hřbety, jak se napínali v postrojích, až to vypadalo, jako by ti psi plavali v řece. Za nimi u řídicí oje přicházel Bílý Den, až po kolena zahalený mrazivým výparem, takže vypadal, jako by se jím brodil.

Byl to pořád týž starý Bílý Den, třebaže vyhublý a zjevem prozrazující únavu, s černýma očima zářícíma a jiskřícíma stejně jako kdysi. Bavlněná parka ho kryla v kukle jako mnicha a spadala mu v přímých liniích svrchního kabátce až ke kolenům. Zašpiněná, začouzená a ožehnutá od táborových ohňů, parka sama výmluvně vypovídala o příbězích na stezce. Obličej měl zarostlý dva měsíce starým plnovousem a vousy měl slepené ledem, který vytvořil jeho dech na tom posledním běhu dlouhém sto dvanáct kilometrů.

Jeho vstup byl senzační, dramatická podívaná a on to věděl. To právě byl jeho život a on si ho žil podle svých sil až do krkolomných vrcholů. Mezi svými byl velikánem, hrdinou Arktidy. Byl na to pyšný a toto byla jeho veliká chvíle, když se právě vrátil po třech tisících a dvou stech kilometrech cestování po stezce a vrazil tady do té hospody i se psy, saněmi, s poštou, s Indiánem, s celou parádou a se vším všudy. Dokázal zas ještě jeden vynikající kousek, který dál proslaví jeho jméno a po celém Yukonu bude znít – jméno Bílého Dne, krále všech cestovatelů, nejrychlejšího a nejvytrvalejšího prohaněče psích spřežení.

Prožíval vzrušující radost z překvapení, z ryku, jenž se zvedl na jeho uvítání, z toho, jak ho každá jednotlivá podrobnost Tivoli srdečně pozdravuje – dlouhý výčepní pult s řadami lahví, stolky hazardních her, obrovská kamna, vážný u svých vážek na zlato, hudebníci, muži i ženy, Panenka, Cecila a Nelly, Dan MacDonald, Bettles, Billy Rawlins, Olaf Henderson, doktůrek Watson – prostě všichni. Bylo to všechno přesně tak, jak to opouštěl, a podle všeho vnějšího zdání to mohla být pořád ještě právě ta noc, kdy odjížděl. Těch šedesát dní nepolevujícího putování bílou pustinou se náhle smrštilo a nyní jako by ty dny vůbec nikdy ani nebyly. Byly jen chvilkou, náhodou. Vyrazil odtud a do těch dnů skrze hradbu ticha, a touž hradbou ticha vrazil – jakoby všechno v jediném okamžiku – opět zpátky do ryku a ruchu Tivoli.

Musil se pohledem na saně a na plátěné poštovní pytle ujistit, že těch šedesát dní skutečně proletěl po ledě, že opravdu urazil víc než tři tisíce kilometrů. Jako ve snu tiskl ruce, jež se mu ze všech stran podávaly. Cítil nesmírné radostné nadšení. Život je skvělý. Miluje v něm všechno. Zaplavila ho veliká vlna lidskosti a soudružství. Ti všichni zde jsou jeho lidé, mužové jeho druhu. Bylo to obrovské, nesmírné. Cítil, jak mu jihne srdce, a nejraději by si byl stiskl ruku se všemi najednou, všechny je objal jediným mohutným rozpřažením družných paží.

Zhluboka vdechl a zvolal: „Vítěz platí a zvítězil jsem já, či ne? Tak jen se hrňte, vy všichni malemuti a Sivašové, a poručte si svou jedovatinu! Tady je vaše pošta z Dyeje rovnou od břehů moře a nikdo ať se mi o tom neopováží pochybovat! Hoďte to vázání do větru a rozhrabte si to!“

Víc než deset párů rukou se vrhlo na řemeny poutající poštu na saních, když mladý lebargský Indián, který se také skláněl k tomu úkolu, náhle se jaksi mdle napřímil. Oči se mu rozšířily velikým údivem. Rozhlédl se poplašeně, neboť to, co zakoušel, bylo naprosto nové a neznámé. Byl zasažen do hlubin své bytosti nečekanou omezeností sil. Třásl se jako v mrtvičném záchvatu, kolena se mu podlomila a pomalu klesal, až padl náhle na saně a drtivá rána tmy mu zastřela vědomí.

„Vyčerpanost,“ řekl Bílý Den. „Odneste ho někdo a uložte ho do postele, honem! Je to určitě dobrý Indián.“

„Bílý Den má pravdu,“ zněl za chvíli úsudek doktůrka Watsona. „Ten člověk je naprosto vysílen.“

Pošta byla řádně převzata, psy odehnali domů a nakrmili a Bettles se rozhulákal svým chvalozpěvem na kořen sasafrasu, jak se všichni řadili podle dlouhého výčepního pultu, chystali se pít, rozprávět a inkasovat pohledávky ze sázek.

Za několik minut již Bílý Den vířil dokola po tanečním parketu, tančil s Panenkou valčík. Svlékl parka a nahradil ji kožešinovou čepicí a kabátem z pokrývky, odkopl z nohou zmrzlé mokasíny a tancoval jen v ponožkách. Dnes pozdě odpoledne se zmáčel po kolena a běžel dál, aniž se přezul, takže měl své holínkové punčochy až ke kolenům pokryté ledem. V teple místnosti začal led roztávat a odlamoval se v kusech ulpívajících na punčochách. Jak mu nohy lítaly dokola, kusy ledu chrastily a po chvílích odpadávaly s řinkotem na podlahu, až po nich ostatní tanečníci uklouzávali. Nikdo však to neměl Bílému Dni za zlé. Byl jedním z těch několika mužů, kteří tady v té daleké zemi udávali zákony, stanovili zde mravní míru a vlastním jednáním určovali, co je dobré a co je špatné, sám však zůstával nad zákonem. Byl z těch vzácných a štěstěnou obdařených smrtelníků, kteří nemohou udělat nic špatného. Cokoli udělal, musilo být správné, ať už jiným to bylo dovoleno, nebo ne. Takoví smrtelníci dosahují ovšem této výhody tím, že takřka pokaždé dělají neúchylně, jen co je správné, a také lepšími a vznešenějšími způsoby než ostatní. A tak Bílý Den, starší už hrdina této mladé země a zároveň mladší než většina ostatních, chodil tu mezi nimi jako člověk odlišný, jako muž nad muže povznesený, jako muž, který je velmi dokonale mužem a celým mužem. A nebylo divu, že Panenka se vzdávala objetí jeho paží, jak tu spolu tančili tanec za tancem, a že ji bolelo srdce z vědomí, že on v ní nevidí nic než dobrou přítelkyni a skvělou tanečnici.

Že dosud nikdy nemiloval ženu, bylo jen slabou útěchou. Ona láskou k němu umírala a on s ní tančil tak, jak by byl tančil s kteroukoli ženou, jak by byl tančil třeba s mužem, který umí dobře tancovat, jen kdyby si uvázal na rukáv šáteček na znamení, že v tanci představuje ženu.

Ještě té noci Bílý Den s jedním takovým tančil. Mezi hraničáři Dalekého severu platilo vždy za zkoušku vytrvalosti, když se muž muže pokoušeli utancovat dokola, až jeden klesl; a když Ben Davis, bankéř hry faro, označený křiklavým šátkem na rukávě, se dostal ve virginském kole s Bílým Dnem do páru, veselá podívaná začala. Kolo se rozpadlo, všichni ustoupili a dívali se. Dokolečka dokola ti dva vířili, ustavičně v jednom směru. Doneslo se to do velké šenkovny a výčepní pult i hrací stolky zůstaly opuštěny. Všichni to chtěli vidět a hrnuli se a mačkali do tančírny. Hudebníci hráli a hráli a ti dva vířili a vířili. Davis byl v tom kousku pocvičený a složil již takto mnohého silného muže na Yukonu. Za několik minut však bylo jasné, že on a nikoli Bílý Den začíná ochabovat.

Ještě chvíli se spolu vrtěli dokolečka a potom Bílý Den náhle stanul, pustil svého tanečníka z objetí a o krok ustoupil, sám se motaje a mávaje bezúčelně pažemi, jako by se pokoušel zachytit vzduchu. Ale Davis potácivě klesal na stranu se zhlouplým úsměvem v tváři, obrátil se ve snaze nabýt opět rovnováhy a padl střemhlav tváří na podlahu. Stále ještě se motaje, potácivě lapaje oběma rukama po opoře ve vzduchu, Bílý Den popadl nejbližší tanečnici a dal se s ní do valčíku. Zase jednou dokázal něco velikého. Unaven po více než třech tisících kilometrů cestování po ledě a po běhu sto dvanácti kilometrů v tomto posledním dnu, utancoval odpočatého muže a k tomu ještě proslulého tanečníka Bena Davise.

Bílý Den mířil vysoko, a třebaže zatím měl zkušenosti jen z úzkého působiště, kde bylo málo výšin, ze zásady usiloval vždy prodrat se na nejvyšší místo v dohledu. Velký svět dosud nikdy ani nezaslechl jeho jméno, v tiché nekonečnosti Severu však bylo známo daleko široko, dobře je znali běloši i Indiáni i Eskymáci od břehu Beringová moře až k průsmykům, od pramenů nejodlehlejších řek až po tundru u břehů Barowova mysu. Mocná v něm byla touha po naprostém ovládání a bylo mu jedno, zda zápasil se samými živly, s lidmi nebo s vrtkavým štěstím v hazardní hře. Všechno mu bylo hazardní hrou, život i jeho záležitosti. Byl hazardním hráčem do kořene své bytosti. Riziko a naděje mu byly pokrmem i nápojem. Nehrál ovšem o docela slepé štěstí, neboť vždy nasazoval svůj důvtip, obratnost a sílu; ale za tím vším bylo věčné Štěstí, to, jež se často obracelo proti svým ctitelům, aby drtilo moudré, zatímco žehnalo hlupákům – Štěstí, které všichni lidé vyhledávají a sní o tom, že si je podmaní. Tak i on. V hloubi jeho vlastních životních vírů zpíval sám život píseň o svém majestátu, věčně přišeptávaje a naléhaje, namlouval mu, že může dosáhnout daleko víc než ostatní lidé, že může vyhrát i tam, kde jsou druzí poráženi, že může dorazit k úspěchu i tam, kde oni hynou. Bylo to naléhání života zdravého a silného, neznalého slabosti a úpadku, opilého vznešenou samolibostí, šílícího vlastním já, okouzleného mohutností vlastního optimismu.

A ustavičně v nejnepatrnějším šepotu i v nejryčnějším troubení trub se k němu nesla zvěst, že jednou někde nějak to Štěstí uštve, ovládne Štěstí, spoutá si je a označkuje jako své vlastní. Hrál-li poker, vyprávěl mu šepot o čtyřech esech a o královské barvě v řadě. Když se štval venku a hledal zlato, byl to šepot o zlatě u kořínků trávy a dole na základní skále, o zlatě všude odshora dolů. V nejnebezpečnějších hazardech na stezce, na řece nebo za hladu, zvěst mu říkala, že ostatní mohou zahynout, ale on se ze všeho vítězně probije. Byla to stará, prastará lež života oklamávajícího sama sebe, namlouvajícího si vlastní nesmrtelnost a nezničitelnost, určeného překonávat ostatní životy a vítězit podle touhy srdce.

A tak, obměňuje občas směr, Bílý Den při valčíku odtančil svou závrať a vykročil v čele všech k výčepnímu pultu. Zdvihl se však jednotný odpor. Jeho teorie, že platí vítěz, nebyla nadále uznávána. Příčila se zvyku i zdravému rozumu, a jestliže zdůrazňovala dobré přátelství, pak musí už jednou právě ve jménu dobrého přátelství přestat. Pití mělo jít po právu na účet Bena Davise a Ben Davis je musí koupit a zaplatit. A nadto i pití a hoštění celé hospody, jež tu vyvolával Bílý Den na svůj účet, mělo být po právu placeno hospodou, neboť Bílý Den sem přivábil mnoho hostů a důkladně zde pozdvihl obchod pokaždé, když se zde vyskytl nebo tu celou noc flámoval. Bettles byl mluvčím a jeho úsečně předkládané útočné důvody vyvolávaly jednomyslný souhlas a obecný potlesk.

Bílý Den se usmíval, odstoupil stranou k stolku s ruletou a koupil si sloupek žlutých hracích známek. Za deset minut si dával vážit u vážného a ten mu do váčku a ještě do druhého váčku odvážil za dva tisíce dolarů zlatého prachu. Štěstí, pouhopouhý vrtoch štěstí, ale bylo jeho. K nadšené radosti se přidávala další. Žil si a noc byla jeho. Obrátil se na ty, kdo ho s tak dobrými úmysly kritizovali.

„Ale teď teda určitě platí vítěz,“ prohlásil. A podřídili se mu. Když si Bílý Den vyskočil životu na hřbet a rozjel se s uzdou v ruce s ostruhami na patách, nebylo možno mu odporovat.

V jednu hodinu po půlnoci zahlédl Eliáše Davise, jak shání Henryho Finna a drvoštěpa Joea Hinese k dveřím a k odchodu. Bílý Den zakročil.

„Kampak, vy všichni, co?“ tázal se důrazně, pokoušeje se vylákat je k výčepu.

„Spát,“ odpověděl prostě Eliáš Davis.

Byl to hubený Novoangličan, věčně žvýkající tabák, jediný smělý duch z rodiny, který uslyšel volání Západu z Hory na poušti až tam za pastvinkami a za háječky a ozval se. „Už musíme,“ dodával Joe Hines na omluvu. „Ráno mašírujeme.“

Bílý Den je zdržoval dál.

„Kam mašírujete? Co je to za rozruch?“

„Žádný rozruch,“ vysvětloval Eliáš. „Jdeme si jen pohrát na to tvoje tušení a začneme lechtat na Horní krajině. Nechtěl bys s námi?“

„To teda určitě,“ přitakal Bílý Den.

Jenže otázka byla položena jen žertem a Eliáš nepřijímal souhlas vážně.

„Začneme na řece Stewart,“ pokračoval. „Al Mayo mi říkal, že když se poprvé pustil po Stewartu, viděl tam nahoře hezky slibné prahy, a tak je jdeme vyzkoušet, dokud je řeka zamrzlá. Ty, poslouchej, Bílej Dni, a pamatuj na moje slovo, přichází čas, že zimní kopání bude to nejhlavnější. Brzy přijde chvíle, že se budou lidi smát našemu letnímu poškrabávání země a pohrabávání v hlíně.“

V té době se ještě nikomu na Yukonu ani nezdálo o dolování v zimě. Od mechu a trávy zde byla země na kost promrzlá až k základní skále a zmrzlý štěrk, tvrdý jak žula, znemožňoval práci kopáčem a lopatou. V létě zlatokopové otvírali zemi tak rychle, jak ji slunce postačovalo rozehřát. Jenom tehdy kopali a dolovali. V zimě dopravovali své zásoby, odcházeli na lov losů, připravili si všechno na letní práci a potom se povalovali celé ty chmurné a temné dlouhé měsíce ve velkých ústředních táborech, jako bylo Circle City a Čtyřicet Mil. „Na zimní dolovaní určitě dojde,“ souhlasil Bílý Den. „Jen počkej, až se uhodí na ten veliký nález nahoře na řece. Potom všichni uvidíte docela nové a jinačí dolování. Co vlastně překáží rozehřívání země pálením dřeva, prokopávání šachet a vedení štol podle spodní skály! Nebylo by ani zapotřebí dřevit. Ta zmrzlá hlína a štěrk vydrží, dokud peklo nezamrzne a dokud z pekelných vantroků nepoteče zmrzlina. Uvidíte, budou rubat výnosnou žílu třeba na třicet metrů hluboko, až na to dojde. Určitě jedu s vámi, Eliáši.“

Eliáš se zasmál, shromáždil opět své společníky a podruhé se pokoušel vykročit ke dveřím.

„Počkat,“ volal Bílý Den. „To se ví, že to myslím vážně.“ Ti tři se na něj náhle obrátili a v obličejích měli překvapení, radost a nevěřícnost.

„I jdi, děláš si psinu,“ řekl Finn, druhý drvoštěp, klidný a vytrvalý muž z Wisconsinu.

„Jsou tu mí psi a saně,“ odpověděl Bílý Den. „To bude dvoje spřežení a náklad se rozdělí napůl; i když teda budeme muset aspoň na začátek cestovat zpomaloučka, protože mám psy určitě unavené.“

Všichni tři měli náramnou radost, ale stále ještě tak trochu nevěřili.

„Podívej se,“ vykládal Joe Hines, „nedělej si blázny, Bílej Dni. My jedem opravdu. Jedeš taky?“ Bílý Den si s ním stiskl ruku.

„Tak ale nejlíp uděláš, když půjdeš do postele,“ radil mu Eliáš. „Mašírujem ráno v šest a čtyři hodiny spánku není tak moc.“

„Což tu cestu o den odložit, že by si jako odpočinul,“ navrhoval Finn.

To se Bílého Dne dotklo.

„To zas teda ne,“ zvolal. „Všichni vyrazíme v šest. V kolik vás mám vzbudit? V pět? Dobrá, všechny vás vzbudím.“

„Měl by ses trochu vyspat,“ radil Eliáš vážně. „V jednom kuse to nevydržíš.“

Bílý Den byl unaven, nesmírně unaven. I to jeho železné tělo pociťovalo únavu. Každý sval naň naléhal a volal po posteli a odpočinku, děsil se nepřestávající námahy a pomyšlení na nový nástup na stezku. Protest celé jeho tělesné bytosti se mu zdvíhal až do mozku vlnou vzdoru. Ale ještě hloub vězel pohrdavý a výsměšný život, nejbytostnější plamen života, našeptávající, že všichni přátelé Bílého Dne teď přihlížejí, že teď je tu zas chvíle, kdy musí kupit čin na čin, napnout sílu a vrhnout ji síle do tváře. Byl to jen život, našeptávající své odvěké lži. A s ním ve spiknutí působila whisky se svou nepřekonatelnou drzostí a marnivostí.

„To si myslíte, že mě ještě neodstavili,“ houkl si na ně Bílý Den. „Vždyť jsem neviděl skleničku ani tanec, ani přítelíčka celé dva měsíce. Vy si teda jděte do postele. V pět vás vzbudím.“

A zbytek noci protančil v punčochách, a když potom, o páté ráno, klepal jako hrom na dveře chat svých nových společníků, bylo slyšet vyzpěvování popěvku, od něhož měl svou přezdívku:

„Bílý Den, vy s tím tušením na řece Stewart! Bílý Den! Bílý Den! Bílý Den!“

KAPITOLA 7 / Tentokrát byla stezka pohodlnější. Byla lépe ujeta a nevezli poštu o závod s prchajícím časem. Denní túry byly kratší a právě tak i hodiny na stezce. Na své rychlé cestě s poštou uštval Bílý Den tři Indiány; teď však měl společníky, kteří dobře věděli, že nesmějí být vyčerpáni, až dorazí k prahům na řece Stewart, a proto nasadili volnější tempo. A za této mírnější dřiny, která nicméně jeho společníky unavovala, Bílý Den se zotavoval a odpočinul si. Ve Čtyřiceti Mílích proleželi kvůli psům dva dny a v Šedesáti Mílích zanechali spřežení Bílého Dne u skladníka. Po tom hrozném běhu ze Selkirku do Circle City nebyli psi schopni se zotavit na této zpáteční mírné cestě, jako se zotavil Bílý Den. A tak ti čtyři vyjeli ze Šedesáti Mil na další cestu se svěžím spřežením u saní Bílého Dne.

Příštího večera se utábořili ve skupině ostrovů v ústí řeky Stewart. Bílý Den hovořil o pozemcích na osídlování, a třebaže se mu ostatní smáli, vykolíkoval si na zábor všechny vyšší polohy těch spletených, zalesněných ostrovů.

„Dejme tomu, že se uhodí na zlato zrovna tady na Stewartu,“ dokazoval jim. „Třeba se vy, lidičky, všichni s tím svezete, ale třeba taky ne. Ale já v tom určitě budu. Měli byste si to radši znova rozmyslet a pustit se do toho se mnou.“

Všichni tři zůstali nepřesvědčeni.

„Jsi zrovna takový blázen jako Harper a Joe Ladue,“ říkal mu Joe Hines. „Taky si s tímhle věčně zahrávají. Znáš tu velikou rovinu tam pod vtokem Klondyku a nedaleko Losí hory? No tak registrátor ve Čtyřiceti Mílích mi říkal, že si tu rovinu vykolíkovali jako zábor už asi před měsícem – Pozemky na osídlování firmy Harper a Ladue. Cha! Cha! Cha!“

Eliáš a Finn se rozesmáli s ním, ale Bílý Den zůstal chladně vážný.

„Tak už je to tady!“ zvolal. „Předtucha už na lidi leze! Říkám vám, že to visí ve vzduchu! Nač by si zabírali tu velikou rovinu, kdyby neměli tohleto tušení? Radši kdybych si to byl zabral sám pro sebe.“

Lítost zaznívající v jeho hlase vyprovokovala další výbuch smíchu.

„Smějte se, jen se smějte! To je s vámi právě ta potíž. Všichni si myslíte, že honička za zlatem je jediný možný způsob, jak zbohatnout. Ale jen si dejte říct, že až se uhodí na ten velikánský nález, vy všichni se budete maličko škrabat po zemi a dloubat v blátě, ale zpropadeně málo vám to vynese. Všichni se vysmíváte nabíjení rtuti do patron brokovnice a myslíte si, že zlato v prášku pámbu všemohoucí vynalez jen proto, aby bylo čím oblafnout kavky a zelenáče. Pro vás platí jenom zlato v kusech, na to vy jste, a přitom nedostanete ze země ani polovičku a na konci pláchání ještě poztrácíte polovičku z toho, co se vám ven dostat podaří.

Pořádné prachy z toho vyrazí ti, kdo si kolíkují osídlovací pozemky, organizují obchodní společnosti, založí banky –“

Tady ho výbuch veselosti docela umlčel. Banky na Aljašce! Jenom z toho pomyšlení by člověk umřel smíchy.

„Se ví, a založí burzu…“

Znovu se všichni svíjeli záchvaty smíchu. Joe Hines se převalil na svůj spací pytel a popadal se za břicho. „A za nimi přijdou velkopodnikatelé, praví žraloci v dolování, a začnou nakupovat celé potoky a říčky, kde vy jste všichni hrabali jen jako kuřata liliputek, a ti se potom dají do hydraulického dolování v létě a do parního rozmrazování v zimě…“

Parní rozmrazování! To už přestávalo všecko. Bílý Den se ve svých žertech překonává. Parní rozmrazování – když prozatím i pouhé rozehřívání země pálením dřeva je dosud neslýchaným pokusem, snem vznášejícím se zatím jen ve vzduchu.

„Smějte se, zatroleně, smějte se! Vždyť jste ještě ani oči neotevřeli. Připadáte mi jako klubíčko mňoukavých koťat. Říkám vám, jestliže se objeví ten veliký nález na Klondyku, budou Harper a Ladue milionáři. A když se to strhne na řece Stewart, tak se podíváte, jak draho se budou prodávat městské parcely Elama Harnishe. Až mi potom přijdete kňourat…“ Rezignovaně si vzdychl. „No, řek bych, že vás budu muset založit na zásobu proviantu nebo vám dát najíst, nebo tak něco.“

Bílý Den měl vidění. Rozhled měl sice úzce vymezený, ale cokoli viděl, viděl ve velkém měřítku. Mysl měl ukázněnou, obraznost praktickou a nikdy se neoddával planému snění. Jestliže si tady vysnil horečně rušnou metropoli na planině uprostřed zalesněné a zasněžené divočiny, předpokládal napřed veliký nález zlata, který teprve takové město umožní, a hned potom bystře objevoval místa na přístavy parníků, staveniště na parní pilu a na skladiště, na všechny potřeby hornického města v srdci Dalekého severu. To všechno však zase na obrátku bylo pouhým pozadím něčeho ještě většího, to jest hry mužných temperamentů. Nejrůznější příležitosti se rojily tady v těch ulicích a domech, v lidech a v hospodářských vztazích města, o němž snil. Byl to jen větší stůl prostřený pro hazardní hru. Hranicí byla jen obloha a jižní země na jedné straně a severní záře na druhé. Hra bude vysoká, vyšší, než jakou si kdokoli na Yukonu dovedl vůbec představit, a on Bílý Den, se již postará, aby se do ní také dostal.

Prozatím neměl, nač by z toho všeho přímo ukázal, leda svou předtuchu. Ale přijde to. Tak jako by vsadil poslední unci zlata na dobrou kartu v pokeru, tak sázel svůj život a všechno své úsilí na předtuchu, že v budoucnu se uhodí na veliký objev zlata v krajině horního toku řeky. Proto se i s třemi společníky, se psy, saněmi a sněžnicemi plahočil vzhůru po zamrzlé hrudi řeky Stewart, plahočili se dál a dál divočinou, jejíž nekonečné ticho nikdy neporušil hlas člověka ani úder sekyry, ani vzdálený výstřel z pušky. Sami a jediní táhli nesmírným a zmrzlým tichem, nepatrní pozemští červíčkové, plazící se svých třicet kilometrů denně, rozehřívající led, aby měli pitnou vodu, tábořící za nocí ve sněhu, kde se jejich vlčáci celí ojínění choulili v chlupatém klubku, kde jejich osm sněžnic, postavených na špičky, trčelo ze sněhu vedle saní.

Nespatřili známek přítomnosti jiných lidí, ačkoli jednou projeli okolo hrubé pramice, zajištěné na můstku nad břehem řeky. Ať už si tam tu pramici zajišťoval kdokoli, nikdy už se k ní nevrátil; podivili se pramici a mašírovali dál. Jindy se náhodou dostali na prostranství indiánské vesnice, jenže Indiáni se z ní vytratili; nepochybně se někde na horním toku Stewartu honili za stády losů. Tři sta kilometrů od Yukonu přišli na místo, o němž Eliáš usoudil, že by to mohly být prahy, o kterých mu pověděl Al Mayo. Zřídili stálý tábor, zásoby potravin uskladnili na vysoké podlážce, aby je uchránili před psy, a dali se do práce na prazích, prokopávajíce se do štěrku okrajovým ledem. Byl to život krušný a prostý. Nasnídali se a dali se do práce za prvního sedavého úsvitu; a když se snesla noc, vařili a vykonávali nutné táborové práce, chvilku si zakouřili a pohovořili, potom se zavrtali do spacích pytlů a spali, zatímco severní záře jim plála nad hlavou a hvězdy v tom velikém mrazu jiskřily a tančily. Jídla měli jednotvárná: chléb z kysaného těsta, slaninu, fazole a tu a tam misku rýže s hrstkou sušených švestek. Čerstvé maso se jim obstarat nedařilo. Z kraje se nezvykle vytratil všechen živočišný život. Jenom velmi zřídka zahlédli náhodou stopu sněžného králíka nebo hranostaje, ale vcelku se zdálo, že všechno živé z kraje uprchlo. Byl to stav, který jim nebyl tak docela neznámý, neboť měli již zkušenosti, že občas putovali v jednom roce oblastí překypující lovnou zvěří, a potom za rok, za dva nebo za tři na týchž místech neuviděli jediný kus lovné zvěře. Na prazích nacházeli zlato, nikoli však v takovém množství, aby se práce vyplácela. Eliáš byl na lovu, pokoušel se vystopovat losa asi osmdesát kilometrů za táborem, když si tam zkusmo vyrýžoval povrchový štěrk na velkém potoce a objevil slibné zabarvení zlatem. Zapřáhli psy a jenom s lehkou výzbrojí jeli se saněmi k tomu místu. A tady, pravděpodobně poprvé v dějinách Yukonu, bylo vyzkoušeno rozehřívání půdy pálením ohňů. Navrhl to Bílý Den. Když odstranili mech a trávu, rozdělali oheň ze smrkových sušin. Po šesti hodinách udržování ohně rozehřáli dvacet centimetrů bláta do hloubky. Když je kopáči uvolnili a vyházeli lopatami, rozdělali další oheň. Pracovali od časného rána a dlouho do večera, vzrušováni úspěšným pokusem. V hloubce dvou metrů se dostali z bláta na štěrk, právě tak umrzlý. Tady se postup zpomalil. Naučili se však lépe ohně využívat a brzy dokázali rozehřát třináct až patnáct centimetrů štěrku na každý oheň. Ve štěrku byl zlatý prach a v hloubce šedesáti centimetrů přišli znovu na hlínu a bláto. Asi šest a půl metru pod zemí narazili na tenkou vrstvu štěrku, která obsahovala hrubé kusy zlata, a vyrýžovali z toho za šest až osm dolarů na pánev. Naneštěstí byla vrstva jenom necelé tři centimetry silná. Pod ní bylo znovu hlinité bláto promíšené kmeny dávných stromů a obsahující zkameněliny koster dávno zapomenutých oblud. Ale našli zlato – zlato v hrubých kusech; a co mohlo být pravděpodobnější než dohad, že velká ložiska spočívají dole na základní skále? A dolů ke skále se prokopají, kdyby měla ležet patnáct metrů hluboko! Rozdělili se na dvě směny, pracovali na dvou šachtách ve dne i v noci, a kouř z jejich ohňů stoupal nepřetržitě.

V té době jim docházela zásoba fazolí a vyslali Eliáše do hlavního tábora, aby přivezl další potraviny. Eliáš byl z těch otužilých cestovatelů ze starých časů. Cesta tam i zpátky měla sto šedesát kilometrů a on sliboval, že se vrátí za tři dny, za jeden den nalehko dorazí tam a s nákladem zpátky za dva dny. Místo toho však přijel již večer druhého dne. Právě se uložili ke spánku, když ho slyšeli přijíždět.

„U všech sakrů, co tohle znamená?“ tázal se Henry Finn, když se ve světle ohně objevily prázdné saně a když si všiml, že Eliášův dlouhý a vážný obličej je ještě delší a ještě vážnější než obvykle.

Josef Hines přiložil na oheň a všichni tři, zabaleni v kožešinách na spaní, se choulili společně k teplu. Eliáš měl vousatý obličej pokrytý ledem a právě tak obočí, takže ve svém odění vypadal docela jako novoanglická karikatura štědrého Mikuláše.

„Pamatujete se na ten veliký smrk, o který se opíral roh našeho skládku na straně k řece?“ začal Eliáš.

Spěšně a stručně jim pověděl o neštěstí. Ten veliký strom při všem zdání pevnosti a zdraví, slibující, že tam vydrží stát ještě několik staletí, byl uvnitř nahnilý. Kořeny, jimiž se opíral v zemi, zeslábly a povolily. Dodatečné břímě skládku a sněhu na větvích bylo již přílišné; rovnováha, již tak dlouho udržoval se svým prostředím, byla porušena; smrk se vyvrátil, skácel se k zemi, shodil také skládek, čímž opět nadobro rozrušil rovnováhu s prostředím, onu rovnováhu, která udržovala naživu čtyři muže a jedenáct psů. Jejich zásoba potravin byla tatam. Ztroskotaný skládek přepadli rosomáci, a co nezhltali, to zničili.

„Načisto vyžrali všechnu slaninu a švestky a cukr a krmení pro psy,“ hlásil Eliáš, „a ať mi jazyk vypadne, jestli neroztrhali všechny pytle a neroztrousili mouku, fazole a rýži od Bostonu až k Niagaře. Našel jsem prázdné pytle zavlečené až na půl kilometru.“

Dlouho nikdo nepromluvil. Nebylo to nic menšího než katastrofa, pozbýt takto zásoby potravin v mrtvu polární zimy a v kraji opuštěném zvěří. Nepropadali panice, měli však napilno, hleděli situaci tváří v tvář a uvažovali o řešení. Joe Hines promluvil první.

„Můžeme jako rýžovat sníh a sebrat fazole a rýži… i když už tam nebylo víc než asi čtyři nebo pět kilo rýže.“

„A někdo musí zapřáhnout psy a vydat se do Šedesáti Mil,“ dodal k tomu Bílý Den.

„Já bych jel,“ prohlásil Finn.

Ještě chvíli uvažovali.

„Ale jak nakrmíme druhé spřežení a tři lidi, než se vrátí?“ naléhal Hines.

„Zbývá jen jedno,“ přispěl k poradě Eliáš. „Ty zapřáhneš druhé spřežení, Josefe, a vydáš se nahoru po Stewartu, až najdeš ty Indiány. Tak se můžeš vrátit s nákladem masa. Dostaneš se k nim mnohem dřív, než Henry dorazí do Šedesáti Mil, a jak budeš na cestě, zbude tady jen Bílý Den a já, no a my budeme jíst pěkně polehoučku.“

„A hned ráno se všichni vydáme ke skládku, vyrýžujeme ten sníh a zjistíme si, kolik jídla to vydá.“ Bílý Den již za řeči uléhal na záda, zabalil se do kožešin a ukládal se k spánku, když ještě dodal: „Raděj spěte, ať ráno vyrazíme brzy. Dva z vás vezmou dolů spřežení. Eliáš a já to vezmeme obloukem po stranách a podíváme se, jestli se nedá někde okolo splašit los.“

KAPITOLA 8 / Neztráceli čas. Hinesovi a Finnovi se psy, kteří již musili vyjít s nouzově sníženým přídělem krmení, trvalo dva dny, než dojeli do starého tábora. V poledne třetího dne přišel Eliáš a hlásil, že po losech není ani památky. Téhož večera se vrátil Bílý Den se stejnou zprávou. Jakmile se sešli, dali se všichni do pečlivého proplachování sněhu kolem dokola skládku. Úkol to byl veliký, neboť nacházeli fazole roztroušené až na sto metrů od skládku. Ještě jeden den se s tím všichni lopotili. Výsledek byl žalostný a ti čtyři projevili svou mužnou povahu, když se dělili o několik kilogramů potravin, jež se jim podařilo zachránit.

Jakkoli málo to bylo, lví podíl byl ponechán Bílému Dni a Eliášovi. Muži, kteří odjížděli se psy, jeden po řece Stewart vzhůru a druhý dolů, se dostanou dřív k potravinám. Dva, co zůstávají na místě, musejí vydržet, dokud se druzí nevrátí. A i když psi, živení jen několika dekagramy fazolí denně, půjdou pomalu, muži putující s nimi budou mít ve svrchované nouzi k jídlu aspoň ty psy. Kdežto muži, kteří tu zůstávají, nebudou mít v nouzi ani ty psy. To pro tohle podstupovali Bílý Den a Eliáš úlohu beznadějnější. Nemohli vykonat nic menšího a ani nechtěli. Dny míjely a zima se začala nepozorovaně přeměňovat v severské jaro, které potom přichází s neočekávaností blesku. Chystalo se jaro roku 1896. Každý den vycházelo slunce východněji od jihu, setrvávalo na obloze déle a zapadalo dále na západ. Končil březen a začínal duben – a Bílý Den a Eliáš, hubení a vyhladovělí, uvažovali s podivem, co postihlo jejich druhy. I když připustili všemožná zdržení a ke každé možnosti ještě přihodili bohaté přídavky dnů pro dobrou míru, přece jen už dávno minula chvíle, kdy se měli vrátit. Nepochybně je stihlo neštěstí. Hned na začátku všichni čtyři uvážili možnost nehody jednoho muže, a to byl také hlavní důvod, proč poslali dva a každého z nich jiným směrem. Ale že by neštěstí mělo postihnout oba, to by už byla poslední rána osudu.

Zatím ještě doufali a doufali přes všechno, a jen tak s bídou se udržovali při životě. Tání dosud nenastalo, takže mohli nabírat sníh okolo zničeného skládku a rozpouštět jej v hrncích a ve džberech a v rýžovacích pánvích. Nechávali potom vodu ustát, a když ji slili, nacházeli na dně nádob slizkou usazeninu. Byla to mouka, nejnepatrnější její zbytky roztroušené v tisících krychlových metrech sněhu. Někdy se také v té sedlině vyskytovaly promáčené lupínky čaje nebo špetky kávové drtě, a vždy v tom bývaly špetky hlíny a rozličné špíny. Ale čím dále zpracovávali sníh od místa bývalého skládku, tím hubenější byly stopy mouky, tím menší bylo množství sedliny.

Eliáš byl starší a zeslábl první, takže již musil většinou ležet v kožešinách. Tu a tam se vyskytla veverka a ty je teď udržovaly naživu. Lovit je musil Bílý Den a byl to krušný úkol. Se zásobou pouhých třiceti nábojů nesměl riskovat chybnou ránu; a protože měl kulovnici velké ráže, pětačtyřicítku, byl nucen střílet ty malé tvorečky do hlavy. Bylo jich velice málo a někdy kolik dní nezahlédl ani jedinou. Jakmile veverku spatřil, vedl si s nekonečnou opatrností. Stopoval ji třeba i dlouhé hodiny. Mnoho a mnohokrát mířil na zvěř s pažemi rozechvělými slabostí a neodvažoval se stisknout spoušť. Ovládal se s železnou kázní. Zůstával vladařem. Nestřílel, dokud neměl naprostou jistotu. Byť ho sebeostřeji hryzal v útrobách hlad a on sebevíc toužil po tom chvějivém soustě, odmítal všechno lákání a v nejmenším neriskoval, že netrefí. On, rozený hazardní hráč, hrál teď o vyšší hazard. Tady byl v sázce život, kartou byly jeho náboje, a on tedy hrál o vlastní život, jak jenom veliký hráč dovede zahrát, hrál s nekonečnou pečlivostí, s nekonečnou opatrností, s nekonečnou rozvážlivostí. S výsledkem, že nikdy nechybil. Každá rána znamenala veverku, a třebaže mezi jednotlivými výstřely míjely celé dny, nikdy nezměnil svůj způsob hry.

Z veverek nepřišlo nic nazmar. I kožky vyvářel na polévku a kosti roztloukal na drobné kousky, aby se daly žvýkat a polykat. Bílý Den pátral ve sněhu a tu a tam nacházel trsy severské brusinky. Jenže tyto brusinky se i v nejlepším případě skládaly jen ze zrníček semen a z vody, obalené tuhou slupkou; a brusinky, které nacházel, byly loňské, suché a docela scvrklé, jejich výživnost se rovnala takřka nule. O mnoho lepší nebyla ani kůra mladých stromků, kterou hodinu dusil a potom polykal po dlouhém a pilném žvýkání.

Duben se chýlil ke konci a na zemi udeřilo jaro. Dny se prodloužily. Pod teplem slunce začal tát sníh, pod závějemi se rozproudily drobné potůčky. Čtyřiadvacet hodin vál vítr skoro přímo od jihu, z kraje Chinook, a za těch čtyřiadvacet hodin ubylo sněhu o plných třicet centimetrů. Za pozdních odpolední tající sníh opět umrzával, takže se na povrchu měnil v led, který unesl váhu člověka. Drobní bílí ptáci sněžnáčkové se objevili od jihu, udrželi se den a znovu se vydali na pouť k severu. Jednou proletělo k severu vysoko ve vzduchu, hledajíc předčasně otevřené vody, hejno kejhajících divokých husí zformované do klínu. A dole na břehu řeky vypučely na zakrslých vrbách pupence kočiček. Zdálo se, že tyto mladé pupeny, udušeny na pánvi, mají potěšitelný stupeň výživnosti. Eliášovi to dodalo mysli, klesl však znovu na duchu, když se Bílému Dni nepodařilo najít další skupiny vrb.

Ve stromech stoupala míza a bublání drobných potůčků bylo den ze dne zvučnější, jak se zmrzlá země probouzela k životu. Řeku však poutal krunýř ledu. Zima jej ukovávala příliš dlouhé měsíce a nic jej nemohlo tak snadno rozrazit, ani blesk a hrom jara. Nastoupil květen a zbloudilí loňští moskyti, dorostlí a neškodní, vylézali ze skalních štěrbin a z hnijících klád. Cvrčkové začali drnčet a stále víc husí a kachen přelétávalo oblohou. Avšak ledový krunýř na řece držel. Desátého května se ledy na řece Stewart s ohromným rachotem a praskotem odtrhly od břehu a o metr vystoupily. Ale neodplouvaly po proudu. Nejprve se musí prolomit a hnout dolní Yukon až u ústí řeky Stewart. Až do té doby se mohou ledy na Stewartu jen zvedat výš a výše silou vzrůstající záplavy pod nimi. A kdy se hnou ledy na Yukonu, bylo nejisté. V dálce více než tři tisíce kilometrů se vlévá do Beringová moře, takže jenom stav ledů na Beringově moři může rozhodnout, kdy se Yukon smí zbavit miliónů tun ledu tísnících jeho hruď.

Dvanáctého května se dva trosečníci vydali dolů po zmrzlé hladině řeky, odnášejíce s sebou jen kožešiny na spaní, vědro, sekyru a drahocennou pušku. Zamýšleli dorazit k uskladněné pramici, kterou spatřili dole, spustit ji na vodu a s prvním uvolněným proudem splavat dolů k táboru Šedesáti Mil. Zesláblí a bez jídla postupovali vpřed jen pomalu a s obtížemi. Eliáš jako by si byl navykl padat na zem tak, že již nemohl povstat. Bílý Den se vydával z vlastních sil a pokaždé ho zdvihal, načež jeho starší společník se opět mechanicky potácel vpřed, dokud neklopýtl a neupadl znovu.

Toho dne, kdy měli dospět k pramici, zhroutil se Eliáš nadobro. Sotva ho Bílý Den zvedl, klesl znovu. Bílý Den se pokusil kráčet s ním a podpírat ho, jenže sám byl již také do takové míry zesláblý, že upadli oba. Přivlekl Eliáše ke břehu, zřídil hrubý tábor a vydal se hledat veverky. V té době již sám začal rovněž co chvíli padat na zem. Večer objevil první veverku, ale tma se snesla dřív, než se mu podařilo s jistotou zamířit. S trpělivostí primitiva vyčkal do rána a potom za hodinu veverku ulovil.

Větší částí nakrmil Eliáše a pro sebe si nechal jenom tužší kousky a kosti. Tak mocná však je chemie života, že tento tvoreček, ten ždibec masa zaživa schopný se hýbat, jakmile byl sněden, v tělech mužů se přeměnil ve stejnou hybnou sílu. Veverka již nešplhala na smrky, neskákala z větve na větev, už se neudržovala, žvatlajíc, na závratných sedačkách větví. Táž energie, která dříve vykonávala ony pohyby, přelila se teď do vyčerpaného svalstva a do mrákotných vůlí obou mužů, dala jim sílu k pohybu – ba sama jimi hýbala – až se dopotáceli těch několik zbývajících kilometrů k uskladněné pramici, u níž společně klesli a dlouho zůstali ležet bez hnutí.

Stáhnout nevelkou pramici na zemi by pro silného muže bylo snadným úkolem, ale Bílému Dni to zabralo celé hodiny. A mnoho dalších hodin, den za dnem, vláčel se okolo pramice, leže na boku, a ucpával její rozevřené spáry mechem. I když s tím vším byl hotov, řeka stále ještě zůstávala zamrzlá. Led na ní se sice zdvihl o kolik metrů, dosud však nezačal svou pouť po proudu. A zbýval ještě jeden úkol: spustit pramici, až se řekou zas požene voda. Marně se Bílý Den potácel, klopýtal, padal a plazil se mokrým tajícím sněhem nebo po jeho povrchu, když jej noční mráz opět pokryl korou, jež unesla člověka, marně pátral po dalších veverkách, pokoušeje se ještě jednou dokázat ten zázrak, ještě jednou přepodstatnit to srstnaté hopsání a zlostné žvatlání v námahu a práci lidských svalů, v sílu, která by vyzdvihla pramici přes hranu okrajového ledu u břehu a spustila ji po proudu.

Teprve dvacátého května se ledy na řece prolomily. Odchod ledů začal v pět hodin ráno a dny byly již tak dlouhé, že se Bílý Den mohl posadit a dívat se na táhnoucí kry. Eliáš byl se silami tak dalece v koncích, že ho ta podívaná ani nezajímala. Ačkoli si zachovával neurčité vědomí, ležel tam bez hnutí, zatímco led se hrnul okolo, obrovské kry narážely na břehy, vyvracely stromy a vyrývaly půdu po stovkách tun. Kolem dokola se země otřásala a kymácela údery nesmírných srážek. Za hodinu se tah ledu zastavil. Někde dole na řece vznikla překážka a řečiště se ucpalo. Řeka začala stoupat, zdvíhajíc na své hrudi ledy, až byly výš než břehy. Shora se valila stále nová a nová voda a další milióny tun ledu tlačily svou vahou na nakupené kry. Vznikla strašlivá napětí a tlaky. Obrovité kry tisklo okolí tak, že vylétaly vzhůru do vzduchu jako semínka melounu, stisknutá mezi palcem a ukazováčkem dítěte, kdežto všude kolem podle břehu se vytvářela ledová zeď a rostla do výše. Když se nakupení prolomilo, hluk drceni a tření se zdvojnásobil. Odchod ledu pokračoval další hodinu. Hladina řeky rychle klesala. Ale hradba ledu, táhnoucí se po hraně břehu a spadající až ke klesající hladině vod, zůstávala pevná.

Přešly poslední ledy a poprvé po šesti měsících spatřil Bílý Den volnou řeku. Věděl, že ledy z horního toku Stewartu ještě neodešly, že leží dosud napěchovány v závalech právě tam kdesi v zákrutech horního toku, že se mohou prolomit a přihnat se v druhém tahu ledů každou chvíli; byl však v nouzi příliš blízké zoufalému konci, aby mohl ještě otálet. Eliáš byl už tak zubožen, že mohl co chvíli skonat. Sám o sobě neměl ani Bílý Den jistoty, zda mu zbývá ve vyhublém svalstvu dosti sil, aby spustil pramici na vodu. Byla to hazardní sázka. Bude-li čekat na druhý tah ledu, Eliáš určitě zemře a pravděpodobně zemře i on sám. Kdyby se mu podařilo spustit pramici na vodu teď, kdyby se s ní udržel před druhým tahem ledu, kdyby nebyl zasažen některým z postupných tahů ledu z horního Yukonu, kdyby mu štěstí přálo ve všech těchto rozhodujících okolnostech stejně jako v mnoha a mnoha dalších podrobnostech vedlejších, dostali by se k táboru Šedesát Mil a byli by zachráněni – a opět kdyby – měl ještě potom dosti sil, aby dokázal s pramicí přistát u břehu a neprojel marně kolem osady u Šedesáti mil.

Dal se do práce. Ledová hradba trčela na pět čtvrtí metru nad zemí, na níž spočívala pramice. Nejprve začal pátrat po nejvhodnějším místě, kde by mohl loď spustit. Našel obrovskou kru, jež tvořila nakloněnou rovinu od horní hrany až dolů na hladinu řeky, plných pět metrů výšky z této strany. To vhodné místo bylo vzdáleno asi sedm metrů od pramice a za hodinu se mu podařilo dostrkat ji tam. Bylo mu zle, až se mu žaludek námahou obracel, chvílemi se mu až zdálo, že pozbyl zraku, neboť neviděl, oči měl zmučené temnými skvrnami a pichlavými body světla, bolely ho jako od diamantového prachu, srdce mu bušilo až v hrdle a dusilo ho. Eliáš nejevil vůbec zájem, nehýbal se, ani oči neotevřel; Bílý Den bojoval svou bitvu sám. Konečně, klesaje na kolena mdlobným záchvatem vyčerpanosti, dostal pramici do bezpečné rovnováhy na vrcholu ledové hradby. Lezl po rukou a po kolenou, uložil do pramice svou spací kožešinu, pušku a vědro. Se sekyrou se nenamáhal. Byla by to jen další plazivá pouť na vzdálenost sedmi metrů a zpátky a on dobře věděl, že kdyby měl sekyru potřebovat, nebude už dávno potřebovat vůbec nic.

S Eliášem měl daleko větší potíže, než očekával. Po kouskách měřitelných jen na centimetry, často odpočívaje, vlekl ho po zemi a vzhůru na ledovou tříšť k boku pramice. Ale do loďky ho dostat nemohl. Zdvihnout bezvládné Eliášovo tělo a vládnout jím bylo daleko těžší než nakládat stejnou váhu stejných rozměrů, ale pevnou. Bílému Dni se nedařilo nadzvednout ho, protože se Eliášovo tělo hroutilo a poddávalo uprostřed asi tak jako polovysypaný pytel zrní. Když si vylezl do pramice, marně se pokoušel vytáhnout kamaráda za sebou. Nanejvýš se mu podařilo vyvléci Eliášovu hlavu a ramena na horní hranu bočné stěny loďky. Jakmile ho pustil, aby se znovu chopil jeho těla doleji k pasu, Eliáš ihned v pase povolil, klesl a sesypal se zpátky na led.

V zoufalství změnil Bílý Den taktiku. Udeřil ho do tváře.

„Proboha, cožpak už nejsi ani trochu muž?“ křičel naň. „Tumáš! Čert tě vem! Tumáš!“

Při každém zaklení ho bil do tváří, do nosu, do úst, snaže se otřesem bolesti přivést k vědomí tonoucí duši a prchající vůli toho člověka. Eliášovi se víčka zatřepetala a oči se otevřely.

„Tak poslyš!“ křičel naň Bílý Den ochraptěle. „Až tě dostanu hlavou nahoru, přidrž se tam! Slyšíš mě? Přidrž se! Zakousni se třeba zubama, ale drž se tam!“

Oči se opět s chvěním víček zavřely, ale Bílý Den věděl, že jeho slova byla pochopena. Znovu vytáhl hlavu a ramena bezmocného člověka na horní hranu boku pramice.

„Drž se, u všech sakrů! Zakousni se!“ křičel, pouštěje ho, aby se chopil jeho těla níž.

Jedna ochablá ruka sklouzla z boku loďky, i prsty druhé ruky povolily, ale Eliáš poslechl a zuby se udržel. Když byl nadzdvižen, svezl se s obličejem dolů a vpřed a dřevo plné třísek mu dřelo a hmoždilo pokožku nosu, ústa a brady; a tak, tváří dolů, sjížděl až na dno pramice, jeho bezvládné tělo se v pase prolomilo přes hranu, boky a nohy zůstaly viset venku. To však už byly jenom nohy, ty už Bílý Den dokázal postrčit za ním. S těžkým oddechováním obrátil potom Eliáše na záda a přikryl ho kožešinami na spaní.

Zbýval poslední úkol – spustit člun na vodu. Ten byl ze všeho nejukrutnější, protože přítele musil Bílý Den uložit na záď a tak porušil rovnováhu pramice. Vyzdvižení lodní zádě vyžadovalo teď svrchované vypětí sil. Bílý Den napjal všechny zbytky sil a začal. Někde něco muselo puknout, neboť – ačkoli si to ani neuvědomil – v příští chvíli věděl jen, že bezvládně leží ohnutý břichem přes hranu ostré zádi pramice. Zřejmě poprvé v životě omdlel. A co víc, zdálo se mu, že je nadobro v koncích, že mu nezbývá již ani jediný pohyb, a – což bylo u něho nejpodivuhodnější – že je mu všechno jedno. Měl vidiny, čistě řezané a velmi realistické, představy ostré jak ocelorytiny. On, odjakživa zvyklý hledět na nahý život, nikdy ještě neviděl tolik nahoty života jako teď. Poprvé zakoušel pochyby o své velkolepé osobitosti. Na tu chvíli se život zakoktal a přestal nalhávat. Koneckonců i on byl jen červíčkem v hlíně jako všichni ostatní červíčci, jako veverka, kterou snědl, jako jiní muži, které viděl padnout a zemřít, jako Joe Hines a Henry Finn, kteří již selhali a jsou určitě mrtvi, jako Eliáš, ležící tady beze všeho zájmu s odřeným obličejem na dně pramice. Bílý Den zůstal ležet v takové poloze, že ze svého místa viděl vzhůru na zátočinu řeky, odkud se dříve nebo později přivalí druhý tah ledu. A jak se tam zahleděl, připadalo mu, že vidí minulostí až do dávných časů, kdy do této země ještě nevkročil běloch ani Indián, a přece stále viděl tu stejnou řeku Stewart, zimu za zimou spoutávanou ledem a jaro za jarem prolamující ledové pouto a volně proudící. A dohlédl také do neohraničené budoucnosti, až poslední pokolení člověka zmizí z tváře Aljašky, kdy také on bude dávno ten tam, a viděl vždy a vše přetrvávající řeku, zamrzající a opět se rozvodňující, stále a stále valící své vody.

Život je lhář a podvodník. Klame a mámí všechna stvoření. Oklamal jeho, Bílého Dne, který byl z největších a nejradostnějších jeho představitelů. Ničím nebyl – pouhou hromádkou masa a nervů a vnímavosti, jež se plahočila blátem hledajíc zlato, jež snila a vzpínala se a hazardovala; to však přešlo a hromádka je ta tam. Zůstávají jenom neživé věci, věci, které nejsou z masa a z nervů a z vnímavosti, písek, bláto a štěrk, táhlé pláně, hory, sama řeka, zamrzající a opět pukající, rok za rokem až do konce let. Když se všechno uváží, je to všivá hra. Kostky jsou falešné. Kdo umírá, nevyhrává, a umírají všichni. Kdo vyhrává? Ani život ne, ten provokatér, ten nejfalešnější hráč – život, věčně rozkvétající a rozšiřující se hřbitov, ten nekonečný pohřební průvod.

Stáhl se opět na chvíli zpátky k přítomnosti a zpozoroval, že řeka stále ještě proudí volná od břehu k břehu a že podivný, takzvaný losí pták se posadil na příď pramice a drze si ho prohlíží. Potom opět zabloudil Bílý Den do svých úvah.

Nikdo nemůže uniknout konci hazardní hry. On sám je teď určitě již vyřazen. A co na tom? Znovu a znovu si tou otázkou lámal hlavu.

Konvenční náboženství Bílého Dne nikdy nezaujalo. Prožíval jakési náboženství svým přímým čestným jednáním a poctivou hrou s ostatními muži, nikdy si nepotrpěl na marnou spekulaci o posmrtném životě. Smrtí se vše končí. Tak vždy věřil a nebál se toho. A v této chvíli, se znehybnělou pramicí pět metrů nad hladinou řeky, sám omdlévající slabostí a beze zbytečku síly v těle, stále ještě věřil, že smrtí všechno končí, a stále ještě se nebál. Názory měl příliš prosté a příliš pevně zakořeněné, aby je mohlo vyvrátit první nebo poslední svíjení života, polekaného smrtí.

Vídal umírat lidi i zvířata a do zorného pole se mu teď hrnuly desítky a desítky různých smrtí. Znovu se na ně díval a viděl je tak, jak je tehdy viděl ve skutečnosti, a neotřásly jím. Co na tom? Ti všichni jsou mrtví a již dávno mrtví. Netrápili se tím. Neleželi na břiše na hraně pramice, očekávajíce smrt. Smrt není těžká – je snadnější, než si představoval; a nyní, když se tolik přiblížila a stále blížila, pomyšlení na ni ho těšilo.

Měl novou vidinu. Viděl horečný život města svých snů – zlatou metropoli Severu na vysokém hlinitém břehu nad Yukonem, rozprostírající se daleko do roviny. Viděl říční parníky připoutané ke břehu až ve třech řadách za sebou; viděl pracující parní pily a dlouhá spřežení psů vlekoucí dvojité saně, odvážející náklady potřeb k dolům. A dál viděl herny, banky, burzy a všechnu výstroj, hrací známky a cejchy, změny, náhody a příležitosti neskonale větší hazardní hry, než jakou zatím kdy viděl ve skutečnosti. Je to ďábelské dílo, pomyslil si, že on se svou již se uskutečňující předtuchou má zůstat vyřazen. Život se rozechvěl a probouzel se při tom pomyšlení a znovu začal vykládat své prastaré lži.

Bílý Den se převrátil na bok a dolů z pramice a opřel se o ni, jak si sedal na led. Až se na ten nález uhodí, chce být při tom. A proč ne? Někde ve všech těch jeho vyčerpaných svalech zbývá ještě dosti sil, jen kdyby je dokázal soustředit všechny najednou, aby přehoupl pramici a spustil ji na vodu. Zcela bez souvislosti ho napadlo koupit si podíl na osídlovacích pozemcích na Klondyku od Harpera a Laduea. Jistě by prodali třetinu dosti lacino. A potom, kdyby se uhodilo na nález na řece Stewart, sveze se s tím docela dobře na účet osídlovacích pozemků Elama Harnishe; uhodí-li se na Klondyku, nebude tak zcela vyřazen.

Zatím sebere síly. Natáhl se celou svou délkou na led tváří dolů a půl hodiny tak ležel a odpočíval. Potom vstal, vytřásl z očí oslepující blesky a vzal za pramici. Znal přesně svůj tělesný stav. Jestliže selže první pokus, budou i všechny ostatní pokusy odsouzeny k nezdaru. Musí vrhnout všechny shromážděné síly do tohoto jediného úsilí a tak důkladně jich musí všech najednou využít, aby další pokusy již nebyly nutné.

Vzepřel se a zdvíhal celou svou duší stejně jako tělem, celý se stravoval, tělo i ducha, jediným napětím. Pramice se zdvíhala. Zdálo se mu, že omdlévá, přesto napínal sílu dál a zdvíhal. Ucítil, jak pramice povoluje a začíná sklouzávat dolů. Posledním ždibíčkem síly se střemhlav vrhl do pramice a dopadl bezmocně jako hromádka neštěstí na Eliášovy nohy. Neměl sil ani pomyšlení, a jak tam ležel, slyšel a cítil, že se pramice dostala na vodu. Na korunách stromů poznával, že se loď točí ve víru. Drtivá rána a odletující úlomky ledu mu prozradily, že narazila na břeh. Nejméně desetkrát se tak zatočila a narazila, až konečně snadno a volně vyplula.

Bílý Den se vzpamatoval a uvědomil si, že spal. Slunce ukazovalo, že minulo několik hodin. Bylo záhy po poledni. Dovlekl se na záď a sedl si. Pramice plula uprostřed proudící řeky. Zalesněné břehy se základním pruhem třpytného ledu uklouzávaly dozadu. Nedaleko pramice plynula s proudem obrovská vyvrácená borovice. Náhodná hra proudu přistrčila pramici až k samé borovici. Doplazil se na příď a připevnil řetěz loďky ke kořenu mohutného kmene. Protože byl strom ponořen do vody hlouběji, plynul po proudu rychleji a řetěz se napjal, jak se pramice octla ve vleku. Potom se Bílý Den naposledy závrativě rozhlédl a viděl ještě břehy, jak se naklánějí a houpají, a slunce právě tak, houpalo se jako kyvadlo v mocném rozmachu na obloze a Bílý Den se zabalil do kožešin na spaní, lehl si a usnul.

Když procitl, byla temná noc. Ležel na zádech a viděl planoucí hvězdy. Slyšel tlumený šum vzdutých vod. Ostré škubnutí mu prozradilo, že si pramice nadjela a povolený řetěz se opět napjal rychle plynoucí borovicí. Kus bludné ledové tříště narazil na pramici a dřel se o její bok. Nu dobře, další tah ledu ho ještě nedosáhl, pomyslil si, když zavíral oči a spal dál.

Když podruhé otevřel oči, byl jasný den. Slunce ukazovalo poledne. Vrhl jediný pohled dokola na vzdálené břehy a věděl, že je na mocném Yukonu. Šedesát Mil nemůže být daleko. Byl strašlivě vysílený. Pohyboval se pomalu, tápavé, nepřesnými pohyby provázenými vzdechy a vířením v hlavě, jak se vytahoval, aby si v zádi sedl s puškou u ruky. Dlouho se díval na Eliáše, ale nedokázal rozeznat, zda dýchá, nebo nedýchá. Kamarád však ležel tak nezměřitelně daleko, že se nemohl jít přesvědčit.

Znovu upadl do snění a úvah; sny a myšlenky mu často přerušovaly dlouhé přestávky nicoty, za nichž ani nespal, ani neupadl do bezvědomí, ani si nic neuvědomoval. Nejspíš mu připadalo, jako by mu v hlavě přeskakovala kolečka. A tímto nesouvislým způsobem zvážil situaci. Dosud žije a pravděpodobně bude zachráněn, ale jak to přišlo, že neleží mrtev na hraně pramice na vrcholu okrajových ker? Potom si vzpomněl na to obrovské konečné vzepětí sil. Ale proč to vlastně dělal? Tak se tázal sám sebe. Ze strachu před smrtí ne. Nebál se, to bylo jisté. Potom si vzpomněl na svou předtuchu a na veliký nález, o němž věří, že přichází, a uvědomil si, že pohnutkou mu byla touha zasednout k té velké hře a vzít kartu do ruky. A opět: proč vlastně? Co z toho, nadělá si milióny? Zemře zrovna tak jako ti, kdo nikdy nenašli víc než na zásobu potravin. Tedy znovu: proč? Ale pusté přestávky úplné prázdnoty v jeho myšlení se začínaly objevovat častěji a on se oddal příjemné malátnosti, jež se ho zmocňovala.

Najednou prudce procitl. Něco v nitru mu našeptávalo, že teď musí bdít. Náhle a nečekaně uviděl Šedesát Mil na vzdálenost necelých sto metrů. Proud ho zanesl přímo ke vchodu. Jenže týž proud ho nyní unášel okolo a dál do pustiny na dolní řece. Nikoho nebylo vidět. Stanice mohla být opuštěna, až na to, že nad komínem z kuchyně bylo vidět kouř. Pokusil se zavolat, shledal však, že již nemá vůbec hlas. Z úst mu střídavě chrčel a hvízdal nelidský hrdelný sykot. Tápal po pušce, zvedl ji k rameni a stiskl spoušť. Zpětný náraz výstřelu mu projel kostrou, týraje ho tisícerou mukou. Puška mu padla na kolena a pokus zvednout ji znovu k rameni se nezdařil. Věděl, že si musí pospíšit, a cítil, že omdlévá, stiskl tedy spoušť pušky tak, jak ležela. Tentokrát, odražena zpětným nárazem, přeletěla bok pramice a padla do vody. Ale ještě než se nad vědomím Bílého Dne zavřela černá tma, uviděl, jak se otevřely dveře kuchyně a z velikého srubu stanice, který se roztančil nestvůrným hopsákem mezi korunami stromů, vyhlédla žena.

KAPITOLA 9 / Za deset dní nato přijeli do Šedesáti Mil Harper a Joe Ladue. Bílý Den, dosud poněkud slabý, ale dostatečně silný, aby již opět mohl poslouchat pokyny své předtuchy, vyměnil s nimi třetinový podíl ze svých osídlovacích pozemků na ústí řeky Stewart za třetinový podíl z jejich pozemků na ústí Klondyku. Věřili na Horní krajinu a Harper odjel po proudu s vorem naloženým zásobami, aby otevřel malou obchodní stanici při ústí Klondyku.

„Proč ty se vlastně nepustíš nahoru na Indiánskou řeku, Bílý Dni?“ radil Harper při loučení. „Celé spousty potoků a pramenů to tam odvodňují a někde tam zlato zrovna křičí, aby ho člověk našel. To je moje tušení. Blíží se velikánský nález a Indiánská řeka nebude od toho žádných milión kilometrů, to mi věř.“

„A losy se tam zrovna hemží,“ dodával Joe Ladue. „Bob Henderson tam někde pracuje, je tam teďka už tři léta, přísahá, že se tam strhne něco velikého, a je živ čistě jen z losího masa a hledá tam okolo jako šílenec.“

Bílý Den se rozhodl zajít na Indiánskou řeku aspoň na chvilku, jak tomu říkal; ale Eliáš se nedal přemluvit, aby se vypravil s ním. Hlad Eliášovi popálil duši a on byl nyní posedlý hrůzou, že by se to mohlo opakovat.

„Nesnesu to, nedokážu se odtrhnout od jídla,“ vysvětloval. „Dobře vím, že je to vyložená pitomost, ale pomoz si. Taktak se dokážu utrhnout od stolu, když vím, že jsem se nacpal k prasknutí a nezbývá mi už místo na jediné sousto. Vrátím se do Circle City a utábořím se u samého skládku potravin, dokud se nevykurýruju.“

Bílý Den ještě několik dní prodléval, nabíral sil a připravoval si skromnou výstroj. Zamýšlel vypravit se nalehko s rancem asi pětatřicet kilo na zádech a naložit také na hřbet svých pěti psů, po indiánsku, na každého psa patnáct kilogramů. Spoléhaje na hlášení Ladueovo, hodlal se řídit příkladem Boba Hendersona a živit se takřka čistě masitou stravou. Když potom u Šedesáti Mil přistál prám Jacka Kearnse, naložený součástmi parní pily na cestě od Lindermanova jezera, Bílý Den sbalil svou výstroj a sebral psy, naložil se na prám, podání o záznam svého záboru osídlovacích pozemků svěřil Eliášovi a ještě téhož dne vystoupil z prámu v ústí Indiánské řeky.

Šedesát kilometrů výše na této řece u místa, které podle popisu poznal jako Křemenný potok, nacházel stopy po činnosti Boba Hendersona a právě tak potom na potoce Australia, asi pětačtyřicet kilometrů dál. Týdny míjely, ale s Hendersonem se Bílý Den nepotkával. Losů však nacházel všude hojnost a jemu i psům se při čistě masité stravě dařilo dobře. Dobýval ze země „vejděleček“, který nebyl vyšší než „mzda“, když však zpracoval asi deset povrchových prahů a hlínu i štěrk s dosti štědře rozhozeným zlatým prachem asi na dvaceti potocích, byl stále víc přesvědčen, že je tu někde množství hrubého zlata, které jen čeká na odhalení. Často obracel oči k horským hřebenům na severu a uvažoval, zda snad tady to zlato nepochází z nich. Nakonec vystoupil podle potoka Dominion až nahoru k pramenům, překročil rozvodí a sestoupil k přítoku Klondyku, který byl později nazván Hunkerovým potokem. Kdyby se byl nahoře na rozvodí přidržel víc vpravo, byl by sestoupil do Zlaté doliny, kterou tak nazval Bob Henderson, a byl by ho tam našel v pilné práci, jak dobývá první „vejděleček“ zlata, vůbec kdy na Klondyku vyrýžovaný. Bílý Den však zamířil dolů po Hunkerově potoce až k dolnímu toku Klondyku a po něm dál, až k letnímu rybářskému táboru Indiánů na Yukonu.

Zde se utábořil na jeden den u Carmacka, ženatého s Indiánkou, a u jeho indiánského švagra Skookum Jima, koupil tam loďku a se psy se splavil dolů po Yukonu do Čtyřiceti Mil. Srpen se chýlil ke konci a dny se krátily, začínala nastupovat zima. Stále ještě s bezmeznou vírou ve své tušení, že k velkému nálezu dojde v Horní krajině, zamýšlel vytvořit partu čtyř nebo pěti mužů, a kdyby se to nepodařilo, najít si aspoň jednoho společníka a plavit se na pramici odstrkávané sochory zpátky proti proudu ještě před zámrazem a dát se do zimního hledání zlata. Jenže muži ve Čtyřiceti Mílích neměli jeho víru. Kutiště v západních krajinách jim byla dosti dobrá.

A tehdy se stalo, že Carmack, jeho švagr Skookum Jim a další Indián Cultus Charlie připluli v kánoi do Čtyřiceti Mil, šli rovnou k vládnímu zplnomocněnci a dali si zaknihovat tři zábory a objevitelský zábor na potoce Bonanza. A potom toho večera v hospodě U starého mazáka ukazovali celé tlačenici nedůvěřivců kusové zlato. Lidé se jen ušklibovali a vrtěli hlavou. Vídali už dřív, jak se několik jednotlivců smluvilo a předstíralo veliký nález zlata. Tohle byl příliš zřejmý úskok společníků Harpera a Joea Laduea, kteří se pokoušejí vylákat zlatokopy ke svým osídlovacím pozemkům a k obchodní stanici. A kdo je vlastně Carmack? Běloch ženatý s Indiánkou. A kdo jakživ slyšel o bílém manželu Indiánky, že by dokázal něco objevit? A co je vlastně ten potok Bonanza? Pouhopouhé losí pastviště, ten potok se vlévá do Klondyku právě nad jeho ústím a dřív se mu říkalo Králičí potok. Kdyby si takhle Bílý Den nebo Bob Henderson dávali zaknihovat zábory a ukazovali kusové zlato, tu by všichni hned věděli, že na tom něco je. Ale Carmack, manžel Indiánky! A Skookum Jim! A Cultus Charlie! Kdepak, to je už trochu přespříliš.

Bílý Den, přes všechnu svou víru v Horní krajinu, na to také hleděl skepticky. Což neviděl na vlastní oči před několika dny Carmacka, jak se povaluje se svým indiánským příbuzenstvem a nemá na hledání zlata ani pomyšlení? Ale ještě téhož večera v jedenáct hodin, jak tak seděl na okraji lůžka a rozvazoval si mokasíny, dostal najednou nápad. Vzal kabát a klobouk a vrátil se do hospody. Carmack tam dosud byl, blýskaje kusovým zlatem do očí nevěřícího pokolení. Bílý Den si stoupl vedle něho k pultu a vysypal Carmackův váček do dmuchavky. Zkoumal to zlato dlouho. Potom z vlastních váčků vysypal do jiné dmuchavky několik uncí zlata ze Circle City a ze Čtyřiceti Mil. A znovu je dlouho bedlivě prohlížel a porovnával. Konečně uložil vlastní zlato do kapsy, vrátil Carmackovo a zvedl ruku, žádaje o ticho. „Tak hoši, teď bych vám rád něco pověděl já,“ promluvil. „Už je to tady – nález na horní řece. A povídám vám, lidičky, jasně a důrazně, že tohle je to pravé. Ještě nikdy nebylo tady v té zemi takovéhle zlato pod dmuchavkou. Je to jiné zlato. Má v sobě trochu víc stříbra. Poznáte to sami, lidičky, už podle barvy. Carmack určitě uhodil na zlato. Kdo tomu věří a půjde se mnou?“

Nehlásil se nikdo. Všichni se jen rozesmáli a vykřikovali posměšky.

„Třebas tam máš taky osídlovací pozemky,“ uhadoval někdo bezděčně.

„To se ví, že mám,“ odsekl mu, „a mám třetinu podílu na Harperových a Ladueových. A už vidím, jak se moje parcely na nárožích prodávají za větší peníze, než co vám to slepičí hrabání na Březovém potoce jakživo vynese.“

„No dobrá, dobrá, Bílý Dni,“ skočil mu do řeči Curly Parson konejšivě. „Ty sám máš bezvadnou pověst a všichni víme, že na tvoje slovo může člověk i život vsadit. Ale zrovna jako každý jiný můžeš i ty naletět na falešnou parádu, kterou tady ti povaleči nadělali. Zeptám se tě rovnou: Kdy teda tadyhle Carmack hledal zlato? Sám jsi říkal, že se válel v táboře a lovil se svým sivašským příbuzenstvem lososy, a to bylo před několika dny.“

„A taky že Bílý Den říkal pravdu,“ skočil mu Carmack rozčileně do řeči. „A já taky říkám jen pravdu, svatou pravdu. Nehledal jsem zlato. Ani jsem na to nepomyslil. Ale jak Bílej Den odjel, hnedka ten den, kdopak si to nepřižene dolů po řece na voru s nákladem zásob jako sám Bob Henderson. Připlavil se dolů od Šedesáti Mil a chystal se vyjet zpátky nahoru po Indiánské řece a přenést potom zásoby přes rozvodí Křemenným potokem a Zlatou dolinou…“

„Kde zas, u všech čertů, kde zas máš jakou Zlatou dolinu?“ ptal se zostra Curly Parson.

„Tam za Bonanzou, co se jmenovala Králičí potok,“ vykládal dál ten manžel Indiánky. „Je to povodí veliké bystřiny, která se vlévá do Klondyku. Tudy jsem se tam dostal, ale vracel jsem se napříč rozvodí, pár kilometrů jsem se držel při hřebeni a sestoupil jsem k Bonanze. ‚Pojď se mnou, Carmacku,‘ říkal mi Henderson, ‚a vykolíkuj si tam zábor. Tentokrát jsem na to uhodil, zrovna tam v Zlaté dolině. Dobyl jsem tam už pětačtyřicet uncí.‘ A proto jsem s ním šel a Skookum Jim a Cultus Charlie taky. A všichni jsme si vykolíkovali na Zlaté dolině. Vracel jsem se podle Bonanzy, doufal jsem, že tam ulovím nějakého losa. A na tom potoce jsme zastavili a vařili jsme. Já jsem si zdříml a co jiného si začne najednou tadyhle Skookum Jim? Zkouší si štěstí s hledáním zlata. Víte, díval se, jak to Henderson dělá. Jako poslepu a nazdařbůh dojde k první bříze, nabere na pánev a vyrýžuje si za dolar zlata v hrubých kusech. Hned mě vzbudil a tak jsem se do toho pustil sám. A dostal jsem dva a půl dolaru hnedka z první pánve. Tehdy jsem ten potok pojmenoval Bonanza, vykolíkoval jsem si objevitelský zábor a přijeli jsme sem a zaknihovali jsme to.“

Rozhlédl se úzkostně, hledal známky víry ve svá slova, viděl však kolem dokola pouze nevěřící tváře – všechny kromě Bílého Dne, který pozorně sledoval jeho výraz, když ten svůj příběh Carmack vyprávěl.

„Kolik ti Harper a Ladue platí za to, abys tady vyvolal poplach?“ zeptal se kdosi.

„Ani o tom nevědí,“ odsekl Carmack. „Říkám vám, že je to svatosvatá pravda. Vyrýžoval jsem tři unce za hodinu.“

„A tady vidíte zlato,“ pravil Bílý Den. „Povídáni vám, hoši, lidi zlatý, ještě nikdy tady nebylo v dmuchavce zlato, jako je tohleto. Podívejte se na tu barvu.“

„Je nepatrně tmavší,“ připouštěl Curly Parson. „Nejspíš měl Carmack v tom pytlíku taky pár stříbrných dolarů. Ale kdyby na tom i něco bylo, proč se sem nehrne Bob Henderson a nedává si zaknihovat?“

„Ten je na Zlaté dolině,“ vysvětloval to Carmack. „Uhodili jsme na tenhle nález teprve na zpáteční cestě.“

Odměnil ho jen výbuch smíchu.

„Kdo půjdete, lidičky, se mnou za společníka a potáhnete se mnou v pramici se sochorem zejtra na Bonanzu?“ tázal se Bílý Den.

Nikdo se nehlásil.

„Tak teda kdo, lidi, kdo z vás přijme u mne práci, mzda v hotovosti předem, vystrkat sochorem pramici naloženou zásobami?“

Curly Parson a ještě jeden, Pat Monahan, takovou nabídku přijali a Bílý Den se svou navyklou rychlostí jim vyplatil mzdu napřed a obstaral nákup zásob, nedbaje, že tím úplně svůj váček vyprázdnil. Již odcházel z hospody, když se náhle obrátil ode dveří k výčepu.

„Zase máš tušení?“ ptali se ho.

„To se ví, že mám,“ odpověděl. „Letos v zimě bude mouka tam na Klondyku určitě za všecky prachy. Kdo mi půjčí peníze?“

V okamžiku se kolem něj tlačilo víc než dvacet mužů, kteří prve odmítli jít s ním jako společníci na tu bláznivě nejistou honičku za zlatem, a všichni mu nabízeli své váčky zlata.

„Kolik mouky potřebujete?“ ptal se ho skladník Aljašské obchodní společnosti.

„Asi dvě tuny.“

Ruce s nabízenými váčky neuhnuly, třebaže se jejich majetníci provinili zneuctívajícím výbuchem smíchu.

„Co si počnete s dvěma tunami mouky?“ tázal se skladník. „Synáčku milý,“ odpovídal mu Bílý Den, „vždyť vy nejste tady v té zemi tak dlouho, abyste mohl znát všechny pěšinky, jak to tady chodí. Založím si s tou moukou továrnu na kyselé zelí nakládané v mazání na lupy.“

Vypůjčoval si peníze na všech stranách, současně najímaje a hned vypláceje dalších šest mužů, aby mu dopravili mouku nahoru v dalších třech pramicích se sochory. A znovu měl váček prázdný a k tomu ještě hromadu dluhů.

Curly Parson věšel hlavu nad výčepním pultem s gestem zoufalství.

„Co jakživ nepochopím,“ sténal, „je tohleto: co s tím vším budeš vlastně dělat?“

„Tak, lidičky, já vám to všem povím docela jednoduše. Znáte přece aspoň začátek abecedy a umíte snad počítat aspoň do tří, ne?“ Bílý Den vztyčil jeden prst a začal vypočítávat. „Tušení číslo jedna: uhodí se na veliký nález zlata v Horní krajině. Tušení číslo dvě: Carmack už na to uhodil. A tušení číslo tři už není vůbec tušení. To je jistota. Jestli je pravda to první a to druhé, musím se svézt po jistotě, která je třetí. A jestli se nemýlím, letos v zimě se bude mouka vyvažovat zlatem. Říkám vám, chlapci, jak jednou máte předtuchu, rozjeďte se a hrajte ji o všechno na světě až do konce. Nač je vůbec štěstí, když mu neskočíš na hřbet? A jak jednou jedeš, tak jeď jak všichni čerti. Jsem tady na Aljašce už léta a taky už léta čekám na správnou předtuchu. A tady konečně je. Já na ni teda hraju, nic víc. Dobrou noc, lidičky, dobrou noc.“

KAPITOLA 10 / Stále ještě nikdo na nový objev nevěřil. Když Bílý Den přijel se svým nákladem mouky k ústí Klondyku, našel tu prostornou rovinu stejně pustou a neobydlenou, jako byla dřív. Dole u řeky tábořili Indiáni náčelníka Izáka u lešení, na němž sušili lososy. V táboře bylo také několik starých mazáků. Dokončili letní práce na potoce Deset Mil a přihnali se po Yukonu na cestě do Circle City. Ale u Šedesáti Mil se dověděli o nálezu a zastavili se tu, aby si půdu obhlédli. Když Bílý Den vykládal mouku, vraceli se právě k lodi a měli jen beznadějné zprávy.

„Pouhopouhé zatracené losí pastviště,“ povídal první z nich, Dlouhý Jim Harney, přestávaje na chvilku foukat do plecháče s čajem. „Nic si s tím nezačínej, Bílý Dni. Jsou to zatracení podfukáři. Ten objev jenom tak předstírají. Pečou to Harper a Ladue a Carmack jim dělá volavku. Kdo jakživ slyšel o kopání na zlato na losím pastvišti skoro kilometr od okrajové skály a jenom pámbu ví, jak daleko od skalního základu!“ Bílý Den přikývl, jako by říkal, že s ním cítí, a sám chvilku uvažoval.

„A vy, lidí, vy jste tam rýžovali?“ zeptal se nakonec.

„Čerta starýho!“ dostal zlostnou odpověď. „Copak si myslíš, že jsem včerejší? Jenom zelenáč se tam bude hloupě motat, co by nabral hlíny na pánev. Mne u takové hlouposti nenachytáš. Stačilo mi jen jednou kouknout. Ráno vytáhneme dál na Circle City. Nikdy jsem tadyhle na tu Horní krajinu nevěřil. Okolo pramenů řeky Tanana je to pro mne dost dobré už navždycky a pamatuj na moje slovo: až dojde na veliký nález, tak to bude na dolní řece. Tadyhle Johny si vykolíkoval zábor pár mil pod tím objevem, ale copak on něčemu rozumí?“

Johny se tvářil zahanbeně.

„Vždyť jsem to udělal jen tak pro psinu,“ omlouval se. „Dal bych tu svou naději na tomhle potoce za libru žvýkacího tabáku.“

„Beru tě za slovo,“ prohlásil okamžitě Bílý Den. „Ale ať mi potom nelezete a neskuhráte, až z toho dostanu dvacet nebo třicet tisíc.“

Johny se vesele zazubil.

„Jen sem dej ten tabák,“ řekl.

„Kdybych si tak byl vykolíkoval vedle,“ posteskl si polohlasně Dlouhý Jim.

„Však není ještě pozdě,“ odpověděl Bílý Den.

„Ale vždyť je to tam a zpátky třicet kilometrů cesty.“

„Vykolíkuju to za tebe, až se tam zítra dostanu,“ navrhoval mu Bílý Den. „A potom to uděláte tady s Johnym stejně. Na poplatky si vyzvedněte u Tima Longana. Je to ten, co vede výčep v hospodě U starého mazáka, a mně na to půjčí. Potom to zaknihujte na sebe a hned udělejte kupní převod na mne a lejstra odevzdejte Timovi.“

„Tak já taky tak,“ ozval se do toho třetí starý mazák.

A tak za tři libry žvýkacího tabáku koupil Bílý Den na místě tři stosáhové zábory na Bonanze. A stále ještě si mohl vykolíkovat další pro sebe, protože ty tři byly jen převody.

„Ale musím ti říct, že se žvýkacím tabákem nakládáš sakramentsky marnotratně,“ vyškliboval se Dlouhý Jim. “To na něj máš fabriku?“

„To nemám, ale mám předtuchu,“ odsekl mu Bílý Den, „a řeknu vám, že je to vlastně zadarmo, když se s ní rozjíždím při ceně tří záborů za tři kusy tabáku.“

Ale když za hodinu byl už ve svém táboru, přišel k němu Joe Ladue rovnou od potoka Bonanza. Nejprve se o Carmackův objev nezajímal, později vyslovoval pochybnosti a nakonec nabídl Bílému Dni sto dolarů za jeho podíl na osídlovacích pozemcích.

„Hotově?“ zeptal se Bílý Den.

„Ano. Tady jsou.“

Při těch slovech vytáhl z kapsy měšec zlata. Bílý Den ho zamyšleně potěžkával a potom, stále ještě jako by na to nemyslil, rozvázal řemínky váčku a vysypal si trochu zlata na dlaň. Vypadalo maličko temnější než všechen zlatý prach, jaký kdy viděl, až na ten Carmackův. Nasypal zlato zpátky, zavázal váček a vrátil ho Ladueovi.

„Myslím, že ho budeš potřebovat víc než já,“ podotkl k tomu.

„Kdepak, mám ho ještě hromadu,“ ujišťoval ho Joe.

„A odkud ho máš?“

Bílý Den položil tu otázku jako zosobněná nevinnost a lhostejnost a Ladue ji vyslechl netečně jako Indián. Avšak na mžik si pohlédli od očí, a na ten jediný okamžik se zdálo, že z Ladueova těla i ducha vyšlehlo cosi nehmatatelného. Bílému Dni připadalo, jako by zatušil nějaké tajemné vědomí a záměry za tím Ladueovým pohledem.

„Však ty znáš ten potok líp než já,“ mluvil dál Bílý Den. „A když teda ten můj podíl na městišti tobě stojí za sto dolarů se vším, co víš, tak mně taky za tu stovku stojí, ať už něco vím, nebo ne.“

„Dám ti tři sta,“ nutil mu zoufale Ladue.

„Má řeč platí pořád stejně. I když o tom moc nevím, pro mne to má vždycky stejnou cenu, jakou jsi ochoten za to zaplatit ty.“

A tehdy se Joe Ladue bez ostychu vzdal. Odvedl Bílého Dne stranou od ostatních a důvěrně mu prozradil tajemství.

„Objev tu určitě je a honička začne,“ uzavíral. „Nepláchal jsem to, ani jsem to nechytal na pláchlo. Vyrýžoval jsem to jenom tak pánvičkou, všecko, co mám tady v tom měšci, jenom za včerejšek, rovnou na okrajové skále. Říkám ti, že to můžeš vytřásat rovnou z kořínků trávy. A co je dole na základní skále pode dnem potoka, to se vůbec nedá odhadnout. Ale nález je to veliký, říkám ti, veliký. Nech si to pro sebe a zaber si, co můžeš. Je to jen místem, ale vůbec bych se nedivil, kdyby některé ty zábory vynesly až padesát tisíc. Jediná potíž je v tom, že je to jen tu a tam.“

Uplynul měsíc a na potoce Bonanza bylo dál ticho a klid. Trousili se jen jednotlivci a vykolíčkovali si zábory, ale většinou se hned potom vraceli dolů po řece do Čtyřiceti Mil a do Circle City. Těch několik, kdo měli dost důvěry a zůstali, mělo napilno se stavbou srubů na přicházející zimu. Carmack a jeho indiánští příbuzní se zaměstnávali stavbou pláchla a jímky na přívodní strouhu. Byla to zdlouhavá práce, protože musili řezat ručně i prkna z čerstvého dřeva právě poraženého v lese. Avšak níže na potoce Bonanza pracovali čtyři muži, kteří sem přitáhli z končin na horní řece, Dan MacGilvary, Dave MacKay, Dave Edwards a Harry Waugh. Byla to tichá parta, nikdy se nevyptávali na důvěrnosti a nikdy je nikomu nevykládali a drželi se hezky pohromadě. Ale Bílý Den, když zkusmo rýžoval na svém okraji Carmackova záboru a vytřásal tam kouskové zlato z kořínků trávy a potom rýžoval na okrajové skále na stovce jiných míst nahoru i dolů po potoce a nenacházel tam vůbec nic, byl zvědav, co leží na základní skále. Všiml si té mlčelivé čtveřice prokopávající šachtu u samého potoka a slyšel jejich rychlé tenké pily ohonky, když si dělali prkna na pláchla. Nečekal na pozvání, ale na jejich první pláchání se přišel podívat. A když jeden muž házel pět hodin lopatou, Bílý Den viděl, že vyčistili třináct a půl unce zlata. Bylo to hrubé zlato velikosti od špendlíkových hlaviček až po hrudku za dvanáct dolarů, a všechno to pocházelo od základní skály. Toho dne padal první podzimní sníh a polární zima se snášela na zemi; Bílý Den však neměl vůbec kdy, aby viděl chmurně sedavý smutek umírání krátkého léta. Viděl jen, jak se jeho vidina uskutečňuje, a na rozsáhlé rovině se opět zdvíhalo jeho zlaté město v zasněžené zemi. Bylo objeveno zlato na spodní, základní skále. To bylo to veliké. Carmackův objev se potvrdil. Bílý Den si vykolíčkoval zábor vedle těch tří dílů, které koupil za tři kusy žvýkacího tabáku. Tak zde nabyl pozemek dlouhý pět set sáhů a v šíři od okrajové skály k druhému okraji.

Když se toho večera vrátil do svého tábora při ústí Klondyku, našel tam Kamu, Indiána, kterého zanechal v Dyeji. Kama putoval v kánoi a přivážel poslední poštu toho roku. Měl asi za dvě stě dolarů zlatého prachu a Bílý Den si je okamžitě vypůjčil. Za to mu zajistil vykolíčkování záboru, který si Kama sám měl dát zaknihovat, až bude projíždět Čtyřicet Mil. Když Kama druhý den ráno odjížděl, odnášel několik dopisů od Bílého Dne, adresovaných všem starým mazákům na dolní řece, v nichž byli naléhavě vyzýváni, aby okamžitě přispěchali a vykolíčkovali si zábory. Kama odnášel také dopisy podobného obsahu i od jiných zlatokopů na Bonanze.

„Tohle určitě bude ta nejzatracenější honička, co jsme jakživo viděli,“ pochechtával se Bílý Den, když se pokoušel představit si, jak se poplašené obyvatelstvo Čtyřiceti Mil a Circle City hrne do pramic a všichni se jako o závod ženou ty stovky kilometrů vzhůru po Yukonu; dobře věděl, že jeho slovo bude přijímáno za bernou minci bez nejmenších pochyb.

S příchodem prvních poslů nastalého shonu se potok Bonanza probudil a v té chvíli se začal dlouhý závod mezi prolhaností; i pravdou, v němž ať jakkoli rychle lhali, lidé byli ustavičně dostihováni a předháněni pravdou. Když ti, kdo pochybovali o Carmackově prohlášení, že vyrýžoval za dva a půl dolaru na pánev, sami narýžovali dva a půl, lhali a prohlašovali, že narýžovali unci. A ještě než se lež roznesla, dostávali z pánve ne jednu, ale pět uncí. O tom prohlašovali, že je to deset uncí; ale když naplnili pánev, aby dokázali tu lež, narýžovali dvanáct uncí. A tak to šlo dál. Statečně lhali, ale pravda je stále předstihovala.

Jednoho prosincového dne si Bílý Den naplnil pánev hlínou ze základní skály na vlastním záboru a odnesl ji do srubu. Tam hořel v krbu oheň, takže měl stále v plachtovinovém vědru nezamrzlou vodu. Sedl si nad vědrem na paty a začal rýžovat. Pánev se zdála jen plná hlíny a štěrku. Jak ji roztočil obratným kroužením ruky, lehčí a hrubší částečky se vypíraly přes okraj. Tu a tam prohrábl hladinu prsty a vyhrabával vždy hrst štěrku. Obsah pánve rychle mizel. Jak se hladina nížila ke dnu, po krátké zkusmé prohlídce jí rychle mávl do polokruhu a vodu vychrstl. A objevilo se dno, celé jakoby pokryté máslem. To se zlato zablyštělo, když zmizela kalná voda. Bylo to samé zlato – zlatý prach, hrubé zlato, hrudky a hroudy. Byl ve srubu sám. Položil na chvíli pánev na podlahu a dlouze se zamyslil. Potom dokončil rýžování a zvážil výsledek na váze. Při kursu šestnáct dolarů za unci obsahovala pánev za sedm set a několik dolarů zlata. Překonávalo to všechno, o čem se i on opovažoval snít. Jeho nejsmělejší očekávání nepřesahovalo dvacet až třicet tisíc na zábor; ale teď viděl zábory, které vynesou nejméně půl miliónu dolarů, třebaže jsou ložiska roztroušena.

Toho dne se již nevrátil do práce v šachtě, ani příštího dne, ani den potom. Místo práce v šachtě odcházel v čepici a s palčáky na rukou, s lehkou výzbrojí do honičky na zádech a s kožešinovým spacím pytlem, vydával se na několikadenní poutě po potocích a po rozvodích, prozkoumával celé okolní území. Na každém potoce měl právo vyznačit si zábor, byl však opatrný a nezahazoval tak rychle své příležitosti. Vykolíkoval si zábor jenom na Hunkeru. Potok Bonanza byl už vykolíkován a zabrán od ústí k pramenům a kdejaká stružka, potůček a proláklina spadající do povodí Bonanzy byly rovněž zabrány. Lidé neměli k těm drobným přítokům valnou důvěru. Zabíraly je ty stovky opozdilců, kterým se již nepodařilo vykolíkovat zábor na Bonanze. Nejoblíbenější z těch potůčků byl Adamsův. A ze všech nejméně lákal potok Eldorádo, který se vléval do Bonanzy právě nad Carmackovým objevitelským záborem. Ani Bílému Dni se tvar půdy na Eldorádu nelíbil; ale přesto, stále ještě ujížděje na svém tušení, koupil i tady poloviční podíl na jednom záboru za půl pytle mouky. Za měsíc nato zaplatil osm set dolarů za sousední zábor. A když si za tři měsíce rozšiřoval svůj pozemek, zaplatil za třetí zábor čtyřicet tisíc dolarů; a třebaže to vše halila dosud tajemná rouška budoucnosti, za nepříliš dlouhý čas měl zaplatit plných sto padesát tisíc za čtvrtý zábor právě tady na potoce, který se zdál ze všech potoků nejméně lákavý.

Zatím však ode dne, kdy narýžoval za víc než sedm set dolarů zlata z jediné pánve a dřepěl nad tím v dlouhém zamyšlení, nikdy se již ani nedotkl kopáče a lopaty. Pověděl to Ladueovi hned večer po tom velkolepém rýžování:

„Joe, já už nikdy nebudu tělesně pracovat. Od téhle chvíle budu zaměstnávat svůj mozek. Začnu si zlato pěstovat. Zlato bude samo zas plodit zlato, jen když máš na to hlavu a dovedeš si vždycky včas popadnout sazenici. Jak jsem spatřil těch sedm set dolarů na dně pánve, poznal jsem, že konečně tu sazenici mám.“

„A kampak si ji zasadíš?“ tázal se Joe Ladue.

A Bílý Den rozmachem ruky s určitostí ukázal na celý kraj a na potoky za rozvodím.

„Tam všude je,“ řekl, „a vy všichni se jen dívejte, jak se za mnou zapráší. Tady všude čekají milióny na člověka, který je dovede uvidět. A já jsem zahlédl všecky ty milióny zrovna dneska odpoledne, když těch sedm set dolarů na mne vyjuklo ze dna mé staré pánve a zacvrlikalo: ‚Koukněme se, tak Bílý Den konečně přišel.‘“

KAPITOLA 11 / Už v prvních dobách, ještě před Carmackovým objevem, byl Bílý Den hrdinou Yukonu a znovu se stal hrdinou nového objevu a vzniklé honičky. Vypravování o jeho předtuše a o tom, jak se na ní rozjel, šlo od úst k ústům po celé Aljašce. Dozajista se rozjel dál a předběhl i nejsmělejší, neboť ani pět nejšťastnějších dohromady nemělo takovou hodnotu v záborech, jakou měl Bílý Den. A ke všemu ještě i teď uháněl dál na té své předtuše a jeho odvážnost se nijak nezmenšovala. Moudří vrtěli hlavou a prorokovali, že prodělá do poslední unce všechno, co vydělal. Vinili ho, že hazardně spekuluje, jako by celá Aljaška byla jen ze zlata, a nikdo na světě prý nemůže vyhrát, hraje-li takovým způsobem na ložiskový objev.

Naproti tomu jeho pozemky byly odhadovány na milióny dolarů a byli zas takoví lidé, kteří horkokrevně tvrdili, že je hlupák, kdo se nechopí s důvěrou každé sázky, kterou položí Bílý Den. Jeho velkolepá rozhazovačnost a lehkomyslná bezstarostnost o peníze skrývaly zcela střízlivý praktický úsudek, fantazii a prozíravost, a také odvahu hazardního hráče vysoké hry. Předvídal, co na vlastní oči nikdy neviděl, a hrál tak, aby buď mnoho vyhrál, nebo všechno prohrál.

„Tady na Bonanze je příliš mnoho zlata, aby to mohlo být jenom ložisko,“ přel se. „Určitě to pochází odněkud z matečné žíly a ještě na jiných potocích se to ukáže. Dávejte si, lidičky, pozor na Indiánskou řeku. Potoky, které odvodňují tamtu stranu klondyckého předělu, mají nejspíš zlato zrovna tak jako ty, co odvodňují tady tu stranu.“

Svůj názor podepřel dokonce už tím, že založil zásobou potravin šest skupin hledačů, které se vypravily za velké rozvodí do oblasti Indiánské řeky. A jiné zlatokopy, kterým se nepodařilo sehnat zábory na šťastných potocích, zaměstnal na svých záborech na Bonanze. A platil jim dobře. Šestnáct dolarů denně za osmihodinovou směnu – a zavedl tři směny. Měl dost potravin, aby je mohl založit, a když potom s poslední volnou vodou se připlavila Bella, vyměnil si s Jackem Kearnsem parcelu na skladiště za zásoby potravin, které vydržely všem jeho lidem přes celou zimu 1896. A když té zimy dolehl hlad a mouka se prodávala za čtyři dolary kilo, vydržoval tři směny v stálé práci na všech čtyřech záborech na Bonanze. Jiní majetníci dolů platili svým dělníkům patnáct dolarů denně; on však byl první, kdo lidem od samého začátku platil celou unci za den. Za to měl také vybrané lidi a ti si tu vyšší mzdu víc než zasloužili.

Jednu ze svých nejdivočejších her začal na začátku zimy hned po zámrazu. Stovky účastníků shonu, kteří si vykolíkovali na jiných potocích než na Bonanze, odešli zklamaně dolů po řece do Čtyřiceti Mil a do Circle City. Bílý Den si vzal u Aljašské obchodní společnosti hypotéku na jeden ze svých dolů na Bonanze a úvěrní list zastrčil do váčku. Potom zapřáhl psy a ujížděl dolů po ledě, jak to uměl jenom on. Jednoho Indiána na cestu dolů, druhého Indiána na cestu zpátky a čtyři spřežení psů – tak dopadl jeho vrcholný výkon. Ve Čtyřiceti Mílích a v Circle City nakupoval zábory po desítkách. Mnohé se později ukázaly naprosto bezcenné, avšak některé z nich daly ještě překvapivější výnosy než kterýkoli zábor na Bonanze. Nakupoval na všech stranách; někdy platil málo, i pouhých padesát dolarů, jindy vysoko, až pět tisíc. Tento nejdražší zábor koupil jednoho večera v hospodě Tivoli. Zábor ležel vysoko na Eldorádu, a když se Bílý Den na té ceně dohodl, starý mazák Wilkins, který se právě vrátil z obhlídky té losí pastviny, vstal a odcházeje z hospody pravil:

„Bílý Dni, znám tě už sedm let a vždycky jsem tě měl za docela rozumného – až do teďka. Teď se od nich necháváš ze všech stran okrádat. Tohle není nic jiného než lupičství. Pět tisíc za zábor na tom mizerném losím pastvišti, to je vyděračství. Nedokážu tady zůstat a koukat se na to, jak tě odírají.“

„A já ti zas řeknu, člověče zlatá,“ odpovídal Bílý Den, „ty, Wilkinsi, tenhle Carmackův objev je tak ohromná věc, že to ani všecko nedohlídnem. Tohle je loterie. A to ti teda řeknu, že v tom určitě budou kapitální výhry.“

Jacob Wilkins stál mezi dveřmi a nevěřícně zachrčel.

„Tak dejme tomu, Wilkinsi,“ nepřestával Bílý Den, „dejme tomu, že se dovíš předem, že bude pršet polívka. Tak co uděláš? Nakoupíš lžíce, to se rozumí. No a já si teda určitě nakupuju lžíce. Tam nahoře na Klondyku bude pršet polívka a ti, kdo mají vidličky, nenachytají ani jednou do huby.“

Ale to už Wilkins za sebou praštil dveřmi a Bílý Den přestal mluvit a dokončil nákup záboru.

Po návratu do Dawsonu, třebaže zůstal věren danému slovu a nikdy již nevzal do ruky kopáč ani lopatu, pracoval stejně těžce jako kdykoli v životě. Měl v ohni na tisíc želízek a ta ho pilně zaměstnávala. Dávat se zastupovat ve vyřizování záležitostí bylo příliš drahé, a tak byl nucen často putovat po jednotlivých potocích, aby mohl účelně rozhodovat, které zábory má nechat propadnout a které si ponechat. V časném mládí, ještě než přišel na Aljašku, pracoval v rudných dolech a s touto zkušeností nyní snil o nálezu matečné žíly. Věděl, že tábor u ložiskového kutiště má jepicí život, kdežto tábor u rudných dolů trvá, a proto zaměstnával několik měsíců asi dvacet lidí pátráním po rudné žíle. Matečná žíla však vůbec na Aljašce objevena nebyla a po letech odhadoval, že ho to marné hledání stálo padesát tisíc dolarů.

Hrál však vysokou hru. Ačkoli měl veliké výdaje, vydělával ještě víc. Strhával vrstvy, kupoval poloviční podíly a různé menší díly od těch, které zásobil potravinami, a sám určoval, kde a jak kopat. Ve dne v noci měl psy pohotově a jeho spřežení byla nejrychlejší; proto pokaždé, když nastala honička k novému objevu, Bílý Den uháněl v čele a cestoval nejdéle do noci a v nejchladnějších nocích, až si zatloukal své kolíky hned vedle objevu. Tak či onak (nemluvě o mnoha bezcenných potocích) nabyl pozemky na dobrých potocích, jako byly Sirný, Dominion, Escelsis, Sivaš, Cristo, Alhambra a Doolittle. Tisíce vytékající z jeho kapes se vracely v desetitisících. Lidé v táboře Čtyřicet Mil vypravovali o jeho dvou tunách mouky a vypočítávali, kolik mu vynesly; vycházel jim výsledek kdesi mezi půl miliónem a miliónem dolarů. Jedno však bylo obecně známo nade vši pochybnost, totiž, že ten poloviční podíl na prvním záboru na potoce Eldorádu, který koupil za půl pytle mouky, měl hodnotu pět set tisíc dolarů. Naproti tomu se vyprávělo, že když na Aljašku přijela přes průsmyky v kánoi po Yukonu plném ženoucí se tříště z ledových ker tanečnice Freda, nabízela tisíc dolarů za deset pytlů a nemohla najít nikoho, kdo by prodal, poslal jí žádanou mouku darem, aniž ji vůbec viděl. Právě tak poslal deset pytlů osamělému katolickému knězi, který zakládal první nemocnici na Aljašce.

Byl až marnotratnicky štědrý. Lidé to nazývali bláznovstvím. V době, kdy se rozjel za svým tušením a dostával půl miliónu za půl pytle mouky, bylo zajisté holým bláznovstvím vyhazovat zadarmo dvacet pytlů pro nějakou tanečnici a pro stejně neznámého kněze. Ale on už byl takový. Peníze mu byly pouhou hrací známkou. Zajímala ho jen sama hra. Vlastnictví miliónů ho takřka nezměnilo, leda v tom, že teď hrál svou hru vášnivěji. Býval vždycky střídmý, až na řídké příležitosti, a nyní, kdy měl prostředky na neomezené množství nápojů a denně k nim měl přístup, pil ještě méně. Nejvýznamněji se změnil v tom, že si kromě táboření na cestě nyní už sám nevařil. Žil s ním ve srubu vysílený starý zlatokop a ten mu teď vařil. Ale strava to byla pořád táž: slanina, fazole, mouka, sušené švestky, jiné sušené ovoce a rýže. Oblékal se také stále jako dřív: pracovní katě s bundou vcelku, vlněné holínkové punčochy, mokasíny, flanelové košile, kožešinová čepice a kabát šitý z pokrývky. Nezačal kouřit doutníky, které, ty nejlacinější, stály na Aljašce padesát centů až dolar za kus. Spokojil se stále stejným laciným tabákem Bull Durham a hnědými papírky, z nichž si sám točil cigarety. Je pravda, že měl nyní víc psů a že za ně platil závratné ceny. Ti však nebyli přepychem, nýbrž provozovacím prostředkem. Na svých cestách, zejména na honičkách, potřeboval rychlost. A ze stejné příčiny si najal kuchaře. Měl příliš mnoho práce, aby si mohl sám vařit, jiný důvod v tom nebyl. Bylo by špatné hospodářství, kdyby ve hře o milióny marnil čas na rozdělávání ohně a na sváření vody.

Té zimy 1896 Dawson rychle vyrůstal. Bílému Dni se hrnuly peníze z prodeje městských parcel. Okamžitě je ukládal tam, kde vynesou ještě víc. Ve skutečnosti se pustil do nebezpečné hry vertikálního hromadění zájmů a účastí i vlastních podniků. Hrál však s očima bděle otevřenýma.

„Jen počkejte, lidičky, až se zpráva dostane z Aljašky,“ říkal svým starým kamarádům v hospodě U losího rohu. „Dřív než napřesrok na jaře se to neroznese. Pak tu bude honička ve třech návalech. V létě se přihrnou lidi jen tak nalehko; na podzim se přihrnou další s výstrojí; a potom pořádný shon na jaře, to je od tohoto jara za rok. To se přihrne padesát tisíc lidí. Lidičky, to potom už ani kraj neuvidíte pod tím přívalem zelenáčů. Dobrá, teď je třeba začít počítat s tím návalem v létě a na podzim roku 1897. Co vy v tom podniknete?“

„Co v tom podnikneš ty?“ tázal se ho jeden z přátel.

„Už nic,“ odpovídal. „To se ví, že jsem to už všecko udělal. Mám víc než deset part drvoštěpů roztažených nahoru po Yukonu, a ty mi dobývají klády. Všichni uvidíte jejich vory, jak se budou plavit dolů, až řeka rozmrzne. Chaty a sruby! To se ví, že budou napřesrok na podzim za všecky prachy. Stavební dříví! To určitě vyskočí v ceně bůhvíkam. Mám dvě parní pily, zrovna je dopravují přes průsmyky. Dostanu je sem, jak jen jezera rozmrznou. Ale jestli si někdo z vás myslí, že bude potřebovat stavební dříví, uzavřu s vámi dodací smlouvu hnedka na místě – tři sta dolarů za tisíc, neloupané.“

Nárožní parcely ve výhodné poloze se té zimy prodávaly za deset až třicet tisíc dolarů. Bílý Den dal vzkázat na stezky a k průsmykům všem nově příchozím, aby brali s sebou dolů vory, takže potom v létě 1897 jeho pily pracovaly ve dne v noci na tři směny a ještě mu zbývaly klády na stavbu srubových chat. Chaty se prodávaly včetně pozemku za několik tisíc dolarů. Patrové domy z klád v obchodní čtvrti města mu vynášely po čtyřiceti až padesáti tisících dolarů. Tyto nové přírůstky kapitálu ihned investoval do jiných podniků. Obracel zlato znovu a znovu, až to vypadalo, jako by vše, čeho se dotkl, proměňoval na zlato.

Avšak ta první divoká zima po Carmackově objevu Bílého Dne lecčemu naučila. Přes všechnu marnotratnost své povahy si zachoval rozvahu. Pozoroval rozhazovačné plýtvání novopečených milionářů a nikterak to nedovedl pochopit. Podle jeho povahy a názorů bylo docela v pořádku, když vyhodil dobytou sázku za jedinou bláznivou noc. To právě udělal oné noci ve hře pokeru v Circle City, kdy prohrál najednou padesát tisíc – celé své jmění. Ale na těch padesát tisíc se díval jako na pouhou sázku. Když potom šlo o milióny, bylo to něco jiného. Takové bohatství už je základní jmění a to se nerozhazuje po hospodách na podlahu, jak je doslovně plnými hrstmi z losích váčků vyhazovali opilí milionáři, když ztratili všechnu představu míry. Jako třeba MacMann, který zaplatil jediný hospodský účet ve výši osmatřiceti tisíc dolarů; anebo Jimmie Krobián, který utrácel čtyři měsíce sto tisíc měsíčně v pustém hýření a potom jedné březnové noci padl opilý do sněhu a zmrzl; anebo Bill zvaný Bystrá Voda, který nejprve promrhal tři hodnotné zábory ve výstředních prostopášnostech, vypůjčil si tři tisíce dolarů na cestu z Aljašky a potom z těchto peněz – jen proto, že jeho milenka, která ho nechala, ráda jedla vejce – skoupil všech sto deset tuctů vajec, co jich bylo právě v Dawsonu na trhu, vyhazuje čtyřiadvacet dolarů za tucet, a na obrátku dal vejce sežrat svým vlčákům.

Šampaňské se prodávalo za čtyřicet až padesát dolarů litr a konzerva dušených ústřic za patnáct dolarů. Bílý Den si takový přepych nedopřával. Nerozpakoval se počastovat celou hospodu pohárky whisky po padesáti centech, ale kdesi v hloubi jeho rozhazovačné povahy zůstával zdravý smysl pro míru a počtářský smysl, které se vzpouzely proti vyhazování patnácti dolarů za obsah jediné plechovky s ústřicemi. Naproti tomu Bílý Den pravděpodobně vydal víc peněz na výpomoc různým smolařům, než kolik ti nejdivočejší z novopečených milionářů vyhazovali na bláznivé prostopášnosti. Otec Judge z první nemocnice mohl vyprávět o mnoha dalších darech, významnějších, než bylo těch prvních deset pytlů mouky. A staří mazáci, kteří přicházeli k Bílému Dni v neštěstí, bez výjimky odcházeli s úměrnou pomocí. Ale padesát dolarů za litr šampaňské pěny! To bylo šílenství.

A přesto stále ještě si dopřával hlučných a divokých nocí jako za stara. Jenže teď to dělal z jiných důvodů. Předně se to od něho očekávalo, protože to míval ve zvyku za starých dob. Za druhé si to mohl dovolit. Sám však již neměl tento způsob vyražení tak rád jako dříve. Docela nově přivykal pocitu moci. Vyvinula se v něm přímo chtivost po moci. Byl daleko nejbohatším zlatokopem na Aljašce a chtěl být ještě bohatší. Hrál teď vysokou hru a líbila se mu víc než každá jiná. Svým způsobem hrál úlohu tvořivou. Něco dělal. A nikdy – zde se objevuje jiná stránka jeho povahy – nemohl mít takovou radost z jámy na Eldorádu, která měla cenu milión dolarů, jakou mu skýtala podívaná na obě jeho naplno pracující pily a na velké vory, plavené po proudu řeky a zatáčející k břehu v tišině zátočiny pod Losí horou. Zlato, dokonce i na váze, bylo koneckonců pouhou abstrakcí. Jenom představovalo věci a také moc něco udělat. Ale pily byly věci samy, konkrétní a hmatatelné, a byly věcmi, jež se stávaly prostředkem, aby mohlo být uděláno ještě víc věcí. Byly to splněné sny, tvrdá a nepochybná uskutečnění kouzelného přediva vidin.

S letním návalem na Aljašku přijeli také zvláštní dopisovatelé velkých novin a měsíčníků a ti všichni do jednoho, užívajíce neomezeného místa poskytovaného nové senzaci, psali o Bílém dni; vylíčili ho tak, že pro celý svět byl Bílý Den největší postavou Aljašky. Rozumí se, že za několik měsíců se začal svět zajímat o španělsko-americkou válku a zapomněl na něj, ale na Klondyku zůstal Bílý Den nejproslulejší osobností. Když kráčel v ulicích Dawsonu, všichni se za ním obraceli, v hospodách na něm zelenáči mohli oči nechat, nespouštěli z něho uctivě obdivný pohled tak dlouho, dokud jim zůstal v dohledu. Byl nejen nejbohatší muž v celé zemi, ale byl to Bílý Den, průkopník, muž, který takřka v pravěku té mladé země překročil průsmyk Chilcoot a přihnal se dolů po Yukonu, aby se setkal s těmi nejstaršími obry Al Mayem a Jackem MacQuestionem. Byl to Bílý Den, hrdina mnoha desítek divokých dobrodružství, muž, který donesl napříč tundrou a divočinou až k Severnímu moři ledovému vzkaz velrybářské flotile zamrzlé v ledu, který uháněl s poštou a dopravil ji ze Circle City k mořskému pobřeží a zpátky za pouhých šedesát dní, který zachránil v zimě roku 1891 celý indiánský kmen Tanana od jisté záhuby – zkrátka muž, který ohromoval obraznost zelenáčů víc než deset jiných mužů dohromady.

Měl osudnou schopnost bezděčně si dělat reklamu. Cokoli dělal, byť to bylo sebenahodilejší a bezděčnější, připadalo vždy veřejné představivosti jako pozoruhodnost. A o každém jeho posledním kousku se vždycky dlouho mluvilo, ať už byl Bílý Den první v krkolomné honičce k objevu na Dánském potoce, nebo zabil na Sirném potoce největšího šedého medvěda, jaký se kdy objevil na Aljašce, nebo zvítězil v závodě kánoí o královniných narozeninách, když byl donucen nastoupit k závodu jen proto, že představitel starých mazáků se k startu nedostavil. Tak se také jednoho večera v hospodě U kosího rohu do sebe zakousli Bílý Den a Jack Kearns v dávno slíbeném odvetném souboji v pokeru. Strhli i střechu, řekli si, že se sází až po oblohu a hraje se do osmi hodin ráno. Když skončili, měl Bílý Den vyhráno dvě stě třicet tisíc dolarů. Jacku Kearnsovi, tou dobou už několikanásobnému milionáři, nemohla prohra vážně uškodit. Veřejnost však byla vzrušena velikostí sázek a všichni dopisovatelé novin posílali do redakcí senzační články.

KAPITOLA 12 / Přes všechny četné zdroje příjmů svírala Bílého Dne celou první zimu ustavičná nouze o hotové peníze vinou jeho vertikálního hromadění podniků. Zlatonosný štěrk, rozehřátý dole na základní skále a vytahaný na povrch, ihned znovu mrzl. Tak měl Bílý Den na haldách zlata za několik miliónů a všechno bylo zatím nepřístupné. Dokud vracející se slunce nerozehřeje haldy a nerozpustí vody, aby mohly být propírány, nemohl s jejich obsahem zlata nic podnikat. A potom najednou zas měl přebytek zlata, který uložil ve dvou právě založených bankách; a okamžitě byl obléhán celými skupinami i jednotlivými podnikavci, kteří se pokoušeli naverbovat jeho kapitál do svých podniků.

Avšak Bílý Den se rozhodl hrát svou vlastní hru a vstupoval jen do takových svazků, které měly povšechně ochranný anebo všeobecně útočný ráz. A tak i on, který platil nejvyšší mzdy, vstoupil do Asociace vlastníků dolů, postavil se do čela boje a účinně zdolal rostoucí nespokojenost námezdních pracovníků. Doba se změnila. Staré časy byly navždy ty tam. Nastala nová epocha a Bílý Den, bohatý majetník dolů, zůstával věren své nové třídní příslušnosti. Pravda, staří mazáci, u něho pracující, byli uchráněni před nátlakem organizace podnikatelů tím, že z nich nadělal dílovedoucí nad skupinami zelenáčů; ale to bylo pro Bílého Dne věcí srdce, nikoli rozumu. V hloubi srdce nedovedl zapomenout na staré časy, kdežto rozumem hrál svou hospodářskou hru podle nejnovějších a nejosvědčenějších metod.

Ale kromě onoho zájmového sdružení těžařů odmítal vázat se na hru kohokoli druhého. Hrál zcela osamělou vysokou hru a potřeboval všechny své peníze do vlastních investic. Nově založená burza akcií ho nesmírně zaujala. Nikdy dřív takovou instituci ani neviděl, ale rychle postřehl její možnosti a využíval jich. Ze všeho nejvíc to byla hazardní hra a on si šel často jen tak bez důvodu a bez souvislosti s vlastními záměry chvilku zahrát na burzu a dělal to z pouhé bujnosti a pro potěšení.

„Kam se hrabe faro,“ podotkl jednou, když udržoval dawsonské spekulanty celý týden v horečce střídavou hrou na vzestup a zase na pokles a odhaliv kartu shrábl tolik, že by to pro jiného bylo celé jmění.

Jiní, když si našli svůj díl z velikého objevu, odjížděli zpátky do Států a dopřávali si dovolené z té kruté polární bitvy. Když však jeho se ptali, kdy odjede z Aljašky, Bílý Den se vždy jen smál a říkal, až dohraje svou kartu. Dokládal také, že jen blázen by nechal hry ve chvíli, kdy dostal do ruky kartu na výhru.

Tisíce zelenáčů, uctívajících hrdiny, mělo Bílého Dne za muže, který naprosto neví, co je strach. Ale Bettles a MacDonald a jiní staří mazáci na to vrtěli hlavou a smáli se připomínajíce ženy. A měli pravdu. Vždycky se jich bál již od té doby, kdy si ho jako sedmnáctiletého chlapce veřejně a posměšně namlouvala v Juneau dívka zvaná Queen Anne. Ostatně nikdy ženu nepoznal. Narodil se v hornickém táboře, kde byly ženy vzácné a tajemné, neměl sestry a matka mu zemřela, ještě když byl malé děcko, takže se s nimi nikdy nesblížil. Pravda, když prchl před Queen Anne, setkával se s nimi později na Yukonu a pěstoval s nimi jakés takés známosti – s těmi průkopnicemi, které přešly průsmyky po stopě prvních mužů prokopávajících na Aljašce první kutiště. Avšak nikdy ještě žádný beránek si nevyšel s vlkem v takovém strachu a rozechvění, s jakým on si vycházel s nimi. Bylo věcí mužné hrdosti, aby si s nimi tu a tam vyšel, a on to tedy navenek přiměřeně plnil; ale ženy mu zůstaly zavřenou knihou a vždycky a kdykoli dal přednost dobré hře karet.

A nyní, kdy byl znám jako král Klondyku a byl nositelem ještě několika královských titulů, jako například král Eldoráda, král Bonanzy, vladař stavebního dřeva, kníže rychlonohých objevitelů, a nelze vynechat jeho nejhrdější titul ze všech, totiž titul otce starých mazáků, bál se žen ještě víc než dřív. Ještě nikdy mu neotvíraly své náruče jako teď, a stále víc žen se hrnulo na Aljašku v celých hejnech. Nezáleželo na tom, zda zasedl k formální společenské večeři u vládního zmocněnce, nebo dával nalít v tančírně, nebo přivolil dát se interviewovat dopisovatelkou deníku New York Sun, všude a všechny mu otvíraly svou náruč.

Jedinou výjimkou byla Freda, tanečnice, které daroval kdysi mouku. To byla jediná žena, v jejíž společnosti se cítil volný, protože ona jediná mu náruč neotvírala. A přece měl souzeno, že právě ona mu uštědří to nejhorší leknutí, kromě jediného. Stalo se to na podzim 1897. Vracel se z jednoho ze svých rychlých výpadů, tentokrát to byl průzkum Hendersonu, potoka vlévajícího se do Yukonu nedaleko pod ústím řeky Stewart. Zima se přihnala náhle a Bílý Den si razil cestu po Yukonu celých sto deset kilometrů v lehké kánoi hustým přívalem ledové tříště. Přidržuje se okrajového ledu, který se již zpevnil, vyrazil napříč ledem přes zpěněné ústí Klondyku právě včas, aby uviděl osamělého muže, který rozčileně poskakoval na okrajovém ledě a ukazoval do vody. Potom spatřil ženskou postavu v kožichu, tváří pod vodou, potápějící se uprostřed kašovitého ledu a tříště. V zákrutech proudu se otevřela ulička a v několika vteřinách dohnal kánoi na místo, hrábl paží až po rameno do vody a zlehka vytáhl ženu do loďky. Byla to Freda. A všechno pro něho mohlo dopadnout ještě docela dobře, kdyby pak, když ji přivedli k vědomí, nebyla na něho sršela hněvem svých modrých očí a nekřičela: „Proč jste to dělal? O, proč jen?“

To ho trápilo. Za nocí hned po té události, místo aby se okamžitě pohroužil do spánku, jak byl zvyklý, ležel a bděl, viděl v představě její tvář a ten modrý plamen hněvu, ústa znovu a znovu vyrážející ta slova. Ta slova zvonila upřímností. Výčitka byla pravdivá. Myslila to tak, jak to říkala. A přece o tom dál přemítal.

Když se s ní příště setkal, zlostně a pohrdavě se od něho odvracela. Ale přece k němu pak přistoupila, žádala za prominutí a utrousila přitom poznámku o kterémsi muži kdesi, kdysi – neříkala jak – který ji opustil, že jí už nezbylo touhy k životu. Mluvila upřímně, i když ne dost srozumitelně, a on z toho vytušil, že se to všecko stalo před léty. Rovněž tak vytušil, že onoho muže milovala.

To byla ta – láska. Ta působila trápení. Byla strašnější než mráz nebo hladovění. Ženy jsou docela dobré samy o sobě, příjemné na pohled a líbivé; ale s nimi přichází toto cosi nazývané láskou a hned jsou tím propáleny až na kost, proměňuje je to v tvory tak nerozumné, že nikdo neuhodne, co začnou vyvádět. Tak třeba Freda, byla skvělé stvoření plného těla, krásná, a nebyla ani dost málo hloupá; ale láska ji zaskočila a ztrpčila jí celý svět, zahnala ji do Klondyku a k sebevraždě tak rozhodně, že až nenáviděla člověka, který jí zachránil život.

Nu, on tedy tak dalece unikl lásce, jako unikl neštovicím; a přece tady je, stejně nakažlivá jako neštovice a ve svém průběhu daleko horší. Nutí muže a ženy, aby se dopouštěli hrozných a nesmyslných skutků. Je to jako delirium tremens, jenže horší. A jestli on, Bílý Den, to také chytne, možná že se tím roznemůže zrovna tak těžce jako kdokoli jiný. Je to šílenství, holé šílenství, a ještě k tomu nakažlivé. Do Fredy se zbláznilo nejméně půl tuctu mladých mužů. Ti všichni se s ní chtěli oženit. Ale ona zas naopak bláznila po nějakém jiném chlapíkovi na druhém konci světa a nechtěla s nimi nic mít.

Panence však zůstalo souzeno, aby mu uštědřila poslední vrcholné zděšení. Jednoho rána ji našli v její chatě mrtvou. Prostřelila si hlavu a nezanechala žádnou zprávu ani vysvětlení. Brzy začaly řeči. Jakýsi vtipálek, vyjadřuje veřejné mínění, nazval ten případ „přílišné oslnění z Bílého Dne“. Zabila se kvůli němu. Kdekdo to věděl a kdekdo to říkal. Dopisovatelé o tom psali a znovu byl Bílý Den, král Klondyku, senzačně líčen v nedělních přílohách všech novin ve Spojených státech. Panenka se zcela polepšila a žila počestně, jak to noviny popisovaly, a byla to pravda. Nikdy už nevkročila do žádné tančírny v Dawsonu. Hned jak se tam přistěhovala ze Circle City, vydělávala si na živobytí praním prádla. Potom si koupila šicí stroj a šila pro muže bavlněná parka, kožešinové čepice a palečnice z losí kůže. Později nastoupila jako úřednice v První yukonské bance. Všechno tohle a ještě více podrobností bylo známo, vyprávělo se o tom a všichni se shodovali, že ačkoli byl Bílý Den příčinou, nebyl jejím předčasným skonem vůbec vinen.

A nejhorší na tom bylo, že Bílý Den věděl, že je to pravda. Nikdy nezapomene na ten večer, kdy se s ní naposled viděl. V té chvíli si o tom nic zvláštního nepomyslil; ale když se potom zahleděl nazpět, pronásledovala ho každá malicherná podrobnost, jež se tehdy stala. Ve světle tragického rozuzlení chápal všechno – její zamlklost, její klidnou jistotu, jako by všechny znepokojující otázky života byly urovnány a už neplatily, a onu zvláštní éterickou milostnost všeho, co dělala a říkala, jež byla takřka mateřská. Vzpomínal si, jak se naň dívala, jak se smála, když jí vyprávěl o omylu Mickeyho Dolana při vykolíkování části strouhy u potoka Skookum. Její smích byl mírně veselý, zároveň však postrádal všechnu bývalou sílu zdraví. Ne snad, že by byla příliš vážná nebo zaražená. Právě naopak, byla tak zřejmě spokojená, tak plná pokoje. Oklamala ho, pošetilce. Dokonce si toho večera pomyslil, že její city k němu pominuly, těšil se tou myšlenkou a zachytával už útržky vidin příštího poklidného přátelství, jehož si spolu dopřejí, až bude tato znepokojivá láska odstraněna.

A co potom, když již stál ve dveřích s čepicí v ruce a dával jí dobrou noc. Připadlo mu to hned v té chvíli divné a trapné, jak se náhle sklonila k jeho ruce a políbila ji. Bylo mu jako hlupákovi, ale teď se chvěl, když se na to zadíval zpátky a znovu ucítil dotek jejích rtů na své ruce. Dávala mu tak sbohem, sbohem navěky, a on to nepoznal. Právě v tom okamžiku a ostatně vlastně ve všech chvílích onoho večera byla chladně a s rozvahou rozhodnuta zemřít, jak si dobře připamatovával z jejího chování. Kdyby to jen byl tušil! Sám nedotčen tou nakažlivou chorobou přece jen by se s ní byl oženil, kdyby měl nejmenší tušení, co zamýšlí. Ale věděl také, že měla tu umíněnou hrdost, která by jí znemožnila přijmout sňatek z útrpnosti. Koneckonců vlastně nebylo, jak ji zachránit. Chytila se jí choroba lásky a ona byla od začátku odsouzena k zániku.

Její jedinou možnou nadějí byla vyhlídka, že také on tu chorobu dostane. A on se nerozstonal. Kdyby se byl rozstonal, bylo by to nejpravděpodobněji láskou k Fredě nebo k některé jiné ženě. Tak například ten Dartworthy, student, kterému se podařilo vykolíkovat si bohatý zábor na Bonanze hned nad objevem. Všichni věděli, že Berta, dcera starého Doolittla, je do něho šíleně zamilována. Ale když jeho to přepadlo, musil se zamilovat ze všech žen zrovna do manželky plukovníka Walthstona, slavného důlního experta firmy Guggenhammer. Mělo to za následek tři případy šílenství: Dartworthy prodal svůj důl za desetinu skutečné ceny; ubohá žena obětovala svou počestnost a své výsadní místečko ve společnosti, aby s ním uprchla v otevřeném člunu dolů po Yukonu, a plukovník Walthstone, dštící plameny vraždy a zničení, vyrazil za nimi v druhém člunu. Celá neodvratná tragédie se řítila po kalném proudu Yukonu, minula Čtyřicet Mil a Circle City a ztratila se kdesi v divočině za nimi. Ale taková již je ta láska, rozvracející životy mužů i žen, dohánějící k zničení a k smrti, obracející vzhůru nohama všechno rozumné a uvážlivé, proměňující počestné ženy v běhny nebo v sebevražednice a muže, kteří vždy žili čistě a počestně, v ničemy a vražedníky.

Poprvé v životě Bílý Den pozbýval odvahy. Byl zle a neutajitelně vystrašen. Ženy mu byly hroznými tvory a v jejich blízkosti se bacil lásky vyskytoval početně. A byly tak bezohledné, tak oproštěné od strachu. Nevyděsilo je, co se stalo Panence. Otvíraly mu svou náruč ještě svůdněji než dřív. I bez toho svého bohatství, posuzován jen jako prostý muž právě překročivší třicítku, velkolepě silný a právě tak sličný a dobromyslný, byl by výhrou pro každou normální ženu. Ale když se k jeho přirozeným výtečnostem připočítala romantika spojovaná s jeho jménem a jeho veliké bohatství, to potom vlastně každá svobodná žena, s níž se setkal, ihned si ho měřila odhadujícím a potěšeným pohledem, nemluvě už ani o tak mnohé ženě, která ani svobodná nebyla. Jiné muže by tohle všechno mohlo zkazit, mnohý by pro to ztratil hlavu; na něho to však působilo jen tak, že jeho strach vzrostl. Odmítal proto většinu pozvání do domácností, kde by se mohl setkat s ženami, přicházel jen k mládeneckým stolům a do hospody U losího rohu, kde nebyl taneční parket.

KAPITOLA 13 / Šest tisíc lidí strávilo zimu 1897 v Dawsonu, práce na potocích pokračovaly, zatímco za průsmyky, jak se hlásilo, čekalo sto tisíc dalších na jaro. Jednoho krátkého odpoledne Bílý Den zahlédl ze skalních hřebenů mezi Francouzským kopcem a horou Skookum širší vidinu možností. Pod ním se prostírala nejbohatší část potoka Eldorádo a po proudu a proti proudu potoka Bonanza odtud viděl na celé kilometry. Byl to obraz nesmírného zpustošení. Pahorky a kopce byly zbaveny stromů až po vrcholy a jejich obnažené boky nesly stopy rytí a prokopávání, které ani sněhová pokrývka nepostačila zahalit. Za ním se do všech stran táhly v celých řadách chaty zlatokopů. Lidí však mnoho vidět nebylo. Příkrov kouře se táhl po údolích a proměňoval sedavý den v smutný soumrak. Kouř vystupoval z tisíců jam ve sněhu, všude, kde hluboko na spodní skále ve zmrzlé hlíně a štěrku se lidé plazili a škrabali a kopali, a vždy znovu rozdělávali další a další ohně, jimiž lámali svírající krunýř mrazu. Tu a tam, kde bylo započato s novými šachtami, rudě zářily ohně. Mužské postavy se šplhaly z jam nebo v nich mizely, nebo stojíce na lešeních z ručně přitesávaných kmenů, vytahovaly rozpuštěný štěrk kladkami nahoru na povrch, kde okamžitě zmrzl. Všude bylo vidět trosky z jarního propírání – nahromaděná pláchla, kusy stržených vantroků, obrovská vodní kola – všechno harampádí armády mužů šílících po zlatě.

„Všecko jen pouhé ohlodávání,“ zahučel Bílý Den polohlasně. Rozhlédl se po obnažených stráních kopců a uvědomoval si to nesmírné plýtvání dřevem. Z této ptačí perspektivy viděl všechen nestvůrný zmatek těch bludných prací. Jaká obrovitá neúměrnost. Každý pracoval jen pro sebe a výsledkem byl chaos. V těchto nejbohatších nalezištích stálo dolar vydolovat dva dolary a za každý dolar vytěžený těmito horečnatě nepromyšlenými metodami zůstával další dolar beznadějně ztracený v zemi. Ještě rok a většina záborů bude vybrakována a souhrn všeho vytěženého zlata se tak sotva vyrovná souhrnu toho, které zde zůstane.

Organizace je na to zapotřebí, rozhodoval pro sebe a jeho čilá obraznost mu již rýsovala potok Eldorádo od ústí k pramenům a od jednoho horského vrcholu k druhému, jak by vypadal v rukou schopné správy. I parní rozmrazování, o něž se dosud nikdo nepokusil, které však musí přijít, bylo by jen dočasným nouzovým opatřením, jak nyní nahlížel. Měly by se hydraulicky zpracovat okraje údolí a skalní příčné hrany a potom na dně potoka použít takových bagrů, jak je popisují a podle doslechu dávno užívají při těžbě zlata v Kalifornii.

Tak tady leží nejlepší příležitost dobýt nové velice kořisti. Stejně se již podivoval, co vlastně bylo přímou příčinou, proč sem Guggenhammerovi a velké anglické důlní společnosti vysílají své vysoce placené odborníky. Tohle jsou zajisté jejich záměry. Proto už ho žádali, aby jim prodal vybrakované zábory a všelijaké zbytky. Veliké podnikatelské společnosti klidně nechají drobné vlastníky dolů vyhlodat vše, co vyhlodat dovedou, neboť i ve zbytku budou ještě milióny.

A zíraje dolů na čoudící peklo hrubého snažení, Bílý Den si již načrtával hru, do níž se teď dá, hru v níž Guggenhammerové a jim podobní budou donuceni s ním počítat. Avšak zároveň s potěšením z nových podnětů naň dolehla únava. Byl unaven dlouhými lety v Arktidě a byl již zvědav na svět mimo Aljašku – na ten veliký svět, o němž slýchal jen hovořit druhé, který však jemu byl stejně neznám jako malému dítěti. Tam venku jsou jistě hry, do nichž se může dostat. Je to ještě větší hráčský stůl a není příčiny, proč by se on se svými milióny nemohl zaň posadit a nezahrát kartu. A tak se tehdy odpoledne na hoře Skookum rozhodl zahrát tady tu poslední dobrou kartu na Klondyku a vydat se potom do světa mimo Aljašku.

Na to však bylo zapotřebí času. Přikázal svým důvěrníkům pracovat v patách za velkými experty a na potocích, kde oni začali kupovat, kupoval také. Kdekoli se pokoušeli skoupit všechno na vybrakovaném potoce, objevovali, že jim stojí v cestě, buď že vlastní celé bloky záborů anebo zas chytře roztroušené jednotlivé zábory, což jim úplně mařilo všechny plány.

„Hraju to s vámi docela otevřeně na výhru, lidičky – nemám pravdu?“ řekl jim jednou za rozpálené debaty na jakési konferenci.

Byly z toho bitvy, příměří, kompromisy, vítězství a porážky. V roce 1898 bylo na Klondyku šedesát tisíc lidí a otázky jejich bohatství a jejich záležitostí se houpaly sem a tam podle toho, jak své bitvy probojovával Bílý Den. A chuť do ještě větších her dráždila Bílého Dne stále víc na jazyku i na patře. Tady se již dostával do křížku s velkolepě proslavenými newyorskými Guggenhammery a vítězil, dravě vítězil. Pravděpodobně ta nejukrutnější bitva byla svedena na potoce Ophiru, na té losí pastvině – nejmizernější ze všech, jejíž nízká výnosnost hlíny byla hodnocena pro její obrovskou rozlohu. Vlastnictví bloku sedmi záborů v samém jejím středu znamenalo kartu Bílého Dne a nijak se nemohli po dobrém dohodnout. Expert Guggenhammerovy společnosti dokládal, že je to díl příliš rozlehlý, aby jej mohl sám úspěšně zvládnout, a když mu v tom smyslu položili ultimátum, Bílý Den přijal a vykoupil je.

Způsob a postup si vymyslil sám, ale napsal si do Států o inženýry věci znalé, aby je prováděli. Na předělu Rinkabilly, vzdáleném sto dvacet kilometrů, dal vystavět ohromnou nádrž a celou tou délkou sto dvaceti kilometrů vedl obrovský dřevěný vodovod až do Ophiru. Původně odhadovány na tři milióny, nádrž a vodovod stály skoro čtyři milióny. Ale ani na tom nezůstal. Vystavěl elektrárny a jeho pracoviště byla osvětlována i poháněna elektřinou. Jiní staří mazáci z těch, jimž se podařilo urvat bohatství překonávající i nejsmělejší jejich sny, vrtěli chmurně hlavou, varovali ho, že v tom prodělá všechno, a odmítali investovat do tak neslýchaného bláznovství. Ale Bílý Den se usmíval a rozprodával zbytek svých městských parcel. Prodal tak právě včas, na samém vrcholu konjunktury nálezů ložiskového zlata. Když prorokoval v hospodě U losího rohu svým starým přátelům, že za pět let nebude městské parcely v Dawsonu nikdo chtít ani zadarmo, zatímco chaty se budou bourat na palivo, vysmáli se mu do očí a tvrdili, že do té doby bude objevena matečná žíla. Avšak on se do toho dal, a jakmile přestal na své podniky potřebovat stavební dříví, prodal i své pily. Podobně se zbavoval svých pozemků roztroušených na rozličných potocích, a aniž byl komukoli zavázán díkem, dokončil svůj vodovod, vybudoval bagroviště i bagry, dal si dopravit nezbytné stroje a dostal se k zlatu na Ophiru na dosah ruky. Tak Bílý Den, který před pěti lety překročil rozvodí od Indiánské řeky a kráčel tichou divočinou se psy naloženými po indiánsku, sám žije po indiánsku, krmě se pouhopouhým losím masem, nyní naslouchal chraptivým sirénám volajícím do práce stovky jeho dělníků a díval se, jak pracují v bílé záři obloukových lamp.

Ale když provedl svou, chystal se odejít. A jakmile to slůvkem naznačil, Guggenhammerové soutěžili s anglickými společnostmi a s nově založenou francouzskou společností a předháněli se v nabídkách za Ophir a za všechno jeho zařízení. Guggenhammerové nabídli nejvíc a cena, již za všechno zaplatili, vynesla Bílému Dni čistý milión zisku. Pověst, obecně přijímaná za bernou minci, tvrdila, že má jmění něco mezi dvaceti a třiceti milióny dolarů. Jenom on sám však věděl, jak je na tom, že po prodeji posledního záboru, když shrábl ze stolu načisto všechny své výhry, rozjel se na té staré předtuše a vyjel na ní k cíli vyjádřenému v číslech maličko nad jedenáct miliónů.

Jeho odjezd byl událostí, jež se zapsala do historie Yukonu vedle všech jeho ostatních slavných činů. Celý Yukon byl pozván k pohoštění a Dawson byl sídlem hodokvasu. Té jeho poslední noci zde ničí zlatý prach neplatil – platil jen prach Bílého Dne. Nápoje nebylo možno koupit. Všechny hospody byly dokořán s personálem zesíleným mnoha výpomocnými četami číšníků. Čepovalo se zadarmo. Kdo by snad odmítal toto pohostinství a naléhal na zaplacení, měl okamžitě na krku deset rvaček. Ti nejzelenější zelenáči povstávali na obranu jména Bílého Dne před takovou urážkou. A tím vším, na nohou v mokasínech tiše našlapujících, procházel Bílý Den, čertovsky řádící Bílý Den překypující dobrou vůlí a kamarádstvím, vyjící jako divoký vlk samec a prohlašující, že tato noc je jeho nocí, přetlačující paže druhých mužů na výčepních pultech, ohromující nejrůznějšími siláckými kousky, s tváří do bronzova opálenou, nyní ještě zardělou od alkoholu, s černýma očima blýskajícíma, oblečený v pracovním obleku a v kabátě z pokrývky, s chránítky na uši vlajícími a s manžetovými palečnicemi visícími na řemínku okolo krku. Tentokrát však to nebyla ani dobytá stará sázka, ani jmění, co tu promrhával, byla to pouhá hrací známka ve hře, známka, kterou on, jenž má tolik hracích známek, nebude postrádat.

Té noci bylo překonáno všechno, co Dawson až dosud viděl. Bílý Den ji chtěl učinit památnou nocí a jeho přání se splnilo. Převážná část obyvatelstva Dawsonu se té noci opila. Byl podzimní čas, a třebaže zamrznutí Yukonu se ještě pozdrželo, teploměr klesl na třicet pod nulou a klesal dál. Bylo proto nezbytně nutno organizovat záchranné čety, ty procházely ulicemi a sbíraly opilce spadlé do sněhu, kde by hodinka spánku měla katastrofální následky. K této organizaci záchrany dal podnět Bílý Den, z jehož rozmaru se po stovkách a po tisících opíjeli. Přál si, aby Dawson prožil jeho divokou noc, ale v hloubi svého myšlení vždy starostlivý a pečlivý, postaral se také, aby se tak stalo bez nehod. A stejně jako za dřívějších jeho nocí i tentokrát byl všude vyhlašován jeho příkaz, že se netrpí žádné hádky nebo rvačky, a kdo příkaz přestoupí, bude mít co dělat s ním osobně. Ani se nepotřeboval s nikým osobně zabývat. Stovky jeho oddaných obdivovatelů již dohlédly, aby provinilci byli vyváleni ve sněhu a spěšně dopraveni do postele. Když ve velkém světě zemře některý velký kapitán průmyslu, všechna kola dosud podléhající jeho velení se na minutu zastaví. Ale na Klondyku se projevoval zármutek nad odchodem jeho kapitána tak bouřlivě, že se žádná kola netočila celých čtyřiadvacet hodin. I na velikém Ophiru s jeho tisíci lidmi na výplatních listinách bylo zavřeno. Ráno po té divoké noci se nikdo do práce nedostavil, vůbec ani nebylo mužů schopných práci nastoupit.

Nazítří časně, hned za úsvitu, se Dawson loučil. Tisíce lidí vroubících břeh mocné řeky mělo palečnice navlečeny a chránítka na uši přitažena. Bylo 34° Celsia pod nulou, okrajový led sílil a proud Yukonu unášel kašovitou tříšť. Z paluby parníku Seattle mával Bílý Den a vykřikoval na rozloučenou. Když odhodili poutači lana a parník se stáčel do proudu, ti, kdo mu stáli nablízku, uviděli v očích Bílého Dne náhlé zvlhnutí. Byl to pro něj jistým způsobem odjezd z rodné země, tato přísná arktická končina byla jedinou zemí, již znal. Strhl beranici z hlavy a zamával jí.

„Sbohem, lidičky!“ volal. „Sbohem, lidičky!“

ČÁST DRUHÁ

KAPITOLA 1 / Bílý Den nesestoupil na San Francisco v zářivém oblaku slávy. Nejenom, že byl zapomenut, ale s ním byl již zapomenut i Klondyk. Svět se zajímal o jiné věci a dobrodružství na Aljašce, stejně jako španělsko-americká válka byly již zastaralé a nikoho nezajímaly. Mnohé se událo od té doby. Leccos vzrušujícího se dělo každý den a místo, věnované v novinách senzacím, má také své meze. Avšak účinek takové nevšímavosti byl povzbudivý a osvěžující. Byť byl jakkoli velkým mužem ve hře v Arktidě, toto pouze dokazovalo, oč větší je tato nová hra, když majetník jedenácti miliónů a k tomu člověk s takovou minulostí nevzbudí svým příchodem pozornost.

Usadil se v hotelu Saint Francis, začínající reportéři, pocvičující se právě v předních hotelech, ho interviewovali a po čtyřiadvacet hodin se mu dostávalo v novinách stručných noticek. Uškliboval se v duchu a začal se rozhlížet, aby se seznámil s novým pořádkem živých tvorů i neživých věcí. Byl velmi neohrabaný a velmi sebevědomý. Nádavkem k napřimování páteře, způsobenému vědomím, že je vlastníkem jedenácti miliónů, byl si také ještě nesmírně jist sám sebou. Nic ho neuvádělo do rozpaků, ani se nelekal nádhery, kultury a moci všude okolo. Byla to zas jen jiná divočina, to bylo to celé, a bylo na něm, aby se naučil jejím způsobům, aby se vyznal ve znacích a stezkách a v napajedlech skýtajících dobrý lov a ve špatných prostranstvích kraje a v zaplavených třasoviscích, jimž je třeba se vyhnout. Jako obyčejně se plaše vyhýbal ženám. Byl ještě příliš vyděšen, aby se odvážil do blízkosti těch oslňujících a skvoucích stvoření, která mu teď jeho milióny zpřístupňovaly. Ženy se dívaly a toužily, Bílý Den však tak dokonale utajoval svou plachost, že navenek vypadal, jako by se mezi nimi pohyboval docela směle. Ani je nevábilo jenom jeho bohatství. Byl až příliš mužem a až přespříliš zvláštním typem muže. Dosud mlád, bylo mu teprve šestatřicet, viditelně sličný, nádherně silný, takřka pukající skvělou mužností, a jeho volně houpavý krok, zvyklý na stezku a nikdy ještě nekažený dlažbou, jeho černé oči, přišeptávající o širokých prostorách, neunavené omezenou perspektivou obyvatel města, přitahovaly mnoho zvědavých a zatoulaných ženských pohledů. Viděl, ušklíbl se v duchu a postavil se jim tváří v tvář jako již tolika nebezpečím, postavil se jim chladně a s klidem, což bylo neskonale větším osobním výkonem, než kdyby to byl hladomor, mráz nebo velká voda.

Přišel si sem do Států zahrát mužnou hru, nikoli hru ženskou; a o mužích se dosud nepoučil. Připadali mu změkčilí – tělesně změkčilí; přesto vyciťoval, že jsou jistě tvrdí v činnosti, ale tvrdí pod vnější slupkou pružné měkkosti. Připadalo mu, že je na nich cosi kočkovitého. Setkával se s nimi v klubech a rád by byl věděl, do jaké míry je skutečná ta dobrodušná přátelskost, již stavěli okázale na odiv, jak rychle by vystrčili drápy a trhali a drásali. „Takové to je,“ opakoval si v duchu; „co budou tito lidé dělat, až se hra zadrhne a dojde na ostří nože?“ Měl vůči nim neodůvodněné podezření. „Určitě jsou mazaní,“ usuzoval potají a podle útržků klepů tu a tam zaslechnutých měl dojem, že ten úsudek je dokonale odůvodněný. Na druhé straně zas vyzařovali ovzduší mužnosti a poctivé hry, jež je vždy součástí mužnosti. Možná že v boji trhají a drásají – což je jenom přirozené; ale tak nějak vyciťoval, že budou trhat a drásat podle pravidel. Takový z nich měl dojem – zevšeobecnění, které podle zkušenosti vymezil přesvědčením, že mezi nimi musí být jisté procento darebáků.

Strávil již v San Francisku několik měsíců, za nichž studoval tady tu hru a její pravidla, a chystal se chopit karty. Bral dokonce soukromé hodiny angličtiny a podařilo se mu vymýtit z řeči ty nejhorší chyby, i když ve chvílích vzrušení měl i nadále sklon sklouzávat do svých „lidičky“, „to se vědělo“, „seví“ a do podobných hůř než hovorových tvarů. Naučil se jíst a oblékat a vůbec se chovat po způsobu lidí civilizovaných; ale pod tím vším zůstával sám sebou, nebyl ani zbytečně uctivý, ani příliš ohleduplný, a nikdy neváhal šlápnout hrubou botou do tváře konvence, jestliže mu stála v cestě a vydráždění k činu bylo dosti silné. Právě tak na rozdíl od průměrných a slabších mužů přicházejících ze zapadlých a dalekých končin nepropadl uctívání zvláštních model, zbožňovaných rozličnými civilizovanými lidskými kmeny. Všelijakých totemů již viděl dost a věděl, zač stojí.

Když ho omrzelo zůstávat pouhým divákem, rozjel se do Nevady, kde se právě začala docela pěkně rozbíhat nová zlatá horečka – „jen co by to tam na chvilku zkusil“, jak si v duchu říkal. Chvilka na burze v Tonopah trvala právě deset dní, za nichž jeho drtivá lira divokého býka rozehrála na všechny čerty druhé, spíše jednotvárně jednající hráče a spekulanty, a na konci těch deseti dnů dostal svou hazardní hrou firmu Floridel do hrsti, a když pustil, vyneslo mu to čistý zisk půl miliónu. Načež si jen mlaskl, odjel do San Franciska a do hotelu Saint Francis. Zachutnalo mu to a jeho dychtivost po hře se ještě zostřila.

A znovu z něho udělaly noviny senzaci. Bílý Den se opět octl palcovými písmeny v titulcích. Reportéři se okolo něho rojili. Lidé prohledávali staré ročníky magazínů a novin a romantický a historický Elam Harnish, dobrodruh z mrazivých plání, král Klondyku a otec starých mazáků, znovu vykročil na stůl k snídani v miliónech domácností zároveň s kávou, topinkami a rozličnými snídaňovými pokrutinami. Ještě dřív, než si sám stanovil vhodnou chvíli, byl násilím vtažen do hry. Finančníci a organizátoři podniků a všechna ta tříšť a splavenina oceánu spekulace doráželi na břehy jeho jedenácti miliónů. V sebeobraně byl donucen zařídit si kanceláře. Donutil je nadsednout a všimnout si ho a nyní, volky nevolky, rozdávali mu karty a hartusili naň, aby se dal do hry. Dobrá, bude tedy hrát, ukáže jim; navzdory všem povzneseným proroctvím, jak rychle prý bude oškubán – proroctví byla spojována s líčením jeho venkovanského způsobu hry a jeho divokého a kosmatého zevnějšku.

Zpočátku se šťoural v maličkostech – „hrál o čas“, jak to vysvětloval Holdsworthymu, s nímž se spřátelil v klubu Alta Pacific. Bílý Den už byl členem klubu a Holdsworthy ho na členství navrhl. A bylo jen dobré, že zpočátku hrál opatrně, neboť byl udiven spoustou žraloků – „suchozemských žraloků“, jak je nazýval – houfujících se okolo něho. Jejich záměry snadno prohlédal a podivoval se dokonce tomu, jak mohli v takovém počtu nacházet dosti obětí, aby se vůbec všichni uživili. Jejich darebáctví a povšechná nespolehlivost byly tak průhledné, že nemohl pochopit, jak jim může někdo padnout do léčky.

A potom se poučil, že jsou žraloci a žraloci. Holdsworthy s ním jednal spíš jako s bratrem než jako s pouhým kolegou z klubu, opatroval ho, radil mu, představoval ho magnátům místního finančního světa. Holdsworthy obýval se svou rodinou rozkošný venkovský domek nedaleko Menlo Parku a Bílý Den u něho strávil mnohou sobotu a neděli, objevuje zde něhu a laskavé teplo rodinného života, o jakém se mu jakživo ani nezdálo. Holdsworthy byl nadšeným pěstitelem květin a napůl blázen do chovu výstavní drůbeže a tyto dojemně poutavé blázniviny byly Bílému Dni zdrojem ustavičné zábavy, díval se na ně se shovívavým humorem. Takové milé slabůstky svědčily o zdravé podstatě toho člověka a ještě víc Bílého Dne k němu připoutávaly. Muž, kterému se v podnikání dobře daří, který však nemá velkou ctižádost, tak si ho Bílý Den odhadoval – člověk příliš snadno uspokojený menšími výhrami, aby se mohl vrhnout do vysoké hry.

Za jedné takové nedělní návštěvy zasvětil Holdsworthy Bílého Dne do takové pěkné příležitosti, do maličkosti, byla to jen cihelna v Glen Ellenu. Bílý Den pozorně vyslechl jeho líčení situace. Byla to svrchovaně rozumná investice a jedinou námitkou Bílého Dne bylo, že je to tak malé a tak vzdálené jeho oboru; a šel do toho jen z přátelství, když Holdsworthy vysvětloval, že už je v tom sám maličko namočen a že i když tedy je to tak docela dobré, musil by leccos obětovat na jiných stranách, aby to pořádně rozjel. Bílý Den poskytl kapitál, jen padesát tisíc dolarů, a jak to později se smíchem vysvětloval: „Pořezal jsem se, pravda, ale nedokázal to ani z polovičky Holdsworthy jako spíš ty zpropadené slepičky a ty jeho dokonalé ovocné stromy.“

Byla to aspoň dobrá lekce; neboť se přitom poučil, že v podnikatelském světě je pramálo vzájemné důvěry a že i ta prostá, neokázalá domácká důvěra v člověka lámajícího chléb a nabízejícího sůl platí jen ukrutně málo, když jde o bezcennou cihelnu a o padesát tisíc dolarů v hotovosti. Ale tihle žraloci a žraloci rozličných řádů a stupňů, jak si z toho Bílý Den vyvozoval, jsou vlastně jen na hladině. Vyciťoval, že dole v hlubinách jsou skryty bezúhonnost a spolehlivost. Říkal si, že takoví velcí kapitáni průmyslu a mistři finančnictví jsou ti praví, s nimiž lze spolupracovat. Už pro samu povahu svých obrovských obchodů a podniků musejí hrát poctivě. Tam není místa na úskoky drobných šejdířů a na falešnou kartu. Dá se očekávat, že jen malí muži osolují zlaté doly výstřelem z brokovnice a nastrkují bezcennou cihelnu vlastnímu příteli, ale velkým finančníkům takové způsoby prostě nestojí za to. Tam jsou mužové, zabývající se rozvojem země, organizující její železnice, prorážející její doly, zpřístupňující její nesmírné přírodní roje. Jejich hra musí být veliká, vysoká a spolehlivá. „Ti si určitě nemohou dovolit způsoby falešného hráče,“ shrnoval svou úvahu.

Tak se rozhodl nechat na pokoji malé podnikatele, odejít od takových Holdsworthyů; a zatímco se s nimi v dobrém přátelství stýkal, s nikým z nich se nesbližoval a nenavazoval žádná důvěrná přátelství. Neměl malé lidi nerad, například malé podnikatele z klubu Alta-Pacific. Jenom si je prostě nevybíral za společníky ve vysoké hře, v níž si hodlal zahrát. Jaká to vlastně bude vysoká hra, zatím ani sám nevěděl. Očekával, že na to přijde. A prozatím ještě hrál v malých kartách, investoval do některých projektů na obnovu vysoušených končin a oči měl stále otevřené, aby mu neušla ta veliká příležitost, až se naskytne.

A tehdy se seznámil s Johnem Dowsettem, velikým Johnem Dowsettem. Byla to čirá náhoda. O tom nebylo pochyby. Jak Bílý Den dobře věděl, jen shodou okolností, že byl právě v Los Angeles, se náhodou doslechl o velkolepé podívané na nopály rozkvetlé na ostrově Santa Catalina a jel se podívat na ostrov, místo aby odjel rovnou domů do San Franciska, jak původně zamýšlel. Tam se setkal s Johnem Dowsettem, který tu několik dní odpočíval po spěšné obchodní cestě po Západě. Dowsett se ovšem již doslechl o podivuhodném králi Klondyku a o jeho jmění, podle pověsti dosahujícím třiceti miliónů dolarů, a rozumí se, že se o toho člověka zajímal, když mu byl představen. Nejspíš ho to napadlo už při seznamování. Ale nevytasil se s tím, raději pečlivě nechával věc dokonale dozrát. Hovořil tedy jen zeširoka a všeobecně, snažil se být příjemný a získat si v Bílém Dni přítele.

Byl to první veliký magnát, s nímž se Bílý Den setkal tváří v tvář, a potěšilo ho to i okouzlilo. Na tom člověku bila do očí taková laskavá prolidštěnost, taková dobromyslná demokratičnost, že Bílému Dni bylo zatěžko uvědomit si naplno, že to je John Dowsett, ředitel hezké řádky bank, organizátor pojišťovnictví, proslulý společník vedoucích pracovníků koncernu Standart Oil a známý spojenec Guggenhammerů. Však ani jeho zjev nebyl v rozporu s jeho pověstí a s jeho vystupováním.

Tělesně potvrzoval vše, co o něm Bílý Den už věděl. Přes svých šedesát let a sněhobílé vlasy tiskl ruku pevně a srdečně a nejevil žádné známky sešlosti, kráčel rychlým bystrým krokem, všechny jeho pohyby byly určité a rozhodné. Pleť měl zdravě růžovou a jeho tenké, čistě tvárněné rty se dovedly stáčet do srdečného úsměvu po dobrém vtipu. Měl poctivé modré oči, velmi světlé; dívaly se na člověka zpod křovinatého šedivého obočí docela bystře a upřímně. Jeho duch se projevoval ukázněně a spořádaně a jeho sled myšlení připadal Bílému Dni přesný jako ocelový mechanismus. Byl to člověk, který ví a svou znalost nikdy nepřizdobuje pošetilými cetkami pohnutí nebo citů. Bylo zřejmé, že je zvyklý poroučet, a každé jeho slovo a gesto přímo drnčelo mocí. K tomu se pojilo jeho porozumění a takt a Bílý Den snadno poznával všechny příznaky, jimiž se vynikajícím způsobem odlišoval od malých lidí typu Holdsworthyho. Bílý Den také znal jeho historii, jeho původ ze starého amerického rodu, jeho vlastní válečné zásluhy, Johna Dowsetta předka, který byl bankovní oporou vznešené věci Unie v občanské válce, komodora Dowsetta z války 1812, generála Dowsetta ozářeného revoluční slávou, i toho prvního Dowsetta, vlastníka půdy a otroků v prvních dobách koloniálního Novoanglicka.

„Ten určitě je to pravé a ryzí,“ vyprávěl později příteli v kuřáckém salóně klubu Alta Pacific. „Říkám vám, Gallone, že mě doopravdy udivil. Věděl jsem, že ti velcí hlavouni musejí být takoví, ale musil jsem ho napřed vidět, abych to věděl opravdově. Je to jeden z těch, kdo realizují velké podniky. Vidíte, jak to z něho všude čouhá. Je to jeden z tisíců, říkám vám upřímně, muž, s nímž je třeba se spolčit. Každá jeho hra je jistě bez hranic a můžete na to vsadit, že nepustí, dokud nedohraje. Vsadil bych se, že dokáže prodělat nebo vydělat deset miliónů a ani nemrknout.“

Gallon bafal svůj doutník a při závěru toho chvalozpěvu se na Bílého Dne podivně zahleděl; ale ten právě objednával koktajly a nezahlédl jeho podivný upřený pohled.

„To se s ním nejspíš zúčastníte nějakého obchodu,“ mínil Gallon.

„Kdepak, ani nápad. Upřímně se vám přiznám. Jenom jsem vám zrovna vysvětloval, že jsem dospěl k pochopení, jak tito velikáni uskutečňují veliké věci. Věřil byste, že na mne dělal dojem, že ví prostě o všem a všecko, až jsem se za sebe docela styděl.

Myslím si ale, že bych mu uměl natřít všema trumfy, co se týče proháňky psího spřežení, to ano,“ vykládal ještě Bílý Den se smíchem po krátkém zamyšlení. „A stejně jsem přesvědčen, že bych mu mohl povědět o některých maličkostech v pokeru nebo v ložiskovém dolování na zlato a třebas i v pádlování březové kánoe. A. dost možná, že mám lepší vyhlídky přiučit se hře, kterou on hraje celý svůj život, než má on, že by se mohl přiučit oné hře, kterou jsem já hrál nahoře na Severu.“

KAPITOLA 2 / Netrvalo dlouho a Bílý Den přijel do New Yorku. Příčinou byl dopis od Johna Dowsetta – prostý krátký dopis o několika řádcích napsaných na stroji. Ale Bílý Den ho četl s radostným vzrušením. Vzpomínal si na radostné vzrušení, které zažil jako nezralý patnáctiletý chlapec, když mu v Tempas Butte řekl známý hazardní hráč Tom Galsworthy, když marně sháněl aspoň čtvrtého do pokeru: „Přisedni si, chlapče, vem si kartu.“ Takové radostné vzrušení prožíval i nyní. Výrazné, strojem naklepané věty se zdály obestřeny slavnostním tajemstvím. „Náš pan Howison vás navštíví v hotelu. Můžete mu důvěřovat. Nikdo nás nesmí vidět spolu. Pochopíte, až si o tom pohovoříme.“ Bílý Den znovu a znovu ta slova převracel. To je to pravé. Vysoká hra je tu a vypadá to na to, že bude pozván přisednout si a vzít kartu. Určitě by nikdo pro nic menšího nezval nikoho na cestu napříč kontinentem s takovou rozhodností.

Setkali se – díky „našemu panu Howisonovi“ – kdesi nahoře na Hudsonu ve velkolepé vile. Bílý Den přijel podle pokynů v soukromém automobilu, který pro něho poslali. Čí to byl vůz, nevěděl o nic lépe než to, kdo je majetníkem té veliké vily s bohatě rozlehlými trávníky, posázenými tu a tam ozdobnými stromy. Dowsett již tam byl s ještě jedním člověkem, kterého Bílý Den poznal dřív, než ho začali představovat. Byl to Nathaniel Letton a nikdo jiný. Bílý Den viděl jeho tvář snad dvacetkrát v magazínech a v novinách, četl o jeho vlivném postavení ve finančním světě a o nadační univerzitě v Daratoně. Také ten udělal na Bílého Dne dojem mocného muže, ačkoli ho mátlo, že v něm nenachází žádnou podobnost s Dowsettem. Až snad co se týče čistoty – čistota jako by ho prostupovala do nejhlubší tkáně – Nathaniel Letton se jinak v žádné podrobnosti Dowsettovi nepodobal. Hubený až do vyzáblosti, vypadal jako studený plamen, muž tajemného, jakoby chemického plamene, který pod povrchem podobným ledovci budil jakýsi zvláštní dojem prudkého žáru tisíce sluncí. Ten dojem vzbuzovaly hlavně velké šedé oči; sálaly horečně z hlavy podobné spíše lebce umrlce, tak vyhublý to byl obličej s pletí až strašidelně, matně a mrtvolně bledou. Nebylo mu víc než padesát, ale s řídkými šedinami barvy železa vypadal, jako by byl několikrát starší než Dowsett. Avšak Nathaniel Letton měl vladařskou vůli – to viděl Bílý Den docela jasně. Byl to asketa vyhublé tváře, žijící v stavu vysokého, ředěného klidu – roztavená planeta ve skořápce z ledovce. A přece nad tím vším a především byl Bílý Den ohromen úžasnou čistotou toho člověka. Nebylo v něm stopy něčeho znečištěného. Všemi způsoby dělal dojem, že byl očištěn plameny ohně. Bílý Den z něho vyciťoval, že zdravé chlapské zaklení by zaznělo jeho uším jako smrtelná urážka, jako svatokrádežné rouhání.

Popíjeli, to jest Nathaniel Letton měl minerálku servírovanou hladce fungujícím mechanismem lokaje, který v domě zřejmě přebýval, zatímco Dowsett si dal přinést skotskou se sodovkou a Bílý Den koktajl. Nezdálo se, že by si někdo povšiml neobvyklosti koktajlu martini o půlnoci, ačkoli Bílý Den právě to od nich citlivě očekával, neboť se již dávno poučil, že martini má své přesně vymezené místo i čas. On však měl martini rád a jako člověk přirozený záměrně si kdykoli vybíral nápoj podle chuti. Jiní si povšimli tohoto jeho návyku, ne však Dowsett a Letton a Bílý Den si potají pomyslil: „Vida je, tihle by jistě ani nemrkli, kdybych si poručil třeba sklenici žíravého sublimátu.“

Leon Guggenhammer přibyl, právě když popíjeli, a poručil si skotskou. Bílý Den si ho zvědavě prohlížel. Tak tohle je jeden z té slavné rodiny Guggenhammerů; mladší synek, pravda, ale nicméně jeden z té společnosti, s níž se pustil do křížku již na Severu. A Leon Guggenhammer ani nemeškal zmínit se o tom, že si tu starou záležitost připomíná. Blahopřál Bílému Dni k jeho odvaze – „Ozvěna toho Ophiru se nám donesla, vskutku. A musím přiznat, pane Bílý Den – eh, promiňte, pane Harnishi, přiznat, víte, že jste nám tehdy v té věci pořádně nasekal.“

Ozvěna! Bílý Den se neubránil otřesu z té věty – ozvěna se jim donesla z boje, do kterého on vrhl všechnu svou sílu a všechny síly svých klondyckých miliónů. Tihle Guggenhammerové dozajista musejí dělat veliké věci, když pro ně bitva takových rozměrů znamená jen potyčku, o níž se doslechnou pouhou ozvěnou. „To se ví, že tady dole hrají ohromně vysokou hru,“ uzavíral si pro sebe, pociťuje současně úměrné nadšení nad tím, že do takové ohromně vysoké hry má být právě pozván a zahraje v ní svou kartu. Na chvilku bolestivě zalitoval, že pověsti nemají pravdu a že jeho jedenáct miliónů není skutečně třicet. Dobrá, v tomhle bude upřímný; poví jim docela přesně, kolik hromádek hracích známek může nakoupit.

Leon Guggenhammer byl mladý a tlustý. Nebylo mu ani o den víc než třicet a obličej, až na váčky pod očima jen jakoby stínem nadechnuté, měl hladký a bez jediné vrásky jako chlapec. Také on budil dojem čistoty. Celý do růžova, dokonale zdravý; jeho bez poskvrnky hladce vyholená pleť přímo křičela o skvělém tělesném stavu. Při té dokonalosti pleti i jeho tloušťka a zrale zaoblené bříško působily jako něco docela přirozeného. Měl prostě vrozený sklon k tloustnutí, nic víc.

Hovor se brzy soustředil na obchod, třebaže Guggenhammer musil napřed pohovořit o nadcházejícím mezinárodním závodu jachet a o své palácovité jachtě Electra, jejíž nedávno nové stroje byly už opět překonány a zastaralé. Dowsett rozvinul plán, druzí pánové mu tu a tam přispěli poznámkou a Bílý Den se vyptával. Ať už to byl návrh jakýkoli, on do toho půjde s očima pozorně otevřenýma. A oni mu tedy naplnili oči konkrétní představou toho, co zamýšleli.

„Ani ve snu je nenapadne, že byste byl s námi,“ skočil do toho s poznámkou Guggenhammer, když se načrtávání záměru chýlilo ke konci, a jeho krásné židovské oči nadšeně vzplály. „Budou se domnívat, že jste se do toho pustil sám se svým vlastním divošsky bouřlivým stylem.“

„Chápete ovšem, pane Harnishi, jak je absolutně nutné udržet naše společnictví v tajnosti,“ varoval vážně Nathaniel Letton.

Bílý Den přikývl.

„A rovněž tak chápete,“ Letton pokračoval, „že výsledek může sloužit jen k dobrému. Všechno zcela zákonné a správné, jediní, kdo mohou utrpět, jsou právě sami hazardní hráči s akciemi. Nejde tu o pokus rozbít trh. Jak sám vidíte, budete trh zdvíhat. Poctivý ukladatel na tom jen získá.“

„Ano, to je právě to,“ pravil Dowsett. „Obchodní potřeba mědi stále stoupá. Podniky firmy Ward Valley Copper a vše, co firma představuje – vlastně plná čtvrtina světových zásob mědi, jak jsem vám ukázal – je něco obrovského, jak veliké to je, dovedeme zatím sotva odhadnout. Naše přípravy jsou hotovy. Máme dost a dost kapitálu sami, přece však potřebujeme ještě víc. A potom také je příliš mnoho akcií Ward Valley v oběhu, což se nehodí našim novým záměrům. Tak zabijeme oba ptáčky jediným kamenem…“

„A já jsem ten kámen,“ přerušil ho Bílý Den s úsměvem.

Ano, přesně tak. Nejenomže vyženete Ward Valley nahoru, nýbrž současně akcie nashromáždíte. To pro nás bude nedocenitelná výhoda, zatímco vy i my na tom současně vyzískáme. A jak pan Letton naznačil, je to všechno zcela zákonné a správné. Osmnáctého tohoto měsíce se sejde správní rada a místo obvyklé dividendy ohlásí dividendy dvojnásobné.“

„A kde potom budou nekrytí?“ zvolal vzrušeně Leon Guggenhammer.

„Se závazky nekrytými pravoplatnými nákupy budou přistiženi jenom spekulanti,“ objasňoval Nathaniel Letton, „hazardní hráči, ta pěna Wall Streetu – chápete. Správní a skuteční vkladatelé nebudou poškozeni. A nadto ještě se opětovně a již potisícáté poučí o důvěryhodnosti Ward Valley. A s pomocí jejich důvěry můžeme potom uskutečnit všechen veliký rozvoj, jak jsme vám ho načrtli.“

„Na burze a na Wall Streetu se vynoří nejrůznější pověsti,“ varoval Bílého Dne Dowsett, „ale těmi se nedejte zastrašit. Takové pověsti mohou vycházet dokonce i od nás. Jasně uvidíte jak a proč. Ale žádnými pověstmi se nezdržujte. Patříte k vnitřnímu informovanému kruhu. Vy jenom kupujte, kupujte, kupujte a vydržte kupovat až do konce, kdy správní rada ohlásí dvojitou dividendu. Ward Valey tak vyskočí, že potom už kupovat nebude ani možné.“

„Co potřebujeme,“ ujal se Letton výkladu a významně se odmlčel, aby si usrkl minerálky, „potřebujeme převzít veliké balíky akcií Ward Valley z rukou veřejnosti. Mohli bychom toho docela snadno dosáhnout stlačením trhu a postrašením akcionářů. A tím způsobem bychom to také dokázali levněji. Jsme však naprostými pány situace a hrajeme tak otevřeně, že nakoupíme Ward Valley na stoupajícím trhu. Ne že bychom byli dobrodinci, nýbrž proto, že potřebujeme investující veřejnost při svých velkých plánech rozvoje. Aniž tou transakcí přímo ztrácíme. V okamžiku, kdy bude oznámeno usnesení správní rady, Ward Valley vyskočí do oblak. A jaksi dodatkem a mimo ospravedlněný úsek transakcí přitiskneme všechny nekryté o velikou peněžní částku. To je však jenom nahodilé, chápete, a v jistém smyslu nevyhnutelné. Na druhé straně nebudeme ovšem touto stránkou věci opovrhovat Nekrytí budou jen praví hazardní hráči, spekulanti ovšem, a ti dostanou jen to, co si zaslouží.“

„A ještě něco, pane Harnishi,“ pravil Guggenhammer, „vyčerpáte-li své dosažitelné hotovosti, nebo dejme tomu částku, kterou si přejete investovat, neopomeňte nás ihned zavolat. Pamatujte, že stojíme za vámi.“

„Ano, stojíme za vámi,“ opakoval Dowsett.

Nathaniel Letton to potvrzoval přikývnutím hlavy.

„A teď co se týče té dvojité dividendy, vyhlášené osmnáctého“ a John Dowsett vyňal ze zápisníku lístek a upravil si brýle. „Dovolte, abych vám předložil čísla. Tak tedy, zde vidíte…“

A nato se pustil do dlouhých technických a historických výkladů o ziscích a dividendách firmy Ward Valley od jejího založení.

Celá porada netrvala déle než hodinu a Bílý Den v té hodině prožíval chvíle na nejvyšších vrcholech života, jakých vůbec kdy dosáhl. Tito lidé hrají vysokou hru. Představují moc. Pravda, jak sám dobře věděl, sami ještě nejsou v tom nejvnitřnějším úzkém kruhu. Nestojí docela na úrovni Morganů a Harrimanů. Přece však jsou ve styku s těmito obry a sami jsou obry jen maličko menšími. Těšil ho také jejich vztah k němu. Jednali s ním uctivě nikoli však shovívavě. Byla to uctivost rovného s rovným a Bílý Den nemohl nepodlehnout jemnému lichocení v ní obsaženému, neboť si zplna uvědomoval, že jak zkušeností, tak i bohatstvím ho tito lidé daleko předčí.

„Zatřepeme tou spekulantskou bandou,“ prohlašoval vítězně Leon Guggenhammer, když se zdvíhali k odchodu. „A vy jste na to ten pravý muž, pane Harnishi. Nemohou si pomyslit nic jiného, než že jste vyrazil na vlastní pěst, a tu mají nůžky vždy nabroušeny, aby ostříhali nováčky, jako jste vy.“

„Určitě je to zmate,“ souhlasil Letton a jeho divně ponuré šedivé oči horečně plály z mocných a četných záhybů ohromného bílého šátku, do něhož si halil krk až po uši. „Dovedou myslit jen ve vyběhaných kolejích. Neočekávané zvrátí jejich jednotvárné zaběhané kalkulace – každá nová sestava, každý nový činitel, každá nová varianta. A vy budete pro ně tím vším najednou, pane Harnishi. A opakuji, jsou to hazardní hráči a zaslouží si vše, co je postihne. Zatěžují a brzdí každé zákonné podnikání. Nedovedete i představit, jaké potíže dovedou působit lidem našeho druhu – někdy ovšem těmi svými hazardními nezpůsoby vyvracejí i nejsolidnější záměry, dokonce porážejí i nejstabilnější instituce.“

Dowsett a mladý Guggenhammer odjeli v jednom automobilu a Letton sám v druhém. Bílý Den, maje stále plnou hlavu především toho, co se dálo v poslední hodině, podléhal hlubokému dojmu ze scény odjezdu. Ta tři motorová vozidla stála jako podivné noční nestvůry na štěrkovaném a neosvětleném prostoru podjezdu u paty schodiště. Noc byla temná a přední světla automobilů se zařezávala do černé tmy tak ostře, jako by se nože zařízly do pevné hmoty. Obřadný lokaj – automaticky fungující dobrý duch sídla, jež nepatřilo žádnému z těch tří mužů – stál jako tesaná socha, když jim pomohl nastoupit. Plné postavy řidičů v kožiších se nejasně rýsovaly na předních sedadlech. Jedno za druhým, jako oři ucítivší ostruhy, auta vyrazila do tmy, vytočila zatáčku příjezdové cesty a byla tatam.

Bílý Den byl poslední a vyhlédnuv okénkem, zahlédl neosvětlený dům tyčící se do tmy ohromný jako hora. Čí je to dům? lámal si hlavu. Proč jej užívají na své tajné porady? Prozradí lokaj tajemství? A co řidiči automobilů? Jsou to všechno lidé hodní důvěry jako „náš“ pan Howison? Tajemství? Celá záležitost jím zrovna překypovala. A ruku v ruce s tajemstvím kráčí moc. Opřel se pohodlně zády a vdechoval kouř cigarety. Chystají se veliké věci. Právě teď se karty míchají na velké rozdáváni a on sedí u toho. Vzpomínal si na svou hru pokeru s Jackem Kearnsem a hlasitě zasmál. V oněch dávných dnech hrál o tisíce na náhodně přicházející kartu; teď však hraje o milióny. A osmnáctého, až bude ta dividenda ohlášena… musil se zachechtat zmatku, který nevyhnutelně dolehne na ty, kdož budou s nabroušenými nůžkami čekat, jak ho ostříhají – jeho, Bílého Dne!

KAPITOLA 3 / Vrátil se do hotelu, a ačkoli byly již skoro dvě hodiny k ránu, našel tam novinářská reportéry, kteří čekali, aby ho mohli interviewovat. Druhý den ráno jich přišlo ještě víc. Tak byl tedy uvítán v New Yorku břeskem trub. Opět jednou za dunění bubnů a za divokého hulákání kráčela jeho romantická postava po tištěných stránkách. Král Klondyku, hrdina Arktidy, třicetinásobný milionář ze Severu přijel do New Yorku. Proč přichází? Ostřihat Newyorčany, jako ostříhal tu bandu v Tonopah v Nevadě? Wall Street by se měl mít na pozoru, neboť divoký muž z Klondyku právě vstoupil do města. Anebo snad, náhodou, Wall Street ostříhá jeho? Wall Street již ostříhal leckterého divocha; čeká Bílého Dne rovněž takový osud? Bílý Den se v duchu uškleboval a poskytoval obojaké interview. To hře jen napomáhalo a on se znovu uškleboval, když přemítal o tom, jak si Wall Street bude musit pořádně vyšlápnout, než dokáže ostříhat jeho.

Všichni byli připraveni a očekávali, že se dá do hry, a jakmile začaly těžké nákupy Ward Valley, ihned se obecně usoudilo, že je iniciátorem. Finanční klepy jen bzučely a hučely. Vrhá se tedy znovu na Guggenhammery. Znovu se vyprávěl příběh Ophiru a udělali z něho takovou senzaci, že ani Bílý Den příběh nepoznával. Nicméně to všechno byla jen voda na jeho mlýn. Hazardní spekulanti s akciemi byli zřejmě ošáleni. Každý den zvyšoval své nákupy a prodávalo se tak dychtivě, že Ward Valley stoupaly jen pomalu. „To určitě přebije poker,“ šeptal si Bílý Den samou radostí, když pozoroval rozruch, který způsobil. Noviny házely nazdařbůh nesčetnými dohady a domněnkami a Bílý Den byl ustavičně pronásledován skoro bataliónem reportérů. Interview, pořízené s ním osobně, byly pro ně pravé klenoty. Když objevil, s jakým potěšením noviny přetiskují výrazy z jeho rodného dialektu, všelijaké ty „lidičky“ a „se ví“ a „hrňte se“, přepínal dokonce své zvláštnůstky v řeči, využíval osobních vět, jak je slýchal od jiných průkopníků, a vymýšlel si dokonce tu a tam vlastní novoty.

V posledním týdnu před čtvrtkem osmnáctého prožíval divoce rozčilující chvíle. Nejenomže hrál tak, jak ještě nikdy nehrál, ale hrál také u největšího hráčského stolu na světě a hrál o bohatství tak veliké, že i ti nejotrlejší stálí hráči u toho stolu si musili nadsednout. Navzdory bezmeznému prodeji jeho vytrvalé nakupování donutilo Ward Valley pravidelně stoupat, a jak se blížilo k čtvrtku, situace se dostávala na ostří. Něco musí prasknout. Kolik těch Ward Valley vlastně hodlá ten hazardní hráč z Klondyku nakoupit? Kolik vůbec může nakoupit? Co vlastně ti lidé z Ward Valley celou tu dobu dělají? Bílý Den si vážil interview pořízených s nimi, těšila ho jejich vyjádření, roztomile klidná a lhostejná. Leon Guggenhammer se dokonce odvážil nadhodit mínění, že se ten severský Kroisos možná dopouští omylu. Ale jim to starosti nedělá, vysvětloval John Dowsett. Ani nemají co namítat. Zatím nemohou ještě vědět, jaké sleduje cíle, ale jedno je naprosto jisté: že totiž zdvíhá hodnotu Ward Valley. A to jim nikterak nevadí. Bez ohledu na to, co se stane s ním a s jeho okázalými transakcemi, Ward Valley jsou dobré papíry, firma je a zůstane dobrá, pevná jako skála Gibraltaru. Ne, oni sami nemají papíry Ward Valley na prodej, děkujeme pěkně. Tento naprosto umělý stav trhu brzy pomine a Ward Valley se nedá svádět a nezmění svůj pravidelný krok žádnou takovou bláznivou přeháňkou na burze. „Je to pouhopouhá hazardní hra od začátku do konce,“ vyjádřila to slova Nathaniela Lettona; „a my odmítáme mít s tím cokoli společného nebo si toho vůbec jakýmkoli způsobem všímat.“

Za tu dobu konal Bílý Den několik tajných schůzek se svými společníky – jednu s Leonem Guggenhammerern, jednu s Johnem Dowsettem a dvě s panem Howisonem. Kromě blahopřání k úspěchu ty porady vůbec nic neznamenaly; neboť jak mu bylo sdělováno, všechno šlo zcela uspokojivě.

Ale v úterý dopoledne se donesla k uším Bílého Dne pověst, která ho znepokojila. Byla také otištěna ve Wall Street Journal a vyplývalo z ní, přičemž se tvářila a také vypadala jako přímá informace z úzkého vnitřního kruhu, že ve čtvrtek, až se sejde správní rada, místo ohlášení obvyklé dividendy, usnese odpis hodnoty. Bylo to poprvé, co byl Bílý Den zaražen. Dolehlo to na něho s otřesným uvědoměním, že kdyby to bylo pravda, zůstal by nadobro ožebračen. A zároveň si také uvědomil, že všechno to nesmírné nakupování provozuje jen vlastními penězi. Dowsett, Guggenhammer a Letton nedávali vůbec nic v sázku. Byla to panika, trvající jen krátce, to je pravda, nicméně dostatečně za svého trvání prudká, aby si přitom dokázal vzpomenout na Holdsworthyho a jeho cihelnu a donutil se rychle zrušit všechny příkazy k nákupům a spěchat k telefonu.

„Nic na tom není – pouhá pověst,“ hlásil mu Guggenhammerův hrdelní hlas v sluchátku. „Jak sám víte,“ pravil Nathaniel Letton, „jsem členem ředitelské rady a dozajista bych věděl, kdyby se o takovém kroku uvažovalo.“ A John Dowsett: „Varoval jsem vás právě před takovými pověstmi. Není v tom ani písmena pravdy – určitě nikoli. Dávám vám na to své slovo čestného muže.“

Hluboce se zastyděv za dočasnou ztrátu odvahy, vrátil se Bílý Den k svému úkolu. Zastavení nákupů uvrhlo burzu do bláznivého zmatku a ve všech možných průmyslových papírech řádili spekulanti, prodávajíce až k rozdrcení kursů. Ward Valley jako vrchol dostala hlavní úder náporu a začala se již hroutit. Bílý Den s klidem zdvojnásobil své příkazy k nákupu. A po celé úterý, středu a čtvrtek dopoledne pokračoval v nakupování, zatímco Ward Valley vítězně stoupala. Stále ještě prodávali a on stále ještě kupoval, překračuje již několikanásobně svou možnost nákupu, kdyby byly vzaty reálně v úvahu všechny dodávky a platy. Co však na tom? V duchu se ujišťoval, že ještě dnes bude vyhlášena dvojnásobná dividenda. Neschopnost dodat přiskřípne spekulanty s nekrytými závazky. Ti se budou potom doprošovat jeho.

A potom uhodil hrom. Pověst měla pravdu, Ward Valley oznámila odpis hodnoty. Bílý Den zdvihl ruce. Zprávu si ověřil a zastavil všechny transakce. Nejen Ward Valley, ale všechny průmyslové papíry byly nyní doslova utloukány triumfujícími spekulanty, kteří hráli na pokles. Pokud šlo o Ward Valley, Bílý Den se ani nenamáhal zjišťovat, zda dosáhly nějaké dolní hranice, nebo zda se stále ještě řítí. Neomráčen, ba ani nevyděšen opustil bitevní pole, aby si všechno promyslil. Po krátké konferenci se svými makléři odjel do svého hotelu. Cestou nakoupil večerníky a podíval se na titulky. BÍLÝ DEN NAČISTO OBRÁN, četl a jiný titulek: BÍLÝ DEN DOSTAL ZA VYUČENOU, DALŠÍMU MAGNÁTOVI ZE ZÁPADU SE NEPODAŘILO SHRÁBNOUT SNADNÉ PENÍZE. Když vstupoval do hotelu, pozdější již vydání oznamovala sebevraždu mladého muže, ubožátka, který hrál podle vzoru Bílého Dne. Proč, u všech čertů, proč jen potřeboval zabíjet sebe? Zamumlal k tomu Bílý Den své mínění.

Prošel nahoru do svých pokojů, poručil si martini, zul si boty, usadil se, aby se nad tím zamyslil. Za půl hodiny se probral, napil se, a jak ucítil alkohol hřejivě probíhat útrobami, rysy obličeji se mu uvolnily do pomalého, rozmyslného a docela upřímného úsměvu. Smál se sám sobě.

„Doběhli mě, u sta hromů!“ zahučel.

Potom úšklebek zmizel a jeho obličej nabyl chmurného a vážného výrazu. Kromě podílů v několika obnovovacích projektech na Západě (všechny byly dosud hluboce pasivní) byl úplně ožebračen. Ale horší ránu utrpěla jeho hrdost. Dal se tak snadno. Nabídli mu příslovečnou falešnou zlatou cihlu a on jim naletěl a neměl se ani čím vykázat. Nejhloupější sedlák by měl v ruce nějaký papír, kdežto on neměl nic, než dohodu s čestnými muži a dokonce pouze ústní. Dohodu s čestnými muži! Nafrkal na ta slova. Zněl mu ještě v uších hlas Johna Dowsetta, jak ho slyšel v telefonním sluchátku: „Dávám vám na to své slovo čestného muže.“ Jsou to úskoční zloději a podvodníci, ano, tím tihle pánové jsou a sprostě ho podvedli. Noviny měly pravdu. Přišel do New Yorku, aby ho tu ostříhali, a pánové Dowsett, Letton a Guggenhammer to obstarali. Byl pro ně jen drobná rybka a pohráli si s ním deset dní – pro ně dostatečná lhůta, aby ho spolkli celého i s jeho jedenácti milióny. Rozumí se, že mu celou tu dobu prodávali a zbavovali se svých papírů, a teď si nakupují své Ward Valley zpátky za babku, ještě než se trh opět vzpamatuje. Nathaniel Letton postaví pravděpodobně ze svého podílu na lupu několik nových budov ve své univerzitě. Leon Guggenhammer si koupí nové stroje do té své jachty anebo si koupí celé loďstvo jachet. Ale co, u všech čertů, co udělá se svým lupem Dowsett, to si nedovedl honem představit – pravděpodobně s tím zorganizuje nový koncern bank.

A Bílý Den seděl, pil martini jedno za druhým a ohlížel se do minula na svůj život na Aljašce, znovu prožíval ta krutá léta, v nichž probojovával své bitvy o těch jedenáct miliónů. Na chvíli se mu vražda vkrádala do srdce a divoké nápady a útržky plánů na zabití proradných podvodníků mu probleskovaly hlavou. To měl udělat ten mladík místo sebevraždy. Měl jít a střílet. Bílý Den odemkl svůj kufřík a vyndal automatickou pistoli – veliký kolt ráže 44. Odjistil ji a stahuje skluzák, prohnal obsah nábojníku mechanismem komory. Osm nábojů vyklouzlo z pistole v jediném proudu. Znovu zásobník naplnil, přihodil ještě devátý náboj do komory a se spouští nataženou pistoli zajistil. Vsunul zbraň do postranní kapsy saka, poručil si další martini a znovu se usadil.

Přemýšlel nepřetržitě celou hodinu, ale již se neuškleboval. Tvář mu rozryly dlouhé vrásky a v jejich čarách byly napsány všechny námahy Severu, zaťaté zuby mrazu, vše, čeho dosáhl a čím se protrpěl – dlouhé, nekonečné týdny smutné tundry u břehů Barrowova mysu, drtivé návaly ker na Yukonu, bitvy se zvěří i s lidmi, hubeně se vlekoucí dny hladomoru, dlouhé měsíce štiplavého pekla v mračnech moskytů na Koyukuku, dřina s kopáčem a s lopatou, jizvy a otlačeniny od řemínku břemene a vlečného lana, holé živobytí o losím mase stejně se psy, celé to dlouhatánské procesí plných dvaceti let dřiny a potu, strádání a usilování.

V deset hodin se probral a zahloubal se nad adresářem města. Potom obul boty, najal si drožku a vydal se do noci. Dvakrát vystřídal drožky, až konečně dospěl do kanceláře noční služby detektivního ústavu. Promyslil a naplánoval celou záležitost sám, složil peníze předem a nijak přitom neskrblil, vybral si šest mužů, jež potřeboval, a dal jim přesné pokyny. Ještě nikdy nebyli tak dobře zaplaceni za tak jednoduchý úkol; neboť nádavkem k tomu, co ústav účtoval, dal každému pětisetdolarovou bankovku se slibem, že dostanou ještě jednu, až se úkol podaří. Byl přesvědčen, že někdy v průběhu zítřka, ne-li dřív, se trojice jeho tichých společníků shromáždí. Dal každého z nich sledovat dvěma detektivy. Potřeboval jen zvědět, kdy a kde se sejdou.

„Nezastavujte se před ničím, chlapci,“ dával jim poslední pokyny. „Tuto informaci prostě dostat musím. Ať děláte, co chcete, ať se stane, co chce, určitě se o vás postarám.“

Cestou do hotelu střídal drožky jako prve, odešel do svého pokoje, vypil ještě jeden koktejl na noc a šel spát. Ráno se oholil a ustrojil, objednal si nahoru snídani a noviny a čekal. Ale nepil. V devět hodin začal zvonit telefon a přinášet zprávy. Nathaniel Letton nastupoval v Tarrytownu do vlaku. John Dowsett přijížděl podzemní drahou. Leon Guggenhammer se dosud neukázal, je však jisto, že je doma. A takto s plánem města rozloženým před sebou Bílý Den sledoval pohyby všech tří, jak se postupně přibližovali. Nathaniel Letton byl ve své kanceláři v paláci pojišťovny Mutual - Solander. Potom k němu přišel Guggenhammer. Dowsett byl dosud ve své kanceláři. Ale v jedenáct hodin dostal Bílý Den zprávu, že také Dowsett přišel, a za několik minut ujížděl král Klondyku v najatém automobilu do paláce Mutual - Solander.

KAPITOLA 4 / Nathaniel Letton právě hovořil, když se dveře otevřely; odmlčel se a s oběma svými společníky se zahleděl, přemáhaje náhlý nepokoj, na Bílého Dne, kráčejícího do místnosti. Za tohoto vstupu Bílý Den bezděky přepínal volnou houpavou chůzi bývalého poutníka po stezkách v divočině. Dostávali nejspíš pocit, že tu starou stezku má zase na chvíli pod nohama.

„Jak se daří, páni, jak se daří,“ utrousil, přezíraje nepřirozený klid, s nímž uvítali jeho vstup. Podal jim po řadě ruku, přecházel od jednoho k druhému a tiskl jim ruce tak srdečně, že se Nathaniel Letton nemohl přemoci a zašklebil se bolestí. Bílý Den se usadil do mohutného křesla a lenivě se rozvalil s výrazem únavy. Koženou brašnu, již přinesl v ruce, položil nedbale na podlahu.

„Bože všemohoucí, že jsem ale zařádil, co?“ vzdychl. „Určitě jsme je překrásně přistřihli. Šlo to jak na másle. A nádhera hry se mi rozbřeskla až na samém konci. Bylo to čistě a jednoduše nakopnutí s vyhazovem. A jak na to naletěli, až se člověk divil.“

Dobromyslnost jeho tónu a západnicky protahované řeči je uklidnily. Koneckonců nebyl tak hrozný. Přestože si vynutil vstup proti výslovným Lettonovým příkazům v přední kanceláři, nejevil žádné příznaky, že by chtěl ztropit scénu nebo vyvádět nějaká hrubiánství.

„Tak co,“ naléhal na ně ve veselé náladě, „lidičky, to nemáte pro společníka kouska dobrého slova? Nebo vás ta jeho brilantní práce nadobro oslnila?“

Lettonovi se dralo z hrdla suché zachrčení. Dowsett tiše seděl a vyčkával, kdežto Guggenhammer usilovně hledal výraz.

„Dozajista jste obrátil nebe peklo vzhůru nohama,“ řekl.

Černé oči Bílého Dne se zaleskly potěšením.

„Viďte? To bych řekl!“ zajásal. „A že jsme jim zamotali palici! Až mě to skrznaskrz překvapilo. Ve snu by mě bylo nenapadlo; že by mohli naletět tak snadno.“

„A teď,“ pokračoval, nedovoluje zámlce narůst do nepříjemné rozpačitosti, „můžeme už začít účtovat. Táhnu zas na Západ hned dneska odpoledne tím zatraceným rychlíkem Dvacáté století.“ Sáhl po brašně, otevřel ji a hrábl do ní oběma hrstmi. „Ale nezapomeňte, chlapci, kdykoli budete potřebovat, abych zas chvilku trkal rohama do tohohle Wall Streetu, stačí, lidičky, když mi jen slůvko šeptnete. To se ví, že tady budu i se zbožím jako na koni.“

Jeho o ruce se vynořily z brašny svírajíce obrovskou spoustu útržků, šekových knížek a potvrzenek od makléřů. Složil to na jednu hromadu na stůl a znovu hrábl do brašny, vylovuje odtud zatoulané zbytky a přidávaje všechno k hromadě. Podíval se na lístek, který vytáhl z kapsy, a četl nahlas:

„Deset miliónů dvacet sedm tisíc čtyřicet dva dolary a šedesát sedm centů dělají podle mého výpočtu výdaje. Rozumí se, že to všechno se hned srazí ze zisku, ještě než se dáme do rozpočítávání hromady vejdělečku. Jak vypadají vaše čísla? Tohleto muselo přece vynést setsakra ohromný nahrabáníčko, že?“

Tři muži se ve velikých rozpacích dívali jeden na druhého: Ten člověk je tedy ještě větší blázen, než si dovedli představit, nebo snad začíná hru, kterou oni nedovedou zatím prohlédnout.

Nathaniel Letton si navlhčil rty a promluvil.

„Potrvá ještě několik hodin, pane Harnishi, než bude možno obchod plně vyúčtovat. Pan Howison na tom právě pracuje. My jsme – mhm, ano – jak pravíte, bylo to vskutku prospěšné pročištění. Dejme tomu, že bychom společně poobědvali a pohovořili si o tom. Dám příkaz, aby úředníci pracovali přes poledne, takže budete mít dost času pohodlně stihnout vlak.“

Dowsett a Guggenhammer projevili úlevu až nápadnou. Situace se tedy vyjasňuje. Za daných okolností bylo náramně nepříjemné, až zarážející, zůstávat uzavřeni v jedné místnosti s tímto svalnatým mužem, podobným Indiánu, kterého právě okradli. Nepříjemně se jim vybavovaly v duchu historky, jež se vypravovaly o jeho síle a bezohlednosti. Jen kdyby se Lettonovi dařilo odkládat vysvětlení aspoň tak dlouho, aby zatím mohli nějak uniknout a vyváznout do světa ochraňovaného policií, do světa před dveřmi této kanceláře, potom by snad bylo zas všechno v pořádku; a na Bílém Dni se ukazovaly všechny příznaky, že se potřebným odkladům podřídí.

„To opravdu moc rád slyším,“ řekl. „Nerad bych ten vlak zmeškal a vy jste mi prokázali takovou čest, lidičky, jsem tak hrdý na to, že jste mi do té hry pomohli. Doopravdy to oceňuji, i když svoje city patřičně vyjádřit nedovedu. Ale to se ví, že jsem zvědav jak čert a strašně rád bych věděl, pane Lettone, co říkají vaše čísla o naší výhře. Mohli byste mi říct, lidičky, aspoň hrubý odhad?“

Nathaniel Letton nepohleděl prosebně na své společníky, ale v kratičké pomlčce oba z něho takovou prosbu vycítili. Dowsett, sám uhnětený z tvrdšího těsta než oba druzí, začínal tušit, že Klondyčan hraje. Oba jeho druzi však dosud podléhali polichocení z jeho dětinské naivnosti.

„Je to mimořádně – ech, nu – mimořádně obtížné,“ začal Leon Guggenhammer. „Víte, Ward Valley mělo tak proměnlivý kurs, že ech…“

„Že se nedá předem nic odhadovat,“ doplňoval Letton.

„Jen docela přibližně, docela zdaleka přibližně,“ radil Bílý Den s veselou lehkomyslností. „Vůbec nevadí, lidičky, když se zmýlíte o nějaký ten milión nahoru nebo dolů. Vyúčtování to potom spraví. Ale já jsem tak zvědav, že mě až všecko svědí. Tak co říkáte?“

„Proč se máme ještě takhle bavit my o voze a vy o koze?“ položil Dowsett otázku nečekaně a chladně. „Vysvětleme si to hned a na místě. Pan Harnish je v zajetí falešných představ a měl by být vyveden z omylu. V této hře se dávalo…“

Ale tady ho Bílý Den přerušil. Až příliš často a dlouhá léta hrával poker, aby si nedovedl uvědomit a neuměl ocenit psychologické činitele. Proto nyní Dowsetta odrazil, aby mohl sehrát rozuzlení této hry po svém.

„Když mluvíte o dávání,“ vpadl Dowsettovi do řeči, „připomíná mi to, jak jsem jednou viděl hrát poker v Renu v Nevadě. Nebyla to zrovna hra, kterou byste vy, lidičky, nazvali hrou poctivou. Všichni hráči za stolem u té hry byli parlamentáři, jak se říká, tedy falešní hráči. Ale byl tam taky zelenáč – mlíčňák, jak se jim tam venku říká. Jenom přihlížel a stál za hráčem, který zrovna dával, a všiml si, že si ten parlamentář naškubal čtyři esa zespodu. To se ví, že to zelenáče vyděsilo. Proklouzl okolo stolu k hráči naproti.

„Povídám,“‘ šeptá mu, „viděl jsem, jak si ten, co dává, naplindil sám sobě čtyry esa.“

„No a co má bejt?‘ povídá ten hráč.

„Chtěl jsem vám to prozradit, lidičky, protože si myslím, že byste to jako měli vědět,‘ povídá ten zelenáč. „Povídám vám přece, že jsem viděl, jak si naplindil čtyři esa.‘

‚Poslouchejte, mladý pane,‘ povídá ten karbaník u toho pokeru, ‚vy byste měl koukat odtud vypadnout. Vůbec tady tý hře nerozumíte. On přec dává, ne?‘“

Smích, kterým odměnili jeho vyprávění, zněl dutě a vynuceně, ale Bílý Den předstíral, že si toho nevšiml.

„Domnívám se, že vaše vypravování má k něčemu mířit,“ řekl Dowsett pichlavě.

Bílý Den se naň nevinně podíval a neodpověděl. Obrátil se bodře na Nathaniela Lettona.

„Tak ven s tím,“ řekl mu. „Dejte nám aspoň přibližný odhad naší výhry. Jak už jsem říkal, zmýlená o milión sem nebo tam vůbec nic neznamená, vždyť to přece musí být taková sakramentsky velikánská výhra.“

Tentokrát již byl Letton povzbuzen chováním Dowsettovým a odpovídal okamžitě a rozhodně.

„Obávám se, že jste podlehl nedorozumění, pane Harnishi. Není žádné výhry, na níž byste se měl podílet. Jen se nerozčilujte, pěkně prosím. Potřebuji jen stisknout tady ten knoflík…“

Dalek všeho rozčilování Bílý Den vypadal spíš, jako by ho to úplně omráčilo. Bezmyšlenkovitě hmatal do kapsy u vesty pro zápalky, rozžal a zjistil, že nemá cigaretu. Všichni tři ho pozorovali napjatě a bedlivě jako ohrožené kočky. Teď když to konečně bylo venku, uvědomovali si, že mají před sebou několik ošklivých minut.

„Byl byste tak laskav a opakoval mi to ještě jednou?“ řekl Bílý Den. „Se mi zdá, že jsem vám tak docela přesně nerozuměl. Říkal jste…?“

S úzkostlivým očekáváním visel na rtech Nathaniela Lettona.

„Řekl jsem, že jste podlehl nedorozumění, pane Harnishi, to je to celé. Zahrál jste si hazardně na burze a důkladně jste si natloukl. Ale ani Ward Valley, ani já, ani moji společníci necítíme vůči vám žádných závazků.“

Bílý Den ukázal na hromadu potvrzenek a šekových útržků na stole.

„To všechno představuje deset miliónů dvacet sedm tisíc čtyřicet dva dolary a šedesát osm centů dobrých hotových peněz. Tady to neplatí vůbec nic?“

Letton se usmál a pokrčil rameny.

Bílý Den se podíval na Dowsetta a zahučel:

„Tak si myslím, že to moje vyprávění přece jen k něčemu mířilo.“ Znechuceně se usmál. „Vy jste ovšem dávali a rozdali jste si to dobře. Nu, skuhrat nebudu. Jsem spíš jako ten hráč tam v Renu. Vy jste rozdávali a měli jste právo, lidičky, vytřískat z toho, co se dá. A taky jste to udělali – svlíkli jste mě do naha.“

Zíral upřeně na hromadu před sebou na stole jako v omámení.

„A tak to všecko nemá ani cenu toho papíru, co je to na něm napsáno. Hrom do toho, že vy ale dovedete rozdávat, když se vám to nahodí. Ba ne, neskuhrám. Vy jste dávali a opravdu jste mi to namíchali, a muž, který fňuká proto, jak druhý dává, není celý muž. A teďka, když je dohráno a karty jsou znova na stole, je po vašem rozdávání, jenže…“

Rychle vjel rukou do náprsní kapsy a vytáhl velkou automatickou pistoli značky Colt.

„Jak jsem říkal, staré rozdání se dohrálo. A teď dávám já a už se na to podívám, jestli dokážu podržet ty čtyry esa…“

„Dejte tu ruku pryč, vy hrobko vybílená!“ vykřikl zprudka. Ruka Nathaniela Lettona, plížící se k tlačítku na stole, se okamžitě zarazila.

„A teď přesedat,“ velel Bílý Den, „Sedněte si tamhle do toho křesla, vy tchoři prašivá. Mrskněte sebou! U všech čertů dělejte, nebo z vás poteče, až si lidi budou myslet, že váš táta byl hydrant a máma kropicí automobil. A vy si sedněte hned vedle, Guggenhammere; vy, Dowsette, vy zůstaňte, kde jste, zatímco já vám jaksi pro zábavu a bez souvislosti s věcí vyložím přednosti tady té automatické bouchačky. Je nabita na vysokou a střílí osmkrát za sebou. Jak jednou spustí, je to bručoun spolehlivý.

Úvodní poznámky máme za sebou a začínám dávat. Pamatujte si, že nic nenamítám proti vašemu rozdávání. Setsakramentsky jste se činili a bylo to docela v pořádku. Ale tentokrát dávám já a teď je na mně, abych se setsakramentsky činil. Tak především, lidičky, znáte mě. Jsem Bílý Den – rozuměno? Nebojím se Boha ani čerta, smrti ani věčného zatracení. To jsou moje čtyry esa a to se ví, že mi na vaše sázky stačí. Jen se podívejte na toho živoucího kostlivce. Lettone, vy se určitě bojíte umřít. Úplně vám kosti chrastěj, jak jste vyjukanej. A podívejte se támhle na toho tlustého žida. Tahleta malá zbraň mu určitě nahnala do duše trochu bázně boží. Vždyť je zbabělý jak leklá babice. Dowsette, vy jste chladnokrevný. Vy jste ani nemrk a ani vlas vám nevstal. Nejspíš proto, že jste dobrý počtář. A proto zase právě s vámi se mi v tomhle mém dávání náramně pěkně a snadno hraje. Sedíte si tady a dáváte pěkně dvě a dvě dohromady a vychází vám, že vás určitě mám v hrsti. Znáte mě a víte, že se vůbec ničeho nebojím. A spočítáte si všechny svoje peníze a víte, že neumřete, jestli se dá situace nějak zachránit.“

„Uvidím vás na šibenici,“ odsekl Dowsett.

„To teda dávno ne, ani nápad. Až tady to představení začne, dostanete ji první. Budu za to viset, pravda, ale vy se toho nedožijete. Lidičky, vždyť vy umřete tady na místě, kdežto já budu umírat se všemi zákonnými odklady – rozuměno? Budete mrtví a z vašich mrtvol poroste travička a vůbec se nedozvíte, jestli visím, kdežto já budu mít to potěšení, že budu dlouho vědět, že jste mě na onen svět předběhli.“ Bílý Den se odmlčel.

„Přece nás nechcete zabít?“ zeptal se Letton divně tenkým hláskem.

Bílý Den zavrtěl hlavou.

„Byla by to trochu drahá legrace. Vy za to nestojíte. Radši bych bral zpátky svoje hrací známky. A počítám, že vy mi, lidičky, radši moje hrací známky vrátíte, než abyste se stěhovali do umrlčí komory.“

Nastalo dlouhé mlčení.

„No tak, rozdal jsem to. Teďka zas hrajete vy. Ale než si to promyslíte, chtěl bych vás ještě varovat: jestli se tady ty dveře otevřou a někdo z vás tří mizerů dá na sobě znát, že se tu děje něco neobyčejného, tak v tu chvíli začínám střílet. Živá duše se tady z toho pokoje nedostane jinak než na prkně.“

Následovalo dlouhé tříhodinové zasedání. Rozhodující nebyla ta veliká automatická pistole, nýbrž jistota, že Bílý Den jí použije. A o tom nebyli přesvědčeni jenom ti tři pánové, nýbrž i Bílý Den sám. Byl pevně rozhodnut zabít ty lidi, nedostane-li své peníze. To nebyla nijak snadná záležitost jen tak v tom okamžiku sehnat deset miliónů v hotovosti, a způsobila trapné zdržování. Víc než desetkrát musili do pokoje zavolat pana Howisona a vrchního pokladníka. V takových chvílích ležela pistole Bílému Dni na klíně zakryta nedbale přehozenými novinami, zatímco on si obyčejně stáčel cigaretu z hnědého papírku. Ale nakonec to bylo provedeno. Jeden z úředníků přinesl z čekajícího automobilu kufřík a Bílý Den ho zacvakl na zámek za posledním balíčkem bankovek. U dveří se zastavil, aby pronesl poslední varování.

„Musím vám ještě, lidičky, povědět tyhle tři jednotlivosti. Až tady z těch dveří vyjdu, budete mít zase svobodu jednat, a já bych vás chtěl jenom varovat, co byste měli dělat a co ne. Především žádná udání a zatykače – rozuměno? Tady ty peníze jsou moje a já jsem vás o ně neoloupil. Jestli se roznese, jak jste mě podvedli a jak jsem zase doběhl já vás, kdekdo se vysměje vám a to se ví, že to bude zatraceně pořádný chechtot. Lidičky, vy si ten posměch dovolit nemůžete. Kromě toho, když jsem si dobyl zpátky své jmění, o které jste mě oloupili, necháte-li mě za to zatknout a pokusíte-li se oloupit mě o to znovu, půjdu potom po vás s pistolí a určitě vás dostanu. Žádný vyjukaný skrček, jako jste vy, nemůže obrat Bílého Dne. Vyhrajete-li to po soudech, prohrajete, a hned potom budou tady v tom městečku docela určitě nějaké nečekané funusy. Jen se mi podívejte do očí a porozumíte, že to myslím vážně. Ty útržky a potvrzenky na stole jsou všecky vaše. Spánembohem.“

Jakmile se za ním zavřely dveře, Nathaniel Letton skočil po telefonu. Dowsett ho zadržel.

„Co chcete dělat?“ zeptal se Dowsett ostře.

„Volat policii. Je to prachsprostá loupež. Nestrpím to. Říkám vám, že to nestrpím.“

Dowsett se trpce usmál, ale současně usadil útlého finančníka zpět do jeho křesla.

„Pohovořme si o tom,“ řekl a v Leonu Guggenhammerovi našel dychtivého spojence.

A už nikdy z toho nic nebylo. Vše se utajilo u těch tří. Ani Bílý Den tajemství neprozradil, ačkoli toho odpoledne, pohodlně usazen s botama zutýma ve svém vyhrazeném oddíle rychlíku Dvacáté století s nohama na křesle, dlouho a srdečně se chechtal. Pro New York zůstala věc navždy záhadou; nedovedli si to rozumně vysvětlit. Podle všech pravidel měl Bílý Den zůstat bez groše, a přece vešlo ve všeobecnou známost, že se hned potom objevil v San Francisku s celým svým kapitálem zřejmě neztenčeným. Ukázala to velikost podniků, do nichž se vrhal, takových jako například Panamská pošta, kde pouhou vahou peněz a řvavostí vyrval nadvládu Sheftlymu a za dva měsíce ji prodal Harrimanovým lidem, podle pověsti s pohádkovým ziskem.

KAPITOLA 5 / Když se Bílý Den vrátil do San Franciska, rychle stupňoval proslulost svého jména. V jistém smyslu to nebyla proslulost hodná závisti. Lidé se ho báli. Stal se známým jako bojovník, jako ďábelský rváč, jako tygr. Při hře drásal a drtil a nikdo nikdy nevěděl, kam a jak dopadne jeho příští rána. Mohutně využíval momentu překvapení. Vyčíhával a překonával neočekávané, a protože přišel teprve nedávno z divokého Severu, jeho duch se nepohyboval po vyjetých kolejích, takže dokázal do neobvyklého stupně vymýšlet nové úskoky a bojové lsti. A jakmile jednou nabyl vrchu, využíval toho bezohledně. „Nelítostný jak rudokožec,“ říkalo se o něm a byla to pravda.

Naproti tomu se o něm vědělo, že je poctivý. Jeho slovo bylo stejně dobré jako jeho úpis, přestože sám se od nikoho pouhým slovem, nespokojoval. Vždycky se vyhýbal jednáním založeným na dohodě čestných mužů, a každý, kdo mu začal mluvit o slově čestného muže, dožil se při jednání s Bílým Dnem nevyhnutelně nepříjemných chvil. Sám Bílý Den také nikdy slovo nedával, leda když měl již rozhodnutí v ruce. Tehdy, kdy se druhá strana musila slovem spokojit, nebo nedostat vůbec nic.

Bezpečnými investicemi se Bílý Den ve své hře nezabýval. Ty jen vázaly peníze a snižovaly riziko. Okouzlovala ho právě hazardní stránka podnikání a hrát ji tím jeho drásavým způsobem vyžadovalo mít peníze stále po ruce. Nikdy je neměl vázány kromě krátkých období, neboť se zásadně zabýval ustavičným obratem, zasahoval zde, tam a všude a stal se opravdovým pirátem hlavních finančnických tratí. Spolehlivé uložení peněz na pět procent ho vůbec nelákalo, ale riskovat milióny v ostré, bezohledné bitvě, podstupovat nebezpečí, že přijde o všecko, nebo vyhraje padesát ba i sto procent, to mu vonělo životem. Hrál podle pravidel hry, ale hrál nemilosrdně. Když srazil muže nebo celou společnost k zemi a oni skuhrali, neškrtil o nic lehčeji. K prosbám o finanční slitování zůstával hluchý. Byl nezávislý válečník a neměl obchodních přátelských svazků. Dohody, jež čas od času navazoval, byly věcí čiré vypočítavosti a on se vždy díval na své dočasné spojence jako na lidi, kteří by ho podvedli nebo by ho i zničili, jen kdyby jim poskytl výnosnou příležitost. Navzdory tomuto hledisku byl sám svým spojencům věrný. Byl však věrný jen tak dlouho jako oni. Zrazovat musili začít oni sami, ale potom to značilo „Bílý Den hrozí!“

Podnikatelé a finančníci na pacifickém pobřeží nikdy nezapomněli na lekci uštědřenou Charlesovi Klinknerovi a Kalifornsko-altamontské úvěrní společnosti. Klinkner byl generálním ředitelem. Ve spolku s Bílým Dnem se oba finančníci vrhli na akciovou společnost San José Interurban. Mocný koncern Lake Power & Electric Lightning přispěchal společnosti na pomoc a Klinkner, domnívaje se, že vidí příležitost, přešel ve chvíli vrcholící bitvy k nepříteli. Než se s tím vypořádal, ztratil Bílý Den tři milióny, ale také se postaral, aby Kalifornsko-altamontská úvěrní nadobro zkrachovala a Charles Klinkner skončil sebevraždou ve vězení jako defraudant. Bílý Den nejen pozbyl podíl, jímž pomáhal sevřít San José Interurban, nýbrž při krachu své bitevní fronty měl těžké ztráty na všech stranách. Povolaní znalci obecně uznávali, že se mohl dohadovat a mnoho ještě zachránit. Místo toho však se uprostřed bitvy záměrně odpoutal od San José Interurban a od Lake Power a docela zřejmě už poražen s napoleonskou náhlostí se vrhl na Klinknera. Bylo to jistě to poslední a nejneočekávanější, něco, o čem se Klinknerovi nikdy ani nezdálo, a tohle právě Bílý Den dobře věděl. Právě tak věděl, že Kalifornsko-altamontská úvěrní je svou vnitřní podstatou instituce docela zdravá, jenže právě v té chvíli se octla v povážlivě choulostivém stavu vinou Klinknerových spekulací s jejími prostředky. A dál právě tak dobře věděl, že za nějaký čas bude ta nešťastná úvěrní společnost stát ještě pevněji na vlastních nohou než dřív, opět jen dík těm spekulacím, takže má-li on vůbec udeřit, musí udeřit okamžitě. „To má zrovna takovou cenu, jako kdybych měl všechny ty peníze v kapse a ještě mnohem víc,“ citovalo se jeho prohlášení o vlastních těžkých ztrátách. „Je to jen splátka na pojištění do celé budoucnosti. Ode dneška každý, kdo se mnou půjde do hry, si všechno napřed dvakrát rozmyslí a potom ještě párkrát, než se pokusí mě zrazovat.“

Příčinou jeho sveřepé krutosti bylo pohrdání lidmi, s nimiž hrál. Byl přesvědčen, že z nich ani jediný ze sta není zásadně ve svém jádře poctivý; a co se týkalo procenta poctivých, těm prorokoval, že hrají-li v této lupičské hře, musejí prohrávat a nakonec zůstat bez groše. Zkušenost z New Yorku mu otevřela oči. Strhal z velkopodnikatelské hry závoje iluzí a viděl její nahotu. Zafilozofoval si o průmyslu a o lidské společnosti asi takto:

Lidská společnost, tak jak je organizována, je jediná podvodná hra. Je v ní mnoho dědičně neschopných – mužů i žen, kteří nejsou tak slabí, že by je musili zavírat do ústavů slabomyslných, avšak nejsou ani dost silní, aby se mohli stát něčím lepším než rubači dřev a nosiči vody. Potom je ještě jiný druh hlupáků a bláznů, kteří přijímají tu podvodnou organizaci společnosti za bernou minci, uctívají ji a váží si jí. Ti jsou snadnou obětí pro druhé, kteří vidí věci jasně a vědí proto, zač ta podvodná společnost stojí.

Jenom práce, poctivá práce je zdrojem všeho bohatství. To znamená, že ať už jde o pytel brambor, velké koncertní křídlo nebo osmisedadlový cestovní automobil, všechno vzniklo jenom pracovním výkonem. Ta podvodná společenská organizace přichází teprve do distribuce těchto věcí, když už je poctivá práce vytvořila. Nikdo přece nevidí, že by synové dřiny s mozolnatými dlaněmi měli velké klavíry nebo se vozili v automobilech. Jak se tohle může dít, to vysvětluje právě podvodná společenská hra. Desítky tisíc a statisíce lidí vysedává celé noci a vymýšlí úskoky, jak by se dostali mezi dělníky a věci, které dělníci vyrobili. Tito úskoční lidé jsou obchodníci a podnikatelé. Jakmile se dostanou mezi dělníka a jeho výrobek, urvou si z něho pořádný kus pro sebe. Tento kus není určován žádným zákonem rovnováhy, nýbrž holou jejich silou a sprostotou. Urvou vždycky „všechno, co provoz snese“. Viděl, že všichni obchodníci a podnikatelé ve hře to takto dělají.

Jednou v příjemné náladě (způsobené dlouhou řádkou koktajlů a důkladným obědem), dal se do řeči s Jonesem, obsluhovačem výtahu. Jones byl štíhlý, vlasatý, vzrostlý, sveřepý plamínek individuality, který vypadal, jako by mu dalo velkou námahu, aby se zdržel a své pasažéry neurážel. Tohle právě vábilo zájem Bílého Dne a netrvalo dlouho, než objevil, co vlastně s Jonesem je. Byl proletářem, jak se sám bojovně klasifikoval, a rád by se byl živil spisovatelstvím. Když se mu nepodařilo prorazit do magazínů a potravu i střechu nad hlavou si zajistit musil, odebral se do malého zapadlého údolí Petacha, vzdáleného necelých sto šedesát kilometrů z Los Angeles. Tady, když bude celý den pilně pracovat, zamýšlel po večerech psát a studovat. Jenže železnice účtovala všechno, co provoz snese. Petacha bylo údolí opuštěné a pusté, plodilo jen tři věci: skot, palivové dříví a dřevěné uhlí. Za dopravu do Los Angeles účtovala železnice za vagón skotu osm dolarů. To však jen proto, jak Jones vysvětloval, poněvadž skot má nohy a může být do Los Angeles dohnán po svých stejně draho, jako dopraven po železnici. Ale palivové dříví nohy nemá a železnice účtovaly za jeho dopravu přesně dvacet čtyři dolary za vagón.

To bylo velmi vypočítavě zařízeno, neboť takto, když pracoval a dřel se jak ďas celých dvanáct hodin denně, po odečtení dopravného mu vynášela prodejní cena dříví v Los Angeles jako drvoštěpovi dolar a šedesát centů. Jones si pomyslil, že by mohl na tuto hru vyzrát pálením dřevěného uhlí. Rozpočet vypadal slibně. Jenže železnice taky odhadovala a počítala. Vyhlásila tarif dvaačtyřicet dolarů za vagón dřevěného uhlí. Po třech měsících si Jones spočítal výdělky a vyšlo mu, že stále ještě vydělává dolar a šedesát centů za den.

„Tak jsem s tím praštil,“ uzavíral Jones. „Rok jsem se toulal a se železnicemi jsem se vyrovnal. Když vynechám drobnosti, tak hlavně tím, že jsem v létě za přejezdu přes Sierru zapálil železniční kolny se složenými ploty proti závějím. Jenom ten jeden ohýnek je stál třicet tisíc dolarů. Počítám, že jsem tím vyrovnal všecky účty za údolí Petacha.“

„Synu, to se nebojíte takové věci prozrazovat cizím lidem?“ tázal se ho vážně Bílý Den.

„Ani nápad,“ vykládal Jones. „Nemohou mi nic dokázat. Vy můžete dosvědčovat, že jsem to říkal, a já mohu zapírat, že jsem to neřekl, a takové důkazy by u poroty platily pramálo.“

Bílý Den šel do své kanceláře a chvíli uvažoval. Tedy tak je to. Všechno, co provoz snese. Je to pravidlo hry, které platí shora až dolů; a hra běží dál jen proto, že se každou minutu rodí aspoň jeden obětní beránek. Kdyby se rodili každou minutu tací, jako je Jones, celá ta hra by dlouho netrvala. Štěstí pro hráče, že dělníci nejsou všichni jako Jones.

Hra však má ještě jiné a větší úseky. Malí podnikatelé, obchodníci v drobném a jim podobní si utrhávají z dělníkova výrobku, kolik mohou; ale nakonec velcí podnikatelé hospodaří s prací dělníků prostřednictvím právě těch drobných podnikatelů. Když se všecko uváží a zváží, tito lidé, podobně jako Jones v údolí Petacha, nemají ze své kořisti nic víc než mzdu. Jsou vlastně jenom v námezdním poměru k velkým podnikatelům. Ti užívají obrovské a složité maškarády jenom na to, aby se ve velikém měřítku vetřeli mezi stovky tisíců dělníků a jejich výrobky. Nejsou ani tak lupiči jako spíše hráči. Nespokojují se jen svými přímými výhrami právě proto, že jsou bytostně hráči, napadají ještě sami sebe navzájem. Tuto stránku hry nazývají vysoká finance. Všichni se zabývají především olupováním dělníků, ale co chvíli organizují velké společnosti a navzájem se o nahromaděný lup znovu olupují. To vysvětluje ten loupežný útok o padesát tisíc, spáchaný na něm Holdsworthym, a útok o deset miliónů, vedený na něho Dowsettem, Lettonem a Guggenhammerem. A když on sám napadl Panamskou poštu, dělal přesně totéž. Dobrá tedy, dospíval k závěru: olupovat lupiče je vznešenější hra než olupovat neuvědomělé dělníky.

A tak třebaže nebyl sečtělý ve filozofii, Bílý Den si předurčil pro sebe postavení a povolání nadčlověka dvacátého století. Objevil, že jen s vzácnými a mystickými výjimkami neplatí mezi velkými podnikateli a finančnickými velmoži žádné noblesse oblige. Jak to řekl kdysi hostující přednašeč v klubu Alta Pacific: „Zloději mají svou čest, čímž se odlišují od takzvaných počestných podnikatelů.“ Ano, tak je to. Tohle trefuje hřebík na hlavičku. Novodobí nadlidé jsou jen tlupa sprostých banditů, jimž se daří drze kázat jejich vlastním obětem o mravnosti, kterou sami nedodržují. Pro ně platí slovo muže jen tak dlouho, dokud jsou nuceni je dodržovat. Nepokradeš, se vztahuje jenom na poctivého dělníka. Oni sami jsou nad taková „přikázáni“ povzneseni. Nepochybně kradou a podle velikosti svých krádeží jsou od bližních uctívaní.

Čím déle Bílý Den tuto hru hrál, tím víc se situace vyjasňovala. Ačkoli každý lupič byl hotov kdykoli oloupit druhého lupiče, byla ta tlupa dobře organizována. Ovládala vlastně politickou mašinu lidské společnosti od místního politikáře až po senát Spojených států. Ten vydává zákony, které umožňují a zajišťují tlupě výsadu loupit. Dodržování zákonů vynucují pomocí policie, pořádkových orgánů, milice, armády a soudů. A všechno klape čistě. Největším nebezpečím pro nadčloveka je zas jen nadčlověk. Obrovská neuvědomělá masa lidu nic neznamená. To jsou lidé z tak nehodnotné tkáně, že se dávají oklamat i nejprůhlednějším uskokem. Nadčlověk má v rukou nitky a drátky, a když je mu okrádání dělníků příliš zdlouhavé nebo jednotvárné, vrhají se jednotliví nadlidé na sebe a okrádají se navzájem.

Bílý Den si rád zafilozofoval, ale filozofem nebyl. Knihy vůbec nečetl. Byl praktický člověk jasné hlavy a ze všeho nejméně ho napadlo číst někdy nějaké knihy. Žil dosud v primitivní jednoduchosti, kde k porozumění životu knih zapotřebí nebylo, a nyní se mu jevil život v složitých podmínkách právě tak jednoduchý. Prohlédl jeho podvody a předstírání a shledával je právě tak živelnými jako kdysi na Yukonu. Lidé zde jsou z téhož těsta. Mají stejné vášně a touhy. Finančnictví je poker ve větším měřítku. Hráči jsou ti, kdo mají do hry potřebné bohatství. Dělníci jenom pracují za holý nákup proviantu. Viděl, že se hraje stále podle odvěkých zákonů, a hrál svou kartu podle toho. Obrovitá marnost lidského snažení, organizovaného a znetvořeného bandity, ho nezarážela. To je přirozený řád. Všechno lidské usilování je vlastně marné. Tolik ho již viděl. Jeho společníci hladověli a umírali na řece Stewart. Stovkám starých mazáků se nepodařilo vykolíkovat zábory na potocích Bonanza a Eldorádo, kdežto mnozí Švédové a zelenáči přišli na losí pastviště a naslepo vykolíkovali milióny. Takový už je život a ten i v nejlepším případě je jen divočina. Civilizovaní lidé jsou lupiči, protože jsou tak od přírody uzpůsobeni. Loupí právě tak, jako kočka škrábe, hlad zkrušuje a mráz štípe.

Tak se Bílý Den stal úspěšným finančníkem. Nezúčastňoval se okrádání dělníků. Nejenže mu to srdce nedovolovalo, ale nelíbilo se mu to z hlediska hráče. Dělníky bylo možno obehrát tak snadno, byli tak neuvědomělí. Podobalo se to spíše porážkám těch vykrmovaných, uměle odchovávaných bažantů v anglických oborách, jak o nich slýchal. Pro něho byl půvab hry v přepadávání úspěšných lupičů, jimž vyrval jejich kořist. To byla zábava a vzrušení a někdy z toho byla i čertovsky ostrá rvačka. Jako Robin Hood za starých časů Bílý Den olupoval bohaté a aspoň v malém měřítku rozdával nuzným. Byl však dobročinný svým vlastním způsobem. Spousta masové lidské bídy ho nezajímala. Ta byla součástí odvěkého řádu. Organizovaná dobročinnost se mu protivila a právě tak profesionální kupčí s dobročinností. A právě tak to, co dával, nebylo ani úplatkem na upokojení svědomí jako u jiných „dobročinných“ velkopodnikatelů. Nikomu nebyl nic dlužen a nějaké vynahrazování si neuměl ani představit. Dával ze štědrosti, dával ze svobodné vůle osobní dary; a ty jen lidem okolo sebe. Nikdy nepřispíval fondu pro oběti zemětřesení v Japonsku ani na prázdninovou rekreaci chudých dětí z New Yorku. Místo toho podporoval obsluhovače výtahu Jonese celý rok, aby mohl napsat svou knihu. Když se dověděl, že žena jeho číšníka v hotelu St. Francis stůně tuberkulózou, poslal ji na svůj náklad do Arizony a později, když lékaři prohlásili její případ za beznadějný, poslal za ní i jejího muže, aby s ní mohl zůstat do konce. Právě tak nakoupil celý růženec žíněných otěží od trestance ze Západní trestnice, který tu dobrou novinu tak roznesl, že se potom už zdálo, jako by polovička všech trestanců oné instituce vyráběla otěže jen pro něho. Kupoval všechny a platil za ně dvacet až padesát dolarů za kus. Byly to krásné a poctivé výrobky a on si s nimi vyzdobil všechna volná místa na stěnách hotelového bytu.

Ani drsný život na Yukonu Bílého Dne nezatvrdil. Teprve civilizace to dokázala. V nelítostně divošské hře, jíž se nyní zabýval, jeho navyklá dobrodušnost nepozorovatelně mizela právě tak, jako se ztrácel jeho horácký, lenivě protahovaný způsob řeči. Jako zostřila a znervózněla jeho řeč, tak se proměnilo i jeho myšlení. V prudkém proudu hry nalézal stále méně a méně času na to, aby mohl být prostě dobrodušný. Změna se odrazila i v jeho obličeji. Rysy tváře mu zpřísněly. Hravé zakroucení rtů se objevovalo méně často, právě tak i úsměvné svraštění v koutcích očí. Oči samy, černé a jiskrné jako u Indiána, prozrazovaly záblesky krutosti a vědomí hrubé síly. Nesmírná životnost mu zůstávala a vyzařovala z celé jeho bytosti, byla to však životnost vyjadřující teď jinak a nově muže, který šlape po lidech a lidi si podmaňuje. Dřívější boje s přírodními živly byly svým způsobem neosobní; nynější bitvy vedl výlučně s mužskými příslušníky vlastního druhu a ukázalo se, že svízele stezky, řeky a mrazu ho daleko méně hyzdily, než zatrpklá urputnost zápasu s bližními.

Tu a tam se u něho stále ještě vyskytovaly chvíle bodrosti, jen však po dlouhých přestávkách a vynuceně, obyčejně vlivem koktajlů vypitých před jídlem. Na Severu píval zhluboka a v nepravidelných obdobích; nyní však se jeho pití řídilo soustavností a kázní. Byl to vývoj podvědomý, ale založený na vzniklém tělesném i duševním stavu. Koktajly mu sloužily jako zábrany. Bez úvah a promýšlení otázky si námaha v kanceláři, napětí způsobené v podstatě odvážností a smělostí jeho dobrodružných podniků, vyžadovala protiváhu a přerušení; a po týdnech a měsících objevil, že mu tu protiváhu a přerušení poskytují koktajly. Vytvářely jakousi kamennou zeď. Nepil nikdy dopoledne ani v pracovní době, avšak okamžitě, jak odcházel z kanceláře, začínal si stavět napříč vědomím tu alkoholickou zeď zábrany. Kancelář se okamžitě stala odbytou záležitostí. Přestala existovat. Potom po obědě ještě na hodinu nebo na dvě znovu ožila, až si po odchodu znovu stavěl zeď zábrany. Vyskytovaly se ovšem výjimky; a tak pevná byla jeho ukázněnost, že měl-li před sebou konferenci nebo formální společenskou večeři spojenou s obchodním jednáním, na němž se měl střetnout s odpůrci nebo se spojenci a projednat plány nebo řídit některou ze svých kampaní, dovedl si alkohol odepřít. Ale jakmile byl obchod vyřízen, ozvalo se jeho věčné volání po martini nebo obyčejně dokonce po dvojitém martini, které mu podávali ve vysoké sklenici, aby nebudil podiv.

KAPITOLA 6 / Do života Bílého Dne vstoupila Dida Masonová. Přicházela spíše znenáhla. Vnímal ji neosobně zároveň se zařízením kanceláře, s poslíčkem a s Morrisonem, vedoucím, důvěrným a jediným úředníkem, a se vším ostatním příslušenstvím hráčského doupěte nadčloveka ve velkopodnikání. Kdyby se ho byl někdo zeptal v prvních měsících po jejím nástupu do zaměstnání u něho, nebyl by s to ani povědět, jakou má barvu očí. Z toho, že byla poloviční blondýnka, měl jenom neurčité podvědomé tušení, že je brunetka. Podobně měl představu, že není hubená, aniž měl v hlavě jakékoli stopy pomyšlení, že by byla tlustá. Co se týče jejího oblékání, o tom neměl vůbec ani ponětí. Neměl oko v těch věcech zkušené a také ho to nezajímalo. Předpokládal jako samozřejmost, protože nebylo příznaků opaku, že je asi nějak do něčeho oblečena. Znal ji jako slečnu Masonovou a tím to končilo, i když si uvědomoval, že jako stenotypistka se zdá rychlá a přesná. Tento dojem však byl naprosto nejasný, poněvadž neměl pražádné zkušenosti s jinými stenotypistkami, a tak se přirozeně domníval, že jsou rychlé a přesné všechny.

Jednou dopoledne při podpisování pošty narazil na spojení slov ti, kdo. Přehlédl rychle stránku, hledaje podobná spojení, až našel na několika místech spojení ti, kteří. Místo s ti, kdo bylo jediné. Nápadně vynikalo. Stiskl dvakrát tlačítko zvonku a za okamžik Dida Masonova vstoupila.

„Řekl jsem to při diktátu takhle, slečno Masonova?“ zeptal se, podávaje jí dopis a ukazuje na provinilé rčení.

Tváří jí přeběhl stín mrzutosti. Byla usvědčena.

„Moje chyba,“ řekla. „Promiňte, ale víte, chybné to není,“ dodávala kvapně.

„Jak jste na tohle přišla?“ vyzýval ji Bílý Den. „Podle mých představ to určitě nezní správně.“

Tou chvílí již došla ke dveřím a teď se obrátila s pohoršlivým dopisem v ruce.

„A přece je to správné.“

„Ale to by potom všechna ta místa s ti, kteří byla chybná,“ odporoval jí.

„Také jsou,“ odpověděla směle. „Mám je změnit?“

„Všichni ti, kdo v pondělí zkoumali záležitost…“ opakoval si Bílý Den tu větu z dopisu nahlas. Dělal to vážně, se zamyšleným výrazem a napjatě naslouchal zvuku vlastního hlasu. Zavrtěl hlavou. „Ba ne, nezní to správně, slečno Masonova. Prostě to nezní správně. Vždyť mi tak nikdo nepíše. Všichni říkají ti, kteří, a mnozí z nich jsou vzdělaní lidé. Že je to tak?“

„Ano,“ uznávala a vyšla ke svému stroji, aby dopis spravila.

Náhodou byl toho dne ve skupině lidí, s nimiž obědval, také mladý Angličan, důlní inženýr. Kdyby se to stalo někdy jindy, nebyl by si toho povšiml, ale začerstva po upozornění jeho stenotypistky Bílého Dne ihned uhodilo do uší Angličanovo několikeré ti, kdo. Několikrát v průběhu jídla se to rčení opakovalo a Bílý Den byl jist, že ho sluch neklame.

Po obědě si zahnal do kouta MacIntoshe, jednoho z členů klubu, o němž podle jeho proslulosti v kopané věděl, že vystudoval univerzitu.

„Heleď, Bunny,“ žádal ho Bílý Den o radu, „co je správně: ‚Všichni ti, kdo v pondělí zkoumali záležitost…‘ nebo, ‚Všichni ti, kteří v pondělí zkoumali záležitost…‘?“

Bývalý kapitán fotbalového mužstva minutu usilovně přemítal.

„Pomoz pámbu, jakpak to mám vědět,“ přiznával se. „Jak já to říkám?“

„Ti, kteří, rozumí se.“

„Tak to druhé je správné, spolehni na to. Odjakživa jsem měl prachmizernou gramatiku.“

Cestou zpátky do kanceláře se Bílý Den zastavil v knihkupectví a koupil si gramatiku; a plnou hodinu s nohama na stole se lopotně prokousával jejími stránkami.

„Pro pět ran do čepice, vždyť to děvče má pravdu,“ prozrazoval hlasitě po skončeném hloubání. Poprvé ho napadlo, že na té jeho stenotypistce něco je. Až dosud ji prostě pokládal za tvora rodu ženského, který je součástí zařízení jeho kanceláře. Když však nyní dokázala, že zná mluvnici lépe než podnikatelé a lidé s univerzitním absolutoriem, stala se individualitou. Zdála se vystupovat v jeho vědomí stejně nápadně, jako její ti, kdo vystupovalo z popsané stránky. Začal si jí všímat.

Toho odpoledne se mu podařilo zpozorovat ji při odchodu a poprvé si uvědomil, že má pěknou postavu a že se pěkně obléká. Neznal podrobnosti ženských šatů a nepostřehl podrobnosti její úhledné bílé halenky a výtečně střiženého kostýmu. Viděl jen povšechně i úryvkovitě celkový dojem. Vypadala, jak se sluší a patří. Nebylo na ní nic chybného nebo nevhodného.

„Jaký je to ladný malý hezounek,“ zněl jeho úsudek, když se za ni dveře přední kanceláře zavřely.

Nazítří dopoledne při diktátu si řekl, že se mu líbí její účes, ačkoli by ani za živý svět nedokázal ten účes popsat. Dojem z něho je příjemný, jinak by to říci neuměl. Seděla mezi ním a oknem, a tu si všiml, že má světle hnědé vlasy s nádechy zlatavého bronzu. Do kanceláře dopadaly paprsky bledého slunce, dotýkaly se toho bronzu a rozhořívaly uhlíky ohně, které vypadaly neobyčejně hezky. Podivné, pomyslil si, že si toho ještě nikdy nepovšiml.

Uprostřed diktovaného dopisu přišel na slovní spojení, které včera způsobilo nesnáz. Vzpomněl si na svůj zápas s mluvnicí a diktoval:

„Ti, kdo vůbec nechtějí uznat tento návrh…“

Slečna Masonova na něj vrhla letmý pohled. Bylo to naprosto bezděčné a ve skutečnosti spíše gesto údivu. Okamžitě opět oči sklopila a čekala na pokračování diktátu. Ale v mžiku jejího pohledu si Bílý Den uvědomil, že má oči šedé. Později se měl poučit, že někdy v těch šedých očích vysvitnou zlatá světélka, ale i tak viděl dost, aby ho to překvapilo, poněvadž si náhle uvědomil, že ji celý ten čas pokládal za brunetku s očima samozřejmě hnědýma.

„Měla jste přece jenom pravdu,“ přiznával se s úsměvem trochu přihlouplým, který se nijak nehodil do jeho příkrých indiánských rysů.

Znovu byl odměněn krátkým vzhlédnutím a uznalým úsměvem a tentokrát si potvrdil, že má opravdu oči šedé.

„Ale stejně to nijak správně nezní,“ stýskal si.

Nato se rovnou rozesmála.

„Promiňte,“ spěchala se kajícně omluvit, načež to opět zkazila tím, že dodala: „ale když jste tak komický.“

Bílý Den začínal cítit maličko rozpaky a slunce umíněně zapalovalo v jejích vlasech bronzové ohníčky.

„Nemínil jsem to nijak komicky,“ řekl.

,,Právě proto jsem se zasmála. Ale ono je to správné a je to dokonale správná mluvnice.“

„No dobře,“ vzdychl. „Ti, kdo vůbec nechtějí uznat tento návrh – máte to?“

A diktát dopisů pokračoval.

Objevil, že v přestávkách, kdy nemá co na práci, čítá slečna Masonova knihy a magazíny nebo dělá nějaké jemné ženské ruční práce.

Jednou šel okolo jejího stolu, vzal do rukou svazek Kiplingových básní, a prohlížeje některé stránky, marně luštil jejich smysl.

„Ráda čtete, slečno Masonova?“ pravil, odkládaje knihu.

„Ano,“ odpovídala, „velmi ráda.“

Jindy u ní viděl Wellsovu knihu Kola osudu.

„O čem to vlastně jedná?“ zeptal se.

„To je jenom román, milostný příběh.“

Odmlčela se, ale on tam stál a čekal, takže cítila nutnost pokračovat ve výkladu.

„Je to o mladém pomocníku soukeníka z londýnského předměstí, který si vyjede na prázdniny na kole a zamiluje se do dívky, společensky postavené vysoko nad ním. Její matka je proslulá spisovatelka a tak dále. Vyvine se velmi zvláštní situace, nakonec smutná a tragická. Nechtěl byste si to přečíst?“

„Dostane ji za ženu?“ zeptal se Bílý Den.

„Ne, v tom je právě ten vtip. On přece nebyl –“

„A nedostane ji a vy jste přečetla tolik stránek, celé stovky stránek jenom proto, abyste tohle objevila?“ zahučel Bílý Den v údivu.

Slečnu Masonovou to podráždilo i pobavilo.

„Ale vy čtete důlní a finanční zprávy celé dlouhé hodiny,“ odsekla mu.

„Z toho však docela určitě něco mám. To je obchod a je to tedy něco docela jiného. Vydělávám na tom peníze. Co vy máte z takové knížky?“

„Názory, nové myšlenky, život.“

„To nevydá v hotových penězích ani halíř.“

„Ale život je něco víc než hotové peníze,“ odporovala mu.

„Nu, teda,“ říkal s lehkou mužskou shovívavostí, „dokud vás těší. Myslím, že na tom záleží; každý má svůj vkus a ničím to nevysvětlíte.“

Přes své povznesené stanovisko měl dojem, že ta dívka velmi mnoho ví, a tu prožil na prchavý mžik pocit barbara stojícího tváří v tvář viditelnému projevu nesmírné kultury. Bílému Dni byla kultura čímsi bezcenným, přece však nějak nejasně trpěl ponětím, že je v kultuře obsaženo mnohem víc, než si dovede představit.

A opět jednou, když procházel okolo jejího stolu, si povšiml knihy. Tentokrát to byla kniha, kterou znal. Nepozastavil se, neboť poznal obálku. Byla to kniha dopisovatele předního magazínu, napsaná o Klondyku, a věděl, že on sám, jeho činy a jeho fotografie v ní mají významnou úlohu, a kromě toho ještě věděl, že kniha obsahuje jistou senzační kapitolu o sebevraždě mladé ženy a o jakémsi vtipu o „přílišném oslnění z Bílého Dne“.

Potom se s ní už nepouštěl do řeči o knihách. Představoval si, jaké mylné závěry si asi udělala po přečtení té určité kapitoly, a pálilo ho to tím víc, protože to bylo tak nezasloužené. Ze všech nepravděpodobností nejhorší byla ta, že se mu dostalo pověsti mučitele ženských srdcí – jemu, Bílému Dni – a že se opravdu žena z lásky k němu zabila! Cítil, že má ze všech mužů nejhorší smůlu, a rád by byl věděl, jakou náhodou se ze všech tisíců knih zrovna tato kniha dostala do rukou jeho stenotypistky. Několik dní měl potom v přítomnosti slečny Masonové nepříjemný pocit provinění; jednou byl pevně přesvědčen, že ji přistihl, jak se na něj dívá zvědavě napjatým pohledem, jako by zkoumala, co je vlastně zač.

Vyptával se svého úředníka Morrisona, který musil nejprve vyjevit svou osobní nechuť k slečně Masonové, než mohl povědět to málo, co o ní věděl.

„Pochází z okresu Siskyou. V kanceláři se s ní pracuje velice pěkně, to je pravda, ale je trochu domýšlivá – taková uzavřená, znáte to.“

„Jak jste na to přišel?“ tázal se Bílý Den.

„Teda moc si o sobě myslí a nestýká se s lidmi, co zná z práce, například tady v kanceláři. Nechce s kolegou nic mít, tak je to. Zval jsem ji znovu a znovu do divadla a do zábavního parku a tak. Ale nic se nedá dělat. Říká, že se ráda hodně vyspí a že se nemůže večer zdržet, že musí jezdit až do Berkeley – ona tam totiž bydlí.

Tato část hlášení skýtala Bílému Dni jasné uspokojení. Stojí tedy aspoň v něčem nad průměrem obyčejnosti, o tom nelze pochybovat. Ale další Morrisonova slova ho ranila.

„Ale je to všecko jen bublina. Běhá se studenty z univerzity, tak je to s ní. Potřebuje hodně spánku a nemůže jít se mnou do divadla, ale s nimi si může tancovat až do bůhvíkolika hodin. Slyšel jsem z docela hodnověrných úst, že chodí na všecky jejich tancovačky a na takové ty společnosti. Řekl bych, že je to na stenotypistku trochu moc elegance a vznešenosti. A taky si drží koně. Jezdí rozkročmo po mužsku kolem dokola tam po těch kopcích. Jednou v neděli jsem ji sám viděl. Je to ženská notně výstřední‚ jen bych rád věděl, jak to může dělat. Pětašedesát dolarů měsíčně tak moc nevydá. A to má taky ještě nemocného bratra.“

„Bydlí u rodičů?“ ptal se Bílý Den.

„Ne, už nikoho nemá. Slyšel jsem, že bývali zámožní. Nemohli být chudí, protože to by ten její bratr nemohl studovat na Kalifornské univerzitě. Její otec míval velké pozemky s dobytkářstvím, ale zapletl se nějak hloupě s dolováním nebo s čím, a ještě než umřel, přišel o všecko. Matka jí umřela dávno předtím. A ten její bratr musí stát spoustu peněz. Byl to kdysi silák, hrával kopanou, výtečný lovec a horolezec a tak vůbec. Zranil se při zajíždění koní a po úrazu do toho dostal revmatismus nebo něco takového. Má jednu nohu kratší a trochu jako zchřadlou. Chodí o berlích. Jednou jsem ji s ním potkal – na převozním parníku. Doktoři s ním všelijak experimentovali a teď leží, tuším, ve Francouzské nemocnici.“

Všechny tyto objasňující výklady o slečně Masonové jenom zvyšovaly zájem Bílého Dne. Jenže byť si to sebevíc přál, nedařilo se mu seznámit se s ní. Míval chuť pozvat ji na oběd, měl však v hloubi duše zakořeněnou rytířskost průkopníků z divočiny, takže z toho nápadu nikdy nic nebylo. Věděl, že počestný muž, který má také nějakou sebeúctu, nikdy nemá brát svou stenotypistku na oběd. Děly se takové věci, to věděl, neboť slýchal úryvky drobných klípků v klubu; neměl však o takových mužích valné mínění a těch dívek litoval. Měl svůj zvláštní názor, že muž má menší práva k těm, jež zaměstnává, než k pouhým známým nebo dokonce i k neznámým. Proto kdyby slečna Masonova nebyla jeho úřednicí, byl přesvědčen, že by ji vzal bez odkladu s sebou na oběd nebo do divadla. Měl však dojem, že to je nadužívaní a vnucovaní se od zaměstnavatele, který se domnívá, že jen proto, že si koupil čas zaměstnance v pracovní době, může si dělat nějaké nároky také na jeho ostatní čas. Takové jednání mu připadalo jako zneužití moci. Nebyla to situace poctivá. Bylo to využívání skutečnosti, že zaměstnanec závisí na člověku svým živobytím. Zaměstnanec si to může dát třebas líbit jen ze strachu, že by si zaměstnavatele rozhněval, nikoli ze skutečné osobní náklonnosti.

Domníval se, že v jeho případě by takové zneužití bylo obzvlášť nechutné, vždyť si přece přečetla knihu toho zatraceného dopisovatele z Klondyku. A moc krásnou představu o něm musila nabýt, ona, dívka příliš povýšená i nad to, aby si vyšla s hezkým a neobyčejně slušným mládencem, jako je Morrison. A také pod všemi těmi důvody spolupůsobila i plachost a nesmělost Bílého Dne. Jediné, čeho se ve svém životě bál, byla žena, a on se jí opravdu bál celý svůj dosavadní život. Nebylo proto nijak snadné potlačit onu dávnou plachost právě nyní, kdy poprvé pociťoval záblesky potřeby a touhy po ženě. Strašidlo tkaniček od zástěry ho stále ještě pronásledovalo a pomáhalo mu nacházet výmluvy, proč se s Didou Masonovou nedovede dostat trochu dál.

KAPITOLA 7 / Protože mu k bližšímu seznámení s Didou Masonovou nepřálo štěstí, zájem Bílého Dne pozvolna vyprchával. Bylo to jen přirozené, neboť se hluboce topil v hazardních transakcích a kouzlo hry i její obrovské rozměry vyčerpávaly i tu všechnu sílu, již jeho velkolepý organismus dokázal vytvářet. Žil pohlcován takovým zaujetím, že i krásná stenotypistka pomalu a nepozorovaně vyblédala z popředí jeho vědomí. A tak ona první mírná vzpruha, která představovala v nejčistším smyslu slova jeho potřebu ženy, přestala pobodávat. Co se týkalo Didy Masonové, měl již jen příjemný pocit uspokojení, že má v kanceláři neobyčejně milou a hezkou stenotypistku.

A aby zůstaly dokonale umlčeny poslední prodlévavé naděje, které ještě vůči ní mohl chovat, octl se v nejprudším středu svých podivuhodně oslňujících a nesmírně urputných bitev s loďařskými společnostmi Pobřežní paroplavební a s Havajsko-nicaragujsko-pacificko-mexickou paroplavební společností. Vyvolal větší vření, než původně očekával, a sám užasl nad širokým rozvětvením zápasu i nad tím, jak neočekávané a neuvěřitelné zájmy a okruhy byly do boje zatahovány. Všechny noviny v San Francisku se obrátily proti němu. Pravda, jedny nebo dvoje noviny nejprve naznačovaly, že jsou ochotny dát se subvencovat, ale Bílý Den usoudil, že situace takové vydání neospravedlňuje. Až do té doby o něm noviny psaly s pobavenou snášenlivostí a dobrodušnou senzačností, nyní však se měl Bílý Den poučit o jedovatém sprosťáctví, jehož je znepřátelený tisk schopen. Všechny příběhy jeho života byly vzkříšeny, aby sloužily za podklad i zdroj zlomyslných výmyslů. Bílý Den se upřímně divil, jak nový výklad dostávaly všechny jeho skutky a vše, co kdy dokázal. Z hrdiny Aljašky byl přeměněn na aljašského násilníka, lháře, desperáta, a vůbec všestranně „špatného chlapa“. Nespokojujíce se s tím, vyráběly o něm noviny nové a nové lži ze všeho možného. Nikdy neodpovídal, ačkoli jednou šel až tak daleko, že skupině asi šesti reportérů vyklopil, co si o nich myslí.

„Dělejte, co dokážete, ztrhejte se třeba,“ říkal jim. „Bílý Den se dovedl ubránit mocnějším silám, než jsou ty vaše špinavé, prolhané plátky. Ani vám nic nevyčítám, chlapci… tedy ani ne tak moc. Vy si nemůžete pomoct. Musíte být taky živi. Na tomhle světě běhá spousta ženských, které si shánějí živobytí podobným způsobem jako vy, protože nedovedou dělat nic lepšího. Špinavou práci musí taky někdo udělat, a tak to tedy můžete být zrovna vy. Jste za to placeni a nemáte dost silnou páteř, abyste se mohli vrhnout na čistší práci.“

Socialistický tisk San Franciska vítězoslavně využil těchto výroků, rozšířil je ve velkém po celém městě v desítkách tisíc chytře i sestavených letáků. A novináři, zasažení do citlivého místa, odpovídali jediným prostředkem své moci – hanopisy v tiskařské černi. Útoky byly zatrpklejší než dřív. Celá záležitost se propadala do spodních rovin záštiplné surovosti. Ubohá žena, zahynuvší; vlastní rukou, byla vyvlečena z hrobu a musila vystupovat na tisících stránkách papíru jako mučednice a oběť divoké surovosti Bílého Dne. Vycházely rozšafné, statisticky podložené články, dokazující, že založil svůj úspěch na olupování ubohých zlatokopů o jejich zábory a že dovršil své jmění zrádným zneužitím důvěry, kterou v něho vložili Guggenhammerové v jednání o Ophir. Psaly se úvodníky, v nichž byl nazýván nepřítelem lidské společnosti, který má způsoby a kulturu člověka z doby kamenné, tvrdilo se v nich, že je podněcovatelem škodlivých a nehospodárných potíží v podnikání a obchodě, ničitelem prospěchu města v řemeslech a obchodě, anarchistou příšerně hrozivého typu; a jeden úvodník docela vážně doporučoval oběsit Bílého Dne a jemu podobné a uzavíral článek s radostnou nadějí, že se jednoho dne jeho veliký automobil roztříská a roztříská napadrť i Bílého Dne.

Ale Bílý Den se podobal velikému medvědu vylupujícímu včelí úl a bez ohledu na palčivé bodání tvrdošíjně vytrvával a vyhrabával velikými tlapami med. Zatínal zuby a oplácel ránu ranou. Začal s útokem na dvě loďařské společnosti a vyvinula se z toho ostrá bitva s městem, státem a s celým pobřežím kontinentu. Nuže dobrá; chtějí rvačku, budou ji mít. To právě si přál a vyciťoval z toho ospravedlnění svého odchodu z Klondyku, neboť tady se hrálo hazardně u většího stolu, než jaký mohl kdy poskytnout celý Yukon. Spolupracoval s ním – za skvělý plat, k němuž byly přihazovány vybrané příležitosti s knížecími zisky – advokát Larry Hegan, mladý Ir, který si potřeboval vydobýt proslulosti a jehož zvláštní nadání nikdo nepostřehl, dokud si ho Bílý Den nevybral za spojence. Hegan měl keltskou obraznost a smělost v takové míře, že chladnější hlava Bílého Dne musila brzdit jeho divoké vidiny. Hegan měl napoleonskou právnickou hlavu, ale nerozvážnou, a právě tu potřebnou rozvahu musil dodávat Bílý Den. Sám by ten Ir byl odsouzen k nezdaru, ale veden Bílým Dnem, dostal se na pohodlnou cestu k uznání a k bohatství. Ke všemu nebyl také zatížen o nic silnějším osobním nebo občanským svědomím než kdysi Napoleon.

To právě Hegan prováděl Bílého Dne zákeřnými složitostmi novodobého politikářství, džunglí odborových organizací a obchodních a živnostenských zákonů, regulujících poměry a možnosti podnikatelských společností a kombinací takových společností. To Hegan, svrchovaně plodný v nápadech a metodách, otevřel Bílému Dni oči na mnohé možnosti v boji dvacátého století, o nichž se mu předtím ani nezdálo; ale byl to Bílý Den, kdo odmítal, nebo přijímal a rozpracovával, kdo plánoval kampaně a řídil je. Když už celé tichomořské pobřeží od Pugetova průlivu až k Panamě drnčelo a hučelo a San Francisco mu zuřilo přímo do uší, vypadalo to tak, že ty dvě veliké loďařské společnosti bitvu vyhrají. Zdálo se, že Bílý Den je pomalu srážen na kolena. A tehdy udeřil – na loďařské společnosti, na San Francisko, na celé tichomořské pobřeží.

Zpočátku to vypadalo jako úder neveliký. V San Francisku se konal sjezd spolku „Křesťanské snahy“ a v tlačenici v hlavní budově převozní paroplavby vypukla prudká tahanice o otázku odvozu nevelké haldy zavazadel. Několik lidí to odneslo rozbitou hlavou, několik desítek lidí bylo zatčeno a zavazadla nakonec byla odvezena. Nikdo by byl neuhodl, že za touto malichernou tahanicí, za běžně nepatrným sporem, vězí jemná irská ruka Heganova, umocněná klondyckým zlatem Bílého Dne. Nanejvýš to byl skoro bezvýznamný incident – nebo tak se to aspoň zdálo. Jenže za vzniklý spor se postavila odborová organizace vozků a celá Pobřežní odborová federace se postavila za vozky. Krok za krokem se stávka komplikovala. Když kuchaři a číšníci odmítli obsluhovat vozky-stávkokaze a zaměstnavatele stávkujících vozků, vznikla z toho stávka kuchařů a číšníků. Řezníci a tovaryši u výseku odmítli zpracovávat maso určené stávkokazeckým restauracím. Spojené Asociace zaměstnavatelů se postavily jednotně do boje a shledaly, že proti nim stojí 40 000 odborově organizovaných dělníků San Franciska. Pekaři v restauracích a vozkové pekařských rozvážek zahájili stávku a po nich dojiči, rozvážeči mléka, škubači drůbeže. Stavební řemesla vyhlásila své stanovisko nedvojsmyslnými výrazy a celé San Francisco bylo ve varu.

Ale to bylo pořád ještě jenom San Francisco. Hegan mistrovsky intrikoval a Bílý Den svou kampaň vytrvale rozvíjel. Mocná a bojovná organizace, známá pod jménem Unie námořníků tichomořských břehů, odmítá práci na lodích s náklady, které měly být převzaty stávkokazeckými přístavními dělníky a nakladači. Unie předložila ultimátum a potom vyhlásila stávku. To bylo celou tu dobu cílem Bílého Dne. Každá přijíždějící loď byla obsazena odborářskými funkcionáři a lodní posádka byla poslána na břeh. A s námořníky odcházeli topiči, strojníci, lodní kuchaři a číšníci. Denně rostl počet zahálejících lodí. Stávkokazecké posádky nebylo možno sehnat, protože lidé z Unie námořníků byli bojovníci školení v tvrdé škole moře, a když ti si vyšlápli, znamenalo to krveprolití, někdy i smrt stávkokazů. V tomto stadiu se stávka rozšířila po celém tichomořském pobřeží, až se všechny přístavy zaplňovaly zahálejícími loďmi. Všechen provoz na moři ustal. Vlekly se dny a týdny a stávka zůstávala pevná. Pobřežní paroplavební společnost a Havajsko-nicaragujsko-pacificko-mexická paroplavební společnost byly dokonale spoutány. Výdaje, na boj proti stávce byly nesmírné, a přitom se nic nevydělávalo, zatímco se situace denně zhoršovala, až se volání „smír stůj co stůj“ stalo docela obecným. A stále ještě nebylo smíru, dokud Bílý Den a jeho spřeženci nedohráli svou kartu a neshrábli výhry! Teprve potom dovolili opět té značné části kontinentu obnovit svůj obchod a podnikání.

V příštích letech bylo konstatováno, že si několik odborářských vůdců postavilo domy i celé bloky činžáků, že si vyjeli na cesty do svých starých vlastí, zatímco ještě dříve jiní vůdci a „muži v pozadí“ najednou měli politické úspěchy, ovládli městskou správu a obecní peněžní prostředky. A opravdu, neblahé zamoření San Franciska politickými „vladaři“ bylo způsobeno široce rozvětvenou bitvou Bílého Dne a rozšířilo se takovou měrou, že se o tom předtím San Francisku ani nezdálo. Neboť úloha, kterou přitom Bílý Den sehrál a jejíž podrobnosti byly předmětem pověstí a dohadů, přece jen vyšla najevo, až se stal proklínaným a nenáviděným člověkem. Ale ani sám Bílý Den neměl předtím vůbec tušení, že se jeho nájezd na loďařské společnosti rozroste do tak obrovitých rozměrů.

Ale podařilo se mu zmocnit se toho, za čím mířil. Zahrál vzrušující hru a vyhrál, utloukl loďařské společnosti do prachu, nelítostně okradl jejich akcionáře způsoby dokonale legálními a teprve potom je pustil ze svých pěstí. Ovšem přídavkem k velikým částkám, které jim vyplácel, jeho spřeženci se ještě sami odměňovali tím, že zhltali výhody a příležitosti, které jim později umožnily vykrádat hospodářství města. Jeho spojenectví s bandou hrdlořezů přivodilo spousty zlodějských činů. Jeho svědomí však netrpělo žádným hryzením. Vzpomínal si, co jednou slyšel z úst starého kazatele – totiž, že ten, kdo s mečem zachází, mečem také schází. Člověk se nepochybně vystavuje nebezpečí, když si zahrává s hrdlořezy, ale jeho krk, hrdlo Bílého Dne, zůstávalo nedotčené. A v tom to vězí! On zvítězil. Všechno je to jen hazardní hra a boj silných mužů. Hlupáci tu nic neznamenají. Těm se vždycky ubližuje; a že se jim odjakživa ubližovalo, to byl závěr, k němuž Bílý Den dospěl z toho mála, co znal z dějin. San Francisco chtělo válku a on mu tedy válku poskytl. Pořád jen hra. Všichni velcí magnáti to dělají právě tak, někdy také ještě mnohem, mnohem ošklivěji.

„Nemluvte mi o morálce a občanských povinnostech,“ odpovídal neodbytnému reportérovi, který si přišel pro interview. „Kdybyste dal zítra výpověď a šel pracovat do jiných novin, zase byste psal, co by vám poručili. Teď se to u vás jmenuje morálka a občanská povinnost; v novém místě by to třeba byla podpora zlodějské železniční společnosti, podpora čím… morálkou a občanskou povinností, patrně. Vy se prodáváte, synku, tak asi za třicet dolarů týdně. Vaše noviny jsou trochu dražší. Zaplaťte jim dnes částku, za niž se prodávají, a ony okamžitě změní svou odpornou politiku v nějakou jinou odpornou politiku; nikdy však nesleví ze své morálky a občanské povinnosti.

A to všechno jen proto, že hlupák jako obětní beránek se rodí každou minutu. Tak dlouho, dokud si to lid dá líbit, bude dostávat pořádně do těla, synku. A páni akcionáři a všechny podnikatelské skupiny by měli přestat skuhrat, jak těžce byli postiženi. Nikdy je neuslyšíte skuhrat, když mají druhého na zemi a rdousil ho. Tentokrát oni byli přiškrceni a to je to celé. Povídejte mi o lidské citlivosti! Synu, tíž chlapi jsou schopni ukrást poslední kůrku od úst člověka umírajícího hladem a rvát zlaté plomby z úst mrtvol, prosím ano, panáčku, ale budou ječet jako práskaný Frantík, kdyby náhodou některá ta mrtvola uhodila a začala se bránit. Všichni jsou natřeni stejnou štětkou, malí jako velcí. Ještě se podívejte třeba na cukerní trust – při všech svých miliónech krade městu New Yorku vodu jako obyčejný zlodějíček a v celnici okrádá vládu na clech svými mazaně seřízenými vahami. Morálka a občanská povinnost! Synu, na ty nikdy ani nepomyslete!“

KAPITOLA 8 / Bílý Den vstoupil do civilizace, ale nijak tím nezískal. Pravda, nosil teď lepší obleky, navykl si poněkud lepším způsobům a hovořil lepší angličtinou. Jako hazardní hráč a bezohledný ničitel protivníků nabyl pozoruhodné obratnosti a výkonnosti. Přivykl si také vyšší životní míře a naostřil svůj důvtip jako břitvu na urputné a složité zápasy s bojujícími muži. Ale zatvrdil se na úkor své dávné velkomyslné bodrosti. Podstatu uhlazenosti a vytříbenosti civilizace neznal. Nevěděl ani, že něco takového existuje. Stal se cynickým, zatrpklým a hrubým. Moc na něj měla stejný vliv jako na všechny lidi. Podezíraje velké vykořisťovatele, opovrhuje hlupáky z vykořisťovaného stáda, věřil jen sám sobě. To vedlo k nepřiměřenému a mylnému povznášení vlastního já, kdežto laskavou ohleduplnost k druhým – ba i jen prostou úctu k druhým – to ničilo, až mu nezbývalo vůbec nic než se zbožně klanět u svatyně vlastního já.

Tělesně už nebyl tím mužem železných svalů, který přišel z Arktidy. Neměl dost pohybu, jedl víc, než mu bylo zdrávo, a pil vůbec přespříliš. Svaly mu ochabovaly a krejčí ho upozorňoval na rostoucí míru v pase. Vskutku, Bílému Dni narůstalo viditelné bříško. Toto tělesné chátrání bylo stejně patrné v obličeji. Hubená indiánská tvář utrpěla přechodem do velkoměstského života. Mírné prohlubeniny v tvářích pod lícními kostmi se vyplnily. Vznikající odulé váčky pod očima byly již maličko viditelné. Okolo krku zesílil a první vrásky a záhyb začínající druhé brady bylo již možno jasně rozeznat. Staré účinky askeze, vyplývající ze strašných strázní a z dřiny, nyní zmizely a rysy se rozšiřovaly, hrubly a těžkly, prozrazovaly znaky života, jaký teď vedl, ukazovaly jeho poživačnost, bezohlednost a hrubost.

I jeho lidské vztahy upadaly. Hraje sám svou osamělou hru, pohrdavý k většině mužů, s nimiž hrál, nemaje sympatií nebo pochopení pro ně a dozajista na nich naprosto nezávislý, měl jenom málo společného s těmi, s nimiž se mohl setkávat, řekněme, v klubu Alta-Pacific. Dokonce když byla bitva s loďařskými společnostmi na nejvyšším bodě a jeho nájezdy působily neodhadnulelné škody všem podnikatelským kruhům, byl požádán, aby se členství v klubu Alta-Pacific vzdal. Ten nápad se mu docela zamlouval a on si ihned našel nové sídlo v klubech, jako byl na příklad Riverside, založený a vlastně vydržovaný politikářskými vladaři města. Objevil, že se mu vlastně takoví lidé líbí lépe. Byli primitivnější a prostší a nepředstírali vznešenost. Byli to upřímní lupiči, otevřeně se pouštěli do hry o všecko, co se dá urvat, i na povrchu byli drsnější a divočejší, ale aspoň nenaleštění zamaštěným nebo napovrch půvabným pokrytectvím. V klubu Alta-Pacific doporučoval, aby jeho odstoupení bylo uchováno v tajnosti, ale potom sami v skrytu informovali noviny. Ty ovšem z toho nuceného odstupu vytloukly, co se dalo, ale Bílý Den se jen ušklíbl a šel si dál svou cestou, i když si ovšem černým znaménkem poznačil leckterého člena klubu, jemuž bylo teď souzeno ucítit v budoucnu drtivou sílu Klondyčanovy finančnické tlapy.

Když byl Bílý Den bouřlivým středem kombinovaného novinářského útoku trvajícího celé měsíce, byl mu charakter rozdrásán na cáry. Nebylo jediného faktíku z jeho životopisu, který by nebyl pokřiven do podoby zločinu nebo neřesti. Toto jeho veřejné přemodelování na ničemnou nestvůru tak asi dorazilo každou zbývající naději, že by se mohl blíže seznámit s Didou Masonovou Vyciťoval, že není již naděje, aby se vůbec někdy mohla s laskavostí zahledět na člověka, jako je on, takže nyní až na to, že jí zvýšil plat na pětasedmdesát dolarů měsíčně, začal na ni postupně zapomínat. Přídavek jí byl oznámen prostřednictvím Morrison a ona později Bílému Dni poděkovala a tím se všecko skončilo.

Jedné soboty pociťoval zvlášť těžce drtivou únavu z města a městského způsobu života a uposlechl nutkání rozmaru, který později zahrál v jeho životě významnou úlohu. Příčinou byl touha uniknout z města za douškem venkovského vzduchu a za kouskem změny. A přece si sám pro sebe vymyslil výmluvu, že s podívá do Glen Ellenu proto, aby si prohlédl cihelnu, s níž ho kdysi Holdsworthy tak pěkně podvedl.

Přespal v malém venkovském hotelu a v neděli ráno obkročil jezdeckého koně, najatého od glenellenského řezníka, a vyjel z vesnice. Cihelna byla nablízku na rovině táhnoucí se podle potoka Sonoma. Kolny sušáren již bylo vidět mezi stromy, když náhodou pohlédl vlevo a spatřil skupinu zalesněných pahorků asi osm set metrů dál, posazených na rozvlněném úpatí hory Sonoma. Hora, rovněž porostlá lesem, tyčila se v pozadí. Stromy na pahorcích jako by mu kývaly a zvaly ho. Suchý vzduch raného léta prozářeného sluncem mu připadal jako víno. Bezděčně jej vpíjel hlubokými vdechy. Vyhlídka na cihelnu nijak nelákala. Byl dokonale upachtěn vším, co páchlo obchodem, a ty lesnaté pahorky ho vábily. Měl mezi koleny koně – a dobrého koně, jak si uvědomoval; připomínal mu divoké koníky, na nichž jezdíval za chlapeckých let ve východním Oregonu. V těch dávných dnech býval tak trochu jezdcem a cinkot udidel a vrzání kůže sedla mu teď zněly příjemně.

Rozhodl se užít si napřed zábavy a teprve potom si prohlédnout cihelnu, vyjel si na kopeček a pátral po cestě napříč krajinou, aby se dostal k pahorkům. Venkovskou silničku opustil u první branky, k níž přijel, a vyjel mezi palouky. Zralá tráva stála vysoká až do pasu po obou stranách vozové cesty a Bílý Den čichal její vůni rozšířenými chřípěmi. Skřivani před ním vzlétali a ze všech stran doléhaly líbezné tóny. Když pohlédl na cestu, hned poznal, že se po ní kdysi dovážela hlína do cihelny, nyní ležící ladem. Ošáliv svědomí nápadem, že to patří k jeho zamýšlené prohlídce, dojel k hliništi – k obrovité jizvě ve stráni kopce. Ale neprodléval tam dlouho, opět zabočil vlevo a opustil i vozovou cestu. V dohledu nebylo ani jediné selské stavení a taková změna z městské tlačenice ho bytostně utěšovala. Projížděl teď volným vysokým lesem, napříč malými údolíčky posetými květy, až dojel k prameni. Lehl si na zem, zhluboka se napil čiré vody, a rozhlédnuv se potom, najednou takřka s otřesem pocítil krásu světa. Připadlo mu to jako objev; přišel na to, že si to ještě nikdy dřív neuvědomil a že také mnoho již zapomněl. Člověk nemůže sedět u hry, kde jde o vysoké finance, a současně si všímat takových věcí. Jak se opájel vzduchem, vyhlídkou a vzdáleným zpěvem skřivanů, měl stejný dojem jako hráč pokeru vstávající po celonoční hře od stolu a vycházející z dusné místnosti do líbezné svěžesti jitra.

Na úpatí pahorkatiny narazil na hroutící se plot z kůlů a dlouhých prken. Podle vzhledu soudil, že musí být nejméně čtyřicet let starý – dílo některého prvního průkopníka, který se tu pustil do sedlačiny, když se dny zlaté horečky končily. Les tady byl hodně hustý, avšak nebyl tu hustý podrost, takže Bílý Den mohl volně projet pod korunami, jejichž rozložité větve úplně zakrývaly modro oblohy. Octl se v malém zákoutí několika akrů, kde duby, manzanita a mořenovníky ustupovaly skupinám vznosných sekvojí. U samé paty pahorku s příkrými stráněmi spatřil skvělou skupinu sekvojí, jež vypadala, jako by se tu vysoké stromy sešly okolo maličkého bublajícího pramene.

Zastavil koně, neboť vedle pramínku se tyčila divoká kalifornská lilie. Byla to nádherná květina a vyrůstala tu jakoby v lodi katedrály, již tvořily kmeny a koruny vznešených stromů. Lilie byla určitě víc než dva a půl metru vysoká, její lodyha se zdvíhala úžasně přímá a útlá, zelená a do plných dvou třetin výšky holá. Potom se rozpukávala celou sprškou sněžně bílých zvonků. Vypadaly jako z vosku. Bylo na ní sta květů, všechny z toho jediného stvolu, zdánlivě bezpočet květů půvabně se vznášejících a étericky křehkých. Bílý Den ještě nikdy nic takového neviděl. Zvolna se mu pohled od květiny odtoulával, až se rozhlížel kol dokola. S pocity takřka nábožnými smekl klobouk. Tady to je něco jiného. Tady není místa na pohrdání a na zlo. Je to čisté a svěží a krásné – vše, co je možno zbožně uctívat. Bylo tu vůbec jako v kostele Jediný svatý klid. Člověk zde pocítil roznícení k vznešenějším skutkům. Bílý Den měl srdce tím vším přeplněné, a jak se rozhlížel, pocítil ještě něco víc. Nebylo to však počato rozumem. Pouze to cítil, aniž na to vůbec myslil nebo mohl myslit.

Na příkrém svahu nad pramenem rostly drobné kapradiny zvané panenské vlásky, kdežto nahoře bylo vidět větší kapradí a také mohutné, mechem pokryté kmeny padlých stromů ležely tu a ta a pozvolna se zde propadaly a splývaly s rovinou lesní půdy. V pozadí, na prostranství poněkud volnějším, houpaly se v zeleném vytržení úponky divokého vína a zimolezu na sukovitých starých dubech. Šedá kalifornská veverka se vyšplhala na větev a prohlížela si ho. Odněkud zpovzdálí sem doléhalo klepání datla. Ten zvuk nijak nerušil pokoj a vznešenost místa. Poklidné lesní zvuky zde byly doma a neporušenost jenom doplňovaly. Tichounké bublání pramene a šedý záblesk veverky byly místo ticha a nehybného spočinutí.

„Jako by to bylo milión kilometrů od světa,“ šeptal si Bílý Den. Ale stále se vracel pohledem na báječnou lilii vykvétající vedle bublajícího pramene.

Uvázal koně a zatoulal se pěšky mezi pahorky. Jejich vrchol korunovaly staleté smrky a boky jim halilo roucho z dubů, moře mořenovníků a cesmínových palem. Dokonalým sekvojím zůstal však vyhrazen malý, ale hluboký kaňon, prorážející mezi pahorky. Nenašel zde pro koně schůdný východ a vrátil se k lilii u pramene. Jak šel pěšky, uklouzával a klopýtal, vedl koně za uzdu razil si cestu vzhůru do svahu. Všude a stále mu kapradí prostíralo pod nohy jako koberec, stále dál a výš les vystupoval s ním a stále se mu klenul nad hlavou, ustavičně mu čistá radost a líbeznost uchvacovaly smysly.

Na vrcholu prošel divuplnou houštinou mladých mořenovníků se sametovými kmeny a vyšel na otevřenou stráň sbíhající do maličkého údolí. Zpočátku ho oslňovalo zářivým jasem slunce a on se zastavil a odpočíval, neboť se těžce zadýchal námahou výstupu. Zamlada nikdy nepoznal takovou zadýchanost, ani svaly tak snadno unavené po kousku příkrého stoupání. Potůček protékal tím maličkým údolím a loučkou pokrytou až po kolena vysokým porostem trávy a modrými i bílými zvonky. Stráň byla plná maripoských lilií a planých hyacintů a jeho kůň po ní sestupoval jen pomalu, opatrně našlapuje váhavým krokem.

Bílý Den překročil potok a sledoval málo zřetelnou stezku přes nízký kamenitý kopec, prodírající se popínavými rostlinami, zahoustlým hájkem manzanity, až projel do dalšího údolíčka, jímž prorážel další pramen, proudící opět potokem roubeným loučkami. Z křoví vyskočil koni rovnou pod nosem zajíc, přeskočil potok a zmizel v protější stráni zakrslých dubů. Bílý Den ho s obdivem pozoroval, vyjížděje na horní konec loučky. Tam zas vyplašil paroháče s bohatě rozvětveným parožím, který vypadal, jako by se ptačím letem vznesl přes louku a přes plot, a stále se letem vznášeje, zmizel v dobrotivé náruči hájku za loukou.

Bílý Den se bezmezné radoval. Měl dojem, že ještě nikdy nebyl tak šťasten. Probouzely se jeho staré lesácké zkušenosti, začal se bystře zajímat o všechno – o lišejník na kmenech a na větvích, o chomáče jmelí visící na dubech, o pelech lesní krysy, o potoční řeřichy vyrůstající z chráněných zátočin potůčku, o motýly proletující pruhy slunce a stínu, o sojky míhající se v záblescích barev lesními průseky, o drobné ptáčky poskakující jako střízlíci na mezi a napodobující slabounce křik křepelek a o datla s červenou korunkou, který přestal klepat, naklonil hlavičku a prohlížel si ho. Překročiv potok, objevil nezřetelné zbytky lesní cesty, zřejmě užívané minulým pokolením, kdy byly tady ty loučky vyklučeny a duby odváženy. Ve vrcholu bleskem sražené sekvoje našel jestřábí hnízdo. A aby to už bylo všechno, jeho kůň vyplašil kopyty několik velkých hnízd zpola odrostlých křepelek a vzduch se najednou zaplnil třepotavými údery křídel. Zastavil se a pozoroval nejmladší, přiléhající a ztrácející se mu na zemi přímo přec očima, a naslouchal úzkostnému křiku starých, ukrytých v křoví.

„Kam se na tohle hrabe venkov a všechny ty chaty v Menlo Parku,“ zvolal sám k sobě, ale docela nahlas: „a jak začnu jednou bažit po venkově, vždycky to bude tohleto.“

Prastará lesní cesta ho dovedla na mýtinku, kde rostla asi na deseti akrech vínově červené půdy vinná réva. Stezka stád, ještě zas stromy a houštiny, a již sjížděl po stráni dolů na otevřenou vyhlídku k jihovýchodu. A tady nad velkým zalesněným kaňonem s vyhlídkou na údolí Sonoma stálo nevelké selské stavení. Se stodolami a s přístavky se tulilo do kouta v stráni, která je chránila proti západu a severu. Usuzoval, že erozí se z této stráně vytvořila ta malá rovinka zelinářské zahrady. Půda zde byla tučná a temná a vody až dost, neboť viděl několik kohoutků kropení a zavlažování, zbytečně – marnotratně otevřených.

Na cihelnu zapomněl. Nikdo zde nebyl doma, ale Bílý Den slezl z koně a prošel zelinářskou zahrádkou, ochutnával jahody a zeleny hrášek, zkoumal starou stodolu z vepřovic a zrezivělý pluh a brány, utočil si a vykouřil cigaretu, dívaje se přitom na skotačení několika hejn kuřátek s kvočnami. Pěšina vedoucí dolů po srázu kaňonu ho vylákala i vydal se po ní dolů. Souběžně se stezkou vedla vodovodní roura, většinou položená jen na zemi, a podle toho usuzoval, že vede někam proti toku na místo výše položené a do potoka. Stěna kaňonu byla od vrcholu ke dnu vysoká přes sto metrů a nedotčené stromy zde byly tak velkolepé, že všechno zůstávalo pohříženo do trvalého stínu. Odhadoval od oka smrky metr a půl až dva metry v průměru kmene a sekvoje dokonce ještě mohutnější. Prošel zcela blízko okolo té největší, která měřila v průměru kmene nejméně tři metry a možná něco víc. Stezka vedla přímo k malému jezu, kde odčerpávala vodu roura potrubí, které zavlažovalo zelinářskou zahrádku. Tady stály na břehu potoka olše a vavříny a místy procházel Bílý Den kapradím, jež mu dosahovalo až nad hlavu. Sametový mech byl všude a z něho vyrůstaly panenské vlásky a zlaté kapradí.

Až na ten jez to byla nedotčená divočina. Žádná sekera sem dosud nevtrhla a stromy zde umíraly jen sešlostí věkem a nápory zimních bouří. Obrovské kmeny padlých velikánů ležely pokryty mechem a pozvolna se rozkládaly opět do země, z níž vzešly. Některé padly tak dávno, že již skoro zanikly, třebaže jejich obrysy byly dosud nezřetelně viditelné v rovině s povrchem země.

Jiné tvořily mosty přes potok a pod tělem jednoho obra asi šest menších stromů, vyvrácených a sražených jeho pádem, vyrůstalo po zemi, neboť dál ještě žily a dobře se jim dařilo s kořeny umývanými potokem a s větvemi vyrážejícími vzhůru a zachycujícími paprsky slunce, prorážející průrvou v klenbě lesa.

Vrátiv se k selskému stavení, nasedl Bílý Den na koně a odjížděl od usedlosti do divočejších kaňonů a na příkřejší svahy za nimi. Teď už jeho radost z užívání svátečního volného dne nemohlo uspokojit nic menšího než výstup na horu Sonoma. A tam na vrcholu potom za tři hodiny vystoupil z porostu unavený a zpocený, s oděvem potrhaným, s rukama odřenýma a s obličejem poškrábaným, ale s očima zářícíma a s nezvykle dychtivým výrazem. Měl pocit zakázaných rozkoší školáka, který šel za školu. Hráčský stůl v San Francisku se zdál strašně daleko. Ale v srdci teď měl víc než jenom pocit nedovolené rozkoše. Připadalo mu, lako by procházel očišťující lázní. Tady nebylo místo na neřádstva, sprostoty a mrzkosti, jež naplňovaly špinavý rybník existence v městě. Aniž o těch věcech nějak v podrobnostech přemítal, měl prostě pocity očištění a povznesenosti. Kdyby se ho někdo zeptal, jak mu je, byl by prostě odpověděl, že si užívá příjemné chvilky, neboť si při svém sebevědomí neuvědomoval mocné kouzlo přírody, jež mu prosakovalo do městem pokaženého těla i mozku – kouzlo mocné právě v tom, že byl také jen potomkem divokých předků z propastně dávné minulosti, kdežto povlak upěchované městské civilizace měl na sobě jen docela tenounký.

Na temeni hory Sonoma nebylo žádných stavení a sám a sám pod kalifornským azurovým nebem přitáhl koni uzdu na jižním okraji vrcholu. Viděl před sebou otevřený kraj pastvin protínaný zalesněnými kaňony, svažující se dole pod jeho nohama k jihu a k západu, záhyb za záhybem a vlna za vlnou se kraj táhl po planinách stále nižších a nižších až k nížině údolí Petaluma, rovný jako kulečník a jako udělané z lepenky, samá záplata a samý čtverec geometrické pravidelnosti tam, kde zemědělci obhospodařují staré volné příděly. A dále k západu se zdvíhal horský hřeben skrývající nafialovělou mlžinu ovzduší v údolích; a ještě dál potom za posledním hřebenem viděl stříbrný štít Pacifiku. Stočiv koně, přehlížel partii od západu k severu, od Santa Rosy k řece St. Helena a potom k východu napříč údolím Sonoma až k obzoru zarostlému houštinami chaparralu, jenž zahrazoval výhled do údolí Napa. A tady, kousek vzhůru po východní stěně, údolí Sonoma, v linii s čarou protínající vesničku Glen Ellen, rozeznával ve stráni jizvu. Nejprve ho napadlo, že by to mohla být halda u šachty kovkopského kutiště, ale když si vzpomněl, že to zde není zlatonosný kraj, pustil jizvu z hlavy a postupovali po kruhu svého pozorování k jihovýchodu, kde za vodami zálivu San Pablo rozeznával v dálce ostře se rýsující dvojitý vrchol hory Diabolo. Přímo k jihu se tyčila hora Tamalpais a ano, správně, nějakých osmdesát kilometrů odtud v místech, kde se průvan tichomořských vichřic prohání průlivem Zlatá brána, vytvářel kouř San Franciska na pozadí oblohy nízko ležící mlžinu.

„Tolika země jsem neviděl najednou, už ani nepamatuji!,“ vyslovil nahlas svou myšlenku.

Nechtělo se mu odejít a ještě celou hodinu se nedokázal odtrhnout a sestoupit z hory. Prorážeje si novou cestu jen tak pro zábavu, přicházel zpátky na zalesněné pahorky, až když se nad ním už schylovalo pozdní odpoledne. A tady na jednom z vrcholů zachytil jeho bystrý zrak záblesk odstínu zeleně, který se ostře odlišoval od všeho, co za celý den viděl. Zkoumaje ten odstín asi minutu, dospěl k závěru, že se skládá ze tří cypřišů, a tu věděl, že je sem mohly zasadit jenom lidské ruce. Ponoukán zvědavostí čistě chlapeckou, rozhodl se místo prozkoumat. Tak hustě stály stromy na pahorku a tak byl příkrý, že Bílý Den musil sestoupit z koně a vystupovat pěšky, občas dokonce se prodírat po rukou a po kolenou nejhustšími místy podrostu., Najednou se octl u cypřišů. Stály tam sevřeny malým čtvercem prastarého plotu; sloupky, jak jasně viděl, byly přitesány a zapařeny ručně. Uvnitř se zdvíhaly maličké náspy dvou dětských hrobečků. Dva dřevěné štítky v hlavách, rovněž ručně přitesány, vypovídaly příběh: Davídek, narozen 1885, zemřel 1859; a na druhém: narozena Lilinka, narozena, 1853, zemřela 1860.

„Chudáčkové malí,“ zabručel si Bílý Den.

Hrobečky jevily znaky nedávné péče. Ležely na nich zvadlé kytice polních květin a písmena na štítcích byla čerstvě přetřena barvou. Veden těmito náznaky dal se Bílý Den do hledání pěšiny; i našel ji, jak se vine dolů naproti místu, kudy sem vystoupil. Dole pahorek obešel, odvázal koně, nasedl a odjel k selskému slavení. Tam vystupoval z komína kouř a Bílý Den se brzy dostal do rozprávky s nervózním, útlým mladým mužem, který, jak se od něho dovídal, byl zde jen nájemcem usedlosti. Jak je veliká? Jen takových sto osmdesát akrů, i když se zdá mnohem větší. To způsobuje její nepravidelný tvar. Ano, zahrnuje ono hliniště a všechny pahorky a její hranice podél velkého kaňonu je půldruhého kilometru dlouhá.

„Víte,“ říkal ten mladý muž, „bylo to zde tak hrubé a roztříštěné, když se tady v kraji začínalo se zemědělstvím, kupovali si rolníci dobrou půdu až k samým okrajům. Proto jsou tu hranice tak stísněné a jako vykousané.“

Zajisté, společně s manželkou se jim tu daří dobýt živobytí a nemusejí se ani moc těžce dřít. Neplatí velké nájemné Hillard, vlastník usedlosti, spoléhá spíš na příjem z hliniště. Je zámožný a má velké usedlosti a vinice dole v údolí na rovině. Cihelna platí za hlínu deset centů za krychlový metr. Co se týče ostatku tady té usedlosti, místy je půda dobrá, tam kde je vyčištěna, jako tady zelinářská zahrada nebo vinice, ale zbytek je příliš z kopečka a do kopečka.

„Vy nejste rolník,“ řekl Bílý Den.

Mladý muž se zasmál a zavrtěl hlavou.

„Nejsem, jsem telegrafista. Ale rozhodli jsme se se ženou, že si dopřejeme dva roky dovolené, a… tady jsme. Ale lhůta pomalu končí. Vrátím se do kanceláře letos na podzim, jen co sklidím hrozny.“

Ano, obdělaná vinice má asi jedenáct akrů – vinné hrozny. Dostává obyčejně slušnou cenu. Většinu toho, co snědí, sám vypěstuje. Kdyby mu usedlost patřila, vyklučil by stráňku nad vinicí a vysázel by si malý ovocný sad pro domácnost. Půda je dobrá. Po celé usedlosti je všude dost a dost pastvišť a má ještě několik vyčištěných záhonků, všeho dohromady asi patnáct akrů, kde pěstuje to nejjemnější horské seno, jaké lze dostat. Prodává se o tři až pět dolarů na tunu dráž než nahnilé seno z údolí.

Jak ho Bílý Den poslouchal, začal najednou tomu mladíkovi závidět, že si žije uprostřed toho všeho, čím sám posledních několik hodin projížděl.

„Proč jen, u sta hromů, proč se vracíte do telegrafní kanceláře?“ zeptal se zostra.

Mladý muž se usmál s odstínem roztoužené vážnosti.

„Protože se tady nemůžeme dostat z místa…“ okamžik zaváhal, „a protože se nám blíží zvýšené rodinné výdaje. Nájemné, i když malé, přece zatěžuje; a kromě toho nejsem dosti silný, abych tu usedlost stačil obdělat k plnému užitku. Kdyby to bylo moje anebo kdybych byl opravdický silák, jako třebas vy, nepřál bych si nic lepšího. A moje žena taky ne.“ A znovu se mu ten houpavě roztoužený úsměv rozehrál po obličeji. „Víte, jsme oba rození na venkově a po letech rvačky o živobytí ve městě jaksi poznáváme, že venkov je lepší. Zamýšleli jsme přece jen prorazit, a potom si jednou koupíme kousek pozemku a zůstaneme na něm.“

Ty dětské hrobečky? Ano, on natřel znovu písmena a vyplel tam motykou býlí. Je to už zavedený obyčej. Každý nájemce tady na té usedlosti se o hrobečky stará. Vypravuje se, že po léta přicházeli otec s matkou vždy v létě k hrobečkům. Až přišel čas, kdy už nepřicházeli, a tehdy starý Hillard zahájil ten obyčej. Ta jizva naproti v údolí? Starý důl. Nikdy se nevyplácel. Lidé tam pracovali, přestávali a znovu začínali, celá léta, neboť příznaky byly slibné. Ale to už je teď mnoho a mnoho let. V celém údolí se nikdy neuhodilo na žádný výnosný důl, ačkoli bylo proraženo bezpočet zkusmých kutišť a dokonce tu prý byl před třiceti lety nemalý shon za zlatem.

Mladá žena křehkého zjevu vyšla mezi dveře a volala muže k večeři. Bílého Dne ihned napadlo, že jí život ve městě nemůže svědčit. Potom si všiml mírné opálenosti a zdravé barvy, která jako by byla do její tváře přidána, a řekl si, že její místo je nu venkově. Pozvání na večeři odmítl a vyjel ke Glen Ellenu, Seděl s pohodlně pokrčenými koleny v sedle a broukal si dávno zapomenuté písničky. Sjel dolů nerovnou a špatnou zátočitou cestou, projel duby porostlou pastvinu s houštinami manzanity a s výhledy do volných prostorů v údolí. Lačně naslouchal volání křepelek a jednou se hlasitě rozesmál samou radostí malému kalifornskému křečkovi, který zlostně prskal a prchal vzhůru na břeh úvozu, sklouzl na hroudovitém povrchu a spadl dolů, potom se vrhl úprkem zpět přes cestu koni přímo pod nosem a stále prskaje vydrápal se do ochranné výše dubu.

Bílý Den se toho dne nedokázal přinutit, aby se přidržoval užívaných cest, a další taková nadjížďka napříč krajem směrem ke Glen Ellenu ho přivedla do kaňonu, který mu tak dokonale uzavřel cestu, že se ještě rád vydal po stezce stád. Ta ho dovedla k malé chatě z hrázděného zdiva. Dveře i okna byla otevřena a na prahu kočka opatrovala vrh koťat, ale nezdálo se, že by někdo byl doma. Bílý Den sestupoval po stezce vedoucí zřejmě napříč kaňonem. V půli svahu potkal starce vystupujícího vzhůru v záři zapadajícího slunce. Nesl v ruce plecháč zpěněného mléka. Klobouk neměl a obličej, orámovaný sněžně bílými vlasy a vousy, ozářil zdravou červení a spokojeností s končícím letním dnem. Bílý Den si pomyslil, že jakživ neviděl člověka, který by vypadal tak spokojeně.

„Kolik je vám let, tatíku?“ zeptal se ho.

„Čtyřiaosmdesát,“ odpovídal stařec. „Ano, panečku, čtyřiaosmdesát a čilejší než leckdos.“

„Býval jste na sebe jistě hodně opatrný,“ mínil Bílý Den.

„To teda ani nevím. Nelajdačil jsem. Přešel jsem horní planiny na západ s volským spřežením a v jednapadesátým jsem si zabojoval s Indiánama, a to už jsem byl ženáč a měl jsem sedm dětí. Počítám, že jsem byl tehdy ve věku tak asi jako nynčko vy, nebo tak okolo.“

„Není vám tady někdy teskno?“

Stařec si přendal plecháč s mlékem do druhé ruky a zamyslil se. „To záleží, jak se to veme,“ pravil dvojsmyslně. „Nikdy se mi nestejskalo, leda když stařenka umřela. Jsou lidi, že se jim stejská v tlačenici, a se mnou je to taky tak. Stejská se mi, jenom když se vypravím do Friska. Ale už tam nechodím, děkuji pěkně, třeba do smrti. Tady mi to postačí. Zvostávám zrovna tady v tom oudolí už od čtyřiapadesátého – s prvníma osadníkama, hned jak odtáhli Španělové.“

Bílý Den pobídl koně opět do kroku a volal:

„No tak dobrou noc, tatíku. A držte se. Vy ještě předběhnete leckterou mladou krev a tak si myslím, že jste jich pochoval pořádnou hromadu.“

Stařec se zasmál a Bílý Den odjížděl v podivném smíření sama se sebou a s celým světem. Připadalo mu, jako by se mu opět navrátila stará spokojenost stezky a tábora, jak ji poznal na Yukonu. Nemohl vytřást z očí obraz toho starého průkopníka, jak vystupoval po stezce v záři západu. Ten si určitě pěkně vyšlapoval na věk osmdesáti čtyř let. Přišlo mu na mysl, že by se měl řídit jeho příkladem, ale vysoká hra v San Francisku potřela takový nápad.

„Nu, ale stejně,“ rozhodoval se, „až zestárnu a nechám hry, usadím se asi tak v takovémhle nějakém koutku a město mi může vlézt na záda.“

KAPITOLA 9 / Místo aby se v pondělí vrátil do města, Bílý Den si najal řezníkova koně ještě na další den a přejel rovinou údolí ke kopcům na východě, aby se podíval na důl. Země tady byla sušší a kamenitější než tam, kde byl včera, a vystupující stráně zpevňovaly hlavně houštiny chaparralu – zakrnělé a husté, že tudy nebylo možno projet na koni. Ale v kaňonech bylo vody dost a také hodně bohatého lesního porostu. Důl byl podnik dávno opuštěný, ale Bílý Den s potěšením půl hodiny prolézal okolo. Měl zkušenosti s dolováním na rudu, ještě než odešel na Aljašku, a měl nyní radost, jak se mu vybavuje dávná znalost těchto věcí. Tady ta historie mu byla jasná: dobré vyhlídky, které ospravedlňovaly proražení boční šachty do stráně, i tři měsíce práce a začalo se nedostávat prostředků, odklad, zatímco si společníci šli najít práci; potom se vrátili a prorazili další úsek a „vejděleček“ v nálezech ustavičně lákal a vždy znovu ustupoval hloub do skály, až se po letech nadějí ti lidé vzdali a zmizeli. Velmi pravděpodobně jsou dnes již mrtvi, pomyslil si Bílý Den, jak se obrátil v sedle a pohlédl zpátky napříč kaňonem na tu dávnou haldu a na temné ústí šachty.

Tak jako včera, jen pro radost, jezdil nazdařbůh po stezkách stád a razil si cestu vzhůru k vrcholům. Vyjel na vozovou cestu vedoucí vzhůru, sledoval ji několik kilometrů a dostal se do malého údolí obklopeného horami, kde asi šest chudých usedlíků obdělávalo na příkrých stráních keře vinné révy. Za údolím se cesta stáčela prudce vzhůru. Neproniknutelný chaparral pokrýval vykácené stráně, ale v záhybech kaňonů vyrůstaly obrovské borovice a divoký oves a květiny.

Za půl hodiny, již přímo ve stínu samých vrcholů, vyjel na mýtinu. Tu a tam v nepravidelných záhonech, všude, kde příkrost a půda dovolovaly, rostla réva. Bílý Den rozpoznával, že tady probíhá tvrdý zápas a že divoká příroda je plna čerstvých znaků nových vítězství – chaparral znovu dobýval mýtiny; záhony a části viničných záhonů neprostříhané, zarostlé trávou a opuštěné; a všude staré ploty marně se snažící zůstat pohromadě. Tady u malého selského stavení, obklopeného většími hospodářskými budovami, cesta končila. Vzadu již byla nadobro uzavřena chaparralovým houštím.

Spatřil stařenu, jak kydá na dvorku hnůj, a zastavil koně u plotu.

„Pozdrav bůh, matko,“ zavolal na ni; „což tu nemáte kouska mužskýho, abyste se s tímhle musela dřít?“

Opřela se o vidle, popotáhla si sukni v pase a vesele se naň zahleděla. Viděl, že její zedřené a nečasem ošlehané ruce vypadají jako mužské, že jsou mozolnaté, kloubovité a sukovité a že má nohy jen naboso obuté v těžkých pracovních botách.

„Ani kousek mužskýho,“ odpovídala. „A odkud vy se berete až tady nahoře? Nezastavíte se a nepřivážete koně a nevypijete si skleničku vína?“

Vykračujíc si neohrabaně, ale jaksi účelně jako těžce pracující muž, zavedla ho do největšího přístavku, kde Bílý Den ihned postřehl ruční lis a všechno příslušenství k domácí výrobě vína. Vysvětlovala mu, že je sem daleko a cesta je špatná, aby mohly vozit hrozny do sklepů vinařů dole v údolí, takže jsou nuceny vyrábět víno samy. „Ony“, jak se dověděl, byly tato stařena s dcerou, asi čtyřicetiletou vdovou. Všechno bývalo snadnější, než vnuk odjel bojovat s divochy na Filipínách. Zahynul tam v bitvě.

Bílý Den vypil plnou sklenici výtečného ryzlinku, pohovořil chvíli a spořádal i druhou sklenici. Ano, daří se jim taktak neumřít hladem. Ona s manželem převzali pozemek z vládních přídělů v roce 1857, vykáceli jej a vyčistili a obdělávali tu půdu od té doby stále až do jeho smrti, kdy se toho musila ujmout sama. Vlastně ta usedlost ani nezaplatí nutnou dřinu, ale co si mohou počít? Velkoobchodníci na to mají vinný trust, a tak jsou ceny vína stlačovány. Tady ten ryzlink? Dováží ho na dráhu dole v údolí za dvaadvacet centů za galon. A je to daleká doprava. Tam a zpátky trvá celý den. Však je dcera právě dnes na cestě s nákladem.

Bílý Den věděl, že v hotelu účtují za ryzlink, který není ani tak dobrý, dolar a půl až dva dolary za kvart. A ona dostává dvacet dva centíky za celý galon. Taková je to hra. Ona je z pouhých poníženců, ona i všichni její předkové – to jsou ti, kdo pracují, přejedou s volským spřežením napříč planinami, vyčistí a zryjí panenskou půdu, dřou se celé dny od časného rána do noci, platí daně a posílají své syny a vnuky za hranice bojovat a umírat za prapor, který jim poskytuje tak báječnou ochranu, že mohou prodávat své vyrobené víno po dvaadvaceti centech za galon. Totéž víno mu bylo předkládáno v hotelu St. Francis za dva dolary kvart čili za osm dolarů necelý galon. Tak se vydělává. Mezi ní s jejím ručním lisem na horských mýtinách a mezi ním, objednávajícím si víno v hotelu, je rozdíl sedm dolarů a sedmdesát osm centů. Klika mazaných chlapů z města se vetře mezi ně a stojí to takové peníze. A kromě nich je tu ještě dav jiných, kteří si vždycky urvou sousto. Říkají tomu železniční doprava, vysoké finance, bankovnictví, velkoobchod, realitní obchod a tak všelijak, ale rozhodující je to, že oni dostanou své, zatímco jí zůstává zbytek – dvaadvacet centů. No dobře, hlupák obětní beránek se rodí každou minutu, vzdychl si jaksi v duchu, a nikoho nelze obviňovat, je to všechno jen hra a vyhrát mohou jen nemnozí, ale pro ty obětované je to zpropadeně zlé.

„Kolik je vám let, matko?“ zeptal se.

„V lednu mi bude devětasedmdesát.“

„A tak si myslím, že jste se jakživa hodně nadělala?“

„Od sedmi let. Vyrostla jsem v Michiganu až do ženských let. Pak jsem se vdala a počítám, že práce bylo pořád víc a víc.“

„Kdy si míníte odpočinout?“

Podívala se naň, jako by uvažovala, nemá-li pokládat jeho otázku za drzost, a neodpovídala.

„Věříte na pánaboha?“ Přikývla.

„Tak vám bude všecko odplaceno,“ ujišťoval ji; avšak v hloubi duše se podivoval bohu, který dovoluje, aby se rodilo tolik hlupáků obětních beránků, a nerozpráší tu hazardní hru, jíž jsou okrádáni od kolébky do hrobu.

„Kolik máte toho ryzlinku?“

Přelétla soudky očima a počítala. „Bez malička osm set galonů.“

Rád by byl věděl, co si s takovou spoustou vína počne, a odhadoval, komu by to mohl rozdat.

„Co byste udělala, kdybych vám za to víno zaručil dolar za galon?“ zeptal se.

„To by mě nejspíš na místě zabilo.“

„Ne, ne; myslím to vážně.“

„Pořídila bych si umělý chrup, dala bych pokrýt střechu a koupila nový vůz. Ta cesta strašně vozy ničí.“

„A co ještě?“

„Koupila bych si rakev.“

„Dobrá, tak to všecko budete mít, matko, i s rakví a se vším všudy.“

Dívala se nevěřícně.

„Nic, nic, myslím to vážně. A tady je padesátka závdavkem a na dotvrzenou. Nenamáhejte se s potvrzením. To na boháče je třeba dávat pozor, však víte, ti mají tak čertovsky krátkou paměť. Tady máte mou adresu. Dodáte to jenom na dráhu. A teď mi ukažte cestu, jak odtud. Chtěl bych se dostat až nahoru.“

Tak se potom dál prodíral houštím chaparralu, hledal špatně viditelné stezky stád a pomalu vystupoval, až se dostal na hřeben rozvodí a viděl až dolů do údolí Napa a zpátky až za horu Sonomu.

„Miloučká krajina,“ hučel si, „úžasně miloučká krajina.“

Objížděl vpravo dokola a sestupoval po stezkách stád, hledaje zas novou cestu, jíž by se dostal zpátky do údolí Sonoma, ale stezky se vytrácely a křoví chaparralu bylo stále hustší a hustší jakoby se záměrnou zlomyslností, a i když se mu místy dařilo proniknout, kaňon i malé přítoky byly na koně příliš příkré a musel se vrátit. Ale ani to ho nepodráždilo. Radoval se z toho všeho, neboť se tím vracel k staré hře vzdorování silám přírody. Pozdě odpoledne konečně prorazil a sjížděl po dosti zachovalé stezce dolů vyschlým kaňonem. A zde prožil opět nové vzrušení. Před chvílí zaslechl štěkot loveckého psa a náhle na pozadí holé stěny kopce nad sebou uviděl velikého jelena v úprku. A nedaleko za ním se řítil honicí pes, nádherné zvíře. Bílý Den si napjatě nadsedl v sedle a díval se, dokud nezmizeli, dech se mu maličko krátil, jako by se také on sám hnal za zvěří, chřípě se mu rozšířily, až do kostí pocítil starou loveckou vášeň a vzpomínky na ty časy dávno předtím, než se uzavřel k životu v městě.

Vyschlý kaňon se vytratil do jiného s úzkou stužkou proudící vody. Stezka zde ústila do lesní cesty a ta přetínala nevelkou rovinu a za ní vbíhala do venkovské silnice, zřejmě ještě trochu užívané. V nejbližším okolí tady té končiny nebylo usedlostí a nikde žádné domy. Půda tu byla chudá, spodní skála buď nehluboko pod povrchem, anebo přímo tvořila sám povrch. Manzanita a zakrslý dub zde však prospívaly a tvořily po obou stranách silničky stěny jako hustá džungle. A z průseku té džungle vyhopsal náhle člověk, který připadal Bílému Dni jako králík.

Byl to drobný chlapík v záplatovaných pracovních katích, byl prostovlasý a bavlněnou košili měl u krku a na prsou rozepjatou. Slunce mu zabarvilo obličej do rudohněda a vlasy pískové barvy měl tak vybledlé, že vypadaly na konečcích jako u odbarvené blondýnky. Zamával na Bílého Dne, aby zastavil, a podával mu dopis.

„Jedete-li do vsi, byl bych vám moc zavázán, kdybyste mi to hodil na poštu,“ říkal.

„Spolehněte se,“ a Bílý Den dal dopis do kapsy. „Vy tady někde bydlíte, pane neznámý?“

Ale mužík neodpovídal. Zíral na Bílého Dne překvapeným a upřeným pohledem.

„Znám vás,“ prohlásil mužík. „Vy jste Elam Harnish – Bílý Den vám říkají v novinách. Mám pravdu?“

Bílý Den přikývl.

„Ale co tady děláte, pro boha živého, tady v houštinách chaparralu?“

Bílý Den se zazubil, když odpovídal: „Agentuju tady u laciného okruhu venkovské pošty, teprve se zavádíme.“

„Teda, já aspoň jsem moc rád, že jsem ten dopis dneska odpoledne napsal,“ říkal mu na to mužík, „vždyť jinak bych byl propásl tuhletu setkanou s vámi. Velmi často vídám vaši fotografii v novinách a mám na obličeje výtečnou paměť. Hned jsem vás poznal. Jmenuji se Ferguson.“

„Bydlíte tady někde?“ opakoval Bílý Den původní otázku.

„Ano. Tuhle vzadu v houští mám takovou malou chajdu, asi na sto metrů odtud, krásnou studánku a několik ovocných stromů a pár keřů malin a angreštu. Pojďte se podívat. A ten můj pramen je úplná nádhera. Jakživ jste takovou vodu neokusil. Pojďte ji ke mně ochutnat.“

Bílý Den vedl koně a procházel za rychle kráčejícím a dychtivým mužíkem zeleným tunelem, až vyšli náhle na paseku, dalo-li s pasekou nazvat místo, kde se divoká příroda nerozeznatelně proplétala s lidským zásahem. Byl to jen kouteček mezi kopci, chráněný příkrými stěnami ústí kaňonu. Vyrůstalo zde několik mocných dubů, prozrazujících místo s bohatší půdou. Věkovitá eroze horských strání tu pozvolna vytvářela usazenin tučné půdy. Pod duby, skoro úplně mezi nimi ukryta, stála hrubá a natřená chata, jejíž široká veranda s křesly a visuté lůžko prozrazovaly ložnici na čerstvém vzduchu. Bystré oči Bílého Dne postřehly všechno. Paseka byla nepravidelná, řídíc se půdorysem míst s nejlepší půdou, a každý ovocný strom a každý keř angreštu a rybízu, ba i každá rostlinka zeleniny, všechno mělo svůj vlastní přívod vody. Všady zde probíhaly maličké stružky a mnohými proudila voda.

Ferguson se díval dychtivě svému hosti do tváře, hledaje projev uznání.

„Tak co o tom soudíte, he?“

„Vypipláno, jako by každý jednotlivý strom měl svou komornou,“ zasmál se Bílý Den, ale radostné uspokojení, zářící mu z očí, mužíkovi postačilo.

„Vždyť, věřte mi, vždyť já každý ten strom znám tak dobře, jako by to byl můj syn. Sázel jsem je, ošetřoval, krmil a vychovával. Pojďte se mrknout na studánku.“

„Panečku, vodička, to bych řek,“ vyzněl úsudek Bílého Dne, když si pramen náležitě prohlédl, vodu ochutnal a vracel se s Fergusonem k chatě.

Vnitřek ho překvapil. Protože se vařilo v malém kuchyňském přístavku, tvořila celá chata jediný prostorný obývací pokoj. Na velikém stole uprostřed ležely pohodlně rozhozené knihy a časopisy. Všechno volné místo na stěnách od podlahy až k stropu zaujímaly police naplněné knihami. Bílý Den si pomyslil, že ještě nikdy neviděl takové množství knih na jednom místě.

Na podlaze z borových prken ležely kožešiny z divokých koček, mývalů a jelenů.

„Sám jsem je odstřelil a kůže jsem vyčistil taky sám,“ dokládal hrdě Ferguson.

Zařízení pokoje korunoval obrovský krb z hrubých kamenů a balvanů.

„Sám jsem ho postavil,“ prohlásil Ferguson, „a panečku, jaký má tah! Ani víšek kouře neunikl nikam jinam, než kam patří, to prosím za burácení strašlivé jihozápadní vichřice!“

Bílý Den byl úplně okouzlen a neobyčejně se o mužíka zajímal. Proč se vlastně i s těmi svými knihami skrývá tady v chaparralu? Určitě to není ani hlupák, ani blázen, to je vidět na první pohled. Proč tedy? Tady to bylo všechno zabarveno dobrodružstvím a Bílý Den přijal pozvání na večeři, očekávaje s jistotou, že se hostitel projeví jako podivín věřící na čistou dietu ze samého čerstvého ovoce a oříšků nebo jako jiný takový ztřeštěnec ve věci výživy a zdraví. Potom u stolu, když jedli zajíce na pepři s rýží (i zajíce Ferguson sám ulovil), pohovořili o tom a Bílý Den se přesvědčil, že mužík nepropadá v otázkách výživy žádným „názorům“. Jedl podle chuti a kolik se mu zachtělo a vyhýbal se jen takovým složeninám, o nichž ze zkušenosti věděl, že se nesnášejí s jeho žaludkem.

Potom Bílý Den odhadoval, že by mužík mohl být potrefen zbožností; ale ať po takových projevech jak chtěl pátral i za rozprávky dotýkající se nejrozličnějších předmětů, nepodařilo se mu objevit ani náznak něčeho podivného nebo nezvyklého. A tak až nakonec, když spolu umyli, utřeli a uklidili nádobí a posadili se k pohodlnému pokuřování, Bílý Den položil svou otázku.

„Podívejte se, Fergusone. Hned od chvíle, kdy jsme se spolu dneska sešli, stále jen hledám a hledám, co vlastně s vámi není v pořádku, hledám nějaké to o kolečko víc, jak se říká, ale ať mě hrom, jestli jsem něco našel. Co vy tady vlastně děláte? Proč jste se sem uchýlil? Čím jste se živil, než jste se odstěhoval sem? Povězte mi, vysvětlete ty svoje záhady.“

Ferguson svým výrazem docela neskrývaně vyjadřoval, že má z těch otázek radost.

„Tak především,“ začal, „lékaři se vzdali veškeré naděje. Dávali mi v nejlepším případě už jen několik měsíců, a to ještě jen tehdy, když po léčbě v sanatoriu pojedu kamsi do Evropy a potom ještě na Havaj. Zkoušeli na mně elektroléčbu a násilné vykrmování i hladovění. Prodělal jsem asi všecko podle těch jejich léčebných metod. Svými účty mě udržovali pěkně v blahoslavené chudobě a zatím mi bylo stále hůř a hůř. Byla se mnou taková dvojí potíž: předně jsem byl od narození slabý a za druhé jsem žil nepřirozeně – přespříliš práce, odpovědnosti a napětí. Byl jsem šéfredaktorem deníku Times Tribune…“

Bílý Den v duchu popadal dech, neboť Times Tribune byla již od dávných let největším a nejvlivnějším deníkem v San Francisku.

„… a nebyl jsem na takové ustavičné napětí a přepínání dost silný. To se rozumí, že jsem se musil tělesně zhroutit a duševně vlastně taky, když se to tak vezme. Ducha jsem musil stále podpírat whisky, což mu nesvědčilo o nic líp, než mé životní návyky v hotelech a v klubech svědčily mému žaludku a ostatní mé tělesnosti. To byla ta celá nesnáz – žil jsem naprosto chybně.“

Pokrčil rameny a zabafal z dýmky.

„Když se nade mnou doktoři vzdali naděje, uspořádal jsem své věci a vzdal jsem se doktorů. To bylo před patnácti lety. Jako mladíček jsem chodíval tady do těch končin o univerzitních prázdninách na lov, a když jsem teď byl tak dokonale v koncích, zachvátila mě touha vrátit se na venkov. Tak jsem s tím praštil, praštil jsem se vším, absolutně se vším a odešel jsem žít do Měsíčního údolí – víte, to je indiánské jméno údolí Sonoma. První rok jsem bydlel v přístavku opřeném o skálu, potom jsem si postavil chatu a dal jsem si sem poslat knihy. Předtím jsem jakživ nevěděl, co je spokojenost a štěstí, ani co je zdraví. Podívejte se teď na mne a opovažte se mi říct, že vypadám na sedmačtyřicet.“

„Nehádal bych vám ani o den víc než čtyřicet,“ přiznával Bílý Den.

„A to jsem ten den, kdy jsem přišel sem, vypadal spíš na šedesát, a to je už patnáct let.“

Rozprávěli a Bílý Den se zadíval na svět z jiného zorného úhlu. Tady objevil člověka, který není ani zatrpklý, ani cynický, vysmívá se obyvatelům města a nazývá je šílenci, člověka, který nedbá o peníze a v němž chtivost moci dávno odumřela. Co se týče přátelství s obyvateli města, nevyjadřoval se hostitel nijak neurčitými výrazy.

„Co udělali všichni ti chlapíci, s nimiž jsem se znal, ti chlapíci z klubů, s nimiž jsem byl bůhvíjak dlouho jedna ruka? Nebyl jsem jim vůbec ničím zavázán, a když jsem se vytratil, nenašel se ani jediný, kdo by mi poslal třeba jen řádku a zeptal se: ‚Jak se ti daří, brachu milý?‘ Nebo: ‚Nepotřeboval bys něco?‘ Několik neděl se říkalo: ‚Copak se stalo s Fergusonem?‘ A potom už jsem se stal pouhou vzpomínkou. A přece všichni do jednoho věděli, že jsem neměl nic než svůj plat a že jsem ho vždycky o skok předbíhal na zálohách.“

„Ale co teď děláte?“ položil mu Bílý Den otázku. „Potřebujete přece peníze na šatstvo a na časopisy.“

„Tu a tam týden nebo měsíc práce, orání v zimě nebo česání hroznů na podzim a v létě jsou vždycky u sedláků různé menší příležitostné práce. Potřebuji jen málo, a tak mi stačí málo pracovat. Nejvíc času strávím všelijakými hloupostmi tady na svém. Mohl bych psát řemeslné drobnosti do magazínů a do novin, raději však jdu orat nebo na vinobraní. Jen se na mne podívejte a hned vidíte proč. Jsem tvrdý jak kamení. A mám tělesnou práci rád. Ale to vám řeknu, že si na to musí člověk zvykat. Je to velkolepé, když se konečně naučíte česat celý den hrozny a večer přijdete domů s blaženým pocitem únavy místo té tělesné zhroucenosti jako na začátku. Tady ten krb – ty veliké balvany – byl jsem tehdy slaboučký, mrňavý, chudokrevný, alkoholem prosáklý a zdegenerovaný chlap, odvahy jsem měl tak asi jako zajíc a z toho asi jedno procento vytrvalosti, pane, tenkrát mi leckterý ten balvan div nepřelomil hřbet a srdce mi padalo do kalhot. Ale s umíněností jsem vytrvával a užíval jsem svého těla na to, nač je příroda udělala – nikoli na ohýbání nad stolem a na chlastání whisky… no a tady mě máte, jak mě to napravilo, a tady je krb, hotová nádhera, což?

A teď vy mi povězte o Klondyku a jak jste obrátil San Francisco vzhůru nohama tím svým posledním nájezdem. Víte, vy jste hranatý rváč a dojímáte mou fantazii, třebaže mi chladný rozum říká, že jste zrovna takový šílenec jako ti ostatní. Chtivost moci! To je hrozná nákaza. Proč jste nezůstal na svém Klondyku? Nebo proč si neshrábnete svoje a nevypadnete od toho a nedáte se do takového přirozeného života, jako vedu například já tady v údolí? Vidíte, že taky dovedu klást otázky. Teď zas mluvte vy a dopřejte mi chvilku poslouchat.“

Teprve v deset hodin večer se Bílý Den s Fergusonem rozloučil. Jak odjížděl ve světle hvězd, dostal nápad koupit tu usedlost na druhé straně údolí. Neměl ani pomyšlení, že by se tam někdy hodlal usadit. Má svou hru v San Francisku. Ale ta usedlost se mu líbí, a jak jen se vrátí do kanceláře, začne s Hillardem jednat. Kromě toho k té usedlosti patří hliniště a to by mu dalo do ruky bič na Holdsworthyho, kdyby ho někdy napadlo nějak vyvádět.

KAPITOLA 10 / Čas míjel a Bílý Den hrál svou vysokou hru. Jenže hra dospěla do nového stadia. Chtivost moci, projevující se v pouhé hazardní hře a ve výhrách, začala se proměňovat v chtivost moci jako nástroje pomsty. V San Francisku bylo mnoho lidí, kteří měli u něho vroubek, a on si je poznamenal černým znaménkem a tu a tam bleskovým úderem ta černá znaménka vyřizoval. Nežádal slitování a neposkytoval slitování. Lidé se ho báli a nenáviděli ho a nikdo ho neměl rád s výjimkou Larryho Hegana, jeho advokáta, který by za něho byl duši dal. To však byl jediný člověk, s nímž se Bílý Den stýkal opravdu důvěrně, třebaže vycházel zcela přátelsky s drsnou a bezzásadovou bandou okolo politických vladařů, kteří opanovali klub Riverside.

Naproti tomu vztahy San Franciska vůči Bílému Dni se proměňovaly. Zatímco svými drtivými pirátskými způsoby stále viditelně ohrožoval všechny pravověrnější finančnické hazardní hráče, zůstával tak vážnou hrozbou všem, že ho docela rádi nechávali na pokoji. Už je poučil o výtečnosti zásady nechávat spícího psa spát. Mnozí z těch, kdo věděli, že jsou v nebezpečném dosahu jeho veliké medvědí tlapy, kdykoli ji natahuje po hrncích s medem, pokoušeli se dokonce usmiřovat si ho, dostat se mu po bok jako přátelé. Klub Alta-Pacific mu důvěrně nadbíhal s nabídkou obnovení členství, což okamžitě odmítl. Měl spadeno na značný počet členů tohoto klubu, a kdykoli se naskytovala příležitost, hmátl po nich a zvalchoval je. Dokonce i noviny, až asi na dvě výjimky revolverových vyděračských plátků, mu přestaly spílat a chovaly se k němu uctivě. Zkrátka se naň všichni dívali jako na šedého medvěda z arktické divočiny, kterému je lépe uhnout z cesty. V době, kdy se vrhl na ony dvě loďařské společnosti, štěkali na něj a působili mu potíže a starosti v celé jednotné smečce, ale on se na ně obrátil s bičem s tak bleskovou neočekávaností, že je všechny zpráskal v té nejprudší bitvě, jakou San Francisco kdy vidělo. Nesnadno se zapomínalo na stávku Unie námořníků tichomořských břehů a na to, že se správa města dostala do rukou zkorumpovaných odborářských vůdců a korupčníků z povolání. Zničení Charlese Klinknera a Kalifornsko-altamontské úvěrní společnosti bylo jen výstrahou. To však byl případ pouze jedné korporace; věřili potom ještě ve svou nepřemožitelnou sílu, když půjdou společně a ve velkém počtu až je poučil, že ani v tom nemají pravdu.

Bílý Den se stále zabýval odvážnými spekulacemi, jako například za hrozícího vypuknutí rusko-japonské války, kdy stál čelem proti čelu se zkušenými a mocnými hazardními hráči v oboru lodní dopravy, ale nebál se natáhnout medvědí tlapu. Uchvátil takřka úplný monopol dosažitelných nájmů lodního prostoru. Sotva se tu a tam vyskytovala stará potlučená toulavá paroloď na všech sedmi mořích, kterou by neměl ve svých rukou na budoucí nájemné lhůty. Jako obyčejně si vydobyl postavení „Vy musíte přijít ke mně“ a oni přicházeli a – vyjádřeno jinou jeho oblíbenou větou – „platili, až se ohýbali“ za tu výsadu. A všechen ten jeho boj a všechno podnikání mělo nyní jen jediný smysl. Jednou, jak se svěřil Heganovi, až si nadělá potřebný kapitál, zajede si opět do New Yorku a vymlátí duši z pánů Dowsetta, Lettona a Guggenhammera. Ukáže jim, jak všestranným a všeobecným drtičem na všechny možné způsoby dovede být a jaké se dopustili neopatrnosti, že se vůbec opovážili ho podráždit. Nikdy však neztrácel hlavu a věděl, že není dosud dost silný, aby se popadl na život a na smrt s těmi třemi starými nepřáteli. Zatím zůstávali u něho zapsáni s černým znaménkem až do budoucího dne výmazu.

Dida Masonova byla ještě stále v jeho kanceláři. Nepokoušel se již o sblížení, nehovořil s ní o knihách ani o správné mluvnici. Opravdově se o ni nezajímal, zůstávala mu jen příjemnou vzpomínkou na něco, co se vůbec nestalo, na radost, kterou mu vůbec kdy poznat zabraňovala sama podstata jeho povahy. Přestože v něm zájem o ni usínal a jeho energie se vyčerpávala v nekonečných bitvách, znal každý záblesk světla v jejích vlasech, každý rychlý a přesný návyk pohybu v jejích gestech, každou křivku její postavy, jak je prozrazovaly její pěkně na míru šité šaty. Několikrát jí zvýšil plat, pokaždé asi tak po půlroční lhůtě, takže nyní měla devadesát dolarů měsíčně. Výše se neodvažoval, ačkoli i to obešel aspoň tím, že jí ulehčil v práci. Dosáhl toho tak, že po jejím návratu z dovolené ponechal v zaměstnání dočasnou zástupkyni jako její stálou pomocnici. Dal také předělat zařízení a sled pokojů svých kanceláří tak, aby ty dvě dívky měly zvláštní pokoj.

Navykl si zvláštní kritičnosti pohledu všude, kde šlo o Didu Masonovou. Již dávno si všiml jejího hrdého držení těla. Nebylo nápadné, ale příjemně padlo do oka. Podle toho, jak nesla svou postavu, pochopil, že považuje své tělo za něco, nač má být hrda, oč má pečovat, neboť jde o krásné a cenné vlastnictví. V tom i ve způsobu, jakým nosila své šatstvo, porovnával ji s její pomocnicí, se stenotypistkami, které potkával v jiných kancelářích, s ženami, jež vídal na ulici. „To se ví, že vypadá pěkně,“ říkal si v duchu, „a to se ví, že se dovede oblékat a dovede se nosit bez nápadné domýšlivosti a bez přepjatosti.“

Čím lépe ji viděl a čím lépe se domníval, že ji zná, tím se mu zdála nedostupnější. Protože však neměl v úmyslu se s ní sbližovat, bylo v tom všechno možné, ale nic znepokojivého. Byl prostě rád, že ji má v kanceláři, a doufal, že u něho v zaměstnání zůstane. Tím to končilo.

S uplývajícími lety se Bílý Den nezdokonaloval. Život mu nesvědčil. Ztloustl a změkl a svaly měl nebývale ochablé. Čím víc koktajlů pil, tím víc jich pít musil, měl-li dosáhnout žádoucího výsledku, té zábrany, jež mu umožňovala uvolnit se ze soustředěného vypětí ve finančních operacích. A k tomu se ještě také přidávalo víno, jež si navykl pít při jídle, a dlouhé popíjení skotské se sodovkou v klubu Riverside. Kromě toho trpělo jeho tělo nedostatkem pohybu a nedostatkem slušných lidských vztahů ochabovala také jeho mravní tkáň. Protože se nikdy s ničím neskrýval, dostaly se na veřejnost i některé jeho výstřednosti, jako zakázaná rychlá jízda a zábavné vyjížďky v jeho velkém červeném automobilu do San José ve společnosti nápadně veselé – příhody líčené v novinách humorným tónem jako náramná švanda.

Neměl také nic, čím by se mohl zachraňovat. Náboženství se ho ani nedotklo. „To dávno umřelo,“ říkal o tomto způsobu možného uvažování. O lidstvo se nezajímal. Podle jeho nahrubo tesané filozofie o společnosti byla to všechno jen hazardní hra. Bůh byl jen rozmarná, abstraktní, bláznivá bytost, zvaná Štěstí. To, čím se člověk náhodou narodil – zda hloupým obětním beránkem, nebo lupičem – to byla ta počáteční sázka; Štěstí rozdávalo karty a malá robátka si sebrala kartu, jak jim padla. Každý odpor byl marný. Jaká jim padla, taková jim padla a oni s ni musili hrát chtíc nechtíc, hrbatí nebo rovní, chromí nebo se zdravými údy, s popletenou nebo s jasnou hlavou. Nebylo v tom spravedlnosti. Karta, jež padala většině lidí, zařazovala je do vrstvy hloupých obětních beránků; karta několika lidí umožňovala svým hráčům, aby se stali úspěšnými lupiči. Tato hra karet, to byl sám život; a celá země, v kusech a hroudách, od bochníku chleba až po velké červené automobily, byla v sázce. A nakonec šťastni stejně jako nešťastní byli všichni dávno a dávno mrtví.

Byl to těžký úděl pro neuvědomělé ponížence, neboť byli poznamenáni k prohře hned od začátku; avšak čím lépe poznával ty druhé, zřejmě vítěze, tím méně mu připadalo, že by se měli proč a čím chlubit. Také ti byli dávno mrtví a jejich žití rovněž nebylo nijak valné. Byl to divoký, zvířecí boj; silní dupali po slabých, a silní, jak již objevil – muži jako Dowsett, Letton a Guggenhammer – nebyli vždy nezbytně ti nejlepší. Vzpomínal na své neúspěšné přátele z Arktidy. Byli to neuvědomělí poníženci, konali těžké práce a byli olupováni o plody své dřiny právě tak jako ta stařena vyrábějící víno v kopcích údolí Sonoma, a přece byli lepší, opravdovější, spolehlivější a spravedlivější v jednání než ti, kdo je okrádali. Zdálo se, že všude vítězili zločinní, nespolehliví, špatní lidé. Ani ti však nemohli o ničem rozhodovat. Hráli kartu, jež jim padla; a Štěstí, ta nestvůrná, šílená božská bytost, ten vlastník celého toho krámu se vším všudy, ten se jen díval a šklebil. To on namíchával vesmírnou hru karet, s nimiž se hrálo o bytí či nebytí.

V tom údělu nebylo vůbec spravedlnosti. Malí přicházející človíčkové, malinká kašičkovitá miminka, těch se ani nikdo neptal, zda vůbec chtějí třeba jen na chvilku hrát. Neměla na vybranou. Štěstí je strhlo do života, vrhlo je k hráčskému stolu, kde se všechno pošťuchovalo a tahalo, a řeklo jim: „A teď hrajte, u všech čertů, hrajte!“ A děťátka, chudinky ubohé, dělala, co mohla. Hra některých vedla k parním jachtám a k palácům; hra jiných vedla do blázince nebo do chudobince. Někteří lidé hráli stále jednu a touž kartu znovu a znovu, celý život vyráběli víno v houštinách chaparralu, doufajíce, že se jim nakonec podaří sehnat umělý chrup a rakev. Jiní brzy přestávali hrát, když jim padla karta s násilnou smrtí nebo s hladomorem v pustinách, nebo karta odporné a vleklé choroby. Karta některých znamenala království a neodpovědnou i nezaslouženou moc; jiné karty značily ctižádost, nespočítatelná bohatství, nebo zneuctění a hanbu, nebo ženy a víno.

Co se tklo jeho samého, padla mu karta šťastná, i když nemohl vidět do všech karet. Někdo nebo něco se mu ještě může dostat na kobylku. Bláznivý bůh Štěstí ho možná úskočně láká k nějakému divnému konci. Stačí nepříznivá shoda okolností a ta lupičská tlupa si může za pouhý měsíc zatančit vítězný válečný tanec nad jeho finanční mrtvolou. Třeba ještě dnes ho může srazit vůz pouliční dráhy nebo může z průčelí domu spadnout těžké návěští a rozdrtit mu lebku. Nebo jsou tu nemoce věčně hrozící, jeden z nejdrsnějších rozmarů Štěstí. Kdo může vědět! Zítra nebo některého jiného dne se na něj může dostat nějaký hmyz s mrtvolným jedem a sklát ho do hrobu. Tak jako třeba doktora Bascoma, Lee Bascoma, který ještě před týdnem stál vedle něho a hovořil a smál se, živoucí obraz skvělého mládí, síly a zdraví. A za tři dny byl mrtev – zápal plic, revmatismus srdce a jen nebe ví, co všechno ještě – po hrozné agónii za strašného řevu z bolestí, který bylo slyšet přes celý uliční blok. To bylo to strašné. Byla to čerstvá, ještě živá rána ve vědomí Bílého Dne. A kdy dojde na něj? Kdo ví? Prozatím se nedalo nic dělat, než hrát kartu, kterou vidí ve své ruce, a jsou to karty značící bitvu, pomstu a koktajly. A Štěstí si nad tím vším sedí a jen se ušklibuje.

KAPITOLA 11 / Jednou v neděli pozdě odpoledne byl Bílý Den za zálivem v Piedmontských horách za Oaklandem. Jako obyčejně seděl ve velkém automobilu, tentokrát však nikoli ve svém. Byl hostem Billa zvaného Bystrá Voda, nejvlastnějšího miláčka Štěstí, který přijel na jih rozházet shrábnutou hromadu již sedmého bohatství, jež vyrval ze zmrzlého štěrku Arktidy. Bill Bystrá Voda byl známý marnotratník a jeho poslední hromádka byla už hodně daleko na cestě za těmi předchozími šesti. Byl to ten, kdo v prvním roce Dawsonu rozlil celý oceán šampaňského při ceně padesáti dolarů za litr; kdo v době, když už jeho váček na zlato začal ukazovat dno, skoupil všechna vejce na trhu při ceně čtyřiadvacet dolarů za tucet, vcelku sto deset tuctů vajec, a to jen proto, aby dopálil milenku, která ho nechala; také za rychlost platil královsky, objednával si zvláštní vlaky a zlámal všecky rekordy mezi San Franciskem a New Yorkem. A tak tu opět jednou byl, toto „štěně z pekla štěstí“, jak ho nazýval Bílý Den, rozhazuje své nejnovější jmění se stejnou lehkomyslností jako dřív.

Byla to veselá společnost a užili si veselý den, když objížděli záliv San Francisco okolo přes San José a zas nahoru do Oaklandu, když byli třikrát zadrženi pro rychlou jízdu, ale potřetí, na silnici k Haywardsu, ujeli prostě i s tím, kdo je zadržel. V obavě, že před nimi letí telefonický příkaz, aby byli zatčeni, zabočili na postranní silnici do hor, a nyní uháněli opět po jiné silnici k Oaklandu a vedli bouřlivou diskusi o tom, jak by měli naložit s četníkem, kterého unášeli.

„Za deset minut vyjedem tady z těch kopců do Blair parku,“ hlásil jeden z mužů. „Heleď, Bystrá Vodo, zrovna před námi je křižovatka s mnoha šraňky, po jedné odbočce se dostaneme na venkov až do Berkeley. Potom se můžeme vrátit do Oaklandu z druhé strany, proklouznout k přístavu převozních parníků a vůz poslat ještě dnes večer zpátky se šoférem okolo zálivu.“

Jenže Bystrá Voda nenahlížel, proč by si on neměl dovolit vjet do Oaklandu právě Blair parkem, a na tom se také rozhodl.

V příštím okamžiku projížděli zatáčkou a v dohledu se objevila venkovská silnice, po které odmítli jet. Za šraňkem bylo vidět mladou ženu na kaštanovém hnědáku, jak se naklání ze sedla a právě za sebou zavírá. Při prvním zahlédnutí Bílému Dni připadalo, jako by mu jezdkyně byla podivně povědomá. V příštím okamžiku se napřímila v sedle pohybem, který nemohl nepoznat, popohnala koně do cvalu a odjížděla obrácena k nim zády. Byla to Dida Masonova – vzpomněl si, jak mu Morrison pověděl, že si drží jezdeckého koně, a byl teď opravdu rád, že ho neviděla v této příliš bujaré společnosti. Bill Bystrá Voda se postavil, jednou rukou se přidržoval horní hrany předního sedadla a druhou mával, aby přivábil její pozornost. Rty se mu právě stáčely k onomu pronikavému zahvízdnutí, jímž se proslavil a které Bílý Den ještě za starých časů dobře znal, když vtom Bílý Den, škubnutím za nohu a dloubnutím do ramene, strhl udiveného Billa zpátky na sedadlo.

„Ty tu d-d-dámu m-m-musíš znát,“ prskal Bill Bystrá Voda.

„Se ví, že ji znám,“ odsekl mu Bílý Den, „tak buď zticha!“

„No to ti gratuluju, to máš teda vkus, Bílý Dni. Holka jako malina a jezdí taky pěkně.“

V té chvíli ji stromy zakryly z dohledu a Bill Bystrá Voda začal zas řešit otázku, jak naložit se zajatým četníkem, zatímco Bílý Den se opřel pohodlně dozadu a se zavřenýma očima stále ještě viděl Didu Masonovou, jak odklusává po cestě. Bill Bystrá Voda má pravdu. Ta opravdu dovede jezdit. A sedíc v sedle rozkročmo, sedí dokonale. Výborně, Dido! Opět jedna dobrá známka, že má odvahu jezdit na koni tím jediným přirozeným a rozumným způsobem. Má hlavu na pravém místě, to už je tedy docela jisté.

V pondělí ráno, když přicházela na diktát, vzhlédl k ní s novým zájmem, ačkoli to na sobě nijak nedal znát; a jednotvárná práce proběhla jednotvárným způsobem. Ale příští neděli byl už sám na koni a za zálivem projížděl Piedmontskými horami. Projížděl se tam toho dne velmi dlouho, ale Didu Masonovou ani nezahlédl, třebaže jezdil i postranními cestami s četnými šraňky a dojel až do Berkeley. Tady v uličkách mezi mnoha domy, jak se projížděl nahoru a dolů, zkoumal všechna stavení a rád by byl věděl, v kterém z nich asi Dida bydlí. Už dávno mu Morrison pověděl, že bydlí v Berkeley, a také tím směrem mířila v pozdním odpoledni minulé neděle – zřejmě se vracela domů.

Co se týkalo Didy Masonové, byl to bezvýsledný den; a přece nebyl zcela bez užitku, neboť se Bílý Den potěšil svěžím venkovským vzduchem a koněm pod sebou tak, že v pondělí vydal příkazy obchodníkům s koňmi, aby se poohlédli po nejkrásnějším kaštanovém hnědákovi, jakého jen lze za peníze dostat. A potom v různých volných chvilkách celý týden prohlížel mnohé kaštanové hnědáky a některé i vyzkoušel, nebyl však spokojen. Až teprve v sobotu přišel na Boba. Jak se naň poprvé podíval, okamžitě Bílý Den věděl, že to je to, co hledá. Na jezdeckého koně trochu velký, nebyl však nijak příliš velký pro mohutného muže, jako byl Bílý Den. V nádherném tělesném stavu, neboť Bobova srst oslňovala na slunci jako plameny ohně a vypjatý oblouk krku zářil jako požár posázený brilianty.

„Ten to určitě vyhraje,“ vyjádřil se Bílý Den, ale obchodník nebyl příliš nadšen. Prodával koně v komisi a vlastník trval na tom, aby pravou Bobovu povahu neutajoval. Obchodník ji tedy vyložil.

„Nedalo by se zrovna říct, že je to zlý kůň, ale nebezpečný. Plný vrtochů a všemožného uličnictví, ale bez zlomyslnosti. Docela klidně by vás zabil, ale jaksi z hravosti, rozumíte, ne ze zloby. Mě samého by ani nenapadlo na něm jezdit. Je to ale vytrvalec. Podívejte se na ten hrudník. A podívejte se na ty nohy. Bez poskvrnky. Jakživ mu nikdo neublížil, ani ho nenamáhali prací. Nikomu se také zatím nepodařilo vyrazit to z něho. A ještě k tomu je to horský kůň, přivyklý stezce a všemu, protože vyrostl v drsném kraji. Jistonohý jako koza, dokud si ovšem nevezme do hlavy, že začne vyvádět. Neplaší se. Doopravdy se nebojí, ale přetvařuje se tak. Nevyhazuje, ale vzpíná se na zadních. K jízdě se musí sedlat s hrudním řemenem. Má ve zvyku ošklivý úskok, bez nejmenší příčiny se vám zprudka otočí. Myslí si asi, že je to vtip a že dopálí jezdce. Všecko u něho záleží na rozmaru. Jeden den vám poběží a bude třeba třicet kilometrů klidný a příjemný. A druhý den bude skoro neovladatelný, ještě než vyjedete. Automobily zná tak dobře, že si může vedle automobilu lehnout a vyspat se u něho nebo z něho žrát seno. Nechá jich devatenáct projet okolo a ani okem nemrkne, ale až třebas pojede okolo dvacátý, začne řádit jako nejhorší indiánský kůň jen proto, že se mu chce zadovádět. Povšechně řečeno je to kůň pro pánskou jízdu až moc čilý a nevypočitatelný. Nynější vlastník mu dal přezdívku Jidáš Iškariotský a odmítá ho prodat, dokud se kupci všechno o něm nevypoví. To je asi tak všechno, co vím, až na to, že byste měl mrknout na tu hřívu a na oháňku. Viděl jste jakživ něco takového? Jak dětský vlásek.“

Obchodník měl pravdu. Bílý Den zkoumal hřívu a shledával ji tak jemnou, že nic podobného ještě nikdy u koně neviděl. Měla i barvu nezvyklou, hnědě rudou, skoro jako měď. Jak ji prohraboval prsty, Bob obrátil hlavu a mazlivě mu třel hubou rameno.

„Osedlejte ho a já si ho zkusím,“ řekl obchodníkovi. „Rád bych věděl, jestli je naučen na ostruhy. Ale pozor, žádné anglické sedlo. Dejte mi dobré mexické a nelomené udidlo s řetízkem a ne moc utahovat, když se tedy rád vzpíná.“ Bílý Den dohlédl na přípravy, upravil řetízek udidla a délku třmenů, sám utáhl podpínku. Nad hrudním řemenem vrtěl hlavou, ale podřídil se radám obchodníka a dovolil jej zapnout. A Bob kromě čilého nepokoje a několika hravých výpadů nepůsobil potíže. Ani za celou hodinu projížďky se nezachoval špatně, až na vykračování a vypínání vcelku přípustné. Bílý Den se radoval; ihned uzavřel koupi a Bob i s postrojem a se vší výstrojí pro jezdce byl odeslán přes záliv, kde ho ustájili v Oaklandské jezdecké škole.

Druhý den byla neděle; Bílý Den se vypravil časně, přepravil se převozním parníkem i s Vlkem, kdysi vedoucím psem jeho spřežení, jediným, kterého si vybral a vzal s sebou z Aljašky. Ale ať hledal, jak hledal, v Piedmontských horách a na postranních cestách s mnoha šraňky směrem k Berkeley Didu Masonovou a jejího kaštanového hnědáka nikde ani nezahlédl. Na zklamání mu však mnoho času nezbývalo, neboť ho plně zaměstnával jeho kaštanový hnědák. Ukázalo se, že Bob má v sobě pořádný kus uličnictví a protivností, a vyzkoušel svého jezdce právě tak, jako si jezdec vyzkoušel jeho. Bílý Den musil v této hře uplatňovat všechnu svou znalost koní a všechen cit pro koně a Bob zase zahrál všecky úskoky, co jich jen koně dovedou. Objevil, že má hrudní řemen volnější než obyčejně, a dal se do ukázkového vzpínání a procházení se na zadních. Když to trvalo deset beznadějných minut, Bílý Den sklouzl ze sedla, utáhl hrudní pás, načež Bob předváděl ukázku andělské dobroty. Dokonale Bílého Dne ošálil. Po půlhodině slušného chování svého jezdce tak oklamal, že Bílý Den si jel pohodlně krokem a stáčel si v sedle cigaretu s koleny pokrčenými v nedbalém dosedu a s otěžemi spuštěnými koni na krk. Tu se znenadání Bob prudce otočil, obrátil se bleskovou rychlostí na zadních, přičemž přední nohy vyzdvihl nad zem jen maličko, kolik k obratu nezbytně potřeboval. Bílý Den ztratil z pravé nohy třmen a octl se koni na šíji, objímaje ho oběma pažemi; a Bob ihned využil situace a vyřítil se úprkem po cestě. Doufaje v duchu, že v této chvíli nepotká Didu Masonovou, Bílý Den se dostal znovu do sedla a koně zastavil.

Když se vraceli zpátky, otočil se Bob na témž místě znovu. Tentokrát se Bílý Den udržel v sedle, ale kromě marného tahu otěží přes šíji neudělal nic, co by tomu obratu mohlo zabránit. Všiml si, že se Bob prudce otáčí vždy vpravo, a řekl si, že si ho udrží ostruhou do levého boku rovně. Jenže obrat byl tak náhlý a tak rychlý, že upozornění a skončení splývaly, jako by to všechno proběhlo současně.

„No dobře, Bobe,“ oslovil koně, utíraje si z očí pot. „Jsem ochoten přiznat, že jsi ten nejzatracenější plamínek toho nejrychlejšího tvora, jakého jsem vůbec jakživ spatřil. Tak si myslím, že tě spořádá ostruha, když se bude jako zlehounka, ale stále dotýkat – co, ty holomku!“

Neboť v okamžiku, kdy se ho ostruha dotkla, Bob vykopl levou zadní a udeřil hezky zprudka do třmenu. Jen ze zvědavosti Bílý Den několikrát takto ostruhu zkusil a pokaždé kopl Bob do třmenu. Potom se Bílý Den řídil koňovým příkladem v neočekávanosti a náhle mu vrazil obě ostruhy a současně ho šlehl zdola bičem.

„Tys ještě nikdy nedostal doopravdy napráskáno,“ zabručel, když Bob, tak nečekaně a hrubě vytržen z kruhu svých darebáctví, vyrazil prudce vpřed.

Asi šestkrát se do Boba takto zakously ostruhy a bič najednou, až se Bílý Den pohodlně usadil a užíval si nádherně bláznivého trysku. Když nebyl už trestán, Bob asi po kilometrovém letu zvolnil do rychlého cvalu. Vlk se štval vzadu a již dobíhal a všechno se zdálo v nejlepším pořádku.

„Však já ti ještě leccos ukážu tady v té komedii s točením, chlapečku,“ říkal Bílý Den koni, když se znovu prudce otočil.

Tentokrát to udělal skoro v trysku a zastavil se v letu zaražením všech čtyř nohou ztuha do země, jako by náhle dostaly kořeny. Bílý Den naletěl koni na šíji a objal ho, když v témž okamžiku se Bob se všema čtyřma nad zemí prudce otočil. Jenom výtečný jezdec se mohl v takovém okamžiku ubránit pádu a také Bílý Den měl namále. Než se dostal znovu pevně do sedla, Bob už byl v plném letu, uháněl zpátky po cestě a donutil Vlka uskočit do křovin u cesty.

„Tak dobře, čert tě vem,“ chrčel Bílý Den, vrazil koni ostruhy a bil ho znova a znova bičem do břicha. „Chceš utíkat zpátky, tak teda budeš utíkat zpátky, až ti z toho bude na smrt zle, holomku.“

Když za nějakou chvíli Bob zkoušel poněkud zvolnit svůj šílený let, zaťaly se do něho znovu s neztenčenou silou ostruhy a bič a donutily ho znovu k trysku. A když konečně Bílý Den usoudil, že by kůň mohl mít dost, otočil ho náhle a rozjel ho mírným cvalem po cestě vpřed. Za chvíli mu přitáhl uzdu a zastavil ho, aby se přesvědčil, jak se zadýchal. Když asi minutu stál, obrátil Bob hlavu a přitíral se k třmeni s uličnickou vyzývavostí a netrpělivostí, jako by chtěl naznačit, že je čas jet dál.

„No tohle, to ať do mě teda hrom!“ uvítal to Bílý Den. „Žádná zlá vůle, žádné výčitky a vzteky, vůbec nic – a to hned po takovém výprasku! Ty teda jsi určitě koníček, Bobe.“

A znovu byl Bílý Den ukolébán do zdánlivého bezpečí. Celou hodinu se Bob choval dokonale, jak jen si lze od čilého jezdeckého koně přát, když potom zčistajasna, jako obyčejně bez výstrahy, se začal zas otáčet a uhánět. Bílý Den mu to opět zarazil ostruhami i bičem a prohnal ho za trest několik kilometrů ve směru jeho obratu. Ale když ho potom obrátil a vyjel zpět v původním směru, začal Bob předstírat, že se leká stromů, krav, keřů, Vlka, ba i vlastního stínu – zkrátka lekl se každého i nejsměšnějšího předmětu. Ve všech případech si Vlk lehl do chládku, zatímco Bílý Den zápasil s Bobem.

Tak míjel den. Kromě jiného zkoušel Bob další úskok, že jenom předstíral otočení a neotočil se. Bylo to ovšem právě tak k zlosti jako otočení doopravdy, neboť pokaždé se dal Bílý Den oklamat a stiskl koně nohama a vůbec napjal všechno svalstvo těla. Až potom konečně, po několika předstíraných pokusech, se Bob doopravdy zprudka otočil, přistihl znovu Bílého Dne nepřipraveného a strhl ho do staré pozice, v níž jezdec objímal koně okolo krku. Až do konce dne už potom Bob vyváděl jeden kousek za druhým; když už potkali cestou do Oaklandu víc než deset automobilů, usmyslil si najednou, že se musí bláznivě polekat malého dvousedadlového vozíku. A potom ještě před samým návratem do stájí nasadil vyvádění celého dne korunu tím, že kombinoval prudké otáčení se vzpínáním, přičemž přetrhl hrudní řemínek a mohl se proto postavit rovnou na zadní. V té chvíli se také uvolnila zpuchřelá kůže třmenu a Bílý Den málem z koně sletěl.

Ale smířil se a sblížil s koněm a zamiloval si ho tak, že koupě nelitoval. Uvědomoval si, že Bob není ani špatný, ani zlý, že celá vada je v tom, jak je k prasknutí nabit bujným oduševněním a nadán víc než průměrnou inteligencí koně. Ta bujnost a inteligence společně s neobyčejnou uličnickou hravostí ho dělaly takovým, jakým byl. Ovládnout ho mohla jen silná a pevná ruka užívající mírné přísnosti, přece však s nezbytnou špetkou hrubé panovačnosti.

„Buď ty, nebo já,“ řekl mu té neděle v jedné chvíli Bílý Den.

A čeledínu ve stáji večer říkal:

„Panečku, ale že je to krasavec! Viděl jste už jakživ něco takového? Nejlepší kůň, na jakého jsem kdy vyskočil, a viděl jsem jich svého času pěknou řádku.“

A Bobovi, který obrátil hlavu a chystal se zas mazlivě přitírat:

„Na shledanou, ty ždibíčku dokonalosti. Uvidíme se zas v neděli ráno a nezapomeň vzít s sebou všechny kousky a rošťárničky, holomku!“

KAPITOLA 12 / Po celý týden Bílý Den shledával, že se zajímá o Boba skoro stejně jako o Didu, a protože nebyl právě zavalen žádným velkým přívalem obchodů a jednání, zajímal se patrně o ty dva víc než o své obchody. Bobův úskok s náhlým prudkým otáčením měl pro něho zvlášť velkou důležitost. Jak to překonat – o to teď šlo. Dejme tomu, že se venku v horách potká s Didou, dejme tomu, že nějakým šťastným zásahem osudu se mu podaří jet s ní bok po boku; tehdy by ho takové prudké Bobovo otočení nejvyšší měrou rušilo a přivádělo do rozpaků. Nijak zvlášť netoužil po tom, aby ho Dida viděla shozeného na Bobovu šíji. A potom ji nečekaně opustit a uhánět po cestě zpátky a mučit koně ostruhami a bičem, to by taky nešlo.

Bylo zapotřebí najít nějaký způsob, jak zabránit tomu bleskovému zavíření čelem vzad. Musí koně zarazit, ještě než se otočí. Otěže na to nevystačí. Ostruhy také ne. Zbývá bič. Ale jak toho dosáhnout? Mnohou chvilku byl v tom týdnu duchem nepřítomen, když seděl ve svém kancelářském křesle a představoval si, že je v sedle nádherného kaštanového hnědáka a pokouší se zabránit mu v prudkém otočení. Taková chvilka přišla ke konci týdne právě za porady s Heganem. Advokát líčil svou novou oslnivou právnickou vidinu, když si všiml, že ho Bílý Den neposlouchá. Oči mu vyhasly a také on teď najednou viděl jen vnitřním zrakem.

„Už to mám!“ zvolal náhle Bílý Den. „Hegane, blahopřejte mi. Je to jednoduché jako odvalit kládu. Potřebuji ho jen seknout do čumáku a seknout pořádně.“

Potom vysvětlil překvapenému Heganovi, oč jde, a znovu se sám stal dobrým posluchačem, i když tu a tam nedokázal potlačit hlasité uchechtnutí spokojené radosti. To je přece nápad! Bob se vždycky otáčí vpravo. Dobrá. Vezme bičík dvojatě do pravé ruky a v okamžiku, kdy se kůň začne otáčet, klepne ho ten zdvojený bičík do čumáku. Nikdy ještě nebylo na světě koně, který by po takovém poučení otáčel nos znovu proti rozmachu dvojitého biče.

V tom týdnu si Bílý Den daleko ostřeji než dřív uvědomoval, že nemá vůbec žádný společenský, ba ani lidský přístup k Didě. V takové byl situaci, že jí nemohl položit ani tu prostou otázku, zda si příští neděli vyjede na koni. Bylo to zas docela jiné a nové trápení, tento fakt, že je zaměstnavatelem hezké dívky. Často se na ni zahleděl ve chvílích, kdy konvenční denní práce běžely jaksi samy, a otázka, kterou jí položit nesměl, lechtala ho na jazyku. Vyjedete si příští neděli? A jak se na ni díval, rád by byl věděl, kolik je jí let, jaké milostné příběhy má za sebou a musí přece mít za sebou s těmi hejsky z univerzity, s nimiž se podle Morrisonových informací přáteli a chodí s nimi tancovat. Měl té krasavičky pořádně plnou hlavu celých těch šest dní mezi nedělemi a za tu dobu se aspoň o jednom nezvratně přesvědčil: že ji chce. A tak velmi silně ji chtěl, že jeho stará ulekanost před tkaničkami od zástěry byla najednou nadobro tatam. On, muž, který celý život před ženami utíkal, nabyl nyní odvahy ženu pronásledovat. Dříve nebo později některé neděle ji potká mimo stěny kanceláře, někde v horách, a jestli se ani potom spolu neseznámí, bude to jen proto, že se ona seznamovat nechce.

Objevil tak opět novou kartu v těch, které mu bláznivý bůh namíchal do ruky. Jak důležitou se ta karta stane, netušil ani ve snu, přece si však namlouval, že je to karta dobrá. Na obrátku zas pochyboval. Možná že je to úskok toho všemohoucího Štěstí, úskok, jímž ho chce uvrhnout do nesnází a do katastrofy. Dejme tomu, že ho Dida nebude chtít, a dejme tomu, že on ji bude milovat víc a více, silněji a silněji? Všechny jeho dávné zevšeobecněné a pochopené hrůzy lásky náhle ožívaly. Připomínal si zničující milostné příběhy mužů a žen, s nimiž se znal v minulosti. Například Berta Doolittlová, starého Doolittla dcera, která byla šíleně zamilována do Dartworthyho, bohatého vlastníka záboru na Bonanze; a Dartworthy zase Bertu vůbec ani trošku nemiloval, ale šílel po manželce plukovníka Walthstona, až s ní uprchl dolů po Yukonu; a sám plukovník Walthstone blouznivě miloval svou ženu a vyrazil za prchající dvojicí a pronásledoval ji. A co z toho vzešlo? Bertina láska byla nepochybně nešťastná a tragická, ale zrovna tak to bylo s láskou těch ostatních tří. Dole pod Minookem si to spolu plukovník Walthstone a Dartworthy vybojovali. Dartworthy byl zabit. A kule prolétnuvší plukovníkovy plíce ho tak oslabila, že zemřel hned příštího jara na zápal plic. A plukovníkově manželce nezůstal nikdo z milovaných a milujících naživu.

A potom třebas Freda, tonoucí v proudu ledové tříště a v kašovitém ledu jen pro jakéhosi chlapíka kdesi na druhém konci světa, která nenáviděla jeho, Bílého Dne, jen za to, že se tam náhodou naskytl a vytáhl ji z kašovitého ledu a vrátil ji životu. Anebo Panenka… Staré vzpomínky ho děsily. Kdyby ho ten bacil lásky uchvátil dost silně a kdyby ho zároveň Dida nechtěla, mohlo by to být právě tak strašné, jako kdyby byl o vše oloupen Dowsettem, Lettonem a Guggenhammerem. Být jeho vznikající touha po Didě slabší, snadno by se tím dal vyděsit, že by na ni už raději ani nepomyslil. Takto však nacházel útěchu v pomyšlení, že některé lásky se přece jen vydaří. Nemůže přece vědět, zda mu Štěstí nenamíchalo kartu tak, aby zvítězil. Někteří lidé se už rodí šťastní, prožijí šťastně celý život a šťastně umírají. Možná že i on je z těch lidí, že se narodil jako milované štěně štěstí a nemůže prohrát.

Přišla neděle a Bob se v Piedmontských horách choval jako andílek. Jeho slušné chování bylo tu a tam pokaženo bujností a vypínavostí, ale jinak byl jak beránek. Bílý Den, s bičíkem v pravici přidrženým na dvojato, nemohl se už dočkat toho jeho prudkého otočení, toužil aspoň po jednom jediném, ale Bob mu je s výtečným chováním, které ho až mučilo, odmítal dopřát. Nikde však Bílý Den nepotkával Didu. Marně kroužil kolem dokola horskými cestami a odpoledne se vydal do prudkého stoupání vzhůru přes rozvodí k druhému hřebeni a sestoupil do údolí Maraga. Právě když dole minul úpatí srázně sem sestupující cesty, uslyšel dusot kopyt cválajícího koně. Zvuk přicházel zpředu a blížil se. Což kdyby to byla Dida? Otočil Boba a začal se vracet krokem zpátky. Kdyby to skutečně byla Dida, je opravdu rozeným šťastlivcem, říkal si, protože k setkání nemohlo dojít za okolností příznivějších. Tady byli na jedné cestě a oba jeli stejným směrem, přičemž její cval ji musí přivést k němu právě tam, kde ji prudké stoupání donutí zvolnit do kroku. Nebude mít možnost podniknout nic jiného, než jet s ním bok po boku až na vrchol rozvodí, a až se tam dostanou, stejně prudký sestup na druhé straně ji právě tak donutí jet krokem.

Cval se blížil, ale Bílý Den se vytrvale díval přímo před sebe, až uslyšel, že kůň za ním zvolnil do kroku. Teprve potom se ohlédl. Byla to Dida. Poznali se ihned a u ní bylo poznání spojeno s překvapením. Co mohlo být přirozenějšího nad to, že se se svým koněm pootočil a čekal, až ho Dida dojede? A že potom pojedou bok po boku vzhůru do kopce? Byl by si vzdychl úlevou. Tak se to přece jen podařilo. A tak snadno. Pozdravili se; a nyní tedy jsou zde bok po boku, jedou stejným směrem a mají před sebou celé kilometry společné cesty.

Všiml si, že její oči nejprve spočinuly na jeho koni a teprve potom na něm.

„Ó, jaká krása!“ zvolala při pohledu na Boba. Podle lesku světla jejích očí a podle rozradované tváře mohl jen stěží uvěřit, že je to tvář té mladé ženy, kterou zná z kanceláře, mladé ženy se stále ovládaným a zkroceným kancelářským obličejem.

„Nevěděla jsem, že jezdíte na koni,“ podotkla hned v jedné z prvních vět. „Představovala jsem si, že jste oddán strojům na kolečkách, abyste se všude dostal co nejrychleji.“

„Začal jsem nedávno,“ odpovídal jí. „Začínám tloustnout, víte, a musím to hledět nějak shodit.“

Vrhla na něj krátký pohled koutkem oka, snažíc se přehlédnout ho od hlavy k patě i se sedlem a s tím, jak v něm sedí, a řekla:

„Ale jezdíval jste už dřív.“

Určitě má oko pro koně a pro všechno, co s koňmi souvisí, pomyslil si, když jí odpovídal:

„Už léta jsem na koni neseděl. Ale myslíval jsem si, že jsem učiněný divous a krotitel, když jsem se jako kluk ve východním Oregonu vytratil z tábora a zajezdil jsem si s pastevci dobytka a zkoušel jsem zajíždět divoké indiánské hřebečky. A vůbec jsem na koních vyváděl.“

Tak se k jeho veliké úlevě rozhovořili o předmětu, který je oba zajímal. Pověděl jí o Bobových kouscích a uskocích, o jeho prudkém otočení a o tom, jak to zamýšlí potlačit; souhlasila s ním, že s koňmi je třeba jednat s jistou mírou rozumné tvrdosti, bez ohledu na to, jak má člověk svého koně rád. Tak třebas tady její Mab, kterou má teď již osm let a také ji musila násilně odnaučovat kopání při krmení. Bylo to pro Mab bolestné, ale odnaučila se tomu.

„Vy jste na koni jezdila dávno a hodně, viďte?“ řekl Bílý Den.

„Opravdu si ani nedovedu vzpomenout, kdy jsem poprvé seděla na koni,“ odpověděla mu. „Narodila jsem se na dobytkářské usedlosti a to znáte; byla jsem taková, že mě nemohli od koní odehnat. Mám asi lásku ke koním vrozenou. Svého prvního koně, docela svého a jen pro sebe, jsem měla už v šesti letech. Když mi bylo osm, poznala jsem už na vyjížďkách s tatínkem, co je vydržet v sedle celičký den. V jedenácti mě už bral na lovy jelenů. Bez koně bych byla jako ztracená. Nemám ráda život v uzavřených místnostech, a kdybych neměla tuhle Mab, myslím, že bych se byla dávno ze všeho rozstonala a zemřela.“

„Tak máte ráda venkov?“ tázal se a zároveň zachytil v jejích očích poprvé zásvit ještě jiné barvy než šedé.

„Právě tak ráda, jako město nenávidím,“ odpověděla. „Jenže na venkově si žena nemůže vydělat na živobytí. Tak dělám, co se dá, – spolu s Mab.“

A potom už mu vyprávěla ještě víc o životě na dobytkářské usedlosti v dobách, kdy ještě žil její otec. A Bílý Den byl na sebe pyšný. Začínali se spolu seznamovat. Za celou půl hodiny, co již spolu jeli, ani jedinkrát rozhovor neuvázl.

„Pocházíme oba z končin nedaleko sebe,“ řekl. „Vyrůstal jsem ve východním Oregonu a to není tak daleko od okresu Siskiyou.“

V příštím okamžiku by si byl nejraději ukousl jazyk, neboť ona se rychle zeptala:

„A jak víte, že pocházím ze Siskiyou? Vím docela určitě, že jsem se o tom nezmínila.“

„Ani nevím,“ odpovídal prozatím neurčitě. „Kdysi jsem slyšel, že jste sem přišla tam z toho kraje.“

V tom okamžiku se Vlk plíživě stočil doprostřed cesty, klouzaje na lehkých neslyšných nohách jako stín, a zavinil, že její kůň poplašeně uskočil, a to pomohlo překonat vzniklé rozpaky, neboť se rozhovořili o aljašských psech, a teprve za notnou chvíli se vrátili k rozprávce o koních. A o koních se mluvilo ustavičně celou cestu nahoru, i potom zas na druhé straně dolů.

Když mluvila ona, poslouchal ji a sledoval její výklad, a přece celou tu dobu stačil ještě sledovat také vlastní myšlení a dojmy. Bylo to od ní hodně odvážné, jezdit takto rozkročmo, a koneckonců si nebyl nijak jist, zda se mu to doopravdy líbí, nebo nelíbí. V názorech na ženy měl sklon k staromódnosti; načerpával je kdysi v těch raných letech života v průkopnických táborech za svého mládí, kdy se ještě žádná žena neobjevila na koni jinak než na bočném sedle. Vyrostl s převzatou představou, že žena na koni nepatří k dvounožcům. Neubránil se tomu, že ho zaráželo, když ji viděl sedět v sedle tak po mužsku. Musil si však přiznat, že se mu ten pohled přes všechno docela líbí.

Ještě dvě bezprostřední okolnosti mu na ní byly nápadné. Předně ty zlaté skvrnky v jejích očích. Zvláštní, že si toho až dosud nepovšiml. Snad světlo v kanceláři na to nestačilo anebo snad se objevují a zase ztrácejí. Ne, byly to pravé ohýnky barvy – jakési pozastřené zlaté světlo. Ani zlaté to vlastně nebylo, nikoli, ale ze všech barev to bylo barvě zlata ještě tak nejblíž. Určitě to nebyl jenom nějaký odstín žluté. Myšlenky zamilovaného jsou vždycky přibarveny a je možno pochybovat, zda by kdokoli jiný na světě nazval Didiny oči zlaté. Avšak Bílý Den se propadal do citové nálady na samém kraji něhy a rozplývání, raději ty oči nazval zlaté, a proto tedy zlaté byly.

A za druhé byla tak prostě přirozená. Chystal se na to, že se projeví jako žena, s níž je seznámení co nejobtížnější. A přece to bylo tak prosté. V jejích společenských způsobech nebylo nic nabubřelého – touto všední větou si odlišil tuto Didu na koni od Didy s jejími kancelářskými způsoby, jak ji dosud vždy znal. A přece, zatímco se radoval z hladkého průběhu hovoru, seznamování a všeho, i z té skutečnosti, že nacházeli stále dost a dost společných zájmů, o nichž mohli živě rozprávět, uvědomoval si za tím vším jakousi nepříjemnou obtíž. Koneckonců byl tento rozhovor prázdný a nevýznamný. On sám byl odevždy mužem činu a nyní ji chtěl, Didu Masonovou, ženu; chtěl, aby ho milovala a přijímala jeho lásku, a chtěl celé to nádherné naplnění hned a na místě. Zvyklý prosazovat svou, zvyklý uchvacovat lidi i věci a ohýbat je podle své vůle, cítil nyní týž přikazující vladařský popud. Chtěl jí říci, že ji miluje a že jí nezbývá nic jiného, než provdat se za něho. A přece toho popudu neuposlechl. Ženy jsou chvilková, přelétavá stvoření a tady by pouhé vladaření bylo nakonec pouhým hudlařením. Vzpomínal na všecku svou loveckou lstivost, na tu nekonečnou trpělivost při střílení živočichů za hladomoru, kdy trefit, nebo netrefit znamenalo žít, nebo umřít. Pravda, i když tato dívka ještě neznamenala tak docela všechno, znamenala pro něj mnoho – teď ještě víc než dřív, teď jak tu jel po jejím boku a díval se na ni tak často, jak si jen mohl dovolit, s ní, oblečenou do jezdeckého kostýmu z vroubkovaného sametu, tak odvážně mužskou, a přece v hloubi podstaty tak viditelně a podmanivě ženskou, usmívající se, smějící se, hovořící s očima jiskřícíma a s ruměncem z celodenního slunce a z letního vánku proteplujícího její líčka.

KAPITOLA 13 / Další neděli a muž a kůň a pes bloudili Piedmontskými horami. A opět se Bílý Den s Didou setkali a jezdili spolu. Jenže tentokrát bylo její překvapení nad setkanou zabarveno podezřením; nebo spíše byla překvapena zase jinak. Minulá neděle byla zcela náhodná, ale když se objevil podruhé v jejích oblíbených končinách, prozrazovalo to něco víc než pouhou šťastnou náhodu. Postarala se, aby Bílý Den vycítil, že ho podezírá, a tu si vzpomněl, že nedaleko Blair Parku spatřil veliký kamenolom, a zmínil se jako mimochodem, že ho zamýšlí koupit. Ta jeho dávná investice do cihelny mu k tomu nápadu pomohla – k nápadu, o němž si pomyslil, že je prostě výtečný, neboť mu umožnil navrhnout jí, aby se s ním projela na prohlídku lomu.

Tak strávil v její společnosti několik hodin, za nichž byla právě taková jako minule, přirozená, neafektovaná, veselá, usměvavá i smavá, dobrá společnice, která uměla hovořit o koních s neumdlévajícím nadšením, dovedla se spřátelit s Vlkem přes jeho drsnou náturu a vyslovila přání zajezdit si na Bobovi, o němž prohlašovala, že si ho zamilovala ještě víc než posledně. Do toho se však Bílému Dni nechtělo. Bob je nabit nebezpečnými úskoky a on by jeho hřbetu nesvěřil nikoho, leda svého nejhoršího nepřítele.

„Vy si asi myslíte, že když jsem dívka, tak to s koňmi pořádně umět nemohu,“ odsekla mu. „A já jsem zatím byla shozena nebo vyletěla ze sedla dost často, abych se naučila neplýtvat přílišnou důvěřivostí. A nejsem zrovna pošetilá, nemyslete si. Na vyhazujícího koně bych si nesedla. O tom jsem se již poučila. A jiných se nebojím. A vy sám tvrdíte, že Bob nevyhazuje.“

„Ale ještě jste ho neviděla, jak dovede vyvádět,“ odporoval Bílý Den.

„Ale vy zas nesmíte zapomínat, že jsem viděla leckterého jiného vyvádět a na leckterém divokém jsem sama seděla. Tadyhle Mab jsem naučila nelekat se elektriky, lokomotivy a automobilu. Bylo to docela nevycepované venkovské hříbě, když jsem ji dostala. Jen tak přibližně naučená na sedlo, nic víc. A potom, nebojte se, neublížím tomu vašemu koni.“

Ačkoli správně usuzoval, že by to dělat neměl, Bílý Den se podvolil a na nefrekventované silnici si vyměnili sedla a uzdy.

„Pamatujte, že je jak namydlený blesk,“ varoval ještě, když jí pomáhal do sedla.

Přikývla, zatímco Bob napjal uši, protože ucítil, že má v sedle cizího jezdce. Zábava začala hodně brzy – až příliš brzy pro Didu, která se náhle octla na Bobově krku, jak se pod ní prudce otočil a vyrazil po cestě zpátky. Bílý Den jel na jejím koni za ní a díval se. Viděl, že koně brzy ovládla, zastavila ho a hned potom s otěžemi přes šíji a s rozhodným kopnutím levou ostruhou ho otočila a hnala zpátky skoro stejně rychle, jak s ní prve uletěl.

„Připravte se dát mu do nosu bičíkem,“ volal na ni Bílý Den.

Jenže Bob se zprudka otočil znovu a také tentokrát pro Didu příliš nečekaně a příliš rychle, i když se jí už podařilo s ukrutným napětím sil udržet se v sedle a nepadnout do nedůstojné pozice na koňské šíji. Jeho úprk byl nyní ještě rozhodnější, ale ona ho přidržela do vypínavě tanečního kroku a hrubě ho ostruhou obrátila zpátky. Ve způsobu, jak s ním jednala, nebylo nic ženského; vedla si panovačně a mužně. Nebýt toho, byl by od ní Bílý Den očekával, že toho bude mít brzy dost. Avšak již tato předběžná ukázka ho poučila o Didiných přednostech. A kdyby se byl ani tím nepřiučil, pouhý pohled do jejích šedých očí, prozrazujících sotva pozorovatelně, že se zlobí sama na sebe, a pohled na její pevně semknuté rty by mu prozradil totéž. Bílý Den jí nic nenavrhoval, jen visel očima skoro veselýma na jejích pohybech s očekáváním, co za to ten svárlivý Bob dostane. A Bob to také dostal hned za příštího otočení nebo spíše při pokusu o ně, neboť ještě než se dostal zpola čelem vzad, dopadl mu bič rovnou na citlivý čenich. A tu hned a na místě v úleku, údivu a v bolesti spadl předními kopyty, která se jen tak lehýnce vznášela nad zemí, a všemi čtyřmi těžce klesl na pevnou půdu.

„Skvělé,“ chválil Bílý Den. „Ještě několikrát a bude vyřízen. Je moc chytrý, aby nevěděl, kdy prohrává.“

A znovu se Bob pokusil. Jenže tentokrát se dostal jen do čtvrtiny obratu, když ho dvojitě držený bič na nose donutil klesnout předníma na zemi. A potom bez otěží i ostruh, pouhou hrozbou bičíku, ho srovnala zas vpřed.

Dida se zahleděla vítězně na Bílého Dne.

„Směla bych ho trochu prohnat?“ zeptala se.

Bílý Den přikývl a Dida vyrazila vpřed. Díval se za ní, až zmizela za zatáčkou z dohledu, a znovu se díval, jak se vrací. Ta určitě dovede sedět v sedle, pomyslil si, a to se ví, že je to úžasné děvče. Bože, to je žena pro opravdového muže! Všechny vedle ní vypadají náramně uboze. A jen pomyslit, že celý týden klepe na psacím stroji! Tam není její místo. Měla by být manželkou skutečného muže, hovět si v jemných látkách a v hedvábí a s brilianty (taková byla průkopnická představa o tom, co se sluší pro milovanou ženu), se psy a s koňmi a se vším všudy – „A to se už podíváme, pane Bílý Dni, co my dva spolu v té věci dokážeme udělat,“ mumlal si pro sebe a nahlas jí řekl:

„Dostanete výbornou, slečno Masonova, výbornou. Není na světě nádherného koně, kterého byste si nezasloužila, žena, která dovede takhle jezdit. Ne, jen na něm zůstaňte a doklušeme takhle do toho lomu.“ Zachechtl se. „Poslyšte, vždyť on dokonce malinko zasténal, jak jste ho posledně zarazila. Slyšela jste to? A všimla jste si, jak spustil nohy na zem – jako by byl narazil na kamennou zeď. A má dostatek rozumu a teď už ví, že napříště tam pokaždé bude v cestě ta kamenná zeď už připravena, aby si zas narazil.“

Když se s ní toho odpoledne u šraňku na cestě vedoucí do Berkeley rozloučil, uhnul s koněm za vyčnívající skupinu stromů, odkud ji nepozorován mohl vidět, dokud nezmizela z dohledu. Potom se obrátil na cestu do Oaklandu a dostal nápad, jemuž se útrpně usmál, když si zahučel: „A teď je na mně, abych plnil slovo a koupil ten zpropadený lom. Nic menšího mi neposkytne výmluvu, proč čmuchám tady v těch kopcích.“

Bylo však souzeno, že kamenolom vypadne na čas z jeho záměrů, neboť příští neděli se projížděl sám. Nebylo Didy na kaštanovém hnědáku, která by se opět objevila na postranních cestách z Berkeley, a nebylo jí ani za týden. Bílý Den se mučil netrpělivostí a obavami, třebaže v kanceláři se plně ovládal. Nepozoroval u ní žádných změn a snažil se, aby je neprozrazoval ani na sobě. Stále stejná stará běžná a jednotvárná práce pokračovala, ale nyní ho začínala dráždit a div ho nedoháněla k šílenství. Bílý Den prostě objevil, že má na krku veliký spor s tím světem, který zakazuje člověku, aby se choval ke své stenotypistce po způsobu všech ostatních mužů i žen. K čemu je vlastně dobré mít milióny? Tak se jednou zostra dotazoval svého kalendáře na psacím stole, když právě vyšla po diktátu z jeho pokoje.

Když se třetí týden chýlil ke konci a blížila se další samotářská neděle, Bílý Den se rozhodl promluvit, ať už je to v kanceláři, nebo ne. A jak měl v povaze, mířil prostě a přímo k věci. Skončila u něho svou práci a sbírala si blok a tužky, chystajíc se k odchodu, když spustil:

„Ach, ano, ještě něco, slečno Masonova, a doufám jen, že mi nebudete mít za zlé, budu-li otevřený a vyjadřovat se přímo. Vždy jste mi připadala jako dívka rozumná a nemyslím, že byste se dovedla urazit pro to, co vám nyní řeknu. Víte, jak dlouho jste již u nás v kanceláři – je to už léta, aspoň několik let, to určitě; I stejně víte, že jsem k vám byl vždycky přímý a otevřený. Nikdy jsem nedělal, co byste mohla nazvat – využíváním situace. Protože jste v mé kanceláři, snažil jsem se být opatrnější, než kdyby – kdybyste v mé kanceláři nebyla – chápete. Ale proto stejně ani taková skutečnost nepostačí, abych mohl být méně lidský. Jsem člověk jaksi osamělý – nepokládejte to za prosbu o soucit. Jen se tím pokouším povědět vám, kolik pro mne znamenaly ty dvě společné projížďky. A teď jen doufám, že vám nebude vadit, když se vás zeptám, proč jste si o posledních dvou nedělích nevyjela?“

Dopověděl své a čekal; cítil, jak je mu nezvykle horko a jak upadá do rozpaků, a pot mu vyrazil v drobounkých krupičkách na čele. Ona hned nepromluvila a Bílý Den přešel pokojem a otevřel ještě víc okno.

„Vyjela jsem si,“ odpověděla, „jiným směrem.“

„Ale proč…?“ Nepodařilo se mu jaksi větu dokončit. „Jen mluvte a buďte ke mně upřímná,“ naléhal. „Právě tak upřímná, jako jsem já k vám. Proč jste si nevyjela do Piedmontských hor? Všude jsem vás tam hledal.“

„A to je právě to proč.“ Usmála se, dívala se mu chvilku rovnou do očí a potom sklopila zrak. „Zajisté chápete, pane Harnishi.“

Zavrtěl zachmuřeně hlavou.

„Rozumím a nerozumím. Nenavykl jsem městským způsobům, dávno ne. Je tak leccos, co člověk nesmí, a mně to celkem nevadí, dokud to nechci sám dělat.“

„Ale když chcete?“ zeptala se rychle.

„Tak to udělám.“ Rty se mu pevně stáhly na potvrzení pevné vůle, ale již za okamžik mírnil svůj výrok, jako by se omlouval: „Totiž, většinou to dělám. Ale co nedovedu pochopit, jsou tyhlety věci, které člověk nesmí dělat, ačkoli to není nic špatného a nikomu to neublíží – tyhle společné projížďky například.“

Chvíli si nervózně pohrávala s tužkou, jako by v duchu přemítala, jak nejlépe odpovědět, a on trpělivě čekal.

„Tyhle projížďky,“ začala, „to je něco, co lidé nepokládají za správné. Řekněte sám. Znáte svět. Vy jste pan Harnish, milionář…“

„Hazardní hráč,“ přerušil ji drsně.

Přikývla, že může přijmout třebas i tento jeho termín, a mluvila dál.

„A já jsem stenotypistka ve vaší kanceláři…“

„Jste tisíckrát lepší než já…,“ pokusil se vpadnout jí do řeči, byl však sám ihned přerušen.

„V tom to nevězí. Je to prostá a dosti běžná situace, již je třeba uvážit. Pracuji u vás. A tu nejde o to, co si myslíte vy nebo já, nýbrž o to, co si budou myslit ostatní lidé. A o tom vám nic povídat nemusím. Víte sám.“

Její chladná, věcná řeč byla na štíru s pravdou její bytosti – nebo Bílý Den si to aspoň myslil, když se díval na její vzrušenou ženskost, na oblé linie její postavy, na poprsí zhluboka se zdvihající a opět klesající a na ruměnec vzrušení v její tváři.

„Promiňte tedy, že jsem vás vystrašil a zahnal z vašich oblíbených končin.“ Řekl to skoro bez smyslu a bez cíle.

„Nevystrašil jste mě vy,“ odsekla a maličko vzplanula. „Nejsem hloupá slečinka z penzionátu. Už dávno se sama o sebe starám a dokázala jsem to vždycky bez vystrašenosti. Byli jsme spolu dvě neděle a zajisté jsem se nepolekala ani vašeho Boba, ani vás. V tom to není. Nebojím se, že bych se o sebe nedovedla postarat, ale svět se vtírá a stará se o člověka taky. To je ta svízel. Záleží na tom, co tomu svět řekne, že se scházím se svým zaměstnavatelem o nedělích k pravidelným vyjížďkám. Je to směšné, ale je to tak. Mohla bych si vyjíždět s některým úředníkem a nikdo by neřekl ani slovo, ale s vámi – s vámi ne.“

„Ale vždyť to svět neví a nemusí se to dovědět,“ zvolal.

„A právě to je v jistém smyslu ještě horší. Nebýt si vědoma žádného provinění, a přece se plížit kdesi postranními cestami a věčně mít pocit, že se dopouštím čehosi špatného. Pro mne by bylo lepší a statečnější docela veřejně…“

„Jít se mnou ve všední den na oběd,“ vpadl jí do řeči Bílý Den, vytušiv, kam asi se svým nedokončeným výrokem míří.

Přikývla.

„Nemyslila jsem zrovna na to, ale poslouží to za příklad. Dala bych přednost třebas i provádění docela smělých kousků tak, aby o nich kdekdo věděl, než dělat něco kradí a být přistižena. Ne snad, že bych si říkala o pozvání k obědu,“ dodávala s úsměvem, „ale vy jistě mé stanovisko chápete.“

„Tak proč byste tedy nemohla jezdit se mnou do hor otevřeně a bez jakéhokoli skrývání?“ naléhal.

Zavrtěla hlavou a byl v tom aspoň docela malinký náznak lítosti, jak si on aspoň představoval, a zcela náhle pocítil po ní dravou, až šílenou touhu.

„Hleďte, slečno Masonova, vím, že se vám hovor o takových věcech tady v kanceláři líbit nemůže. Ani mně se nelíbí. Myslím, že to je právě součást toho všeho; člověk nesmí se svou stenotypistkou mluvit o ničem jiném než výlučně a pouze o věcech obchodních. Vyjeďte si příští neděli se mnou a budeme si moci důkladně promluvit a dospět k nějakému závěru. Venku v horách je dovoleno hovořit také o něčem jiném než o obchodních záležitostech. Myslím, že jste mě již aspoň tak dalece poznala, abyste věděla, že jsem vcelku počestný chlapík. Vá-vážím si vás a ctím vás, víte a… a tohle všecko a já…“ Zakoktávál se a mátl a jeho ruka, spočívající na stole na sacím papíře, se viditelně chvěla. S námahou sbíral síly. „Chci to víc, než jsem chtěl co jiného za celý svůj život. Ne – ne – nedovedu se vyjadřovat, ale je to tak, to je to celé. Pojedete? – Jen příští neděli! Zítra?“

Ani ve snu by ho nebylo napadlo, že její tiché přitakání spíš než co jiného zavinily ty krupičky potu na jeho čele, ta třesoucí se ruka a vůbec jeho až příliš zřejmá celková jeho tíseň.

KAPITOLA 14 / „Ovšem že se nikdy neví, co někdo opravdu chce, jen podle toho, co říká.“ Bílý Den třel Bobovo vzdorné ucho koncem bičíku a nespokojeně znovu vážil slova, jež právě vyřkl. Nevyjadřovala přesně to, co říci chtěl. „Za čím mířím, je tohle: vy mi tady přímo a nadobro odmítáte znovu se se mnou sejít, vykládáte mi své důvody, ale jak mohu vědět, že jsou to ty pravé důvody? Možná že se prostě nechcete se mnou seznámit, ale neříkáte to ze šetrnosti, abyste se nedotkla mých citů. Chápete? Jsem ten poslední na světě, kdo by se cpal někam, kde není vítán. Kdybych věděl, že opravdu ani za mák nestojíte o seznámení se mnou, vytratil bych se tak rychle, že by se za mnou jen zaprášilo, a ani byste mě pro prach neviděla…“

Dida se naň usmála v uznání jeho slov, ale dál jela mlčky. A ten úsměv, pomyslil si Bílý Den, ten úsměv byl ten nejsladší kouzelný úsměv, jaký kdy spatřil. Ujišťoval se v duchu, že v něm bylo něco odlišného od všech úsměvů, jimiž ho dosud oblažila. Byl to úsměv člověka, který už o něm aspoň něco ví, člověka, který se s ním už aspoň trošičku seznámil. Ale ovšem, zarazil se za okamžik, z její strany to bylo docela bezděčné. Takového něco musilo přijít ve styku kterýchkoli dvou osob. Každý neznámý člověk, ať podnikatel, úředník nebo kdokoli, po několikerém náhodném setkání musí projevit podobné známky přátelskosti. To musilo přijít, ale od ní to naň působilo hlubším dojmem; a kromě toho to byl líbezný a okouzlující úsměv. Ostatní ženy, jež kdy znal, nikdy se takhle usmát nedovedly, o tom byl přesvědčen.

Byl to den šťastné spokojenosti. Bílý Den se s ní setkal na postranní cestě od Berkeley a potom strávili mnoho hodin spolu. Až teprve teď, kdy se den schyloval ke konci a oni se přibližovali ke šraňku cesty do Berkeley, začal o tom důležitém předmětu.

Jala se odpovídat na jeho poslední úvahu a Bílý Den vděčně poslouchal.

„Ale dejme tomu, jenom předpokládejme, že důvody, které uvádím, jsou ty pravé? Že není vůbec nic, proč bych se s vámi seznámit nechtěla?“

„Potom bych dál naléhal jak všichni čerti,“ odpověděl prudce. „Protože, víte, dávno jsem si všiml, že lidé daleko ochotněji vyslechnou, co by slyšeli rádi. Ale kdybyste měla v rukávě schovaný druhý důvod, kdybyste se nechtěla se mnou blíž seznámit, kdybyste – kdybyste si jen myslila, že musíte šetřit mé city jen proto, že máte u mne dobré místo…“ Tady jeho chladnou úvahu o tak strašné možnosti zaplavila hrůza, že snad tomu opravdu tak je, až ztratil nit svého rozumování. „Teda, ať je to, jak chce, potřebujete jen říct to slovo a vytratím se. A nic vám nebudu mít za zlé; byla by to prostě jenom moje smůla. Tak jen buďte upřímná, slečno Masonová, prosím vás, a povězte, zda je to ten důvod – a skoro mám už tušení, že bohužel to tak je.“

Vzhlédla k němu s očima pojednou lehounce zavlhlýma zpola urážkou, zpola hněvem.

„Ach, vždyť to není spravedlivé,“ volala. „Dáváte mi na vybranou, buď vám lhát a ublížit vám jen proto, abych se vás zbavila, anebo odhodit svou obranu tím, že řeknu pravdu. Neboť potom, jak jste sám právě řekl, zůstanete a nepřestanete naléhat.“

Líce se jí zarděly, rty se jí zachvěly, ale dívala se mu dál upřímně rovnou do očí.

Bílý Den se s přitrpklým uspokojením usmál.

„Opravdu rád, slečno Masonova, opravdu rád slyším tahle vaše slova.“

„Ale ona vám nejsou nic platná,“ odpovídala kvapně. „Nesmí vám být nic platná. Odmítám a nenechám to tak. Toto byla naše poslední vyjížďka a… tady je šraňk.“

Zatočila klisnu podle šraňku, sehnula se, odsunula zástrčku a projížděla za šraňk.

„Ne, prosím vás, ne,“ řekla, když se Bílý Den chystal za ní.

S pokojnou poslušností strhl Boba zpátky a šraňk se mezi nimi zase zavřel. Bylo však ještě co říci a ona neodjížděla.

„Poslyšte, slečno Masonova,“ říkal tichým hlasem, rozechvělým upřímností, „chtěl bych vás ujistit o jednom. Nepokouším se jen tak si s vámi zahrávat. Mám vás rád, chci vás, a ještě nikdy v životě jsem nic nebral tak vážně. V mých úmyslech není nic pochybného a vůbec takového. Co zamýšlím, je přísně počestné…“

Zarazil ho výraz její tvář. Zlobila se a zároveň se smála.

„To bylo to nejnevhodnější, co jste mohl říct,“ zvolala. „Vždyť to zní jako sňatková kancelář; přísně počestné úmysly, sňatek žádoucí. Ale zasloužila jsem si to. Soudím, že tohle je to, co nazýváte naléhat jak všichni čerti.“

Za ten čas, co Bílý Den žil pod střechami velkoměsta, staré opálení jeho pleti důkladně vybledlo, takže se nyní příval krve ukázal rudě, jak vystupoval po hrdle a z límce a zaplavoval mu obličej. Ve své svrchované tísni ani nesnil o tom, že naň Dida hledí v této chvíli s procítěnější laskavostí než kdykoli za celý ten den. Nezažila ještě nikdy pohled na dospělého muže, který se rdí jako chlapec, a začínala již litovat zbytečně břitkého vyjádření, jež z ní vynutilo překvapení.

„Tak se podívejte, slečno Masonova,“ začínal pomalu a zpočátku zadrhovaně, ale zrychloval řeč tak, že potom vyslovoval tak zbrkle, až mu málem bylo těžko rozumět, „jsem jenom drsný člověk, to vím, a právě tak vím, že dohromady nic neznám. Nikdy jsem se lepším věcem neučil. Dosud nikdy jsem lásku nevyznával, ani jsem se ještě nikdy nezamiloval – a nevím, jak na to, o nic lépe než ten nejhloupější vesnický kluk. Musíte se snažit rozumět tomu, co je snad někde jaksi pod těmi pošetilými slovy, a pochopit člověka za nimi ukrytého. To jsem já a myslím to dobře, i když nevím, jak si s tím poradit.“

Dida Masonova měla rychlé způsoby, jakoby ptačí, skoro jako by přelétávala z nálady do nálady, a teď byla v mžiku zas plna kajícnosti.

„Odpusťte, že jsem se tomu smála,“ říkala mu přes šraňk. „Opravdu to nebyl výsměch, ani snad smích to nebyl. Dala jsem se přistihnout překvapením a pak se mě to také dotklo. Víte, pane Harnishi, nebyla jsem…“

Odmlčela se, polekala se náhle nutného závěru své myšlenky, do níž ji její ptačí střemhlavost zrádně zahnala.

„Chcete asi říct, že nejste zvyklá na takové nabídky,“ řekl Bílý Den, „na takové požádání o ruku v běhu: ‚máúcta, těší mě, nechtěla byste mě za muže?‘“

Přikývla a rozesmála se a on také, takže se smíchem snadno oba přenesli přes narůstající rozpaky. Bílý Den si tím opět dodal odvahy a mluvil dál s větší sebedůvěrou, s chladnější hlavou a s jazykem ovládnutějším.

„Tady vidíte, jak sama potvrzujete má slova. Vy už máte v těchto věcech zkušenosti. Nepochybuji, že jste již dostala celé spousty nabídek. Nu a já v tom vůbec žádnou zkušenost nemám a je mi jako rybě na suchu. A potom, vždyť tohle vlastně neměla být nabídka. Je to jen taková zvláštní situace, nic víc, dostal jsem se zkrátka do úzkých. Mám dost toho obyčejného zdravého sedláckého rozumu, abych věděl, že muž nemá házet sňatkem jako argumentem, když odůvodňuje, proč se chce s dívkou seznámit. A právě tady jsem se dostal do pasti. Tak číslo jedna: nemohu se s vámi seznámit v kanceláři. Číslo dvě: vy prohlašujete, že se se mnou mimo kancelář setkávat nebudete, abyste mi poskytla příležitost. Číslo tři: uvádíte pro to důvod, že by lidé měli řeči, protože jste u mne zaměstnána. Číslo čtyři: já se s vámi prostě musím seznámit a musím vás přesvědčit o tom, že to myslím správně a řádně. Číslo pět: tady jste na jedné straně šraňku přichystána odjet a já na druhé straně šraňku už si začínám zoufat a jsem nucen říct něco, čím bych vás přiměl rozmyslit si to ještě. A číslo šest: řekl jsem to. A teď konečně potřebuji, abyste si to rozvážila znovu.“

A jak mu naslouchala, radujíc se z podívané na jeho vážný, starostlivý obličej i z jeho prostých a obyčejných vět, které ovšem jen zdůrazňovaly jeho vážnost a vyznačovaly právě ten rozdíl mezi ním a průměrnými muži, s nimiž se znala, zapomněla ho poslouchat a pohřížila se do vlastních myšlenek. Láska silného muže věčně věků láká každou normální zdravou ženu, a nikdy Dida necítila to vábení mocněji než právě teď, jak se dívala přes spuštěný šraňk na Bílého Dne. Ne proto, že by ji napadlo třeba jen ve snu se za něho provdat – proti takové ztřeštěnosti měla aspoň dvacet dobrých důvodů; proč však by se s ním neměla aspoň častěji vídat? Určitě jí není protivný. Naopak, líbí se jí už dávno, hned ode dne, kdy ho viděla poprvé a poprvé se zahleděla do té indiánské tváře a do těch jiskrných indiánských očí. Byl skvělým zjevem muže i po jiných stránkách, nejen těmi velkolepými svaly. A kromě toho byl vyzlacen romantikou, byl mohutný a urostlý silák, drsný dobrodruh Severu, muž mnoha činů a mnoha miliónů, který se vrátil z Arktidy, aby mistrně zápasil a vítězně se rval s muži z jihu.

Divoký jako rudokožec, hazardní hráč a hýřil, muž bez morálky, jehož mstivost se nikdy nedovede dosytit, muž, který dupe po tvářích všech, kdo se mu opovážili postavit na odpor – ó, však ona zná všechna ta ošklivá slova, jimiž ho nazývali. A přece se ho nebojí. A je toho ještě víc, co se spojuje s jeho jménem. Bílý Den připomíná také ještě jiné věci. Bylo to přece v novinách, v časopisech i v knihách o Klondyku. Když se to tak všechno uváží, jméno Bílý Den zní mocnými ozvěnami – a ty se musejí dotknout obraznosti každé ženy, právě tak i její, jak tu teď na druhé straně šraňku s ním rozpráví a naslouchá dychtivé i procítěné prostotě jeho řeči. Dida byla koneckonců žena, měla svou marnivost ženství a tato marnivost byla polichocena i potěšena už prostým faktem, že takový muž se s touhou obrací k ní.

A ještě mnoho jiného jí táhlo hlavou – dojmy únavy a tesknoty; podupávání eskadron a stíny armád mlhavých dojmů a pocitů a ještě mlhavějších podnětů; a hlubší i nezřetelnější šepoty a ozvěny, záchvěvy z dědictví zapomenutých pokolení krystalizující v bytí a znovu se rozechvívající a s tím stále a vytrvale i nepostižitelný, stěží uhodnutelný křehký a zároveň mocný duch a podstata života, který tisícerými klamy a v tisícerém přestrojení od věků do věků usiluje o život. Bylo to mocné pokušení – s tímto mužem se aspoň projíždět tady v horách. Určitě by to bylo jen to a o nic víc, protože byla hluboce přesvědčena, že jeho způsob života není a nemůže být způsobem jejím. Naproti tomu ji netísnilo nic z těch běžných ženských strachů a z obyčejné ženské plachosti. Nikdy nezapochybovala o tom, že se za všech okolností dovede o sebe postarat. Tak proč ne? Je to koneckonců taková maličkost.

Její život je nyní v nejlepším případě obyčejný, všední a nudný. Jí, spí a pracuje a tím to všechno končí. Ta její zakotvená existence jí probíhala před očima jako na přehlídce: šest dní v týdnu strávených v kanceláři a cestami tam a zpět převozním parníkem, nějaká hodinka ukradená před spaním na trošku zpěvu a hry na klavír, na praní některých zvláštních drobností a šití a spravování a na pořádání skromných účtů, dva večery v týdnu věnované rozptýlení ve společnosti, další ukradené hodiny a sobotní odpoledne strávená u bratra v nemocnici a den sedmý, neděle, její den klidu a uspokojení na hřbetě Mab venku v těch požehnaných horách. Ale ty osamělé projížďky jsou tak teskné. Nikdo z jejích známých na koni nejezdí. Přemluvila kdysi několik děvčat z univerzity, aby to zkusily, ale nejvýš po dvou nedělích na hřbetě najatých herek všechny vždy pozbyly o jízdu na koni zájem. Jediná Madelina si koupila vlastního koně a nadšeně jezdila několik měsíců, ale nakonec se vdala a odstěhovala se do jižní Kalifornie. Po letech se člověk unaví takovými projížďkami věčně jen o samotě.

A je to takový chlapec, tady ten velikánský obr a milionář, kterého se polovina boháčů San Franciska bojí. Takový chlapec! Nikdy by si byla nedovedla představit tuto stránku jeho povahy.

„Jak se vlastně lidé žení a vdávají?“ říkal právě. „Přece se nejprve setkají, za druhé zevnějškem se sobě navzájem zalíbí, za třetí se seznámí a za čtvrté se vezmou, nebo nevezmou, podle toho, jak se mají rádi potom, když se seznámili. Ale jak jen, u sta hromů, jak jen můžeme my dva zjistit, zda se máme dostatečně rádi, to nepochopím, když si tu nezbytnou příležitost nepřipravíme. Přišel bych k vám, navštěvoval bych vás, jenže předem vím, že máte nejspíš jen pokoj v podnájmu nebo pokoj se stravou, a to se nehodí.“

S náhlou změnou nálady se zdála Didě situace směšně nesmyslná. Pocítila touhu rozesmát se – ne zlostně, ne hystericky, ale vesele. Bylo to tak směšné. Ona sama stenotypistka, on proslulý a mocný spekulant milionář, mezi nimi šraňk a on přes něj chrlí své výklady o tom, jak se lidé seznamují, žení a vdávají. A byla to také situace nemožná. Jak to vypadalo, nemohla v tom pokračovat. S tímto pravidlem kradmých schůzek v horách se musí přestat. Nikdy už nesmí dojít k další schůzce. A kdyby se pokoušel, když mu tyto schůzky budou odepřeny, dvořit se jí v kanceláři, byla by donucena ztratit velmi dobré místo a tím by se celý příběh uzavřel. Nebyly to příjemné úvahy, avšak ona už dávno svět mužů neshledávala nijak zvlášť milým, zejména ve městě. Nebylo možno po léta si vydělávat na živobytí a neztratit přitom mnoho ze svých iluzí.

„Nebudeme se nijak plížit nebo se s tím schovávat,“ vysvětloval Bílý Den. „Budeme se spolu projíždět tak směle, jak se vám zlíbí, a uvidí-li nás někdo, nu, ať vidí. Budou-li mluvit – to tedy, dokud máme svědomí čisté, nemusíme si dělat starosti. Řekněte slovo a Bob bude mít v sedle nejšťastnějšího muže na světě.“

Zavrtěla hlavou, přitáhla otěže klisně, která už chtěla vyrazit na cestu domů, a pohlédla významně na dloužící se stíny.

„Stejně se už připozdívá,“ spěchal Bílý Den ještě něco říci, „a koneckonců jsme nic neujednali. Aspoň ještě jednu neděli, ať je, jak chce – to nežádám tak mnoho – abychom to prohovořili.“

„Měli jsme na to celý den,“ řekla.

„Ale začali jsme o tom hovořit příliš pozdě. Příště s tím začneme dřív. Je to pro mne veliká a vážná otázka, věřte mi. Řekněme tedy, zase příští neděli?“

„Dovedou být muži vůbec někdy spravedliví?“ tázala se. „Až příliš dobře víte, že tou ‚příští nedělí‘ myslíte mnoho neděli.“

„Tak ať je to mnoho nedělí,“ zvolal už bezohledně, zatímco si Dida pomyslila, že ho ještě nikdy neviděla tak sličného. „Řekněte slovo, jenom slovo řekněte. Příští neděli u lomu…“

Chopila se pevnou rukou otěží a chystala se vydat na cestu.

„Dobrou noc,“ řekla, „a…“

„Ano,“ šeptl s tím nejnepatrnějším náznakem rozkazovačnosti.

„Ano,“ řekla tiše, ale zřetelně.

V témž okamžiku pobídla klisnu do cvalu a odjížděla po cestě, aniž se ohlédla, tak byla zaujata zkoumáním vlastních citů. Byla v duchu rozhodnuta říci ne – byla tak pevně rozhodnuta do posledního okamžiku – a její rty nicméně řekly ano. Nebo aspoň se jí zdálo, že to říkaly jen rty. Ona nezamýšlela vyslovit souhlas. Proč ho tedy vyslovila? První překvapení a údiv nad naprosto nezamýšleným skutkem ustoupily ohromení, když uvažovala o následcích. Věděla, že Bílý Den není mužem, s nímž by si bylo možno zahrávat, že za tou prostotou a chlapeckostí je v podstatě bytostí panovačnou a mužnou, a že se tu upsala budoucnosti nevyhnutelně napjaté a bouřlivé. A znovu se zostra sama sebe ptala, proč řekla ano právě v okamžiku, kdy to ani zdaleka nezamýšlela.

KAPITOLA 15 / V kanceláři šel povětšině život dál stejně jako dřív. Ani slovem, ani pohledem nikdy nedávali najevo, že by teď situace byla v něčem jiná, než bývala vždy. Každé neděle byla dohodnuta projížďka opět na příští neděli; ani o tom se v kanceláři nikdy nezmiňovali. Bílý Den byl v tom směru úzkostlivě rytířský. Nechtěl, aby mu odešla z kanceláře. Pohled na ni při práci mu byl neochabující radostí. Ani toho však nenadužíval prodlužováním diktátů nebo vymýšlením zvláštních úkolů, aby ji déle pozdržel v dohledu svých očí. Jeho láska k poctivé hře vylučovala takové ryze sobecké chování. Pohrdal využíváním nahodilých výhod, vyplývajících ze situace. Kdesi v nitru měl vyšší hodnocení lásky než pouhé přivlastňování. Chtěl být milován pro sebe sama za poctivých podmínek pro obě strany.

Zároveň však nemohl jednat moudřeji, i kdyby byl tím nejlstivějším intrikánem. Dida milovala osobní svobodu jako ptáče, byla tou poslední ženou na světě, která by se dala násilím donucovat k náklonnosti, takže citlivě oceňovala něžnou cudnost jeho chování. To bylo vědomé, avšak hlouběji než všechno vědomí a nepostižitelně jako tkáň babího léta působily následky toho chování. Až na některé ostře vyhrocené okamžiky osobitost Bílého Dne se okolo ní ovíjela, aniž si to Dida mohla uvědomit. Vlákénko k vlákénku se spřádaly ty tajemné a ani ve snu nepředstavitelné svazky. Ty právě mohly objasnit, proč řekla ano, když chtěla říci ne. A právě takovým nějakým způsobem, v některé chvíli budoucí, ve chvíli možná hlubokého významu – v rozporu se všemi příkazy střízlivého úsudku – bude opět souhlasit, aniž doopravdy souhlasit zamýšlí?

Další sbližování s Didou mělo kromě jiných také ten příznivý následek, že Bílý Den již tolik netoužil po pití. Dychtivost po alkoholu se tak zmírňovala, že si to konečně sám uvědomil. Teď byla v jistém smyslu onou nezbytnou zábranou sama Dida. Pomyšlení na ni účinkovalo jako koktajl. Nebo aspoň nahrazovala určitou část koktajlů. Navykl si hltat spousty koktajlů, když se pokoušel uniknout z napětí nepřirozeného městského života a z prudkých hazardních podniků. Ustavičně bylo třeba budovat zeď, aby mu poskytla odlevu od vrcholného přepětí, a Dida se stala částí té zdi. Její osobnost, její smích, intonace jejího hlasu, neuvěřitelná zlatá světýlka jejích očí, ohýnky v jejích vlasech, její postava, její oblečení, její způsoby v sedle, pouhé její drobné fyzické projevy tak určitého způsobu – vše si znovu a znovu v duchu zobrazoval a prodléval u toho, až to potom nahrazovalo mnohý koktejlů, nebo velkou dávku skotské se sodovkou.

Přes jejich odhodlané rozhodnutí k opaku se při setkáních projevoval velmi znatelný stupeň spiklenecké tajnosti. Byly to v podstatě kradmé schůzky. Nevyjížděli si spolu drze před tváří světa. Právě naopak, scházeli se pokaždé nepozorovaně, Dida přijížděla postranní cestou z Berkeley přes mnoho šraňků, aby mu vyšla na půl cesty vstříc. Nejezdili ani po bezpečných nefrekventovaných silnicích, raději přejížděli na druhý horský hřeben a tam se projížděli mezi zemědělci putujícími do kostela, mezi venkovany, kteří by dokonce ani Bílého Dne nepoznali podle fotografií v novinách.

Přesvědčoval se, že Dida je dobrá jezdkyně – nejen v samém jezdeckém umění, nýbrž i ve vytrvalosti. Byly neděle, kdy spolu ujeli devadesát, sto deset, ba dokonce jednou skoro sto třicet kilometrů; a Dida nikdy ani sebeméně nereptala, že by na ni byla denní túra příliš dlouhá, a právě tak – což bylo v očích Bílého Dne další velikou předností – ani nejnamáhavější denní jízda nezanechala na hřbetě její klisny tu nejnepatrnější stopičku odření. „To se ví, že je skvělá,“ říkal si v duchu vždy znovu stejně, ale vždy znovu s nadšením.

Za těchto nerušených dlouhých jízd se navzájem o sobě hodně poučili. Neměli valně o čem hovořit, leda o sobě, takže zatímco jí se dostalo širokého poučení o cestování v Arktidě a o dobývání zlata, mohl si zas on postupně malovat stále určitější portrét její. Široce líčila život na dobytkářské usedlosti za svých dívčích let, nekonečně povídala a povídala o koních, o psech, o lidech a o věcech, až měl dojem, že vidí její dorůstání a dospívání jako souvislý jediný děj. Mohl jej sledovat až do období ztráty jmění a nakonec úmrtí jejího otce, kdy byla nucena zanechat univerzitních studií a jít pracovat do kanceláře. Také o bratrovi mluvila a o svém dlouhém úsilí, aby dosáhla jeho vyléčení, a o nadějích už pomalu mizejících. Bílý Den si řekl, že je snadnější porozumět si, než očekával, i když si byl ustavičně vědom, jak za vším i okolo všeho, co se o ní dovídá, zůstává tajemná a nepopsatelně zajímavá žena se svým ženstvím. A tady, jak si s dostatečnou pokorou dovedl přiznat, tady se prostíralo nezmapované a bezbřehé moře, jemu zcela neznámé, které však nicméně musí přeplavat.

Strach z ženy, pronásledující ho celý život, vznikl z neporozumění a zároveň mu znemožňoval k nějakému porozumění dospět. Dida v sedle, Dida trhající vlčí máky na letní stráni, Dida zachycující jeho diktát hbitými čarami těsnopisu – to všechno mu bylo srozumitelné. Nechápal však tu Didu s rychlými proměnami nálady, Didu vytrvale odmítající s ním jezdit a náhle zcela nečekaně souhlasící, Didu, v jejíchž očích věčně vyskakovala zlatá světýlka a opět se ztrácela a přišeptávala náznaky a důvěrnosti, které nebyly pro jeho uši. Ve všem tom zahlédal chvějivé hlubiny života ženy, oceňoval jejich půvab a měl je za nesrozumitelné.

Měla také ještě jinou stránku, jež mu byla vědomě neznámá. Vyznala se v knihách, měla to tajemné a strašidelné cosi, nazývané „kultura“. A přesto ho ustavičně překvapovalo, že tato kultura se nikdy do jejich vzájemnosti nevtírá. Nehovořila o knihách ani o jiných uměních, ani o ostatních takových parádičkách. Jak byl sám prosté mysli, objevoval, že ona má ducha právě tak prostého. Měla ráda všechno jednoduché a život venku v přírodě, koně a hory, slunce a květiny. Octl se v částečně novém světě rostlinstva, v němž mu byla průvodcem, ukazovala mu všechny odrůdy dubů, seznamovala ho s mořenovníky a s manzanitou, učila ho názvům, zvykům a životu nekonečné řady polních a horských květin, keřů a kapradí. Její bystré oko, vycvičené v lese, bylo mu dalším potěšením. Bylo to oko zvyklé na přírodu a máloco mu uniklo. Jednou se na zkoušku předstihovali, kdo z nich najde víc ptačích hnízd. A on, vždycky tolik hrdý na svůj vycvičený postřeh, jen s velikou námahou dokázal udržovat si nevelké vedení v počtu objevů. Na konci dne vedl jen o tři hnízda, z nichž jedno rozhodně neuznávala, a on sám měl o něm pochybnosti. Vyslovil jí svůj obdiv a prohlásil, že tento její úspěch je nejspíš umožněn tím, že ona sama je ptáče a má postřeh a bystrozrak ptáčete i jeho rychlé, mihotavé způsoby.

Čím lépe ji znal, tím víc byl přesvědčen o tom, že má v sobě mnoho ptačího. Tvrdil, že jen proto tak ráda jezdí na koni. V takové jízdě se člověk nejvíc přibližuje letu. Pole rozkvetlé vlčími máky, houští kapradin, topolová alej na vesnické cestě, planoucí hněď stráně, paprsek slunce na vzdáleném horském vrcholu – to všechno u ní vyvolávalo prudké projevy radosti, které mu připadaly jako výbuchy písně. Radovala se z drobností a zdálo se, že stále zpívá. Projevovalo se to i za vážnějších příležitostí. Když si zajela na Bobovi a utkala se s tím velkolepým divochem o nadvládu, i tehdy u ní vynikaly spíše vlastnosti orla.

Tyto náhlé drobné její radosti byly zdrojem jeho radosti. Radoval se z jejích radostí s očima vzrušenýma a upřenýma na ni tak, jako ona upírala oči na předmět, z něhož se právě radovala. Skrze ni také dospěl k jemnějšímu rozeznávání a k většímu ocenění jevů v přírodě. Ukázala mu na vyhlídce do kraje barvy, o nichž by mu samému nikdy ani ve snu nenapadlo, že tam vůbec jsou. Znával jenom základní barvy. Všechny odstíny červeně byla prostě červená. Černé bylo černé a hnědé prostě hnědé, dokud se to neproměnilo v žluté, kdy už to hnědé zůstat nemohlo. Rudou barvu vždy pokládal za červenou, něco jako krev, dokud ho nepoučila o jiném. Jednou spolu vyjeli na otevřené čelo vysokého kopce, kde jim větrem rozhoupané vlčí máky hořely pod koleny koní, a Dida se do vytržení nadchla nad liniemi mnoha dohledných prostorů. Napočítala jich sedm a on, který byl zvyklý zírat do kraje celý svůj život, poučil se poprvé, co je to „dohledný prostor“. Od té doby už navždy hleděl do tváře přírody okem schopným vidět víc, poznal i vlastní radost z přehlížení za sebou řazených linií vystupujících hřebenů hor a z objevování rudých a fialových letních mlžin, jež čarují v nehybných záhybech dalekých kopců.

Ale tím vším se proplétala zlatá nitka lásky. Zpočátku se spokojoval s vyjížďkami s ní a stačil mu vztah čistě přátelský; jenže touha po ní a potřeba učinit ji svou vzrůstaly. Čím víc o ní věděl, tím výše ji oceňoval. Kdyby byla vůči němu uzavřená a povznesená, nebo kdyby byla jen chichotavou a kňouravou ženskou figurkou, bylo by to všechno docela jiné. Ale ona ho udivovala svou prostotou a přirozeností, svou širokou přátelskostí. Právě to druhé bylo tak velice neočekávané. Ještě nikdy se na ženu tak nedíval. Žena jako hračka, žena jako nebezpečí a zkáza, žena jako nezbytná manželka a matka dorostu lidského rodu – tohle očekával od žen a takhle ženy chápal.

Ale žena jako přítel a druh v hrách a radostech – tím ho Dida udivovala. A čím víc rostla její hodnota v jeho očích, tím prudčeji se rozhořívala jeho láska a bezděčně zabarvovala jeho hlas odstíny milostného laskání a stejně bezděčně vyšlehovala mnohoznačnými plameny z jeho očí. Ani ona nezůstala k tomu všemu nevidomá, přece však, jako už tak mnohá žena před ní, se domnívala, že si pohraje s hezounkým plamínkem a že potom unikne požáru, který z něho nutně vyšlehnout musí.

„Brzy začne nastupovat zima,“ říkala jednoho dne s politováním a s mírnou vyzývavostí, „a budeme mít po vyjížďkách.“

„Ale já se s vámi musím vídat i v zimě,“ zvolal kvapně.

Zavrtěla hlavou.

„Byli jsme přitom velmi šťastni a všechno bylo hezké,“ říkala, hledíc na něj pevně a upřímně. „Pamatuji se také na vaše pošetilá tvrzení o způsobech seznámení; jenže tohle k ničemu nepovede, nemůže. Znám se příliš dobře, abych se mohla mýlit.“

Tvář měla přitom vážnou, skoro rozlítostněnou přáním neubližovat, oči neuhýbavé, jenže v nich hořelo plamínky zlatými a žhavými – hlubinou ženské lásky, do níž se nyní dovedl bez bázně zahledět.

„Choval jsem se docela dobře,“ prohlásil. „Řekněte sama, jestli to není pravda. A bylo to taky hodně těžké, to vám řeknu. Jen si to rozvažte. Ani jedinkrát jsem nevypustil z úst slůvka o lásce, a přitom vás ustavičně celou tu dobu miluji. To už je výkon pro muže zvyklého mít vždycky po svém. Jsem obyčejně tak trochu ukvapený spěchal, jde-li o závod k nějakému cíli. Myslím, že bych předhonil i všemohoucího pánaboha, kdyby šlo o závod na zasněženém ledě. A přece jsem na vás nespěchal. Řekl bych, že už tohle silně naznačuje, jak doopravdy vás miluju. Ovšem že bych chtěl, abyste si mě vzala. Ale řekl jsem o tom jediné slovo? Ani jedinkrát jsem nezacvrlikal, ani jsem se nezatřepotal. Zůstal jsem tichý a způsobný, i když mi z toho někdy bylo hodně zle, z toho mlčení. Nepožádal jsem vás, abyste si mě vzala. Ani teď vás nežádám. Ach ne, ne proto, že byste nebyla dost dobrá. Vím až příliš dobře, že jste pro mne ta pravá žena. Ale jak je to se mnou? Znáte mě už tak dobře, abyste mohla vědět, co chcete?“ Pokrčil rameny. „Nevím a nebudu v té věci zatím nic riskovat. Vy musíte napřed vědět docela jistě, zda si myslíte, že se mnou dobře vyjdete, nebo ne, a proto hraju opatrnou a pomalou hru. Ani mě nenapadne prohrát, protože jsem se nepodíval pořádně na kartu.“

Takové vyznávání lásky přesahovalo všecko, co Dida až dosud ze zkušenosti znala. Ani o ničem podobném jakživa neslyšela. A kromě toho ještě nedostatek horoucnosti v té řeči ji tak ohromoval, že se z toho vzpamatovala jen tím, jak si teď připomínala jeho kdysi tolik se chvějící ruku, a že vzpomínala na vášně, které viděla i dnes a vůbec každý den v jeho očích a denně slýchala z jeho hlasu. A potom si také připomněla, co jí řekl před několika týdny: „Snad ani nevíte, co je to opravdická trpělivost,“ pravil tehdy, načež jí vypravoval o střílení veverek těžkou kulovnicí v oněch dnech, kdy umíral s Eliášem Davisem hlady na řece Stewart.

„Tak vidíte,“ naléhal, „už jen pro spravedlnost hry se musíme spolu vídat i letos v zimě. Vy jste se nejspíš nepostačila ještě rozhodnout…“

„Ale já jsem rozhodnuta,“ přerušila ho. „Neopovážila bych si sama sobě dovolit zamilovat se do vás. Tudy má cesta k štěstí nevede. Mám vás ráda, pane Harnishi, líbíte se mi a tak, ale nic víc z toho nikdy nebude.“

„To proto, že se vám nelíbí můj způsob života,“ začal tvrdit, pomysliv právě na senzační automobilové vyjížďky a všemožné hýření, jež se mu v novinách připisovalo – a jak na to pomyslil, zároveň si lámal hlavu, zda by ze své dívčí cudnosti raději prohlásila, že o tom nic neví, nebo zda by to směle připustila.

K jeho překvapení odpověděla bez okolků a docela přímo:

„Pravda, nelíbí se mi.“

„Vím, že jsem na některých těch vyjížďkách byl trochu prudký v tom, co se dostalo do novin,“ začal se obhajovat, „a že si vyšlapuju s trochu moc živou partou…“

„Tohle jsem nemyslila,“ řekla, „ačkoli o tom také vím a nemohla bych říci, že se mi to líbí. Ale nelíbí se mi váš život povšechně, vaše podnikání. Jsou na světě ženy, které by se dokázaly provdat za muže, jako jste vy, a dokázaly by přitom být šťastny, ale já bych to nedovedla. A čím víc bych takového muže milovala, tím bych byla nešťastnější. Víte, potom by moje rozervanost zase vedla k tomu, že i on by byl nešťasten. Takovým sňatkem bych se dopustila omylu a on by se dopustil stejného omylu, ačkoli jeho omyl by neměl tak těžké následky pro něho, protože by stále ještě měl svůj obchod a podnikání.“

„Podnikání!“ Bílý Den lapal po dechu. „Co je na mém podnikání špatného? Hraji spravedlivě a čestně. Na mé hře není nic, co by bylo potřeba skrývat, což se nedá říct o většině jiných podnikatelů, ať už mluvíme o velkých korporativních společnostech nebo o podvodném, prolhaném mrňavém hokynáři na rohu. Hraju přesně podle pravidel hry a nepotřebuju lhát ani podvádět, ani nedodržovat své slovo.“

Dida s úlevou uvítala změnu, nový předmět hovoru a zároveň příležitost vypovědět, co má na mysli.

„Ve starém Řecku,“ začala trochu mentorsky, „pokládali za dobrého občana takového muže, který stavěl domy, sázel stromy…“ Nedokončila svůj citát, protože spěchala k vlastnímu závěru: „Kolik vy jste vystavěl domů? Kolik jste zasadil stromů?“

Zavrtěl hlavou bez zájmu a lhostejně, neboť nepochopil, kam Dida míří.

„Tak třebas,“ pokračovala, „předloni v zimě jste na sebe strhl všechen uhelný trh…“

„Jenom v místním měřítku,“ zazubil se ve vzpomínce, „jenom místně. To jsem využil okamžitého nedostatku vagónů a té stávky v Britské Kolumbii.“

„Ale vy jste přece sám žádné uhlí nenakopal. A přece jste vyhnal násilně jeho cenu o čtyři dolary za tunu a vydělal jste na tom hromadu peněz. Takové je vaše podnikání. Donutil jste chudé lidi platit dráž za uhlí. Hrál jste poctivě, jak tvrdíte, ale sáhl jste přitom do kapes všech těch lidí a vzal jim něco peněz. Vím to. Mám ve svém obývacím pokoji v Berkeley krb na uhlí.

A místo jedenácti dolarů za tunu rockwellského jsem platila té zimy patnáct dolarů. Okradl jste mě o čtyři dolary. Cožpak já – já to snesu. Bylo však tisíce těch nejchudších, kteří to tak snadno nesnesou. Vy si tomu třeba říkejte hazardní hra v mezích zákona, ale pro mne je to prachobyčejná loupež.“

Bílý Den tím nebyl zahanben. Jemu tohle nebylo žádným zjevením. Vzpomněl si na stařenu vyrábějící víno v pahorcích Sonomy a na milióny lidí jí podobných, kteří všichni byli stvořeni k tomu, aby byli olupováni.

„Nu podívejte se, slečno Masonova, tady jste mě zahnala tak trošku jako do kouta, připouštím. Ale vy mě teď již dlouhý čas vídáte v podnikatelské činnosti a sama víte, že se obyčejně nepouštím do nájezdů na chudé lidi. Vrhám se na velikány. To je moje lovná. Oni olupují chudé a já zas olupuji je. Ten obchod s tím uhlím byla nahodilost. Nehnal jsem se tehdy za chudáky, nýbrž za velkými podnikateli, a také jsem je dostal. Chudí lidé se náhodou připletli do cesty a uhodilo je to, nic víc.“

„Což nevidíte,“ pokračoval za chviličku, „celá ta hra je jenom hazard. Kdekdo hraje hazardně, ať už tak nebo onak. Rolník hraje na hazard s počasím a s plodinovou burzou. Právě tak hraje velikánská podnikatelská společnost v oceli United States Steel Corporation. Podniky a obchody mnoha lidí jsou jen a jenom holým okrádáním chudých lidí. Ale já jsem se tomuhle nikdy nevěnoval. To víte sama. Vždycky se vrhám na ty lupiče.“

„Netrefila jsem se,“ připouštěla. „Počkejte chviličku.“

A chvíli jeli dál mlčky.

„Vidím to mnohem jasněji, než to dovedu vyjádřit, ale je to nějak takhle. Je oprávněná práce a je práce – nu, která oprávněná není. Rolník obdělává půdu a vyrábí obilí. Dělá něco, co je lidstvu prospěšné. On opravdu svým způsobem něco stvoří, obilí, které nasytí hladové.“

„A potom se do toho dají železnice a spekulanti na plodinové burze a právě o to obilí ho olupují,“ skočil jí Bílý Den do řeči.

Dida se usmála a zvedla ruku.

„Počkat chvilku. Zase mi znemožníte zasáhnout cíl. Nevadí, i kdyby ho o všechno obrali tak, že by zemřel hlady. Záleží na tom, že to obilí, které vypěstoval, je stále ještě na světě. Existuje. Chápete? Rolník něco vytvořil, dejme tomu deset tun pšenice a těch deset tun pšenice existuje. Železnice dopraví pšenici na trh, k ústům, která ji budou jíst. Také to je oprávněné. Je to něco takového, jako kdyby vám někdo přinesl sklenici vody anebo vám vyndal popílek padlý do oka. Něco bylo vykonáno, svým způsobem vytvořeno, stejně jako ta pšenice.“

„Ale železnice okrádají jak všichni čertí,“ namítl Bílý Den.

„Potom je jejich práce zčásti oprávněná a zčásti neoprávněná. Teď se dostáváme k vám. Vy nic nevytváříte. Když vy svůj podnik dokončíte, nic nového neexistuje. Tak jako to uhlí. Vy jste je nenakopal. Nedovezl jste je na trh. Nedodával jste je. Chápete to? To jsem chtěla říci, když jsem mluvila o stavbě domů a o sázení stromů. Vy jste nezasadil ani jeden strom a nepostavil jediný dům.“

„Nikdy bych byl nepomyslil, že je na světě žena, která by dovedla takhle mluvit o podnikání,“ zahučel s obdivem. „A tady jste mě dostala. Ale hodně se toho dá říct také v můj prospěch, přese všechno. Poslouchejte zas mne. Vypovím to pod trojím záhlavím. Číslo jedna: Žijeme jen krátce, i nejlepší z nás, a mrtví jsme dlouho a dlouho. Život je velikánská hazardní hra. Někdo se narodí se štěstím a někdo s neštěstím. Všichni zasednou k hráčskému stolku a všichni se pokoušejí oloupit všechny ostatní. Většina je oloupena. Jsou to rození hlupáci, obětní beránkové. Přijde člověk, jako jsem já, a odhadne možnosti. Mám na vybranou dvojí. Mohu se přidat ke stádu hloupých beránků, nebo k lupičské smečce. Jako obětovaný beránek nemohu nic vyhrát. Poslední kůrka chleba je mi urvána od úst lupiči. Pracuji celý život těžce a umřu při práci. A nikdy jsem si ani na chvilku nedopřál klidu. Neměl jsem v životě nic než práci, práci a práci. Mluví se o důstojnosti práce. Říkám vám, že v takové práci není důstojnosti. Má druhá možnost je dát se do smečky lupičů, a tak jsem v té smečce. Hraju podle svého výběru s velkou nadějí na výhru. Mám automobily, dobré šťavnaté hovězí bifteky a měkkou postel.

Číslo dvě. Není valný rozdíl mezi hrou napolo lupičskou, jak ji hraje železnice dopravující rolníkovu pšenici na trh, a hrou úplně lupičskou, jak ji hraju já. A potom také hra napolo lupičská je pro mne příliš pomalá. Nevyhrává se v ní pro mne dost rychle.“

„Ale nač vlastně chcete vyhrávat?“ tázala se ostře Dida. „Máte už milióny a milióny. Nemůžete se vozit víc než v jednom automobilu najednou, spát víc než v jedné posteli.“

„Číslo tři na tohle odpovídá,“ pravil, „a tady je: Lidé jsou už tak stvoření, že mají různé chutě. Králík má rád rostlinnou stravu. Rys má rád maso. Kachna plave, slepice se vody bojí. Jeden člověk sbírá známky, druhý sbírá motýly. Ten člověk má zájem o malířství, onen zas o jachty, a ještě jiný chlapík o lov dravé zvěře. Jeden člověk myslí, že koňské dostihy jsou to pravé, a jiný zase nachází největší uspokojení u hereček. Nemohou ani za svoje chutě. Mají je, a co s nimi mají počít? No a já mám rád hazardní hru. Rád hraji. Chci hrát vysoko a chci hrát rychle. Jsem už tak stvořen. Tak teda hraju.“

„Ale proč byste nemohl s tolika penězi konat dobro?“

Bílý Den se zasmál.

„Konat se svými penězi dobro! To je jak udeřit Boha do tváře, jako by se mu řeklo, že ten svůj svět neumí řídit a aby laskavě uhnul z cesty a poskytl příležitost člověku. Myšlenky o Bohu mě po nocích neokrádají o spánek, a tak se na to dívám jinak. Není to směšné, běhá-li někdo po světě s kovovými prstýnky na kloubech a s velikým kyjem v ruce a ustavičně rozbíjí lidem hlavy a olupuje oběti o peníze tak dlouho, až si nadělá velikou hromadu peněz, a potom se začne kát ze svých skutků a začne zas běhat po světě a tentokrát obvazovat hlavy, které rozbili druzí lupiči? Řekněte sama. Nic víc konání dobra s penězi neznamená. Co chvíli některému lupiči změkne srdce a on začne najednou jezdit s ambulancí. Tak to udělal Carnegie. Rozbíjel hlavy v zuřivých bitvách v Homesteadu, byl skutečným rozbíječem hlav ve velkém, přepadl a oloupil obětní beránky o několik stovek miliónů, a teď běhá a trousí jim ždibíčky zpátky. Směsné! Řekněte sama.“

Utočil si cigaretu a díval se na ni zpola zvědavě a zpola pobaveně. Jeho odpovědi a drsné generalizace v duchu nelítostných názorů ji znepokojovaly a vrátila se raději k své dřívější myšlence.

„Nedokážu se s vámi přít a vy to dobře víte. Byť by žena měla sebevíc pravdu, muži mají už takový způsob – tedy, cokoli řeknou, zní nanejvýš přesvědčivě, ale žena přece zůstává nepřesvědčena a cítí, že nemají pravdu. Ale je tu jedno – tvořivá radost. Nazývejte si tu svou činnost hazardní hrou, chcete-li, mně však stejně připadá daleko uspokojivější něco vytvářet, něco dělat a udělat, než jenom celý den házet hazardně hráčskými kostkami. Vždyť já sama někdy kvůli pohybu, anebo když musím platit za uhlí patnáct dolarů, sama si vyhřebelcuji svou Mab a potom ji plné půl hodiny kartáčuji. A když potom vidím, jak má srst čistou a lesklou jako hedvábí, mám ze své práce pocit uspokojení. Tak je jistě i muži, který postavil dům nebo zasadil strom. Může se naň dívat. On jej udělal. Je to práce jeho rukou. A i když potom třeba přijde někdo jako vy a připraví ho o ten strom, přece jen tam strom zůstává a stále ještě je to jeho práce. O to ho oloupit nemůžete, pane Harnishi, při všech svých miliónech. To je tvořivá radost a je to větší radost než z pouhé hazardní hry. Což jste nikdy sám něco neudělal – chatu z klád tam nahoře na Yukonu nebo loďku, nebo vor či vůbec něco? A nepamatujete se již, jak jste byl uspokojen, jak vám bylo dobře při takové práci, i když pak byla hotová?“

Za této řeči měla jeho paměť napilno se souvislostmi, jež tou řečí vyvolávala. Viděl opět pustou rovinu na břehu Klondyku a viděl chaty z klád a skladiště, jak vyskakují ze země, a všechny ty stavby z klád, které postavil, a své pily pracující ve dne v noci na tři směny.

„Ale vždyť, sakulente, slečno Masonova, vždyť máte pravdu – v jistém smyslu. Postavil jsem tam stovky domů a byl jsem hrdý a radost jsem měl, když jsem je viděl vyrůstat. Jsem hrdý i teď, když na ně vzpomenu. A taky tam byl Ophir – bohem zapomenutá losí pastvina na potoce, ta nejpustší, jakou jste mohla jakživa zmerčit. Předělal jsem to na Veliký Ophir. Vždyť jsem tam přihnal vodu až z Rinkabilly na dálku skoro sto třiceti kilometrů. Všichni říkali, že to nedokážu, ale dokázal jsem to a dokázal jsem to sám a sám. Ten jez a náhon mě stály čtyři milióny. Ale měla jste vidět ten Ophir potom – elektrárny, elektrické osvětlení a sta a sta lidí tam pracovalo ve dne v noci. Tak si myslím, že vám tak trošku rozumím, jak to myslíte s tím děláním věcí. Udělal jsem Ophir a setsakra, že to bylo něco – promiňte, prosím. Nemínil jsem zaklít. Ale ten Ophir! – To se ví, že jsem na něj hrdý ještě dneska, zrovna jako když jsem ho zmerčil naposledy.“

„A získal jste tam cosi, co bylo víc než pouhé peníze,“ povzbuzovala ho Dida. „A víte, co bych já udělala, kdybych měla hromady peněz a prostě už si musila hrát na podnikání? Popadla bych všechny ty jižní a západní svahy tady těch kopců. Skoupila bych je a osázela bych je blahovičníky. Udělala bych to už pro radost z té práce; ale dejme tomu, že bych měla ten sklon k hazardní hře, o němž mluvíte, nu, to bych to udělala stejně a vydělávala bych na těch stromech peníze. Ale abych se vrátila k tomu, čím jsem začala. Místo zdvíhání ceny uhlí, kdy jste sám nepřispěl na trh jediným gramem uhlí, bych výrobou tisíců a tisíců pevných metrů palivového dříví udělala něco, kde dřív nebylo nic. A všichni, kdo by kdy přejeli tady převozem, dívali by se na zalesněné kopce a byli by rádi. Kdopak měl radost z toho, že jste zvýšil o čtyři dolary cenu tuny uhlí?“

Teď bylo zas na Bílém dni, aby chvíli mlčel, zatímco Dida čekala na odpověď.

„Chtěla byste, abych raději dělal takové věci?“ zeptal se konečně.

„Bylo by to prospěšnější světu i vám,“ odpověděla nezávazně.

KAPITOLA 16 / Celý týden všichni v kanceláři věděli, že se v hlavě Bílého Dne rozbíhá něco nového a velikého. Kromě bezvýznamných obchodů se již několik měsíců o nic zvlášť nezajímal. Nyní však chodil skoro ustavičně snivě zamyšlený, podnikal nečekané a dlouhé cesty na záliv do Oaklandu nebo sedal mlčky a nehybně celé hodiny za stolem. Zdálo se, že to, co zaujalo jeho mysl, nějak obzvlášť ho blaží. Občas k němu přicházeli lidé a konferovali s ním – muži jiné tváře a jiného typu než ti, kdo ho až dosud obyčejně navštěvovali.

V neděli se to Dida všechno dověděla.

„Přemýšlel jsem velmi mnoho o té naší rozmluvě,“ začal, „a dostal jsem nápad, že bych to rád na chviličku zkusil. A přišel jsem na úkol, že vám budou vstávat vlasy na hlavě. Je to, jak vy říkáte, oprávněné a zároveň je to ten nejzpropadenější hazard, do jakého se kdy člověk pustil. Co říkáte vysazování minut ve velkém, pěstovat dvě minuty tam, kde dosud rostla jenom jedna? Ano, a zasadit přitom taky pár stromů – dejme tomu několik miliónů stromů. Pamatujete se na ten kamenolom, jak jsem dělal, že si ho prohlížím? No, tak ten koupím. Koupím také tady ty kopce, odtud kolem dokola až k Berkeley a dolů zas na druhé straně až k San Leandru. Ostatně už mi jich hromada patří. Ale pst-pst o tom! Budu teď ještě hodně dlouho kupovat, než se o tom začne něco uhadovat, a nemohu potřebovat, aby mi ceny vyskočily tak vysoko, že bych třeba už ani nedosáhl. Vidíte tamhle ten kopec. Je to můj kopec úplně až dolů po těch stráních skrz Piedmont a na půl cesty těmi zvlněnými pahorky až k Oaklandu. A to není nic proti tomu, co všechno nakoupím.“

Vítězoslavně se odmlčel.

„A to všechno, aby rostly dvě minuty tam, kde dřív rostla jen jedna?“ tázala se Dida a současně se srdečně rozesmála jeho strojené tajemnosti.

Zíral na ni okouzleně. Tak upřímně chlapecky pohodila hlavou nazad, když se smála. A její zuby mu byly nekončícím pramenem potěšení. Nebyly malé, ale pravidelné a pevné, bez poskvrnky, a on je pokládal za ty nejzdravější, nejbělejší a nejhezčí zuby, jaké kdy viděl. Už celé měsíce je srovnával se zuby všech žen, s nimi se setkal.

Teprve když se přestala smát, mohl znovu pokračovat ve výkladu.

„Podniky převozních parníků mezi Oaklandem a San Franciskem jsou ten nejhorší krcálek v celých Spojených státech. Vy se převážíte každý den, šest dnů v týdnu. To je, řekněme, pětadvacet dní za měsíc čili tři sta za rok. Jak dlouho vám trvá jedna cesta? Čtyřicet minut, máte-li štěstí. Já vás dopravím přes záliv za dvacet minut. Jestli tohle není pěstování dvou minut tam, kde dřív rostla jen jedna, můžete mi umlátit hlavu padavkama. Ušetříte dvacet minut za každou cestu. To je při dvou cestách tam a zpět čtyřicet minut za den, násobeno třemi sty je to dvanáct tisíc minut za rok, jen u vás, u jedné jediné osoby. Počkejme: to je dvě stě celých hodin. Dejme tomu, že uspořím dvě stě hodin ročně tisícům dalších lidí – to už je slušné hospodaření, což?“

Dida se zmohla jenom na bezdeché přikývnutí. Už se nakazila jeho nadšením, i když neměla, čím by si vysvětlila, jak bude toho obrovského hospodaření časem dosaženo.

„Pojďte,“ pravil. „Vyjedeme tamhle na ten kopec, a jak vás dostanu na vrchol, odkud můžete něco vidět, začnu se vyjadřovat srozumitelněji.“

Úzká pěšina spadala k suchému dnu kaňonu, který musili překročit, než mohli začít s výstupem na horu. Stráň byla příkrá a zarostlá hustě propleteným sítím a křovinami, koně v podrostu klouzali a vrhali se škubavě vzhůru. Bob se znenadání znechuceně obrátil zpátky a zkoušel projít podle Mab. Odrazil klisnu do hustšího křoví, kde div nepadla. Jak zprudka hledala a vyrovnávala ztracenou rovnováhu, vrazila naplno do Boba. V nevyhnutelném stisku dvou koňských boků byly sevřeny nohy obou jezdců, a jak se Bob pokoušel postupovat dolů, málem Didu strhl ze sedla. Bílý Den strhl svého koně na zadek a zároveň vytáhl Didu zpět do sedla. Padaly na ně celé spršky větviček a listí, nebezpečí a tíseň stíhala nová nebezpečí a nové tísně, dokud se neprodrali až na vrchol hory pocuchaní a potrhaní, ale šťastní a vzrušení. Zde nepřekážely rozhledu žádné stromy. Vrchol, na němž se octli, vystupoval znatelně z linie hřebenu, takže odtud měli rozhled po třech čtvrtinách okruhu. Dole, v rovině přiléhající k břehům zálivu, ležel Oakland a naproti za zálivem se prostíralo San Francisco. Mezi oběma městy bylo na hladině vidět bílé převozní parníky. Obloukem vpravo leželo Berkeley a po jejich levici se táhly roztroušené vesnice mezi Oaklandem a San Leandrem. Přímo v popředí Piedmont se svými nepravidelně rozhozenými staveními a se záplatami obdělané rolnické půdy a z Piedmontu se země v postupných vlnách svažovala až dolů do Oaklandu.

„Podívejte se na to,“ pravil Bílý Den, zahrnuje mávnutím paže všechno odprava doleva. „Je tam sto tisíc lidí a není jediný důvod na světě, proč by tam nemohlo být půl miliónu lidí. Tady je příležitost vypěstovat pět lidí všude, kde prozatím roste jen jeden. Tady máte celý plán v kostce: proč nebydlí v Oaklandu víc lidí? Není tu dobré spojení se San Franciskem a kromě toho je Oakland ospalé hnízdo. Jinak je to daleko lepší sídliště než San Francisco. A teď dejme tomu, že skoupím všechny pouliční dráhy Oaklandu, Berkeley, Alamedy, San Leandra a ostatní – že je spojím pod jedinou hlavu schopné správy? Dejme tomu, že zkrátím čas potřebný k cestě do San Franciska tím, že vybuduji veliké přístavní molo tamhle skoro až k ostrovu Goat Island a zřídím převozní podnik s moderními parníky? To se rozumí, že lidé budou chtít bydlit tady na té straně. Dobrá. Budou potřebovat pozemky, aby mohli stavět. Proto nejprve skupuji pozemky. Ale půda je prozatím levná. Proč? Poněvadž je to venkov bez elektrických tratí, bez dobrého spojení a nikdo ještě nemůže uhádnout, že elektrické dráhy tu budou. Já je ale postavím. To způsobí, že ceny pozemků poletí určitě nahoru. Potom budu pozemky prodávat tak rychle, jak budou lidé kupovat pod vlivem zlepšené převozní dopravy a vůbec všech dopravních prostředků.

Chápete, zhodnotím pozemky stavbou drah a cest. Potom pozemky prodám a dostanu hodnotu zpět a budou tady pouliční dráhy dopravující lidi sem a tam a vynášející peníze. Nelze na tom prodělat. A je v tom hromada miliónů zisku. Zmocním se části pobřeží a tam těch pozemků zaplavovaných přílivem. Podívejte se na to, co leží mezi mým přístavním molem a starým molem převozů. Všechno je to mělčina. Mohu zavážet a bagrovat a zbudovat celou soustavu doků, dostatečně velikých na stovky zaoceánských lodí. Přístav San Francisco je věčně ucpán. Není tam už místa pro lodi. Až budou stovky lodí vykládat a nakládat tady na té straně rovnou do nákladních vagónů tří velikých železničních tratí, začnou se zakládat továrny tady místo v San Francisku. To znamená pozemky na stavbu továren. To dál znamená, že budu kupovat vhodné pozemky na stavbu továren ještě dřív, než začne někdo uhadovat, že by tu mohla vyskočit kočka z pytle, tím méně, kterým směrem skočí. Továrny znamenají desítky tisíc dělníků a jejich rodiny. To zas znamená další stavby domů a další pozemky, a to jsem pořád já, protože já tady budu ty pozemky prodávat. A desítky tisíc rodin znamenají desítky tisíc pěťáků pro mé elektrické dráhy. Rostoucí počet obyvatelstva znamená další prodejny a krámy, další banky, vůbec všecko. A to bude znamenat zase jen mne, protože já tu budu prodávat pozemky na obchodní čtvrtě zrovna tak jako na osídlování. Co o tom soudíte?“

Ještě než stačila odpovědět, spustil znovu a v duchu už viděl to nové město svých snů, které budoval na kopcích Alamedy u samé brány k Orientu.

„Věřila byste – a já jsem si to ověřil – že Firth of Clyde, kde se staví všechny ocelové lodě, není ani z poloviny tak široký jako tady ta říčka Oakland Creek, kde leží všechny ty staré lodní trupy? Proč to není druhý Firth of Clyde? Protože městská rada Oaklandu promrhává všechen čas na debaty o sušených švestkách a rozinkách. Tady je zapotřebí někoho, kdo ty věci vidí a potom ho zorganizuje. A to jsem já. Neudělal jsem Ophir jen tak zničehožnic. A jak se to tady jednou začne roztáčet, pohrne se sem kapitál odjinud. Já neudělám nic víc, než že to spustím. ‚Pánové,‘ řeknu, ‚tady leží všechny přírodní podmínky veliké metropole. Všemohoucí pámbů sem ty podmínky nastrkal a postavil sem mne, abych je uviděl. Chcete vykládat svůj čaj a hedvábí z Asie a posílat to rovnou na americký východ? Tady jsou doky pro vaše parolodě a tuhle jsou železnice. Chcete továrny, z nichž je možno vypravovat výrobky rovnou po zemi i po moři? Tady je pozemek a tuhle máte moderní dokonalé město s nejnovějšími vymoženostmi pro vás i pro vaše dělníky, abyste všichni měli kde bydlit.‘

Potom je tu voda. Budu tak skoro vlastníkem horního rozhraní vod. Proč bych neměl mít také vodárny? Nyní jsou v Oaklandu dvě vodárenské společnosti, perou se spolu jako pes a kočka a obě jsou teďka na mizině. Metropole potřebuje dobrou soustavu vodáren a vodovodů. Dosavadní vodárny ji poskytnout nemohou. Podobají se spíš žábě na prameni. Spolknu je a dám městu to pravé, co potřebuje. V tom jsou taky peníze – peníze na každém kroku. Všecko souvisí se vším ostatním. Každá nová vymoženost způsobuje, že ceny všeho ostatního letí nahoru. Ceny dělají lidé. Čím větší davy se seběhnou na jednom místě, tím hodnotnější jsou tam pozemky. A toto je právě to místo, kam se lidé seběhnou. Podívejte se na to. Jen se na to podívejte! Jakživa nedokážete najít krásnější polohu pro veliké město. Potřebuje to jenom ten sběh lidí a já teda vyvolám a stvořím honičku, že se jich sem nahrne do dvou let několik set tisíc. A co je na tom nejlepší, že to nebude planá spekulantská pozemková konjunktura. Bude to oprávněné. Ode dneška za dvacet let bude na této straně zálivu milión lidí. Další záležitostí jsou hotely. Dnes tu není ani jeden pořádný hotel. Postavím několik moderních, že si nadsednou a budou koukat. Nezáleží mi na tom, když se nebudou nějaký ten rok vyplácet. Jejich vlivem se mi víc než vrátí mé peníze z jiných držav. Ano, a vysázím blahovičníky, milióny jich vysázím tady na těch kopcích.“

„Ale jak to všechno dokážete?“ tázala se Dida. „Na všechny tyhle záměry dost peněz nemáte.“

„Mám třicet miliónů, a budu-li potřebovat víc, mohu si vypůjčovat na pozemky a na jiné državy. Úrok z hypoték nepohltí zdaleka vzrůst hodnoty pozemků a já budu půdu ustavičně prodávat.“

V následujících dnech měl Bílý Den napilno. Trávil většinu času v Oaklandu a jen zřídka přicházel do kanceláře. Zamýšlel přestěhovat kancelář do Oaklandu, jenže, jak Didě pověděl, dřív musí být dokončeno předběžné a tajné nakupování. Neděli za nedělí, jednou z toho a podruhé z jiného vrcholu kopců se spolu dívali na město a na jeho zemědělská předměstí, pokaždé jí ukazoval nejnovější nákupy. Zpočátku to byly jen tu a tam kousky a pruhy; ale jak týdny míjely, začínaly být naopak vzácné takové části pozemků, které mu dosud nepatřily, až nakonec trčely jen jako ostrůvky obklopené mořem pozemkového vlastnictví Bílého Dne.

Představovalo to rychlou práci v obrovském měřítku, neboť Oakland a přilehlý venkov nepotřeboval příliš dlouhý čas na to, aby ty nesmírné nákupy pocítil. Avšak Bílý Den potřebné hotovosti měl, a odevždy bylo jeho metodou udeřit rychle. Dříve než ostatní postřehli známky konjunktury, on již potichu vykonal mnoho. V téže době, kdy jeho agenti nakupovali rohové parcely a celé bloky v samém srdci obchodní čtvrti a pusté úhory na tovární pozemky, Bílý Den spěšně prosazoval v městské radě koncese, zmocnil se obou zubožených vodárenských společností a osmi nebo devíti jednotlivých pouličních drah a uchvátil pevně říčku Oakland Creek a přílivem zaplavované pozemky u pobřeží zálivu na své doky. Zaplavované pozemky byly po léta předmětem soudních sporů a on popadl býka za rohy – vykoupil soukromé vlastníky a současně ostatní části pronajal od obecních tatíků.

Když se Oakland konečně probudil touto bezpříkladnou horečnou činností, rozběhnutou v tolika směrech, a začal se rozpačitě ptát, co to všechno znamená, Bílý Den tajně koupil největší republikánský a největší demokratický deník v městě a směle se přestěhoval do nových kanceláří. Musily to být nezbytně velkorysé kanceláře, zaujímaly čtyři poschodí jediné moderní kancelářské budovy v městě – jediné budovy, kterou nebude potřebí za nějakou chvíli bourat, jak to Bílý Den vyjadřoval. Vyrůstalo mu oddělení za oddělením, měl jich už dvacet, a v nich stovky úředníků a stenotypistek. Jak to pověděl Didě:

„Mám ve vlastnictví víc podnikatelských společností, než byste si dovedla představit i v nejdivočejším snu. Máme realitní firmu Alameda & Contra Costa Land Syndicate, pouliční dráhy firmy Consolidated Street Railways, převozní podnik Yerba Buena Ferry Company, vodárny United Water Company a další různé, jako Piedmont Realty Company, Fairview and Portola Hotel Company, a nejméně ještě půl tuctu dalších, které si musím vyhledat v záznamech, mám-li si na ně vzpomenout. Potom máme Piedmont Laundry Farm a Redwood Consolidated Quarries. Začal jsem s tím naším kamenolomem a nepřestal jsem, dokud jsem se nezmocnil všech. A potom ještě společnost na stavbu lodí, pro kterou nemám dosud jméno. Když jsem viděl, že budu potřebovat převozní parníky, rozhodl jsem se stavět si je sám. Budou hotový přesně včas, jak jen je bude moci nové přístavní molo pojmout. Panečku! Kam se na tohle hrabe poker. A přitom jsem si užil zábavy, že se podařilo vyždímat některé lupičské bandy. Skupiny spekulantů z vodárenských společností ještě dnes kňučí. Doopravdy jsem je přistihl s krátkým tričkem. Byli už skoro hotovi, když jsem se přihnal a dorazil jsem je.“

„Ale proč ty lidi tolik nenávidíte?“ ptala se Dida.

„Protože jsou to zbabělí tchoři.“

„Ale vždyť vy sám hrajete stejnou hru jako oni.“

„Ano, hraju, ale nikoli týmž způsobem.“ Bílý Den se na ni zamyšleně zahleděl. „Říkám-li zbabělí tchoři, myslím tím přesně to – zbabělé tchoře. Přetvařují se jako náramná banda hazardních hráčů, a přitom mezi nimi není ani jeden z tisíce, který by měl odvahu hrát skutečně hazardně. Jsou to čtyřesáci, jestli víte, co to znamená. Jsou to mrňaví králíci se schlíplým podolkem, kteří by rádi vypadali jako náramní čerti, jako zlí vlci. Dají se do něčeho, jako by to chtěli navěky vyžírat, ale jak jen se ukáže první známka nebezpečí, hned schlípnou a prchají do prvního křoví. Podívejte se, jak to chodí. Když se páni magnáti chtěli zbavit akcií důlní společnosti Little Copper, poslali Jakeyho Fallowa na newyorskou burzu cenných papírů, aby tam jen vykřikoval: ‚Koupím všechny nebo jakýkoli díl Little Copper po pětapadesáti!‘ – To bylo Little Copper za čtyřiapadesát. A za půlhodinku ti schlíplí zbabělci – někteří lidé jim říkají finančníci – vyhnali poptávku Little Copper na šedesát. Ale hned zas potom za hodinku utíkali do houští a zahazovali Little Copper přes palubu za pětačtyřicet a dokonce i za čtyřicet.

Jsou dobří jenom na to, aby si pálili za velké magnáty pracky. Takřka okamžitě, jak oni okradou hloupé obětní beránky, přijdou magnáti, přepadnou je a vezmou jim jejich lup. Nebo jich magnáti využívají, když se olupují navzájem. Takovým způsobem byla za poslední krize pohlcena trustem společnost Chattannooga Coal & Iron Company. Trust vyvolal paniku a krizi. Musili na to rozbít několik bankovních společností a vymačkat nejméně šest magnátů, ale dokázali to vcelku snadno, protože vyděsili tyhle zbabělce, že nestačili upalovat. Schlíplé podolky už to jaksepatří dodělaly, to se rozumí, a trust shrábl firmu Chattannooga Coal & Iron. Každý, kdo má trochu odvahy a rozumu, dokáže ty zbabělce zahnat do houští. Nemohl bych ani říct, že bych je zrovna nenáviděl, ale nijak si nemohu vážit nějakých čtyřesáků se zaječím srdcem.“

KAPITOLA 17 / Celé měsíce byl Bílý Den zahrabán v práci. Vydání byla příšerná a v příjmech se nic nevracelo. Kromě obecného vzestupu cen pozemků Oakland jako by nebral na vědomí jeho nový vpád na finanční scénu. Město čekalo, až ukáže, co zamýšlí, a on neztrácel zbytečně čas. Nejlepší odborníky, jaké jen dokázal sehnat, přijímal do práce v různých odborech svých podniků. Nestrpěl počáteční omyly, s neústupnou rozhodností dbal, aby se začínalo správně. Tak například, když přijal Wilkinsona, téměř zdvojnásobil jeho dosavadní vysoký plat, přivezl si ho z Chicaga a postavil ho do čela správy pouličních drah. Dnem i nocí pracovaly party kopáčů v ulicích. A dnem i nocí bušili dělníci do velikých pilot a zaráželi je do bahna zálivu San Francisco. Přístavní hráz měla být dlouhá skoro pět kilometrů a na kopcích v Berkeley byly vykáceny celé lesy vyspělých blahovičníků na piloty.

Zároveň s výstavbou tratí elektrických drah mezi kopci dával vyměřovat louky a parcelovat je na městské bloky. Přitom tu a tam podle nejposlednějších novodobých vymožeností zakládal široké oblouky nároží hlavních tříd a pruhy pozemků na městské sady. Široké, dobře vyrovnané ulice se budovaly i s kanalizačním a vodovodním vedením kladeným hned do země a štěrkovaly se z jeho vlastních kamenolomů. I chodníky se hned dláždily betonem, takže kupec potřeboval jen vybrat si parcelu a stavitele a dát se do stavby. Rychlá doprava novými elektrickými drahami Bílého Dne spojovala Oakland s okolím a zpřístupnila celou tu velkou, dosud roztříštěnou oblast, takže dávno předtím, než byl uveden do provozu nový podnik rychlých převozních parníků, začala stavba mnoha set nových rodinných sídel. Zisky z těchto pozemků byly obrovské. Takřka ze dne na den jeho útok, vedený celým velikým jměním, proměnil volný zemědělský kraj v nejlepší sídelní oblast města.

Ale peníze, jež se mu takto hrnuly, chrlil Bílý Den opět zpátky do nových investic. Potřeba vozů elektrické dráhy byla tak veliká, že si na jejich výrobu zřídil vlastní dílny. A dokonce při stoupajících cenách pozemků dál nakupoval výhodné parcely na stavbu továren a budov. Na Wilkinsonovu radu dal přestavět všechny elektrické tratě, které již byly v provozu. Lehké, zastaralé koleje dal vytrhat a nahradit nejtěžšími, jaké se vůbec vyráběly. Rohové parcely na ostrých zatáčkách v úzkých ulicích skupoval a marnotratně věnoval městu, aby dosáhl širokých oblouků zatáček svých tratí a tím zvýšené rychlosti vozů. Potom zřídil přípojky hlavních tratí k svému převoznímu podniku, které spojovaly všechny části Oaklandu, Alamedy a Berkeley a měly v provozu rychlé expresní vlaky k přístavní hrázi. Stejně velkoryse řešil soustavu vodáren a vodovodu. Jestliže se měly vydařit jeho obrovské pozemkové investice, bylo nezbytně zapotřebí nejlepších komunálních zařízení. Oakland musí být předělán na město s důkladně solidním základem, a to bylo právě záměrem Bílého Dne. Kromě svých velkých hotelů vybudoval ještě zábavní parky pro prostý lid, výstavní síně a lepší výletní restaurace pro náročnější panstvo. Dokonce ještě než začal počet obyvatelstva vzrůstat, vzrostla značně frekvence na pouličních drahách. V jeho záměrech nebylo nic fantastického. Byly to střízlivé investice.

„Oakland potřebuje dobré divadlo,“ řekl si, a když se nejprve marně pokoušel probudit zájem místního kapitálu, dal se do stavby divadla sám; neboť on jediný měl vidinu dvou set tisíc lidí, hrnoucích se do města.

Ale ať měl Bílý Den na svých bedrech jakkoli veliké starosti, neděle si vždy vyhradil svým projížďkám v horách. Tyto vyjížďky s Didou však přece jen nezakončilo ošklivé zimní počasí. Jednou v sobotu odpoledne mu Dida v jeho kanceláři řekla, aby ji zítra neočekával, a když naléhal na vysvětlení, dodala úsečně:

„Prodala jsem Mab.“

Bílý Den ztratil na chvíli řeč. Příčinou jejího skutku musilo být něco tak vážného, že pro to neměl ani jméno. Čpělo to takřka zradou. Možná že utrpěla nějakou finanční ztrátu. Možná že je to jen její způsob, jak mu naznačit, že ho má už dost a nechce se s ním vídat. Nebo…

„Co se stalo?“

„Nemohu si již dovolit vydržovat koně, když stojí seno pětačtyřicet dolarů za tunu,“ odpověděla mu Dida.

„Je tohle jediný důvod?“ tázal se ostře a pevně se na ni zahleděl. Vždyť si pamatoval, že mu jednou říkala, že si udržela svou klisnu i přes onu zimu před pěti lety, kdy seno vystoupilo až na šedesát dolarů za tunu.

„Ne. Také vydání na bratra stoupla a dohnalo mě to k rozhodnutí, že když si nemohu dovolit obojí, měla bych se vzdát klisny a zachovat si bratra.“

Bílý Den nevýslovně zesmutněl. Najednou si uvědomoval nesmírnou prázdnotu. Zač bude stát neděle bez Didy? Nedělí je bez konce a všechny budou bez ní? Zabubnoval ve zmatku prsty na desku stolu.

„Kdo ji od vás koupil?“ zeptal se.

Didě vyšlehlo z oči tak, jak to dávno již důvěrně poznával pokaždé, když se rozhněvala.

„Neopovažujte se kupovat ji pro mne,“ zvolala. „A nezapírejte, že právě na to jste nyní pomyslil.“

„Ne, zapírat to nebudu. Přesně na to jsem myslil. Ale nebyl bych to udělal, dokud bych se vás nejprve nezeptal a nepřesvědčil se, jak se na to díváte. Teď už se vás ptát nebudu. Ale měla jste tu klisnu velmi ráda a je to pro vás těžká ztráta. Je mi to opravdu líto. A je mi také líto toho, že si se mnou zítra nevyjedete. Budu docela ztracen. Nebudu vědět, co si počít sám se sebou.“

„Ani já nebudu vědět, co si počít,“ přiznávala se Dida zarmouceně, „ledaže bych snad mohla dohánět zanedbané šití.“

„Ale já žádné šití nemám.“

Bílý Den to řekl tónem dojemně naříkavým, tajně však se radoval z toho, že se přiznala k vlastní tesknotě. Skoro to stálo za ztrátu klisny, že z ní dostal takové přiznání. Buď jak bud, něco už pro ni znamená. Není jí docela lhostejný.

„Byl bych rád, kdybyste si to ještě rozmyslila, slečno Masonova,“ říkal jí tiše. „Ne pouze kvůli té klisně, ale také kvůli mně. Na penězích tady vůbec přece nezáleží. Koupit tu klisnu by pro mne znamenalo asi tolik, jako pro většinu lidí poslat své dámě kytici nebo bonboniéru. A já jsem vám ještě nikdy neposlal ani kytici, ani bonboniéru.“ Pozoroval výstražný lesk v jejích očích a mluvil kvapně dál, aby unikl odmítnutí už napřed. „Řeknu vám, jak to uděláme. Dejme tomu, že bych tu klisnu koupil a choval ji sám, jen bych vám ji půjčoval, když byste se chtěla projet. Na tom přece není nic špatného. Kdekdo a kdokoliv si vypůjčuje koně od každého a kohokoliv, však víte.“

Opět viděl v jejím výrazu odmítání a spěchal ji ukonejšit.

„Spousta mužů brává dámy na projížďky kočárem. Na tom není nic špatného. A koně i kočár vždy obstarává muž. Nuže, jaký je v tom tedy rozdíl, jestli vás zítra pozvu na vyjížďku kočárem a obstarám kočár, anebo vás pozvu na vyjížďku na koních a obstarám koně?“

Zavrtěla hlavou a odmítala odpověď, s významným pohledem ke dveřím, jako by chtěla naznačit, že je načase tento neobchodní hovor ukončit. Bílý Den se přes všechno pokusil ještě jednou.

„Víte, slečno Masonova, že kromě vás nemám jediného přítele na celém světě? Myslím opravdového přítele, ať muže, nebo ženu, takového, s nímž se opravdu dělíte o život a o všechno, víte, takového, s nímž je člověk rád a nerad se s ním třeba jen na chvíli loučí. Hegan je muž, s nímž se dostávám do nejbližších styků, a i ten je mi vzdálen na milióny kilometrů. Mimo podnikání nemáme spolu nic společného. On má velkou knihovnu a jakousi bláznivou kulturu a tráví všechen volný čas čtením knih ve francouzštině a v němčině a v jiných cizích haťmatilkách – když zrovna nepíše hry nebo básničky. Necítím se s nikým opravdu přátelsky kromě vás, a sama víte, jak málo jsme se spolu kamarádili – jednou za týden, když nepršelo, jenom o těch nedělích. Tak jsem se časem už na vás spolehl. Jste mi jakýmsi – abych tak řekl…“

„Jakýmsi zvykem,“ řekla s úsměvem.

„Tak asi. A ta vaše klisna a vy na ní v sedle, jak přijíždíte po cestě pod stromy nebo v sluneční záři – vždyť opravdu, když budete chybět vy i vaše klisna, to už se nebudu mít nač celý týden těšit. Kdybyste mi jen dovolila koupit ji zase…“

„Ne, říkám vám, ne.“ Dida netrpělivě povstala, ale v očích měla vlhko, jak si vzpomněla na svého milovaného koně. „Prosím vás, nezmiňujte se mi už o ní. Jestli se domníváte, že jsem se jí zbavovala snadno, pak se mýlíte. Ale rozloučila jsem se s ní a chci na ni zapomenout.“

Bílý Den neodpovídal a za ní se zavřely dveře.

Za půl hodiny již konferoval s Jonesem, bývalým obsluhovačem výtahu a zuřivým proletářem, kterého Bílý Den již kdysi dávno založil, aby mohl celý rok psát. Vzešel z toho tenkrát neúspěšný román. Redaktoři a nakladatelé se na něj nechtěli ani podívat, a tak nyní Bílý Den zaměstnával zklamaného autora ve své malé organizaci soukromé tajné služby, kterou byl poměry donucen si založit. Jones po své zdrcující zkušenosti se železničními nákladními tarify na dříví a na dřevěné uhlí nemohl být už ničím překvapen a neprojevil žádný údiv ani teď, když mu bylo uloženo vypátrat kupce určité kaštanově hnědé klisny.

„Kolik za ni mohu zaplatit?“ otázal se.

„Všechny peníze. Musíte ji koupit, o to běží. Jednejte o cenu ostře, abyste nevzbudil podezření, ale musíte ji dostat. Potom ji dodejte na tuhle adresu do údolí Sonoma. Ten člověk mi tam obstarává malou usedlost. Řekněte mu, že o ni musí hromsky dobře pečovat. A hned potom na to docela zapomeňte. Jméno člověka, od něhož ji koupíte, mně vůbec neříkejte. Vůbec nic mi o tom neříkejte kromě toho, že ji máte a že jste ji tam dodal, rozuměno?“

Ale neuplynul ani týden, když Bílý Den zpozoroval v Didiných očích záblesk, který věštil nepříjemnosti.

„Něco se asi stalo – copak?“ zeptal se jí směle.

„Mab,“ řekla mu. „Ten člověk, co si ji koupil, ji už zase prodal. Kdybych věděla, že s tím máte něco společného…“

„Vždyť já ani nevím, komu jste ji prodala,“ odpověděl Bílý Den. „A kromě toho si s ní vůbec hlavu nelámu. Byla to vaše klisna a nic mi není do toho, co jste s ní udělala. Nemáte ji už, to je na smůlu jednou jisté. A když už jsme se teda dostali na choulostivé věci, začnu vám o druhé takové záležitosti. A není zapotřebí, abyste byla hned nedůtklivá, protože to ani vlastně vaše záležitost není.“

Čekala, když se odmlčel, a dívala se naň skoro podezíravě.

„Jde o vašeho bratra. Potřebuje víc, než pro něj můžete udělat. Prodej té vaší klisny ho ještě do Německa nedostane. A jeho lékař to sám říká, že potřebuje právě to – toho kouzelného německého chirurga, co rozškube člověku svaly i kosti na kaši a potom je dá znova dohromady. Nuže, chci ho poslat do Německa a dát tomu kouzelníkovi na chvilku příležitost, to je to celé.“

„Kdyby to jen bylo možné!“ řekla zpola bez dechu a docela bez hněvu. „Jenomže to možné není, a vy sám víte, že ne. Nemohu od vás přijmout peníze…“

„Tak jen počkejte chvilku,“ přerušil ji. „Což byste nepřijala skleničku vody od jednoho z dvanácti apoštolů, kdybyste umírá žízní? Nebo byste se taky lekala jeho možných špatných úmyslů, – na to učinila gesto nesouhlasu – „nebo třebas toho, co by o tom mohli lidé pomyslit?“

„Ale to je jiná,“ začala.

„Tak jen se podívejte, slečno Masonova. Budete si už musit vyhnat z hlavy některé pošetilé představy. Tahleta vaše představa o penězích je to nejsměšnější, co jsem jakživ poznal. Dejme tomu, že byste padala ze skalního srázu, nebylo by docela v pořádku, kdybych natáhl ruku a zachytil vás za paži? To se ví, že by to v pořádku bylo. Ale dejme tomu, že potřebujete jinou pomoc – místo síly mé paže sílu mé kapsy? To už by bylo něco špatného. Všichni to říkají. Ale proč to říkají? Protože bandy lupičů potřebují, aby všichni obětovaní hlupáci byli poctiví a měli úctu k penězům. Kdyby obětovaní hlupáci nebyli poctiví a neměli k penězům úctu, jak by to dopadlo s bandami lupičů? Nechápete? Lupiči neobchodují s podržením za paži, obchodují s dolary. Proto všechna podržení za paži jsou něco všedního a obyčejného, kdežto dolary jsou svaté – tak svaté, že se nesmíte opovážit dovolit mi, abych vám s několika vypomohl.

Anebo ještě jinak,“ mluvil dál, podněcován jejím mlčelivým protestem. „Je ode mne docela slušné, poskytnu-li vám sílu své paže, když se řítíte ze srázné skály. Jestliže však užiji síly téže paže na celodenní práci s kopáčem a s lopatou a vydělám tak dva dolary, nebudete se chtít těch dvou dolarů ani dotknout. A přece je to pořád ta jedna a táž síla paže v nové podobě, nic víc. A vedle toho v tomto případě to vůbec nebude podmiňovat ani nejmenší nárok vůči vám. Vždyť by to ani nebyla půjčka vám poskytnutá. Je to jen zachycení paží, které poskytuji vašemu bratrovi – docela stejné zachycení, jako kdyby se řítil ze skalního srázu. A je od vás náramně hezké, jen co je pravda, když vy si tady přiběhnete a ječíte na mne, ‚Přestaňte!‘, a náramně se namáháte, abyste mohla svého bratra nechat z té skály sletět. Mají-li se mu nohy zachránit, potřebuje toho kouzelníka v Německu, a to je to zachycení paží, které nabízím.

Přál bych vám, abyste viděla mé pokoje. Všechny stěny jsou vyzdobeny otěžemi z koňských žíní – mnoho desítek kusů – stovky jich mám. Nejsou mi k ničemu a jsou drahé jak všichni čerti. Ale kdesi v kriminále hromada trestanců ty otěže vyrábí a já je pořád kupuju. Božíčku, vždyť jsem kolikrát za jedinou noc utratil jen za whisky víc, než co by stál nejlepší chirurg a všechna vydání na dvacet případů, jako je váš bratr. A nezapomínejte, že s tímhle vy osobně nemáte vůbec nic společného. Chce-li na to váš bratr pohlížet jako na půjčku, v pořádku. Záleží na něm a vy musíte ustoupit z cesty, když ho vytahuju zpátky z toho srázu na skále.“

Přesto Dida stále ještě odmítala a důvody Bílého Dne dostávaly citovější zabarvení.

„Mohu jen uhadovat, že se stavíte vlastnímu bratru do cesty, protože jste si vzala do hlavy jakési mylné představy, jako by toto byl můj způsob dvoření. Tak to teda není. To byste si zrovna tak mohla představovat, že se dvořím všem těm trestancům, co od nich kupuju ty otěže. Nenabízel jsem vám ještě sňatek, a jestli vám ho nabídnu, tak se nepohrnu s nějakými pokusy, abych si váš souhlas koupil. A nebude v tom nic, co by nesneslo světlo světa, až já přijdu s nabídkou sňatku.“

Dida se zarděla a tvářila se rozhněvaně.

„Kdybyste věděl, jak jste směšný, přestal byste s tím,“ vyhrkla. „Dovedete mě dohánět do tak nepříjemných rozpaků jako ještě nikdo z mužů, s nimiž jsem se znala. Co chviličku mi dáváte na srozuměnou, že jste mi dosud nenabídl sňatek. Nečekám na tu nabídku a upozorňovala jsem vás hned od začátku, že nemáte naděje. A přece mi pořád máváte nad hlavou tím, že jednou, jednoho krásného rána, hodláte mi nabídnout sňatek. Tak jen do toho a nabídněte mi ho hned, přijměte si svou odpověď a budete to mít odbyto a nadobro z krku.“

Zahleděl se na ni s upřímným a přemítavým obdivem.

„Chci vás tak strašně opravdicky, slečno Masonova, že se neopovážím vás požádat nyní,“ říkal s takovou vrtošivě podivínskou vážností, že se upřímně rozesmála a pohodila hlavou jako chlapec. „A kromě toho, jak jsem vám už říkal, jsem v tomhle úplně zelenáč. Ještě nikdy jsem si nenamlouval a nechci přitom nadělat chyby.“

„Ale děláte je ustavičně,“ zvolala z náhlého podnětu. „Ještě žádný muž se nedvořil ženě tím, že jí mával hrozící nabídkou nad hlavou jako klackem.“

„Už to víckrát neudělám,“ řekl pokorně. „A stejně jsme utekli od věci. Co jsem tak přímo vyjádřil před minutou, platí. Stavíte se bratrovi do cesty. Ať už máte v hlavě představy, jaké chcete, musíte uhnout z cesty a poskytnout mu příležitost. Dovolíte mi zajít k němu na návštěvu a prohovořit to s ním? Udělám z toho suchou a pevnou obchodní nabídku. Založím ho, aby se mohl uzdravit, nic víc, a ještě mu napočítám úroky.“

Viditelně zaváhala.

„A jen si připomeňte jedno, slečno Masonova; jde o jeho nohu, nikoli o vaši.“

Stále ještě se zdržovala přímé odpovědi a Bílý Den kvapil upevnit dobytou pozici.

„A pamatujte, že ho jdu navštívit sám. Je to muž a dokážu s ním lépe jednat bez ženských. Zajdu k němu zítra odpoledne.“

KAPITOLA 18 / Bílý Den říkal úplnou pravdu, když se svěřoval Didě, že nemá žádných skutečných přátel. Přátelsky mluvil s tisíci známých, družně popíjel se stovkami mužů a zůstával přitom osamělým člověkem. Nepodařilo se mu najít toho jednoho člověka nebo skupinku několika, s nimiž by se doopravdy důvěrně přátelil. Města nevytvářela podmínky družnosti, jako je vytvářela aljašská stezka. Kromě toho zde byly odlišné typy mužů. Přezíravý a pohrdavý vůči podnikatelům na jedné straně, měl na druhé straně vztahy k „vladařům“ San Franciska založené na pouhopouhé vypočítavosti. Cítil se víc spřízněn s upřímnou hrubostí „vladařů“ a jejich magnátů, ale nedovedli v něm vyvolat žádnou hlubší úctu. Měli přílišný sklon k zlodějství. V tomto moderním světě byly dlužní úpisy nebo záruky daleko lepší než slovo muže, a i na ty záruky bylo třeba dobře se podívat napřed. Za starých dob na Yukonu to bylo jiné. Úpisy a záruky se nevedly. Muž řekl, že má tolik a tolik, a to potom i ve hře pokeru byl jeho odhad přijímán za bernou minci.

Larry Hegan, který se povznesl jako schopný pracovník zmáhající nejobtížnější operace Bílého Dne a který měl jen málo iluzí a ještě méně pokrytectví, mohl se snad stát jeho důvěrným přítelem, kdyby neměl tak zvláštní povahové sklony. I se svým podivuhodným talentem skutečného Napoleona v právnictví, s mohutnou představivostí, která daleko překonávala i obraznost Bílého Dne, neměl mimo kancelář s Bílým Dnem naprosto žádné společné zájmy. Trávil svůj čas nad knihami, tedy nad něčím, co Bílý Den vůbec nesnášel. Věnoval se také nekonečnému sepisování dramat, která se nikdy nedostala dál než k podobě rukopisu, a třebaže si to Bílý Den domýšlel jenom z jeho utajovaného blouznění, oddával se, i když jen zřídkakdy, opojným snům. Hegan žil celý svůj život jako v klášteře, uzavřen s knihami ve světě představ. Pro život v přírodě neměl porozumění, ani ho neschvaloval. V jídle a pití byl střídmý jako mnich a tělesná cvičení mu byla protivná.

Přátelství Bílého Dne byla jen náhražkou za všechno důvěrnější, pouhá přátelství v pitkách a v hýření. A po ztrátě nedělních vyjížděk s Didou upadal stále víc a víc do zábav toho druhu. Koktajlovou zeď zábran si stavěl horlivěji než kdy dřív. Velký červený automobil vyjížděl nyní častěji a pro Boba bylo nutno najmout čeledína, aby ho projížděl. Ve svých prvních letech v San Francisku míval přestávky odlevy mezi jednotlivými podniky, avšak v tomto podniku největším ze všech nebylo odlevy z ustavičného napětí. Jeho obrovité pozemkové investice nemohly být dovedeny k úspěšnému zakončení ani za měsíc, ani za dva nebo za tři měsíce. A byl to podnik tak složitý a dalekosáhlý, že ustavičně vznikaly komplikace a zauzlené situace. Každý den přinášel své problémy, a když je svým suverénním způsobem vyřešil, odjížděl ze své kanceláře ve velikém automobilu a takřka vzdychal úlevou a očekáváním, jak se těšil na blížící se dvojité martini. Zřídkakdy byl opilý. Na to měl příliš silný organismus. Naopak byl tím nejstrašnějším druhem pijáka, stálým pijákem, který pije záměrně a dovede se přitom ovládat, který však v průměru zkonzumuje větší množství alkoholu než nepravidelně a mnoho pijící opilec.

Šest neděl za sebou neviděl Didu jinak než v kanceláři a tam se s pevnou rozhodností zdržoval pokusů o sblížení. Sedmé neděle ho však touha po ní překonávala. Byl bouřlivý den. Vála prudká jihovýchodní vichřice a město zaplavoval jeden liják za druhým. Nebyl s to zbavit se myšlenek na ni a tvrdošíjně a ustavičně se mu vracel její obraz, jak sedí u okna a šije jakési ženské parádičky. Když přišla hodina jeho prvního martini před obědem, které mu podávali do pokoje, odmítl je. Pln smělé rozhodnosti vyhledal ve svém zápisníku Didino telefonní číslo, zvedl sluchátko a dal příkaz centrále hotelu.

Nejprve se mu ozvala dcera paní domácí, ale brzy uslyšel hlas, který uslyšet toužil.

„Jen jsem vám chtěl říct, že vás jdu navštívit,“ řekl. „Nechtěl jsem k vám vtrhnout tak bez výstrahy, nic víc.“

„Stalo se něco?“ ozýval se její hlas.

„Řeknu vám, až se tam dostanu,“ uhýbal.

Zanechal červený automobil dva bloky opodál a došel pěšky k hezkému dvoupatrovému berkeleyskému domu. Jenom na pouhý okamžik pocítil v nitru zaváhání, ale již v příštím okamžiku zazvonil. Věděl, že to, co dělá, je přímým porušením jejích přání a že ji staví před obtížný úkol jako hostitelku multimilionáře a proslulého Elama Harnishe, proslaveného novinovými senzacemi. Naproti tomu od ní neočekával nic z toho, co by sám nazval hloupé ženské křepčení.

A v tom se nezklamal.

Přišla sama otevřít, aby ho přivítala, a podala mu ruku. Pověsil si plášť do deště a klobouk v pohodlné čtvercové hale a vzhlédl k ní, kudy dál.

„Tam mají napilno,“ řekla, ukazujíc do salónku, odkud doléhaly bouřlivé hlasy mládeže a jehož otevřenými dveřmi zahlédl několik studentů. „Takže budete musit do mého bytu.“

Vedla ho dveřmi z haly vpravo, a jakmile se octl uvnitř, zůstal neohrabaně trčet, jako by přirostl k podlaze, rozhlížel se okolo sebe, díval se na ni a musel si dávat pozor, aby nebylo vidět, jak je překvapen. Ve svém zmatku neslyšel ani neviděl, že ho zve, aby usedl. Tak tohle je její byt. Osobní důvěrnost toho bytu a to, že s tím vůbec nic nenadělala, bylo úžasné, ale vlastně to u ní očekával. Byly to skoro dva pokoje v jednom, ten, v němž se octl, zřejmě obývací, a druhý, do něhož viděl, patrně ložnice. Kromě dubového toaletního stolku, kartáčů a něžných ženských drobnůstek nic neprozrazovalo, že by pokoj byl opravdu za ložnici užíván. O široké spací pohovce, pokryté přehozem se vzorkem temných růží a s vysoko navršenými poduškami, usoudil, že musí sloužit za postel, bylo to však strašně vzdáleno každé představě o civilizované posteli, jakou až dosud z vlastní zkušenosti měl.

Ani snad tak mnoho podrobností vlastně neviděl, jak tam v té první rozpačité chvíli stál. Měl celkový dojem tepla, pohodlí a krásy. V bytě nebyly koberce a na podlaze z tvrdých parket zahlédl několik vlčích a kojotích kožešin. Co zachytilo a na chvíli viditelně zaujalo jeho zrak, to byla socha Schoulené Venuše, postavená na pianě značky Steinway s kůží horského lva v pozadí.

Dida sama však nejprudčeji udeřila na jeho smysly a vnímavost. Odevždy se těšil představou, že je velmi ženská – linie postavy, vlasy, oči, hlas a ptačí způsoby smíchu i gesta, vše k tomu dojmu přispívalo; tady však, ve svém bytě, oblečena v jakýsi vláčně splývavý, a přece zas přiléhavý domácí šat, bylo zdůraznění jejího ženství oslňující. Přivykl vídat ji jen v úhledných kostýmech a halenkách nebo v jezdeckém kostýmu z vroubkovaného sametu a na tento nový zjev nebyl nijak připraven. Zdála se o tolik měkčí, ohebnější, něžnější a pružnější. Byla částicí tady toho ovzduší poklidu a krásy. Přesně do něho zapadala právě tak, jako zapadala do střízlivého zařízení kanceláře.

„Neposadíte se u mne?“ opakovala.

Měl pocity živočicha, jemuž byla dlouho odpírána potrava. Lačnost po ní mu vyvřela v nitru a on začal hltat vzácnou lahůdku, před níž se octl. Nebylo místa na trpělivost, na rozvážně vypočítaný postup. Nejpřímější, nejbezohlednější postup mu nebyl dost rychlý a – jenže to on nevěděl – také nejméně neúspěšný, jaký by mohl zvolit.

„Hleďte,“ promluvil hlasem rozechvělým vášní, „jednu věc nikdy neudělám, a to je nabídnout vám sňatek v kanceláři. Proto jsem tady. Dido Masonova, chci vás, prostě vás chci.“

Za řeči k ní přistoupil, černé oči mu plály jasným ohněm, vzkypělá krev mu do temna zbarvila snědé líce.

Vedl si tak překotně, že Dida měla sotva kdy vykřiknout v nechtěném poděšení a o krok ustoupit, přičemž ho zachytila za ruku, jak se pokusil strhnout ji do náruče.

Na rozdíl od něho jí naopak všechna krev z obličeje zmizela. Ruka, jež zachytila jeho ruku a dosud ji držela, prudce se třásla. Povolila prsty a jeho paže mu klesla k boku. Chtěla něco říci, chtěla něco udělat, aby přemohla rozpačitý zmatek situace, ale žádná rozumná myšlenka ani nápad k vhodnému skutku jí na mysl nepřišly. Uvědomovala si jen chuť zasmát se. Byl to podnět zčásti z hysterie a zčásti z nenucené pobavenosti – a ten druhý od vteřiny k vteřině vzrůstal. Ať jakkoli překvapující byl ten výstup, jeho směšná stránka jí nezůstala skryta. Bylo ji jako člověku, který protrpěl hrůzu z přepadení vražedným a zákeřným lupičem a najednou zjistí, že je to jenom nevinný chodec, který se chce zeptat, kolik je hodin.

Bílý Den se vzchopil rychleji.

„Však vím, chovám se jistě jako blázen,“ řekl. „Radši se posadím. Nelekejte se mne, slečno Masonova. Doopravdy nebezpečný nejsem.“

„Nelekám se,“ odpověděla s úsměvem a sklouzla do křesla, vedle něhož stál na podlaze košíček se šitím, překypující, jak si Bílý Den všiml, čímsi něžně nadýchnutým z krajek a z mušelínu. Znovu se usmála. „Ačkoli se vám přiznám, že jste mě – na chvilku udivil.“

„Je to k smíchu,“ vzdychl si Bílý Den skoro s lítostí, „jsem tu a dostatečně silný, abych vás zohýbal a nadělal z vás uzlíčky. Jsem tu a zvyklý mít po svém s muži a se šelmami a s čím chcete. A jsem tu a sedím na židli slabý a bezmocný jako ovečka. Vy mě ale doopravdy dovedete pokrotit.“

Dida si marně lámala hlavu, hledajíc někde v mysli odpověď na jeho poznámky. Místo toho se jí myšlenky tvrdošíjně vracely k jeho divokému vyznání i k tomu, jak náhle ustoupil a začal s tak bezvýznamnými poznámkami. Až k úžasu nápadná ji byla jistota toho muže. Tak málo pochyboval o tom, že ji mít bude, že si mohl dovolit zastavit se a začít uvažovat všeobecně o lásce a o vlivech lásky.

Všimla si, jak mu ruka bezděčně vklouzla známým pohybem do postranní kapsy saka, kde, jak věděla, nosí tabák a hnědé papírky.

„Prosím, můžete kouřit, chcete-li,“ řekla.

Zprudka ruku vyškubl, jako by ho v kapse něco uštklo. „Ba ne, na kouření jsem nemyslil. Myslil jsem na vás. Když člověk chce určitou ženu, co jiného má dělat, než ji požádat, aby si ho vzala za muže? To právě dělám a nic jiného. Nedovedu to s patřičnou obřadností. To vím. Dovedu však promluvit přímo a anglicky a to mi musí postačit. Určitě vás chci a moc a moc, slečno Masonova. Myslím na vás už teďka skoro pořád. A potřebuju vědět tohle – nu, chcete mě? Nic víc.“

„Byla bych – byla bych raději, kdybyste se byl nezeptal,“ odpověděla tiše.

„Možná že bude nejlepší, když se ještě tak něco dovíte, než mi budete odpovídat,“ mluvil dál, přezíraje tu maličkost, že vlastně odpověď již dostal. „Nikdy jsem ještě za žádnou ženou neběhal přes všechna opačná tvrzení. Ty povídačky, co jste o mně četla v novinách a v knížkách, jako bych byl galán a sukýnkář, to všechno je falešné. Není na tom ani čárka pravdy. Přiznám se, že jsem se nakarbanil a nabendil whisky víc, než se na jednoho chlapa sluší, ale ženských jsem si nevšímal. Byla tam jedna žena, co spáchala sebevraždu, ale já jsem nevěděl, že mě tak strašně moc chtěla, jinak bych se s ní byl oženil – ne z lásky, ale proto, aby se nezabila. Byla nejlepší tam z té várky, ale já jí nikdy naděje nedával. Říkám vám to proto, poněvadž jste o tom četla, a přál bych si, abyste slyšela ode mne, jak to bylo.

„Galán!“ zasupěl opovržlivě. „Vždyť, slečno Masonova, vůbec mi nevadí přiznat se vám, já jsem se celý svůj život ženských bál. Vy jste první, které se nebojím. To je na tom tak divné. Já vás dočista zbožňuji, a přece se vás nebojím. Snad je to proto, že jste jiná než všechny, které znám. Vy jste mě nikdy nelovila. Galán! Vždyť já jsem utíkal před galánkami, jak daleko má paměť sahá, a tak si myslím, že mě zachránilo jenom to, že mám dobrý dech a že jsem nikdy neupadl a nezlomil si nohu nebo tak něco.

Nikdy se mi nezachtělo ženit se, dokud jsem se nesetkal s vámi, a dokonce teprve dlouho potom, co jsem se s vámi setkal. Trpěl jsem na vás hned od začátku, ale nikdy mě nenapadlo, že by to mohlo být tak zlé, že bych se až chtěl oženit. Vždyť já ani v noci nemohu usnout, jak na vás myslím a jak vás chci.“

Odmlčel se a čekal. Vytáhla z košíčku krajky a mušelín, patrně aby si uklidnila nervy a srovnala myšlenky, a dala se do šití. Protože se na něj nedívala, hltal ji očima. Všiml si pevných, obratných rukou – rukou, které dovedou zkrotit koně, jako je Bob, které dovedou psát na stroji skoro tak rychle, jak dokáže člověk mluvit, které dovedou šít něžňounké věcičky a které, nepochybně, dovedou hrát na klavír, co stojí tamhle v rohu. Všiml si dalšího bytostného ženského detailu – jejích pantoflíčků. Byly malé a bronzové. Nikdy si nepomyslil, že by mohla mít tak malou nohu. Zatím viděl vždy na jejích nohou jen vycházkové boty anebo jezdecké holínky a ty tohle prozradit nedovedly. Ty bronzové pantoflíčky ho okouzlovaly a stále znova k nim obracel oči.

Někdo zaklepal zvenčí na dveře a ona se ozvala. Bílý Den nemohl neslyšet rozhovor u dveří. Volali ji k telefonu.

„Řekněte mu, ať zavolá znovu za deset minut,“ slyšel ji odpovídat a to mužské zájmeno v něm vyvolalo záblesk úzkostné žárlivosti. Dobrá, říkal si v duchu, ať je to, kdo chce, Bílý Den ho určitě prožene o závod a ukáže mu, zač je toho loket. Stejně mu připadalo jako zázrak, že dívka jako Dida není dávno vdaná.

Vrátila se a usmála se na něj a znovu si sedla k šití. Přelétával očima od těch obratných rukou na bronzové pantoflíčky a zase zpátky a přísahal si v duchu, že je určitě na světě zatraceně málo takových stenotypistek, jako je ona. To všechno jistě proto, že pochází z výtečného rodu a že se jí dostalo výtečné výchovy. Nic jiného by nemohlo vysvětlit tady ten domov, a co na sobě nosila a jak to nosila.

„Těch deset minut zrovna letí,“ podotkl.

„Nemohu se za vás provdat,“ řekla.

„Nemilujete mě?“ Zavrtěla hlavou.

„Máte mě ráda – aspoň docela maličko?“

Tentokrát přikývla a zároveň se jaksi neubránila a na rtech se jí rozehrál úsměv pobavenosti. Byla to však pobavenost bez posměchu. Směšná stránka jakékoli situace jí málokdy unikla.

„Nu, to už je něco, z čeho se dá vycházet,“ prohlásil. „Člověk musí začít, aby vůbec mohl začít. Mně jste se také nejdřív jenom líbila a podívejte se, kam to až došlo. Jistě si vzpomenete, jak jste říkala, že se vám nelíbí můj způsob života. Nu a já jsem to pořádně změnil. Už nehraju hazardně, jako jsem hrával. Dal jsem se do toho, čemu vy říkáte oprávněné, postaral jsem se, aby rostly dvě minuty tam, kde dřív rostla jen jedna, tři sta tisíc lidí, kde dřív rostlo jen sto tisíc. A ode dneška za rok porostou na kopcích dva milióny blahovičníků. Poslyšte, nemáte mě snad ráda víc než jen docela maličko?“

Zvedla oči od práce a podívala se naň, než odpověděla:

„Mám vás velmi, velmi ráda, jenže…“

Čekal chvilku, až dopoví větu, ale nedočkal se, a tak mluvil dál sám.

„Nemám o sobě nijak přepjaté mínění, takže vím, že se nevychloubám, když vám řeknu, že ze mne bude velice dobrý manžel. Uviděla byste, že nijak nevynikám v hádavosti a hledání chyb na druhém. Dovedu uhádnout, co musí pro ženu, jako jste vy, znamenat nezávislost. Nuže, jako má žena budete nezávislá. Se žádnýma tkaničkama na vás nepůjdu. Můžete si žít, jak se vám uráčí, a nic na světě nebude pro vás dost dobré. Poskytnu vám všechno, po čem vaše srdce touží…“

„Kromě vás,“ přerušila ho náhle, skoro ostře.

Bílý Den byl udiven jenom chvilku.

„Tak to teda nevím. Byl bych upřímný a poctivý a žil bych věrně. Nemám nijak v lásce polovičaté city a nějaké dělení na půl.“

„Tak to nemyslím,“ řekla. „Místo abyste se dal své ženě, dával byste se těm třem stům tisícům lidí v Oaklandu, těm svým elektrickým drahám a převozním linkám, těm dvěma miliónům stromů na kopcích – všemu podnikání – a – všemu, co tohle všecko znamená.“

„Postaral bych se, aby to tak nebylo,“ prohlásil rytířsky. „Byl bych váš a vaše rozkazy by…“

„To si myslíte, ale vyvinulo by se to docela jinak.“ Náhle znervózněla. „Musíme přestat s takovým hovorem. Příliš to připomíná smlouvání. ‚Tak kolik dáte?‘ ‚To je mi málo,‘ a tak dále. Mám vás ráda, ne však tolik, abych si vás mohla vzít, a nikdy vás nebudu mít dost ráda, aby z toho mohl vůbec kdy být sňatek.“

„Jak to víte?“ tázal se zostra.

„Protože vás mám ráda stále méně a méně.“

Bílý Den z toho zůstal jako bleskem zasažený. Bolest se mu jasně zračila v tváři.

„Ach, vy mi nerozumíte,“ zvolala rozčileně, začínajíc ztrácet sebevládu. „Ne tak, tak jsem to nemyslila. Mám vás ráda; čím víc vás poznávám, tím víc vás mám ráda. A zároveň čím víc vás poznávám, tím méně bych si přála vzít si vás za muže.“

Ten záhadný výrok dovršil zmatek Bílého Dne.

„Což to nechápete?“ říkala kvapně. „Byla bych se mnohem snadněji dokázala provdat za Elama Harnishe, jak přišel rovnou z Klondyku, když jsem ho tehdy tak dávno poprvé uviděla, než provdat se za vás, jak tu nyní sedíte přede mnou.“

Vrtěl pomalu hlavou.

„To je na mne trochu moc. Čím víc poznáváte a čím víc máte člověka ráda, tím méně ho chcete za muže. Důvěrné poznání plodí pohrdání – to teda asi myslíte.“

„Ne, ba ne,“ zvolala, ale ještě než mohla mluvit dál, ozvalo se klepání na dveře.

„Deset minut uběhlo,“ řekl Bílý Den.

Jeho oči, při pozorování rychlé jako oči Indiána, poletovaly po pokoji tu chvíli, co byla venku. Dojem tepla, útulnosti a krásy převládal, třebaže si jej nedokázal rozebrat; zatím mu působila radost ta prostota – nákladná prostota, říkal si, a většinou asi všechno ze zbytků z doby, než její otec zchudl a zemřel. Nikdy dřív nedovedl ocenit holou parketovou podlahu s několika vlčími kožešinami; zajisté, kam se hrabou všechny možné koberce, co jich lidé stvořili. Díval se s vážnou úctou na knihovnu s několika sty svazků. To bylo tajemství. Nedovedl pochopit, o čem mohou lidé tolik psát. Psát o něčem a číst o něčem není takové jako dělat něco, a protože sám byl především mužem činu, bylo mu srozumitelné jenom něco dělat.

Přešel zrakem po Schoulené Venuši k malému čajovému stolku se všemi příslušnými křehkými a vybranými drobnostmi, k vyleštěnému měděnému kotlíku a k měděnému ohřívadlu. Ohřívadla mu již nebyla neznáma a rád by byl věděl, zda na tomto ohřívadle podává večeře některým univerzitním studentům, o nichž slyšel šuškat. Asi dva akvarely na stěně ho vedly k úvaze, že je nejspíš malovala sama. Visely tam také fotografie koní a reprodukce starých mistrů a na chvíli ho zaujal dojemný fialový tón pohřbívání Krista. Avšak nejvíc se jeho pohled vracel k Schoulené Venuši na pianě. Jeho prosté mysli průkopníka z divočiny se zdálo podivné, že taková slušná mladá žena má ve svém bytě na odiv takovou smělou, ne-li hříšnou věc. Smířil se s tím však prostým skutkem víry. Protože jde o Didu, musí to být samozřejmě správné. Pravděpodobně jsou takové věci součástí kultury. Larry Hegan má ve svém bytě podobné odlitky a fotografie s ostatní knižní kulturou. Jenže ovšem Larry Hegan je jiný. Má v sobě ten náznak nezdravoty, který Bílý Den v jeho přítomnosti bez výjimky vždycky vyciťuje, kdežto Dida se právě naopak zdá vždycky tak plna zdraví, vyžaduje přímo ovzduší složené ze slunce, větru a prachu volných cest. Ale přesto, jestliže si taková čistá a zdravá žena, jako je ona, potrpí na nahé ženské, choulící se na jejím pianě, pak to musí být správné. To právě u Didy to správné je. Ona by mohla ospravedlnit skoro všecko na světě. Ostatně on stejně kultuře nerozumí.

Vrátila se do pokoje, a jak přecházela k svému křeslu, obdivoval její chůzi, zatímco bronzové pantoflíčky se mu zdály k zbláznění půvabné.

„Rád bych vám dal několik otázek,“ spustil bez otálení. „Zamýšlíte se provdat za někoho jiného?“

Vesele se zasmála a zavrtěla hlavou.

„Máte někoho jiného raději než mne? – Třebas toho muže, co jste s ním právě hovořila telefonem?“

„Nemám jiného. Neznám nikoho, kdo by mi byl dosti milý, abych si ho mohla vzít. Co se vůbec toho týče, nemyslím, že jsem žena na vdávání. Zdá se, že práce v kanceláři v tomhle člověka jaksi zkazí.“

Bílý Den ji přejel očima od tváře až k špičkám bronzových pantoflíčků takovým způsobem, že jí ruměnec zaplavil líce. Zároveň nevěřícně zavrtěl hlavou.

„Mně je spíš nápadné, že jste žena dokonale na vdávání, víc než ta nejlepší, která kdy vůbec donutila muže, aby si nadsedl a koukal. A teď ještě jednu otázku. Víte, musím si zkrátka prozkoumat terén. Máte někoho zrovna tak ráda jako mne?“ Dida se však dobře ovládala.

„To už není spravedlivé,“ prohlásila. „A kdybyste se pozastavil a chvilku o tom uvažoval, objevil byste, že děláte přesně to, o čem jste říkal, že to nedovedete – totiž, prozrazujete svou hádavost. Odmítám na další otázky odpovídat. Pohovořme si o něčem jiném. Jak se daří Bobovi?“

Za půl hodiny se Bílý Den řítil po Telegrafní třídě k Oaklandu, kouřil svou cigaretu z hnědého papírku a přehledně promýšlel vše, co se stalo. Nebylo to vůbec špatné, dělal si bilanci, i když v tom bylo leccos, co ho ve výpočtech mátlo. Tak třebas to její tvrzení, že ho má tím raději, čím lépe ho zná, a zároveň si ho tím méně přeje za muže. To je hlavolam.

Ale už sama skutečnost, že ho odmítla, obsahovala v sobě něco povznášejícího. Odmítajíc ho, odmítla také jeho třicet miliónů. A to už je doopravdy něco na stenotypistku s devadesáti dolary měsíčně, která kdysi poznala lepší časy. Bylo tedy naprosto zřejmé, že se nežene za penězi. Každá z žen, s nimiž se až dosud setkal, byla ochotna ho popadnout už pro ty jeho peníze. A teď zdvojnásobil své jmění, nadělal dalších patnáct miliónů od té doby, kdy k němu začala chodit do práce, a všechna ochota vzít si ho za muže, kterou snad tehdy ještě mohla mít, se začala smršťovat, jak mu peněz přibývalo.

„Kristepane!“ zahučel. „Jestli shrábnu na tomhle pozemkovém podniku sto miliónů, tak se mnou nejspíš ani nebude mluvit.“

Ale nedokázal to odbýt jen úsměvem. Nešlo mu z hlavy a dál ho mátlo to její záhadné prohlášení, že by se byla snadněji mohla provdat za Elama Harnishe, jak přišel rovnou z Klondyku, než za nynějšího Elama Harnishe. Dobrá tedy, dospíval k závěru, musí se vynasnažit opět se víc podobat tomu starému Bílému Dni, který sem tehdy přišel dolů ze Severu, aby si zkusil štěstí ve vysoké hře. To však bylo nemožné. Nemohl vrátit uprchlý čas. Zbožné přání to nedokáže a jiné cesty není. Zrovna tak by si mohl přát, aby se vrátil do chlapeckých let.

Ještě jedno uspokojení dokázal z toho jejich rozhovoru vymačkat. Slyšel už o stenotypistkách, které odmítly své zaměstnavatele a bez výjimky daly okamžitě výpověď z místa. Dida však nic takového ani nenaznačila. Ať už tedy byla jakkoli nevyzpytatelná, aspoň nemá nic z té nesmyslné konvenční hlouposti. Má chladnou hlavu. Jenže i on si zachovával vždy chladnou hlavu a zčásti tuto situaci přivodil sám. Nevyužíval vůči ní žádnou příležitost v kanceláři. Pravda, dvakrát překročil meze, ale nepokračoval v tom a neudělal si z toho pravidlo. Ona ví, že mu může důvěřovat. Ale přes tohle všechno pevně věřil, že většina mladých žen by byla tak hloupá, že by se ihned vzdala místa u zaměstnavatele, kterého by jako muže a nápadníka musila odmítnout. A kromě toho, když jí to tehdy pořádně vysvětlil, nedělala už hlouposti v té záležitosti s posláním jejího bratra do Německa.

„Panečku!“ uzavíral si, když už vůz zajížděl před hotel. „Kdybych to jen byl věděl, jako to vím teď, byl bych na ni vybafl s tou otázkou, hned jak přišla ponejprv do práce. Podle jejího povídání by to byla ta pravá chvíle. Má mě víc a víc ráda, a čím víc mě má ráda, tím méně si přeje vzít si mě za muže! Jak se vám tohleto líbí? To se ví, že si nejspíš dělá legraci.“

KAPITOLA 19 / A opět jednou a opět za deštivé neděle nabízel Bílý Den Didě sňatek. Tak jako poprvé ovládal se tak dlouho, až ho lačnost po ní překonala a on se řítil ve svém červeném automobilu do Berkeley. Opět nechal vůz stát několik domovních bloků opodál a šel k domu pěšky. Ale Dida byla venku, jak mu řekla dcera paní domácí, a když se dodatečně rozpomněla, dodávala, že si vyšla na procházku do hor. A nadto mu ještě ta mladá dáma ukázala, kterým směrem se Dida nejpravděpodobněji na procházku vydala.

Bílý Den se řídil dívčinými pokyny a brzy ulice, jíž se dal, ztratila svůj poslední dům a sama docela zanikla tam, kde začínaly první příkré svahy otevřených hor. Vzduch byl zvlhlý příslibem deště, neboť bouře dosud nevypukla, třebaže zesilující vítr hlásil její brzký nástup. Jak daleko dohlédl, nikde nebylo na hladkých travnatých stráních po Didě ani stopy. Do úpadu vpravo se svažoval a opět z něho vystupoval velký háj vzrostlých blahovičníků. Tady bylo všechno jediný hluk a pohyb, vznosné stromy útlých kmenů se kymácely ve větru sem a tam a srážely se se šumícími větvemi. V prudších náporech se nad ty drobnější zvuky praskotu a sténání zdvíhala hluboká drnčivá nota, jako by vycházela z obrovské a mocné harfy. Jak Didu znal, Bílý Den byl přesvědčen, že ji najde někde v tomto háji, kde se bouře projevuje tak výrazně. A také ji vskutku našel na druhé straně za úpadem a na vrcholu otevřeného hřebenu protější stráně, kam vichřice dorážela nejprudšími údery.

Ve způsobu, jímž Bílý Den nabízel sňatek, bylo něco jednotvárného, i když ne docela nudného. Neschopen rozmyslné vypočítavosti nebo uskoků, byl tak přímý a tak se vyjadřoval v náhlých náporech jako ta dnešní vichřice. Neměl kdy ani na pozdrav, ani na omluvy.

„Pořád stejně to staré,“ řekl. „Chci vás a přišel jsem si pro vás. Vy si mě prostě musíte vzít, Dido, protože čím víc o tom přemýšlím, tím jsem si jistější, že musíte mít takový vtíravý pocit, že mě máte ráda tak nějak jinak, než se lidi obyčejně mají rádi. A neopovažte se říkat, že to není pravda; že se neopovážíte?“

Stiskl si s ní ruku hned v té chvíli, kdy začal mluvit, a už tu její ruku nepustil a držel ji dál. A teď, když neodpovídala, ucítila lehounký, ale pevně naléhavý tlak, jako by ji k sobě přitahoval. Nedobrovolně se tomu lehounkému tlaku zpola poddávala, touha byla na tu chvíli silnější než vůle. Potom se náhle odtáhla, ačkoli ruku mu stále ještě ponechávala.

„Přece se mě nebojíte, to jistě ne?“ zeptal se, propadaje náhle zkroušenosti.

„Ne.“ Usmála se smutňoučce. „Ne vás, ale sebe.“

„Nepřijala jste mou výzvu,“ naléhal, povzbuzen těmi slovy.

„Prosím vás, prosím,“ žadonila. „Nikdy se vzít nemůžeme, tak už o tom nehovořme.“

„Tak teda se vsázím, i když vím, že musíte prohrát.“ Byl najednou skoro veselý, neboť úspěch přicházel rychleji, než si dovolil malovat v nejrůžovějších představách. Má ho ráda, o tom není nejmenší pochyby; a bez nejmenší pochyby ho má ráda, aby si nechala držet ruku, dost ráda, aby ji neodpuzovala jeho těsná blízkost.

Zavrtěla hlavou.

„Ne, není to možné. Sázku byste prohrál vy.“

„Poslyšte, snad jste nenaletěla někomu na nápad nějakého toho tajného sňatku, přece nejste potajmu provdána, či jste někomu naletěla?“

Zděšení v jeho hlase i v tváři bylo už pro ni přespříliš a její smích zazvonil zvesela a volně jako výtrysk radosti z hrdélka ptáčete.

Bílý Den porozuměl té odpovědi a dopálen sám na sebe se rozhodl, že skutky jsou lepší než řeči. Postavil se tedy mezi ni a vítr a přitáhl ji k sobě, takže stála v závětří jeho postavy. Zavál okolo nich a v korunách stromů nad nimi zahučel nezvykle prudký nápor, až oba zmlkli a ztuhli a naslouchali. Obklopila je sprška padajícího listí a hned v patách za vichřicí se spustily první kapky deště. Podíval se na její vlasy, rozevláté větrem okolo jejího obličeje; a protože byla u něho tak blízko a pro nejčerstvější a nejpichlavější náhlé pochopení, co všechno pro něj znamená, rozechvěl se tak, že i ona si to uvědomovala podle ruky, jíž svíral dosud ruku její.

Náhle se k němu naklonila a skláněla šíji, až spočinula zlehýnka hlavou na jeho hrudi. A tak tam stáli a nový nápor vichřice s poletujícím listím a s roztroušenými kapkami deště rachotil okolo. Stejně náhle teď hlavu vzpřímila a vzhlédla k němu.

„Víte, že večer,“ promluvila, „včera večer jsem se za vás modlila. Prosila jsem, aby se vám nic nepodařilo, abyste prohrál, o všecko přišel – o všecko.“

Bílý Den nad tím tajemným výrokem vyvalil údivem oči.

„To teda jsem už načisto blázen. Vždycky jsem si říkal, že nestačím na ženskou hlubokomyslnost, a vy jste mě teď v těch hlubinách nadobro utopila. Proč byste si měla přát, abych o všecko přišel, když mě máte přece jen ráda…“

„Nikdy jsem to tak neřekla.“

„Neodvážila jste se říct, že ne. Tak jsem povídal: když mě máte ráda, proč byste měla chtít, abych se stal žebrákem? To teda daleko přesahuje veškeré moje obyčejné chápání. Je to dočista a zrovinka takové jako ten první váš hlavolam o tom, že čím víc vás mám ráda, tím méně si přeju vzít si vás za muže. Dobrá, je na vás, abyste vysvětlovala, nic víc.“

Objal ji oběma pažemi, pevně ji přitiskl a tentokrát se nebránila. Hlavu měla skloněnou, neviděl jí do tváře, a přece vytušil, že pláče. Znal význam a hodnotu ctnosti mlčení v pravý čas, a proto nyní čekal a nechával na ní, aby promluvila. Věci již dospěly tak daleko, že teď již mu určitě musí něco povědět. Věřil, že v tom se nyní nezklame.

„Nejsem žádné romantické děvčátko,“ začala, vzhlížejíc přitom na něho. „Možná že by mi bylo lépe, kdybych taková byla. To bych klidně mohla provést hloupost a být potom celý život nešťastná. Ale ten můj zpropadený zdravý rozum tohle nedovolí. Ovšemže proto nejsem ani o ždibíček šťastnější.“

„Stále ještě je to pro mne příliš hluboká voda a už se sotva držím nad hladinou,“ pravil Bílý Den, když napřed marně čekal, že bude Dida mluvit dál. „Musíte mi to objasnit, ale dosud jste mi nic nevysvětlila. Váš zdravý rozum a modlení, abych o všecko přišel, to je pro mne pořád nad oblaky. Ženuško, miluji vás prostě až příliš, příliš moc, a chci, abyste si mě vzala za muže To je přímé a prosté a rovnou na dlani. A tak se ptám: Vezmete si mě?“

Zavrtěla zvolna hlavou, a když potom promluvila, zdálo se, že se hněvá stále víc a víc a že její hněv je smutný. Bílý Den věděl, že ten hněv míří na něho.

„Dovolte tedy, abych to vysvětlila, a to právě tak přímo a prostě, jak se vyjadřujete vy.“ Odmlčela se, jako by okolo sebe hledala, jak začít. „Jste poctivý a upřímný. Chcete, abych byla poctivá a upřímná tak, jak se obyčejně soudí, že se to na ženu nesluší? Abych vám pověděla věci, které zabolí? Abych vám učinila doznání, za které bych se měla hanbit? Abych se chovala způsobem, který by mnozí muži pokládali za neženský?“

Paže okolo jejích ramen ji povzbudivě stiskla, ale Bílý Den nepromluvil.

„Hrozně ráda bych se za vás provdala, ale bojím se. Jsem hrdá a zároveň pokorná, že muž jako vy po mně touží. Ale vy máte příliš mnoho peněz. Tady právě přistupuje k věci můj zpropadený zdravý rozum. I kdybychom se vzali, vy byste nikdy nedokázal být mým mužem – mým milencem i manželem. Vím, že jsem pošetilá ženská, ale já chci svého muže pro sebe. Vy byste pro mne neměl dost volnosti. Vaše peníze si vás přivlastňují, zaujímají váš čas, vaše myšlenky, vaše síly, vše, přikazují vám, abyste šel tam a onam, abyste udělal to a ono. Chápete? Snad je to holá hloupost, ale já mám dojem, že bych mohla mnoho milovat, mnoho dát – všechno dát; a na oplátku, i když nechci docela všecko, chci mnoho – a žádám daleko víc, než by vám vaše peníze dovolily mi dávat.

A potom také, vaše peníze vás ničí; způsobují, že jste stále méně a méně příjemný. Nestydím se říci, že vás miluji, protože se za vás nikdy neprovdám. A velmi jsem vás milovala, ještě když jsem vás neznala, když jste tehdy přijel z Aljašky. Když jsem nastoupila do vaší kanceláře. Byl jste mým hrdinou. Byl jste Bílý Den ze zlatonosných kutišť, odvážný muž na stezce a kovkop. A také jste tak vypadal. Nedovedla bych pochopit, jak by se na vás kterákoli žena mohla podívat a nezamilovat se do vás – tehdy. Ale teď už tak nevypadáte.

Prosím vás, pěkně prosím, odpusťte, že se vás dotýkám bolestně. Chtěl jste, abych mluvila přímo, a tak tedy mluvím přímo. Celá tato léta jste žil nepřirozeně. Vy, muž volné přírody, zavřel jste se do dusna měst se vším, co to znamená. Už nejste vůbec ten člověk, jaký jste býval, a vaše peníze vás ničí dál. Stáváte se někým jiným, někým ne už tak zdravým, ne tak čistým, ne tak pěkným. Dělají to vaše peníze a váš způsob života. Vy to víte. Nemáte už to tělo, které jste měl tehdy. Přibíráte na váze a není to přírůstek zdravý. Jste ke mně dobrosrdečný a laskavý, to vím, ale nejste tak dobrosrdečný a laskavý k ostatnímu světu, jako jste býval tehdy. Zdrsněl jste a stal jste se krutým. A já to vím. Nezapomínejte, že jsem vás zkoumala šest dní v týdnu rok po roce; a znám lépe ty nejnevýznamnější podrobnosti z vás, než znáte vy mne celou. Krutost není už jen ve vašem srdci a ve vaší duši, nýbrž rovnou tady v obličeji. Vryla tam své vrásky. Dívala jsem se, jak se objevovaly a jak rostly. Vaše peníze a život, který vás nutí vést, ty tohle udělaly. Zatvrzujete se a upadáte. A nic jiného není možné, než že to bude pokračovat dál a dál, až budete docela zničen…“

Pokusil se přerušit ji, ale ona ho zarazila, ač byla sama zadýchána a hlas se jí chvěl.

„Ne, ne, nechte mě dopovědět do konce. Nedělala jsem nic jiného, než přemýšlela, přemýšlela a přemýšlela, po všechny ty měsíce od té doby, co jste si se mnou začal vyjíždět na koni, a když jsem tedy konečně začala mluvit, vypovím všechno, co v sobě mám. Miluji vás, ale nemohu si vás vzít a lásku zničit, zahubit. Vyvíjíte se v někoho, koho bych musila nakonec nenávidět. Nemůžete si pomoci. Víc než vůbec kdy můžete milovat mne, milujete svou hru v podnikání. Toto podnikání – a je to všecko dokonale zbytečné, aspoň pokud jde o vás – pohlcuje vás celého. Kolikrát si až myslím, že by bylo snadnější podílet se o vás rovným dílem s nějakou druhou ženou, než se o vás dělit s tím vaším podnikáním. To bych z vás měla aspoň polovičku. Ale toto podnikání by si vyžadovalo ne polovičku, ale devět desetin z vás, anebo spíše devětadevadesát setin.

Pamatujte si, že manželství pro mne neznamená dostat manželovy peníze na utrácení. Já chci muže. Vy říkáte, že mne chcete. A dejme tomu, že bych řekla ano a potom vám dala jenom jedinou setinu ze sebe. Dejme tomu, že by bylo v mém životě ještě cosi druhého, co by si bralo těch ostatních devětadevadesát setin a nadto ještě by mi to ničilo postavu, zavěsilo by mi to váčky pod oči a namalovalo vrásky do koutků očí, dělalo by mě to šerednou na pohled a také duchem by mě to dělalo škaredou. Spokojil byste se s tou jednou setinou ze mne? Ano, to je přesně tolik, kolik vy mi nabízíte ze sebe. Divíte se, že se za vás nechci provdat? Že nemohu?“

Bílý Den vyčkával, aby se přesvědčil, že již dopověděla do konce, ona však za chvilku mluvila dál.

„Není to tím, že bych byla sobecká. Koneckonců láska je dávání, nikoli přijímání. Ale vidím tak jasně, že všechno mé dávání by vám nebylo nic platné, nijak by vám nemohlo prospět. Jste jako nemocný člověk. Vy nehrajete v podnikání jako ostatní lidé. Vy hrajete srdcem i duší, celou svou bytostí. Ať už si myslíte, co chcete, a zamýšlíte cokoliv, vaše žena vám bude dobrá jen na kratičká rozptýlení. Máte toho velkolepého Boba, který se teď může ukousat ve stáji. Mně byste koupil nádherné palácové sídlo a nechal byste mě tam, až bych si mohla třebas hlavu užívat nebo oči vyplakat nad svou bezmocností a neschopností vás zachránit. To vaše chorobné podnikání by vás rozežíralo a ženilo by se s vámi ustavičně znova a znova. Vy to hrajete zrovna tak, jako jste hrál vždy a všecko, jako jste na Aljašce hrál život muže na stezce. Nikomu nesmí být dovoleno hnát se tak rychle a tak daleko, jako se dokážete hnát vy sám, pracovat tak těžce jako vy a vydržet tolik jako vy. Vy ničím neskrblíte, dáváte všechno, co máte, do všeho, co zrovna děláte…“

„Bez mezí až po oblaka,“ zavrčel chmurně na souhlas.

„Kdybyste však také tak hrál svou úlohu milence a manžela…“

Hlas jí selhal a odmlčela se, na mokrých lících jí zahořel ruměnec, jak před ním rychle klopila zraky.

„A teď už neřeknu ani slovo,“ dodávala. „Přednesla jsem tu celé kázání.“

Spočívala teď neskrývaně a bez zdrženlivosti v ochranném objetí jeho paží a oba si ani neuvědomovali bouři, jež okolo nich řádila v stále prudších a častějších náporech. Veliký příval deště se dosud nespustil, ale mlžinaté přepršky byly stále častější. Bílý Den byl upřímně zmaten a byl zmaten ještě i tehdy, když konečně začal mluvit.

„Jsem podražen. Visím kdesi vysoko na stromě. Mám z toho načisto zhlouplou hlavu, slečno Masonova – nebo Dido, protože vám tím jménem strašně rád říkám. Jsem ochoten přiznat, že pravdy v tom, co jste povídala, je hromada. Jak já to chápu, váš závěr vyznívá v ten smysl, že byste si mne vzala, kdybych neměl ani centík a kdybych nezačínal tloustnout. – Ne, nikoli, nevtipkuji. Přiznávám jádro věci a tohle už je můj způsob zhušťování a rekapitulace otázky, když já to zas vrážím do vyvářky. Kdybych neměl ani centík a kdybych žil zdravým životem a měl všechen možný čas na to, abych vás miloval a choval se jako váš manžel, místo abych byl až po krk utopen v podnikání a tak dále – no, tak to potom byste si mě teda vzala.

To všechno je jasné jak vytištěná stránka a vy v tom máte víc pravdy, než jsem si předtím připouštěl. Určitě jste mi pootevřela oči o pěknou štěrbinku. Ale zůstal jsem trčet na mělčině. Co teď? Moje podniky mě teda určitě laply do provazů, podtrhly a vyznačkovaly železem hezky žhavým. Jsem spoután na rukou i na nohou a nemohu vstát, nemohu se rozběhnout pěkně křížem krážem po pastvině. Jsem zrovna jako ten člověk, co chytil medvěda za oháňku. Nemohu ho pustit; a chci vás a – musím pustit, abych vás dostal.

Nevím, co bych si měl počít, ale docela určitě se něco stát musí. Nemohu vás ztratit. Prostě nemohu. A také vás neztratím. Vždyť v tom běhu o závod jste hned za podnikáním náramně těsně druhá už teďka. Podnikání mě ještě nikdy nedokázalo okrádat v noci o spánek.

Nenechala jste mi ani jeden důvod, abych se mohl přít. Vím sám, že nejsem ten, kdo se vrátil z Aljašky. Nedokázal bych dneska jako tenkrát vyrazit na stezku s psím spřežením. Svaly mi změkly a duše mi ztvrdla. Dřív jsem dovedl ctít muže. Dnes jimi opovrhuji. Víte, strávil jsem celý život ve volné přírodě, a tak si teda myslím, že už asi jsem prostě člověk volné přírody. Ale nahoře v Glen Ellenu mám tu nejhezčí maličkou usedlost, jakou jste jakživa spatřila. Je to tam v těch místech, co mě doběhli s tou cihelnou. Pamatujete se na tu korespondenci. Jenom jednou jsem tu usedlost spatřil a hned jsem se do ní tak zamiloval, že jsem ji na místě koupil. Jen jsem se tam tak projížděl po kopcích a bylo mi nádherně jako klukovi za školou. Byl bych lepší, kdybych žil na venkově. V městě mi nijak nesvědčí. V tomhle máte docela pravdu. Vím to. Ale dejme tomu, že by vaše modlitba byla vyslyšena, že bych přišel načisto o všecko a musel jít pracovat jako nádeník?“

Neodpovídala, ačkoli celá její bytost jako by samou tkání toužila vyjádřit souhlas.

„Dejme tomu, že by mi nezbylo vůbec nic než ta maličká usedlost a že bych se spokojil chovem nějaké té slepice a jen takovým rejpáním do země tu a tam, abych se uživil – to potom byste si mě vzala, Dido?“

„Vždyť to bychom potom byli spolu bez přestání!“ zvolala.

„Občas bych však musel odcházet orat,“ upozorňoval ji, „nebo jet s vozem do města nakoupit.“

„Ale ať už je, jak chce, kancelář by nebyla a nikdo by nepřicházel na poradu a vůbec ty porady bez konce. Ale to všecko jsou pošetilosti a nemožnosti, a teď abychom se raději rozběhli domů, nebo pořádně promokneme.“

Tehdy byla chvíle, tam v háječku ještě předtím, než začali sestupovat ze stráně, tehdy ji mohl Bílý Den pevněji sevřít do náruče a políbit. On však byl příliš popleten novými myšlenkami, které mu nasadila do hlavy, že situace nevyužil. Vzal ji pouze za loket a pomáhal jí přes strmá místa.

„Je to zpropadeně hezký koutek tam nahoře u Glen Ellenu,“ pravil přemítavě. „Přál bych vám to vidět.“

Na konci háje navrhoval, že by snad bylo vhodnější, kdyby se zde rozešli.

„Je to ve vašem sousedství a lidé by povídali.“

Ona však trvala na tom, aby ji doprovodil až domů.

„Nemohu vás pozvat dál,“ řekla mu, když mu podávala na schodech ruku.

Vítr divoce hučel v prudkých, opakujících se náporech, ale déšť se dosud nespustil.

„Věříte,“ říkal, „když se to tak vezme v celku a ze širšího hlediska, že je tohleto nejšťastnější den mého života?“ Smekl klobouk a vítr mu čechral a cuchal černé vlasy, jak tam ještě stál a mluvil s vážností skoro zbožnou: „A jsem doopravdy vděčný Bohu, nebo kdokoli či cokoli to je, co vás přivedlo na tento svět. Neboť mě máte strašně moc ráda. Jaká to byla pro mne radost slyšet vás, jak jste to dnes pověděla. Je to…“ Zadržel tu myšlenku a do tváře mu vstoupil ten známý rozmarně vrtošivý výraz, když zahučel: „Dido, Dido, musíme, prostě musíme se vzít. Jinak to není možné a věřte na štěstí, že to všechno dobře dopadne.“

Ale jí poznovu bezmála vyhrkly slzy z očí, jak zavrtěla hlavou, obrátila se a odcházela po schodech vzhůru.

KAPITOLA 20 / Když převozní podniky zahájily provoz a čas potřebný na cestu mezi Oaklandem a San Franciskem byl prokázaně zkrácen o polovinu, začala se vlna nesmírných výdajů Bílého Dne obracet. Ve skutečnosti se ovšem docela neobrátila, neboť se okamžitě vrhal do dalších investic. Tisíce parcel z jeho rezidenčních bloků byly prodány a stavělo se tisíce domů. Prodávala se také staveniště na továrny a pozemky na obchodní podniky v samém srdci Oaklandu. To všechno směřovalo k vytrvalému zvyšování hodnoty obrovských pozemkových majetků Bílého Dne. Avšak stejně jako zastara měl svou předtuchu a pustil se za ní. Začal si již vypůjčovat v bankách. Skvělé zisky z prodané půdy vracel do nové půdy a do nových investic, přinášejících rozvoj a zvelebování, a místo aby zaplatil staré dluhy, usmlouval si nové. Tak jako kupil podniky vertikálně kdysi v Dawsonu, tak je nyní kupil vertikálně i v Oaklandu, podnikal to však s vědomím, že jsou to tentokrát podniky stálé, nezávislé na chvilkovém a nebezpečném rozmachu při ložiskovém dolování.

Jiní podnikatelé se řídili v malém měřítku jeho velkým příkladem, kupovali a prodávali pozemky a shrabovali zisky, přiživujíce se na jeho zvelebovacích pracích. Ale to se dalo očekávat a ta jměníčka, která nadělali na jeho účet, Bílého Dne nedráždila. Byla tu však přece jen jedna výjimka. Jakýsi Simon Dolliver, vybavený dostatečným kapitálem i lstivostí a odvahou, byl na nejlepší cestě stát se na účet Bílého Dne několikanásobným milionářem. Dolliver rovněž kupil podniky vertikálně, hrál rychle a přesně a kapitál ustavičně znovu a znovu obracel. Několikrát naň Bílý Den narazil, jak mu stál v cestě, podobně jako kdysi on sám se dostal do cesty Guggenhammerům na Ophiru.

Práce na soustavě doků Bílého Dne pokračovaly svým tempem; byl to však jeden z oněch podniků, které strašidelně hltají peníze, ale nemohl být dokončen tak rychle jako převozní podniky. Vyskytovaly se veliké technické obtíže a bagrování i zavážky byly úkoly přímo kyklopské. Jenom jediná položka – pilotování – nebyla nikterak malá. Dobrá průměrná pilota s dopravou na místo stála dvacetidolarový zlaťák a takových pilot se spotřebovaly nekonečné tisíce. Bylo využito všech dostupných hájů vzrostlých blahovičníků a k tomu ještě přivlékali od průlivu Puget obrovské haldy smrků na vorech.

Nejsa spokojen se zastaralou výrobou elektřiny pro své pouliční dráhy v tepelných elektrárnách, Bílý Den zorganizoval společnost hydroelektráren Sierra & Salvador Power Company. Ta okamžitě narostla do obrovských rozměrů. Táhla se přes údolí San Joaquin na cestě z hor, sestoupila z kopců Contra Costa a sousedila s mnoha obcemi, dokonce i s větším a zdravě rostoucím městem, jež všechny mohla zásobovat hnací silou i světlem, a vyvinula se také v podnik na osvětlování ulic i domů. Jakmile byly kvapně provedeny nákupy pozemků na elektrárny v Sierrách, ihned byly vyslány na místo skupiny geometrů a začalo se stavět.

A tak to šlo stále. Otvíralo se tisíc žravých tlam, do nichž Bílý Den nepřerušovaným proudem vléval peníze. Všechno však bylo tak zdravé a oprávněné, že Bílý Den, rozený hazardní hráč s jasným a širokým postřehem, nemohl hrát jen tak potichoučku a bezpečně. Byla to velká příležitost a jemu zbýval jen jediný způsob, jak ji hrát, a to byl jeho osobní způsob divoké vysoké hry. A ani jeho jediný důvěrný rádce, Larry Hegan, mu nenapomáhal k opatrnosti. Právě naopak, Bílý Den musil odmítat ještě divočejší vidiny tohoto opojeného fantasty. A nezůstalo jen při závažném vypůjčování u bank a úvěrních společností, nýbrž i na několik vlastních firem byl Bílý Den donucen vydat do oběhu akcie. To ovšem dělal jen nerad a skoupě, většinu svých velkých podniků si ponechal zcela ve vlastních rukou. Mezi firmami, v nichž neochotně dovoloval veřejnosti investovat, byla jeho společnost doků Golden Gate Dock Company, zábavní parky společnosti Recreation Parks Company, vodárenská United Water Company, firma na stavbu lodí Encinal Shipbuilding Company a jeho elektrárenská Sierra & Salvador Power Company. Nicméně si mezi sebou a Heganem uchoval vždy rozhodující balík akcií i na ovládání těchto podniků.

Jeho milostná záležitost s Didou Masonovou zatím jako by chřadla. Prozatím sice odkládal vypořádat se s podivným problémem, jejž nyní představovala, ale jeho touha po Didě vzrůstala dál. Ve svém hráčském přirovnání dospěl k závěru, že mu Štěstí dalo do ruky tu nejvýznačnější kartu z celé hry, ale on ji po léta nedokázal rozeznat. Ta karta byla láska a přebíjela všechny ostatní. Láska byla vladařská karta trumfů, páté eso, žolík v pokeru zelenáčů. Byla to karta nad karty a on ji zahraje až do krajnosti, jen co nastane její chvíle. Tu chvíli dosud neviděl. Nejprve bude třeba dohrát současnou rozehranou hru k nějakému závěru.

Přesto si nedovedl vyhnat z hlavy a z vidin vřelou vzpomínku na ty bronzové pantoflíčky, přiléhavý vláčný šat a na všechnu ženskou něžnost a zjihlou pružnost Didy v jejím berkeleyském bytě. A znovu za deštivé neděle telefonoval, že přijde. A jak se vždy stává již od chvíle, kdy poprvé muž se zalíbením pohlédl na ženu a ocenil ji, znovu působil živelnou mocí mužské síly na ženinu utajovanou slabost poddajnosti. Bílý Den neměl ve zvyku poníženě prosit a naléhat. Naopak, zůstával vždy vladařský ve všem, co dělal, měl však již takový způsob rozmarného lichocení, že se mu Dida obtížněji bránila než vemlouvání milence pokorného. Svým výsledkem to nebyl šťastný výstup, neboť Dida, rozbolavělá touhou, zoufalá nad svou slabostí a zároveň svým lepším úsudkem nenávidějící tu slabost, nakonec vykřikla:

„Naléháte na mne, abych zkusila štěstí, abych si vás vzala hned a důvěřovala šťastné náhodě, že všechno dobře dopadne. A říkáte, že život je hazardní hra. Nuže dobrá, zahrajme o to. Vyhoďte peníz. Padne-li hlava, vezmu si vás. Nepadne-li, zavazujete se, že mě necháte na pokoji a nikdy už se mi o sňatku nezmíníte.“

Oheň smíšený z lásky a z hráčské vášně vzplanul v Bílém Dni a vyšlehl mu z očí. Bezděčně mu ruka zamířila do kapsy pro minci. Potom se zarazila a plamen v jeho očích začmoudl trýzní.

„Nu, dělejte,“ přikazovala mu ostře. „Neodkládejte to, protože si to mohu ještě rozmyslit a přijdete o příležitost.“

„Ženuško.“ Jeho přirovnání byla humorná, v jejich smyslu však nebylo humoru. Myšlenky měl stejně opravdové jako tón hlasu. „Ženuško, jsem schopen hrát ustavičně od stvoření až do soudného dne; vsadil bych zlatou harfu proti něčí svatozáři, budu třeba hrát čáru o centíky na schodech Nového Jeruzaléma nebo vyložím plakát faro rovnou u brány nebeské, byl bych však na věky věků proklet, kdybych hrál hazardně s láskou. Láska je mi příliš veliká, abych ji svěřoval náhodě. Láska musí být jistá a u tebe a u mne jistá je. Kdybych měl vyhlídky sto ku jedné, že tentokrát vyhraji, tak je to stejné. Nikdy bych tu minci nehodil.“

Na jaře toho roku vypukla velká krize. Jako první výstražné znamení začaly banky vypovídat nepodložené půjčky. Bílý Den okamžitě zaplatil prvních několik osobních směnek, které mu byly předloženy; potom vytušil, že tyto požadavky jen ukazují, odkud a jaký vítr zafouká a že jedna z těch hrozných finančních bouří, o nichž slýchal, se brzy přežene po Spojených státech. Jak strašlivá bude právě tato bouře, to ovšem předvídat nemohl. Nicméně učinil z opatrnosti všechna zabezpečovací opatření, jež byla v jeho silách, a neměl obav, že z bouře vyjede.

Začala nouze o hotové peníze. Po krachu několika největších bankovních domů na Východě se peněžní tíseň šířila, až postupně vypovídaly půjčky všechny banky ve Státech. Bílý Den byl přistižen, a přistižen proto, že poprvé hrál oprávněnou podnikatelskou hru. V dřívějších dobách by taková krize se svým průvodním zjevem velkého poklesu hodnot pro něho znamenala období zlatých žní. Takto se jen díval na spekulanty, kteří si vyjeli po vlně konjunktury a připravovali se včas na pokles, jak unikají z nebezpečí a s jistotou prchají do úkrytu nebo dokonce začínají sklízet dvojitou žeň. Jemu nezbývalo než stát pevně a vydržet.

Viděl situaci jasně. Když banky požadovaly, aby zaplatil své půjčky, věděl, že banky zoufale potřebují peníze. Ale on je potřeboval ještě víc. A věděl, že banky nestojí o záruky na jeho souběžné hodnoty, které jim poskytoval. Nebyly jim k ničemu. Za takového hroucení hodnot není vhodná doba na prodávání. Jeho hodnoty byly dobré, všechny dokonale zdravé a užitečné, a přece neměly žádnou cenu v době, kdy neustávalo jediné volání: peníze, peníze, peníze. Narážejíce u něho na zatvrzelost, požadovaly banky další dodatečné záruky, a jak peněžní tíseň přituhovala, žádaly dvakrát a třikrát víc, než přijaly původně. Někdy Bílý Den takovým požadavkům vyhověl, častěji však nevyhověl a vždy zběsile bojoval.

Jeho boj se podobal práci s hlínou za hroutící se zdí. Zeď byla ohrožena ve všech částech a on běhal ustavičně okolo a ustavičně zesiloval nejslabší místa hlínou. Tou hlínou byly peníze a zalepoval jimi díru zde a díru onde a hned zas jinde tak rychle, jak bylo zapotřebí, ale jen tehdy, když bylo nutně zapotřebí. Síla jeho postavení spočívala na základech daných jeho převozními podniky Yerba Buena Ferry Company, pouličními drahami jeho firmy Consolidated Street Railways a vodárnami United Water Company. I když lidé od něho teď již nekupovali parcely na sídla ani na staveniště továren nebo na obchodní podniky, musili jezdit jeho tramvajemi a převozními parníky a musili konzumovat jeho vodu. Když celý finančnický svět křičel po penězích a hynul proto, že se mu jich nedostávalo, prvního v každém měsíci se hrnulo do jeho pokladnic mnoho tisíc dolarů za vodné a každý den deset tisíc dolarů v pěticentech a deseticentech přicházelo z pouličních drah a z převozních parníků.

Hotových peněz bylo zapotřebí, a kdyby byl mohl používat tohoto pravidelného přítoku hotovostí, byl by zůstal docela v pořádku. On však musil ustavičně bojovat aspoň o část těch hotovostí. Zvelebovací práce ustaly a provozovaly se jen naprosto nezbytné a nejdůležitější udržovací opravy. Nejprudší bitvu sváděl s provozovacími náklady, s režií, což byl také boj nikdy nekončící. Nikdy nepolevil v utahování šroubu na další úvěry a na úspory. Od velkododavatelů přes výplatní listiny až ke kancelářským potřebám a poštovním známkám ustavičně utahoval šroub na všechno.

Když jeho ředitelé a přednostové oddělení dokázali zázraky ve snižování výdajů, poklepal jim na rameno a žádal další snížení. Když v zoufalství rozhodili rukama, ukázal jim sám, kde všude se dá ještě něco uškudlit.

„Vy dostáváte osm tisíc dolarů ročně,“ říkal Matthewsonovi. „To je lepší plat, než na jaký jste se dřív zmohl za celý život. Teď máte svůj šťastný osud v jednom pytli s mým. Musíte se postavit a odrážet taky kousek tady toho napětí a nebezpečí. Máte v městě osobní úvěr. Užijte ho. Berte na dluh od řezníka, od pekaře a ostatních. Rozuměno? Dostáváte na dlaň asi šest set šedesát dolarů měsíčně. Potřebuji tu hotovost. Ode dneška dělejte dluhy a berte si jen stovku. Až se tohleto přežene, vyplatím vám zbytek i s úroky.“

Za čtrnáct dní s výplatní listinou před sebou:

„Matthewsone, kdo je ten účetní Rogers? Váš synovec? Myslel jsem si to. Bere pětaosmdesát dolarů měsíčně. Napříště mu vyplácejte jen třicet. Ta padesátka může zůstat u mne na úrok.“

„Nemožné!“ zvolal Matthewson. „Nemůže vyjít s platem už teď, a to má ženu a dvě děti…“

Bílý Den se do něho pustil a hrozně zaklel.

„Nemůže! Nemožné! U všech čertů, co si myslíte, že tady vedu za podnik? Ústav pro slabomyslné? Podnik na krmení, oblékání a utírání nosánků hromadě idiotů, kteří se nedovedou o sebe postarat? To ať vás ani nenapadá. Štvu se jak mezek a je právě načase, aby se všichni, kdo u mne pracují, štvali taky tak. Nemohu potřebovat na židlích svých kanceláří žádné ptáčky do pěkného počasí. Tohle je škaredé počasí, zatraceně škaredé počasí, a všichni do toho musejí jako já. Už teď je v Oaklandu deset tisíc lidí bez práce a v San Francisku je jich ještě dalších šedesát tisíc. Váš synovec a všichni ostatní, co jich máte tady na výplatní listině, mohou jen dělat, co přikážu, anebo jít. Rozuměno? Když někdo z nich narazí, tak to oběhněte sám a zaručte se za jejich úvěr u řezníků a u kupců. A podle toho mi oklestěte tady tu výplatní listinu. Táhl jsem několik tisíc lidí, kteří teď budou muset táhnout sami za sebe, to je to celé.“

„Říkáte, že se ten filtr musí vyměnit,“ pravil řediteli vodárny. „No to se podíváme. Ať obyvatelstvo Oaklandu pije zas pro změnu špínu. Naučím je vážit si dobré vody. Okamžitě tu práci zastavte. Ty lidi z výplatní listiny škrtněte. Odvolejte všechny objednávky materiálu. Dodavatelé budou žalovat? Ať žalují a jdou se vycpat. Než dostanou rozsudek, tak budeme buď vybíleni a čistí jako slovo boží, anebo už v pohodlí na tichých vodách.“

A Wilkinsonovi:

„Zrušte ten poslední parník pro flamendry. Ať si veřejnost nadává, ale ať chlapi chodí domů k paničce trošku dřív. A potom máme tu poslední tramvaj, co spojuje parník 12.45 s tratí na Dvaadvacáté ulici a Hastingsově třídě. Škrtněte ji. Nemohu si dovolit nechat ji jezdit s dvěma nebo s třemi pasažéry. Ať si chytnou dřívější parník anebo jdou pěšky. Teď není kdy na přepychy ani na dobročinnost. A zrovna tak byste mohl škrtnout ještě několik vozů v hodinách návalu. Ať lidé platí taky za to, že se musejí držet na držátkách. Právě ti, co visí v tramvaji na držátkách, ti nás zachrání.“

A jinému přednostovi, který se zhroutil pod přílišným tlakem úsporných opatření:

„Říkáte, že nemohu udělat tohle nebo ono. Tak to teda vám musím ukázat nejnovější vzorečky toho, co se může a nemůže. Budete nucen vzdát se svého místa? Dobrá, když myslíte. Ještě jsem neviděl člověka, kterého bych lehce nenahradil. A jestli si někdo myslí, že se bez něho neobejdu, ukážu mu nejnovější způsoby taky v tomhle oboru a dám mu propouštěcí lejstro.“

A tak se rval a proháněl a vyhrožoval, dokonce i lichotkami přemlouval a razil si cestu. Byl to jen boj, boj, boj bez odlevy od prvního kroku ráno až do noci. V jeho osobní kanceláři se každý den vystřídaly celé davy lidí. Všichni k němu přicházeli anebo byli pozváni. Hned bylo zapotřebí optimistického mínění na krizi, hned zas stačila anekdota, vážná obchodní smlouva nebo zas přímá slova berte, nebo nechte – anebo rána pěstí. A neměl nikoho, kdo by ho vystřídal. Byla to situace, kdy bylo třeba se štvát, štvát, a jenom on sám na tu štvanici stačil. A tak to šlo ze dne na den, zatímco kolem dokola se obchodní svět kymácel a firma za firmou se hroutila.

„Je to dobré, starý brachu,“ říkal každého rána Heganovi a týmž veselým slovem se oháněl celý den, kromě takových okamžiků, kdy se ocital v nejprudší bitvě, aby prosadil svou vůli proti lidem i okolnostem.

Každého rána již v osm hodin seděl za psacím stolem. V deset hodin sedal do automobilu a vydával se na objížďku bank. A obyčejně měl s sebou ve voze těch deset tisíc a několik dolarů, které den předtím vyinkasovaly jeho převozní parníčky a tramvaje. To měl na nejslabší místa ve finanční hrázi. A s bankovními řediteli, s jedním za druhým, se odbývaly podobné výstupy. Všichni byli ochromeni strachem, a proto především hrál svou úlohu velkého, životností nabitého optimisty. Časy se lepší. Příznaky už visí ve vzduchu. Nikdo nepotřebuje už teď nic jiného než sedět ještě chvilku pevně v sedle a vydržet. Nic víc. Na Východě se už začínají peníze hýbat. Jen se podívejte na obchody na Wall Streetu za posledních čtyřiadvacet hodin. To je to pírko, ukazující, kam fouká. Což neřekl Ryan tak a tak? A nehlásí se snad, že se Morgan chystá udělat to nebo ono?

A co se týče jeho samého, což se výdělky pouličních drah ustavičně nezvyšují? Přes všechnu krizi se do Oaklandu stěhuje stále víc a víc lidí. V realitách se to už začíná hýbat. Právě teď se hrdlí o prodej tisíce akrů předměstských pozemků. Ovšemže by to byla oběť, ale ulevilo by to napětí pro všechny a povzbudilo by to ustrašence. To je ta potíž – ustrašenci. Kdyby nebylo ustrašenců, nebylo by ani krize. Tak třeba ten východní trust, co s ním vyjednává o převzetí většiny akcií jeho elektrárenského podniku Sierra & Salvador Power Company. To dokazuje, že se už věří na blížící se lepší časy.

A nebyla-li to veselá rozprávka, ale prosby a naléhání nebo vyložení karet a rvačky ze strany bank, Bílý Den musil odpovídat na úder úderem. Když oni vyhrožovali, vyhrožoval také. Když mu byla požadovaná laskavost odmítána, proměnila se v strohý požadavek. A když došlo až na surovou a pustou rvanici, při níž se strhávaly poslední závoje citů a iluzí, tu je dovedl prohnat, že ztráceli dech.

Věděl však také, kdy musí povolit. Když viděl, že se zeď otřásá a na určitém místě nenapravitelně hroutí, zalepil ji soustem hotovosti ze svých tří podniků, vynášejících hotové. Kdyby banky padly, padl by také. Situace byla taková, že musily vydržet. Kdyby krachly a všechny jeho záruky byly hozeny na zmatený trh, znamenalo by to konec. A tak se pak také stávalo, že v jeho červeném automobilu se občas vezly kromě denních hotovostí také ty nejpozlacenější jistoty, jaké měl v celém svém majetku; byly to balíky akcií převozních parníků, spojených vodáren a spojených pouličních drah. To však dělal velice nerad a ustupoval v boji jen po centimetrech.

Jak to řekl generálnímu řediteli banky Merchants San Antonio, který se doprošoval, aby mohl udržet ještě mnoho jiných:

„To je jenom potěr. Ať krachnou. Já jsem tu králem na šachovnici. Na mně můžete vydělat víc peněz než na nich. Ovšemže toho držíte příliš, to však jenom znamená, že si musíte vybrat, nic víc. Znamená to zarýt ke kořenům, a smrt hrozí vám nebo jim. Já jsem moc silný na to, abych krachl. Můžete mi jen připravit nepříjemnosti a sám se zamotat. Jediné vaše východisko je nechat potěr plavat a já vám v tom pomohu.“

A byl to za této finanční anarchie také Bílý Den, kdo odhadl záležitost Simona Dollivera a přiložil ruku, když tohoto jeho soupeře svrhli do propasti úplného zhroucení. Banka Golden Gate National byla základním kamenem Dolliverovy síly a generálnímu řediteli toho ústavu Bílý Den řekl: „Já vám podávám pořád pomocnou ruku a najednou jste v poslední strouze a s Dolliverem celou tu dobu na vašem i na mém hřbetě. To by nešlo. Slyšíte, tak to nepůjde. Dolliver by nedokázal vyklopit ani jedenáct dolarů na vaši záchranu. Jen ať pěkně sleze a jde si pěšky a řeknu vám, co pro vás mohu udělat. Budu vám dávat pěťáky z pouličních drah celé čtyři dny – to je čtyřicet tisíc v hotovosti. A příštího šestého můžete počítat s dalšími dvaceti tisíci z vodáren.“ Pokrčil rameny. „Berte, nebo nechte. To jsou moje podmínky.“

„Vlk žere vlka a mně neujde ani kousek masa, co tu běhá okolo,“ prohlásil Bílý Den toho odpoledne Heganovi a Simon Dolliver se svezl po cestě nešťastníků za velké krize, kteří se dali nachytat s příliš mnoha papíry a s málo penězi.

Úskoky a nápady Bílého Dne všechny udivovaly. Nic velkého ani malého jeho bystrému zraku neuniklo. Napětí, v němž žil, bylo příšerné. Už nechodil v poledne na oběd. Dny byly příliš krátké a polední hodiny v kanceláři měl stejně nabité jako všechen ostatní čas. Na konci dne byl vyčerpán, a tak jako nikdy dřív hledal úlevu za zdí z alkoholové zábrany. Dal se dovézt rovnou do svého hotelu a odcházel rovnou do svých pokojů, kde mu byl okamžitě namíchán první z dlouhé řady dvojitých koktajlů martini. Když byl čas k večeři, měl mozek dostatečně zamlžený, že na krizi zapomněl. A když šel spát, byl s pomocí skotské whisky napit dosyta – nikoli do zdivočení nebo do bouřlivosti opilý, ani zcela otupělý, nýbrž v docela příjemném objetí mírného uspávadla.

Ráno se probouzel se zprahlými rty a ústy a s pocity tíživého tlaku v hlavě, které se však rychle vytrácely. V osm hodin byl za svým stolem vyzbrojen do boje, v deset hodin na osobní okružní cestě po bankách, a potom už bez jediného okamžiku odlevy nebo přestávky až do večera vyřizoval zauzlené motanice průmyslu, dopravy financí a lidské povahy, jak se naň jen hrnuly. A večer zas to byla cesta do hotelu, dvojité martini a potom skotská. Takový byl jeho rozvrh den za dnem a dny se kupily do týdnů.

KAPITOLA 21 / Ačkoli se Bílý Den mezi přáteli zdál srdečně, zdravě hlučný, nevyčerpatelný, překypující energií a vitalitou, v hloubi nitra byl člověkem převelice unaveným. A někdy za alkoholického omámení mu vyskakovaly záblesky moudrosti daleko srozumitelnější než ve chvílích střízlivějších, jako například jednoho večera, kdy seděl na hraně postele s jednou botou v ruce a začal uvažovat o Didině výroku, že nemůže spát ve víc než jedné posteli současně. Stále ještě s botou v ruce se rozhlédl po zdobně rozvěšených otěžích z koňských žíní na stěnách. Potom vstal, botu nesl v ruce a slavnostně je počítal, procházeje oběma přilehlými pokoji, aby je viděl všechny. Vrátil se na postel a slavnostně oslovil botu:

„Ženuška má pravdu. Jen jedna postel najednou. Sto čtyřicet otěží ze žíní, a ani s jednou se nic nedělá. Ani s jednou! Nemohu jezdit ani na jednom koni. Chudinka starý Bob. Měl bych ho radši poslat na pastviny. Třicet miliónů dolarů a vyhlídka na sto miliónů, nebo nic, a co z toho mám? Je hromada věcí, které za peníze nekoupíš. Nemohu koupit ženušku. Nemohu koupit štíhlost. K čemu je mi třicet miliónů, když se do mne nevejde víc než litr koktajlů za den? Kdyby má žízeň vydala na sto litrů za den, to by byla jiná! A litr – jeden mizerný litr! Tak tady jsem, prosím, třicetinásobný milionář, a otročím každý den hůř než deset mých zaměstnanců dohromady a mám za to všeho všudy dvě jídla, která mi ani nijak valně nechutnají, jednu postel, litr martini a sto čtyřicet otěží z koňských žíní na zdi, na které se mohu koukat.“ Rozhlédl se nespokojeně po té ozdobě. „Paní boto, tak jsem se uškvařil. Dobrou noc!“

Daleko horší než jenom stálý piják, který se umí ovládat, je samotářský piják, a tím se pomalu Bílý Den stával. Teď už málokdy popíjel ve společnosti, pil skoro stále jen ve svém pokoji a docela sám. Navraceje se z každodenního nepolevujícího usilování, omamoval se k spánku, i když dobře věděl, že ráno bude vstávat s vyschlými a palčivými ústy a opakovat dnešní rozvrh znovu.

Země se však nevzpamatovávala s bývalou pružností. Peníze se neuvolňovaly, třebaže náhodný čtenář novin Bílého Dne právě tak jako všech jiných subvencovaných novin v zemi mohl dospět jen k názoru, že peněžní tíseň pominula a krize už patří historii. Všechny veřejné projevy měly veselý a optimistický tón, avšak soukromě se mnohý z takových řečníků ocital zoufale v úzkých. Výstupy v kanceláři Bílého Dne a schůze jeho ředitelské rady by usvědčily úvodníky jeho vlastních novin ze lži. Jako například, když oslovil velké akcionáře elektráren Sierra & Salvador Power Company, vodáren United Water Company a několika dalších akciových společností asi takto:

„Musíte taky trochu pomáhat. Jste majetníky dobrých hodnot, ale musíte něco obětovat, abyste si to udrželi. Nemá smyslu chrlit pořád vysvětlování, že časy jsou zlé. Copak to nevím? Což jste se tu nesešli právě proto? Jak už jsem řekl, musíte pomoci. Vládnu většinou akcií a teď došlo na to, že musíme odpisovat hodnotu. Buď to uděláme, nebo se sesypeme. Kdybych já se začal hroutit, tak ani nebudete vědět, co vás praštilo, jak rychle vás to rozdrtí. Potěr může utíkat, ale vy velcí nemůžete. Tady ta loď se nepotopí, dokud na ní zůstanete. Ale jakmile ji začnete opouštět, určitě se utopíte dřív, než doplavete na břeh. S tímhle odpisem se musíme vypořádat. To je to celé.“

Dodavatelské firmy potřeb ve velkém, dodavatelé jeho hotelů a celé ty davy, které ustavičně naléhaly na zaplacení, prožívaly s ním horké půlhodinky. Pozval si takové lidi do kanceláře a předvedl jim nejnovější vzorník v oboru „mohu a nemohu – chci a nechci“.

„Proboha, vy mi musíte pomáhat to všecko unést!“ říkal jim. „Jestli si myslíte, že tohleto je příjemňoučká malá hra salónního whistu a že si můžete od ní odejít, kdy vás napadne, tak se náramně mýlíte. Podívejte se, Watkinsi, vy jste před pěti minutami podotkl, že si to nedáte líbit. Tak já vám něco povím. Vy si to dáte líbit, a to ještě a ještě a pořád. Vy mi budete hezky dál dodávat a přijímat moje směnky, dokud tahle tíseň nepomine. Jak to dokážete, to je vaše starost a ne moje. Pamatujete se ještě, co jsem udělal Klinknerovi a Altamontské úvěrní? Znám váš podnik skrz naskrz líp než vy sám, a jestli se pokusíte mi utíkat, rozdrtím vás. I kdybych se měl sám sesypat, našel bych si minutku a obrátil bych se na vás a strhl bych vás do propasti s sebou. Potopit se, nebo přeplavat, tak zní otázka pro nás pro všechny a počítám, že sám pochopíte, jaký máte zájem na tom, abyste mi pomohl udržet se na vršku.“

Snad ty nejtrpčí bitvy měl s akcionáři vodáren, neboť si vlastně odhlasoval všechen hrubý příjem této společnosti pro sebe a užíval ho na podpírání celé své široké bitevní fronty. Nikdy však netlačil svou převahu příliš daleko. Vynucoval si oběti od lidí, jejichž jmění bylo spjato s jeho jměním, ale jakmile byl někdo z nich zatlačen ke zdi a octl se v zoufalé nouzi, Bílý Den stál při něm a pomohl mu zpátky do řady. Jenom silný muž mohl zachraňovat tak složitou situaci v době tak napjaté a Bílý Den byl takovým silným mužem. Obracel se a kroutil, osnoval úskoky a vynalézal, bil po hlavě a zastrašoval slabší, udržoval ustrašence v boji a neznal slitování se zběhy.

A nakonec s nástupem léta se začalo všechno hojit. Přišel den, kdy Bílý Den udělal něco nevídaného. Odešel z kanceláře o hodinu dřív než obyčejně, a to jen proto, že poprvé od začátku krize tu neměl jednu jedinou záležitost, která by čekala na vyřízení. Ještě před odchodem zaskočil do Heganovy kanceláře na kousek řeči, a když vstával k odchodu, pravil:

„Hegane, už jsme zas v pořádku. Lezeme z toho finančního zastavárnictví v docela dobrém zdraví, vyjedeme z toho a nenecháme za sebou jediný nevyrovnaný závazek. Nejhorší je za námi a už je vidět konec. Jenom ještě pár neděl přitahovat otěž, jen tu a tam ještě maličko přiskřípnout nebo zatřepat a můžeme toho nechat a plivnout si do dlaní.“

Pro ten večer Bílý Den změnil obvyklý rozvrh. Místo aby šel rovnou do svého hotelu, vykročil na okružní cestu po výčepech a kavárnách, vypil koktajl zde a koktajl tam nebo i dva tři na místě, setkal-li se se známými. Asi tak za hodinu té toulky zašel do výčepu hotelu Parthenon ještě na jednu sklenku, poslední, než půjde k večeři. Tou dobou už byl příjemně prohřát alkoholem a byl v náramně dobrodušné a výtečné náladě. Na rohu nálevního pultu hrálo několik mladíků, přetlačovali si předloktí paže opřené o loket. Širokoramenný mladý obr vůbec nesundal loket z pultu a přetlačoval každého, kdo se mu postavil. Bílého Dne to zajímalo.

„To je Slosson,“ pověděl mu výčepník na jeho otázku. „Mistr ve vrhu kladivem na Kalifornské univerzitě. Zlomil letos všechny rekordy a nakonec i světový rekord. To je teda silák, to teda je, to je!“

Bílý Den přikývl, šel k mladému atletovi a vztyčil vlastní paži do počátečního postavení.

„Rád bych si s vámi taky na chvilku zkusil, synku, tuhletu vaši hru,“ řekl.

Mladík se zasmál a sepjal si s ním ruku a k údivu Bílého Dne tentokrát povolila a byla přitlačena na pult jeho vlastní ruka.

„Počkat,“ zabručel. „Ještě chviličku. Tak si myslím, že jsem nebyl připraven.“

Znovu se ruce sepjaly. A šlo to rychle. Útočný nápor svalů Bílého Dne sklouzl mžikem do obrany, a když se marně snažil odolat, jeho ruka byla přetlačena a znovu přitlačena k pultu. Bílý Den užasl. Nebyl v tom žádný úskok. Obratní byli oba stejně nebo spíš on se v té dávné hře vyznal lépe. Síla, holá síla tohle dokázala. Zavolal na sklepníka, aby všem nalil, a stále ještě v úžasu uvažoval, zdvihl svou paži a zahleděl na ni jako na cosi nového a cizího. Neznal tu paži. Určitě to nemohla být táž paže, kterou s sebou celá ta léta nosí. Jeho stará paže? Vždyť pro ni by bylo hračkou přetlačit paži toho siláckého mladíka. Ale tato paže – stále ještě se na ni díval s tou zmatenou pochybovačností, že to vyvolalo u toho mladíka výbuch smíchu.

Ten smích ho probudil. Nejprve se přidal a smál se taky, potom mu obličej pomalu zvážněl. Naklonil se k vrhači kladiva.

„Synu,“ říkal mu, „dejte si pošeptat tajemství. Vypadněte odsud a nechte pití, ještě než začnete.“

Mladík se zlostně zarděl, ale Bílý Den vytrvale kázal dál.

„Poslechněte tatíka a dejte si od něho něco povědět. Sám jsem ještě vlastně mladý člověk, jenže nejsem. Dejte si říct, že kdybych vám byl měl přetlačit ruku na pult před několika lety, bylo by to pro mne, jako kdybych měl násilím ublížit na těle dítěti z mateřské školy.“

Slosson se tvářil nevěřícně, zatímco ostatní se ušklebovali a povzbudivě se okolo Bílého Dne shlukli.

„Synu, nemám ve zvyku kázat. Tohle je poprvé, co se dostávám do figury kajícníka, dostal jste mě tam vy – a zatraceně. Už jsem v životě leccos viděl a vůbec mi nevadí, že to na mně poznáte. Ale dejte si říct hnedka a na místě, že mám, čerti vědí kolik miliónů, a určitě bych je dal všechny rovnou tady na pult za to, abych vám dokázal přetlačit paži. Což znamená, že bych dal celý ten svůj dnešní hazardní krám, kdybych se mohl vrátit do té kůže, v níž jsem byl, než jsem přestal spávat pod hvězdami a nastěhoval se tady do těch městských kurníků, začal pít koktajly a z lenosti se dal vozit. Synu, teda takhle to se mnou je a tak o tom smejšlím. Tahle hra nestojí za fajfku tabáku. Dávejte si na sebe pozor a občas si rozbalte tuhletu mou radu. Dobrou noc.“

Obrátil se a vypadl z výčepu, přičemž mravní účin jeho výroků přišel většinou nazmar tím, že ho vyslovoval v tak očividné opilosti.

Stále ještě v úžasu zamířil Bílý Den do svého hotelu, navečeřel se a chystal se na lože.

„Zatracený usmrkanec!“ hučel si. „Přetlačí mi ruku tak snadno, jak se mu uráčí. Mou ruku!“

Přidržel si ten provinilý úd před očima a zahleděl se na něj se zhlouplým údivem. Ta ruka nebyla nikdy přemožena! Ta ruka dokázala, že obři z Circle City usykli bolestí! A takový chlapeček z univerzity ji se smíchem přetlačí – a dvakrát! Dida měla pravdu. Už není týmž mužem. Tahle situace vyžaduje, aby se na ni podíval vážněji, než si až dosud dopřál. Ale teď na to zrovna není chvíle. Ráno, až se pěkně vyspí, znovu to všechno uváží.

KAPITOLA 22 / Bílý Den se probudil s tím známým pocitem vyprahlosti v ústech, na rtech a v hrdle, dlouze se napil vody ze džbánu postaveného u postele a sbíral sled svých myšlenek, kde je večer opustil. Přehlížel uvolnění finanční tísně. Konečně se všechno zlepšovalo. Zatímco zůstávala cesta stále ještě hodně hrbolatá, největší nebezpečí již náležela minulosti. Jak řekl Heganovi, přitáhnout otěže a hrát opatrně, nic víc už nebylo zapotřebí. Jistě přijdou ještě víry a nebezpečné nápory, ne však tak vážné, jako byly ty, jimiž se právě probili. Udeřilo ho to pořádně, ale dostával se z toho bez polámaných kostí, což bylo daleko víc, než mohli o sobě říci třeba Simon Dolliver a mnozí jiní. A ani jeden z jeho obchodních přátel není zničen. Donutil je zůstat v řadě, aby se zachránil, a oni se rovněž všichni zachránili.

Přešel v myšlenkách na příhodu na rohu nálevního pultu ve výčepu Parthenonu, kde mu mladý atlet přetlačil ruku. Už nebyl tou příhodou omráčen, ale byl otřesen a zachmuřen tak, jak může být jen silný muž, když pozoruje, jak se mu síla vytratila. A východisko bylo tak příliš jasné, že tu nemohl chytračit a uhýbat ani sám sobě. Věděl, proč mu byla ruka přetlačena. Ne proto, že by byl starý. Byl právě v prvním květu takzvaných nejlepších let a plným právem měl uspět a sám přetlačit ruku toho vrhače kladiva. Bílý Den věděl, že sám se sebou příliš hazardoval. Vždycky se díval na svou sílu jako na něco trvalého, a zatím tady celá ta léta z něho pomalu unikala. Jak to sám správně rozpoznal, přešel ze života pod hvězdami hřadovat v kurnících velkoměsta. Takřka zapomněl chodit. Zlenivěl a dal se vozit automobilem, drožkou, kočárem nebo v elektrice. Neměl vůbec pohyb a ještě se staral, aby svaly práchnivěly také alkoholem.

A stálo to za to? Co všechny ty jeho peníze koneckonců znamenají? Dida měla pravdu. Nemohou mu koupit nic víc než jednu postel najednou a zároveň z něho dělají toho nejubožejšího otroka. Poutají ho pevně. Je spoután svými penězi právě teď, v tuto chvíli. I kdyby si to přál, nemůže zůstat ležet tento den v posteli. Jeho peníze ho volají. Kancelář se brzy ozve a on musí poslechnout. Ranní sluníčko proudí oknem – krásný den na vyjížďku do hor na hřbetě Boba a s Didou po boku na její Mab. A přece všechny jeho milióny mu nedovedou koupit tento jeden jediný den. Jeden z těch vírů nebo jen slabý zpáteční proud by se mohl přivalit a on musí být na svém místě, aby se mu postavil. Třicet miliónů! A nemají dost moci přemluvit Didu, aby jezdila na Mab – na Mab, kterou koupil a která nepoužívána tloustne na pastvině. K čemu je třicet miliónů, když si za ně člověk nekoupí vyjížďku s dívkou, kterou miluje? Třicet miliónů! Ty ho jenom nutí přijít sem a jít zas tam, drtí ho jako třicet mlýnských kamenů, zničily ho, jak rostly, duply si a znemožnily mu dobýt si pro sebe dívku, která pracuje za devadesát dolarů měsíčně.

Co je lepší? Tak se teď tázal sám sebe. To všechno byly Didiny myšlenky. Tohle chtěla říci, když mu pověděla, že se modlila, aby přišel o všecko. Zdvihl svou provinilou pravou paži. Nebyla to jeho stará paže. To se rozumí, že Dida nemůže milovat tuto paži a toto tělo tak, jako milovala silnou, pěknou paži a tělo, jaké míval před lety. Ani jemu samému se ta paže a to tělo nelíbily. Mladý usmrkanec si na ně mohl dovolovat. Jeho tělo ho zradilo.

Náhle usedl. Ba ne, panebože, to on zradil to tělo! Zradil sám sebe. Zradil Didu. Měla pravdu, tisíckrát měla pravdu, a měla dost zdravého rozumu, že to poznala a věděla, dost rozumu, aby odmítla vzít si ho jako otroka peněz s tělem prosáklým whiskou.

Vstal z postele a podíval se na sebe v dlouhém zrcadle na dveřích skříně. Neviděl nic hezkého. Kdysi hubené líce byly tytam. Nyní měl tváře těžké, jakoby svislé vlastní vahou. Hledal rysy krutosti, o nichž Dida mluvila, a našel je, a také v očích nacházel drsnost, v těch očích nyní zakalených po tolika koktajlech z včerejšího večera a ze všech posledních měsíců a let. Pohlédl na jasně se rýsující váčky pod očima a zděsil se jich. Vyhrnul si rukávy pyžama. Nebylo divu, že ten vrhač kladiva mu přetlačil ruku. Tohle přece nejsou svaly. Pohltil je vzrůstající příval tuku. Strhl si kabátek pyžama. A znovu se zděsil, tentokrát nad objemem svého těla. Nevypadalo pěkně. Hubený trup v krajině žaludeční se proměnil v tučný břich. Vystupující svalstvo hrudi, ramenou a trupu se rozplynulo ve válcovitých balících.

Posadil se na postel a hlavou mu táhly obrazy vlastní mladistvé dokonalosti, strázní, které přetrpěl líp než ostatní mužové, představy Indiánů a psů, které uštval, že nevydrželi na nohou v těch bezdechých dnech a nocích na stezkách Aljašky, siláckých kousků, jimiž se stal králem všech, celého toho siláckého plemene severských průkopníků.

A toto je stáří. Potom se mu mihl v dohledu duševního zraku ten stařec, s nímž se potkal tehdy v Glen Ellenu, jak vystupoval po stráni v plamenech zapadajícího slunce, s bílými vlasy a vousy, čtyřiaosmdesátiletý, v ruce nesl plecháč pěnícího mléka a v obličeji všechen jas tepla a spokojenosti s končícím letním dnem. To bylo stáří. „Ano, panečku, čtyřiaosmdesát a čilejší než leckdos,“ slyšel toho dědu, jak tehdy říkal. „Nelajdačil jsem. Přešel jsem horní planiny a západ s volským spřežením a v jednapadesátým jsem si zabojoval s Indiánama, a to už jsem byl ženáč a měl jsem sedm dětí.“

Hned potom si vzpomněl na stařenu z houštin chaparralu, lisující hrozny z té horské mýtiny; a na Fergusona, na toho mužíka, co vyběhl na silnici jako králík, na toho bývalého šéfredaktora velkého deníku, který si spokojeně žije v chaparralu u svého pramene horské vody a u svých, vlastníma rukama pečlivě šlechtěných ovocných stromů. Ferguson rozřešil problém. Slaboch a alkoholik, uprchl od lékařů a od kurníků velkoměsta a nasákl se zdravím jak suchá houba vodou. Nuže dobrá, uvažoval Bílý Den, jestliže se člověk nemocný, u něhož se už lékaři vzdali veškeré naděje, mohl vyvinout v zdravého zemědělského dělníka, co by nedokázal muž prostě jen ztloustlý za okolností podobných? Zachytil opět vidinu svého těla s celou mladistvou výtečností opět navrácenou a pomyslil na Didu, a zčistajasna si dřepl na postel, udiven velkolepostí myšlenky, jež ho napadla.

Dlouho tak sedět nezůstal. Jeho mysl, pracující teď zase svým navyklým způsobem jako ocelový mechanismus, rozebrala tu myšlenku ve všech jejích souvislostech. Byla to veliká myšlenka – větší než všechno, před čím se kdy octl tváří v tvář. A postavil se jí čelem a přímo, popadl ji do obou rukou a obracel ji znovu a znovu a dokola a prohlížel si ji. Radoval se z její prostoty. Uchechtával se nad ní, dospěl k rozhodnutí a začal se oblékat.

Uprostřed strojení se zastavil a přistoupil k telefonu.

První zavolal Didu.

„Nechoďte dnes ráno do kanceláře,“ řekl jí. „Sám jedu na chviličku k vám.“

Volal ještě jiné lidi. Objednal si své auto. Jonesovi dal příkazy o přestěhování Boba a Vlka do Glen Ellenu. Hegana překvapil, když ho požádal, aby vyhledal trhovou smlouvu o zakoupení usedlosti v Glen Ellenu a zaknihoval usedlost na jméno Didy Masonové. „Na koho?“ tázal se ostře Hegan. „Na Didu Masonovou,“ odpovídal Bílý Den, nedávaje se vyrušit z klidu – „ten telefon nejspíš dneska reprodukuje nějak nezřetelně. D-i-d-u M-a-s-o-n-o-v-o-u. Máš to správně?“

Za půl hodiny letěl v automobilu do Berkeley. A teď poprvé zastavil veliký červený vůz přímo před domem. Dida navrhovala, že přijme jeho návštěvu v salónku, on však zavrtěl hlavou a pokývl k jejím pokojům.

„Tam,“ řekl. „Žádné jiné místo se nehodí.“

Jak se za nimi zavřely dveře, vztáhl paže a objal ji. Potom zůstal stát s rukama na jejích ramenou a díval se jí do obličeje.

„Dido, řeknu-li vám bez obalu a rovnou, že se stěhuju na tu usedlost nahoru do Glen Ellenu a zůstanu tam trvale, že si s sebou neberu ani centík, že se budu rýpat sám v zemi o každé své sousto k jídlu a že už nikdy nevezmu do ruky jedinou kartu z téhle podnikatelské hazardní hry, půjdete tam se mnou?“

Odpověděla jen drobounkým radostným výkřikem a on ji pevně přivinul do náruče. Ale hned v příštím okamžiku se mu vyvinula a odrazila se od něho na délku paží.

„Ale – ale nerozumím tomu,“ začala bez dechu.

„A neodpověděla jste na můj návrh, ačkoli si myslím, že vlastně žádné odpovědi není třeba. Prostě se ihned vezmeme a začneme. Boba a Vlka jsem tam už poslal. Kdy budete připravena se stěhovat?“

Dida se nemohla ubránit úsměvu.

„Božíčku, jaký je to uragán tenhle člověk! Úplně mě ten vichr odnesl. A nevysvětlil jste mi ještě ani slůvkem.“

Bílý Den se v odpověď jen usmál.

„Hleďte, Dido, tomuhle říkají karbaníci vyložená. Mezi námi už nebude žádné koketování a podbírání a půtky na dálku. Budeme spolu mluvit přímo a osobně a – pravdu, jen pravdu a nic než pravdu. Teď mi jen odpovězte na některé otázky a potom odpovím já vám.“

Odmlčel se. „Nuže, nakonec mám jen jedinou otázku: Milujete mě tolik, abyste si mě mohla vzít?“

„Ale…“ začínala odpovídat.

„Žádné ale,“ skočil jí zostra do řeči. „Tohle je vyložená karta. Když říkám vzít se, tak myslím to, co jsem řekl hned na začátku, že se odstěhujeme tam nahoru a budeme spolu žít na usedlosti. Milujete mě tolik, abyste si tohle se mnou přála?“

Zahleděla se naň na chvilku, potom sklopila víčka a celá vyzařovala souhlas.

„Tak tedy pojďte, začněme.“ Svalstvo na nohou se mu bezděčně napjalo, jako by se chystal odnést ji ke dveřím. „Můj automobil čeká venku. Není vůbec příčiny k odkladům, leda to, abyste si nasadila klobouk.“

Naklonil se k ní.

„Myslím, že teď už smím,“ řekl, když ji políbil.

Bylo to dlouhé objetí a ona potom promluvila první.

„Neodpověděl jste na mou otázku. Jak je tohle možné? Jak byste mohl opustit své podniky? Stalo se něco?“

„Ne, ještě se nic nestalo, ale stane se a zpropadeně brzy. Vzal jsem si vaše kázání k srdci a dal jsem se na pokání. Vy jste můj Pán Bůh a já vám doopravdy budu sloužit. Do všeho ostatního může třeba hrom praštit. To se ví, že jste měla pravdu. Byl jsem otrokem svých peněz, a protože dvěma pánům sloužit nemohu, nechávám peníze plavat. Vás chci víc než všechny poklady světa. To je to celé.“ Znovu si ji přivinul pevně do náruče. „A určitě vás mám, Dido. Určitě vás mám.

A chci vám povědět ještě několik takových novinek. Už jsem se napil naposledy. Berete si chlapa prosáklého kořalkou, ale váš manžel takový nebude. Přeroste vám do jiného muže tak rychle, že ho nepoznáte. Ode dneška za pár měsíců se tam nahoře v Glen Ellenu jednou ráno probudíte a objevíte, že máte doma u sebe úplného cizince, a budete se mu muset znovu představit. Řeknete: Já jsem paní Harnishová, kdopak jste vy?‘ A já řeknu: Jsem Elama Harnishe mladší bratr. Právě jsem přijel z Aljašky na pohřeb.‘ ‚Na jaký pohřeb?‘ zeptáte se zas vy. A já zas řeknu: ‚No přece na pohřeb tomu ničemovi, hazardnímu hráči Bílému Dni – tomu chlapovi, co umřel na ztučnění srdce od toho, že vysedával ve dne v noci u té podnikatelské hazardní hry. Ano, paní,‘ řeknu vám, ‚ten teda už určitě natáh brka, ale já jsem přišel na jeho místo postarat se, abyste byla šťastná. A teď, paní, když dovolíte, tak bych jako seběhl dolů na pastvinu a podojil kravičku, než vy zatím připravíte snídani.‘“

Znovu ji uchopil za ruku a vykročil, jako by ji chtěl odvádět ke dveřím. Když odporovala, sehnul se k ní a znovu a znovu ji líbal.

„Určitě po tobě hladovím, ženuško,“ šeptal. „Třicet miliónů vypadá vedle tebe jako třicet centů.“

„Tak si přece sedni a chovej se rozumně,“ naléhala se zardělými lícemi a zlatá světélka jí plála v očích oslnivěji, než jak to u ní viděl kdykoli předtím.

Bílý Den však musil mít dnes po svém, a když si sedl, usadil se jí po boku, paži okolo jejího pasu.

„‚Ano, paní,‘ řeknu, ‚Bílý Den nebyl zrovna nejhorší chlap, ale je lépe, že ho konečně pochováme. Přestal se balit do svých králičích kožek na spaní ve sněhu a začal bydlet v kurníku. Dal se vozit a přestal chodit a pracovat a obživu hledal v koktajlech martini a ve skotské whisky. Myslil si, že vás miluje, paní Harnishová, a dělal, co mohl, ale miloval víc svoje koktajly a miloval víc svoje peníze a miloval víc sám sebe a vůbec vlastně skoro všecko miloval víc než vás.‘ A potom řeknu: ‚Pani Harnishová, jen se na mne podívejte a uvidíte, jaký jsem já jinačí. Nežízním po koktajlech a všechny peníze, co mám, je tadyhle ten dolar a čtyřicet centů, a to musím koupit novou sekeru, protože ta stará už není dočista k ničemu, a miluji vás zrovna tak asi jedenáctkrát víc, než vás miloval váš první manžel. Víte, paní, on se celý proměnil na sádlo. A na mně není nikde ani gram tuku.‘ A to si vyhrnu rukáv a ukážu ti a řeknu: ‚Paní Harnishová, po vaší zkušenosti v manželství s tím starým sádelnatým pytlem peněz, nechtělo by se vám provdat se za štíhlého mladíka, jako jsem já?‘ A ty setřeš jen slzičku za chudinku starého Bílého Dne a tak se jako maličko ke mně nakloníš s výrazem srozumění v očích a já se potom možná trošičku začervenám, když teda budu mladík, a obejmu tě okolo pasu, zrovna takhle, a potom – no potom si vyskočím a ožením se s vdovou po bratrovi a půjdu ven a nadělám všecky práce okolo domu, zatímco ty navaříš něco k jídlu.“

„Dosud však jsi neodpověděl na mé otázky,“ vytýkala mu, když se celá růžová a zářící vyvinula z objetí, kterým Bílý Den doprovázel vyvrcholení své pohádky.

„Nu a co si tedy přeješ vědět?“ tázal se.

„Chci vědět, jak je toto všecko vůbec možné? Jak to, že můžeš odejít od svých podniků právě v takové době? Co jsi měl na mysli, když jsi říkal, že se brzy něco stane? Já jsem…“ Zaváhala a zarděla se. „Víš, na tvou otázku jsem ti odpověděla.“

„Pojďme a dejme se oddat,“ naléhal a všechna podivínská rozmarnost jeho výroku se mu odrážela i v očích. „Víš, že musím uvolnit místo pro toho svého mladého silného bratra a už mi mnoho života nezbývá.“ Odpověděla netrpělivým úšklebkem a Bílý Den mluvil dál již vážně. „Víš, je to tak, Dido. Pracoval jsem od začátku té krize jak dvacet párů tažných koní a celý ten čas se některé z těch tvých myšlenek chystaly ve mně vzklíčit. Nu a, zkrátka, dneska ráno vzklíčily, nic víc. Právě jsem vstával a myslil jsem si ještě, že půjdu do kanceláře jako obyčejně. Ale do kanceláře jsem nešel. Všechno to klíčení se vyvrcholilo zrovna tam a v tu chvíli. Slunce zářilo do oken a uvědomil jsem si, že bude v horách krásný den. A uvědomil jsem si, že se mi chce projíždět se v těch horách s tebou tak asi třicetmiliónkrát víc, než se mi chtělo do kanceláře. A celou tu dobu jsem věděl, že to je nemožné. A proč? Kvůli kanceláři. Kancelář mě nechtěla pustit. Všechny moje peníze se postavily na zadní a stály mi v cestě a nechtěly mě pustit. Tak už se ty zpropadené peníze dovedou stavět do cesty. Víš to sama.

A v té chvíli jsem si to rozmyslel a poznal jsem, že stojím na rozcestí. Jedna cesta vedla do kanceláře, druhá do Berkeley. Vykročil jsem po té cestě do Berkeley. Už nikdy do kanceláře nohou nevkročím. To všecko je pryč, hotovo, odbyto a skoncováno a já to nechávám plavat, až to dočista krachne a pak ještě ať to udělá, co to umí. Už jsem se na tom rozhodl a odhodlal jsem se pevně. Víš, já teď mám své náboženství a je to určitě pradávné náboženství; je to láska a ty, a je to nejstarší náboženství na světě. To je TO, ano, takové je to – TO s velkým T i O.“

Zahleděla se na něj s výrazem náhlého údivu.

„To chceš říci…“

„Chci říct zrovna jen to. Smazal jsem tabuli načisto. Nechám to všechno krachnout. Když se mi těch třicet miliónů postavilo rovnou do očí a peníze mi začaly říkat, že s tebou dnes do hor jet nemohu, poznal jsem, že mám načase dupnout si. A tak teda si dupám. Mám tebe, mám svou sílu, abych pro tebe pracoval, a mám tu malou usedlost v údolí Sonoma. Nic víc nechci a nic víc taky nebudu zachraňovat, jen tu usedlost s Bobem a Vlkem, kufřík a sto čtyřicet žíněných otěží. Všechno ostatní letí do větru a na neshledanou. Je to jen zbytečné harampádí.“

Dida však naléhala.

„Pak tedy – tedy celá ta obrovská ztráta není nevyhnutelná?“ tázala se.

„Jako bych ti to nepovídal. Je nezbytná. Jestliže si ty peníze myslí, že se mi mohou postavit do očí a říkat mi, že si s tebou nemohu vyjet…“

„Ne, ne, mluv vážně,“ přerušila ho Dida. „Tak jsem to nemyslila a ty to víš. Chci vědět, zda z hlediska obchodního je zhroucení nevyhnutelné?“

Zavrtěl hlavou.

„To bych řekl, že to není nevyhnutelné. V tom je právě to kouzlo. Nepouštím to všechno do větru proto, že bych byl poražen krizí a nemohl se hnout a musil to pustit. Odhazuji to právě, když jsem porazil krizi a vyhrávám nad ni s rukama v kapsách. To právě dokazuje, jak málo si toho cením. To na tobě mi záleží, ženuško, a podle toho hraju.“

Ona se však vyvinula z jeho objímajících paží.

„Ty jsi zešílel, Elame.“

„Řekni mi tak ještě jednou,“ šeptal nadšeně. „To zní určitě sladčeji než cinkot miliónů.“

Vůbec jeho slov nedbala.

„Je to šílenství. Nevíš, co děláš…“

„Ach ano, dobře vím,“ ujišťoval ji. „Vyhrávám si splnění největšího přání srdce svého. Vždyť jenom tvůj malíček stojí za víc než…“

„Buď aspoň na chvilku rozumný.“

„Jakživ jsem nebyl rozumnější. Vím, co chci, a také si to vezmu. Chci tebe a volný vzduch v přírodě. Chci se dostat nohama z kamení dlažby a uchem z dosahu telefonu. Chci malou usedlost s domkem v nejkrásnějším koutku země, jaký Bůh všemohoucí vůbec kdy stvořil, a chci konat všecky práce okolo toho domku – dojit krávy, štípat dříví, hřebelcovat koně a orat zemi a tohle všecko; a chci tebe, abys tam v tom domku byla se mnou. Všechno ostatní mě načisto unavilo a docela vyčerpalo. A to se ví, že jsem ten nejšťastnější muž ze všech živých, protože mám to, co se za peníze nekoupí. Mám tebe, a třicet miliónů tě koupit nedokázalo, ani třicet miliónů, ani třicet centů…“

Přerušilo ho zaklepání na dveře a zůstal sám, aby se mohl radostně dívat na Schoulenou Venuši a rozhlížet se kolem dokola pokoje na Didin drobný a něžný majeteček, zatímco odešla k telefonu.

„Volá pan Hegan,“ řekla po návratu. „Čeká u telefonu. Říkal, že je to důležité.“

Bílý Den zavrtěl hlavou a usmál se.

„Prosím tě, řekni panu Heganovi, ať zavěsí. S kanceláří jsem skoncoval a nechci už o ničem vůbec slyšet.“

Za minutku byla opět zpátky.

„Odmítá zavěsit. Říkal mi, abych ti pověděla, že Unwin je právě v kanceláři a čeká tam na tebe, a také Harrison je tam. Pan Hegan říká, že firma Grimshaw & Hodgkins je v úzkých. Že to vypadá, jako by snad se měla zhroutit. A říkal taky něco o potřebě záchrany.“

Byla to znepokojující zpráva. Oba pánové, Unwin i Harrison, reprezentovali veliké bankovní korporace a Bílý Den věděl, že zhroutí-li se firma Grimshaw & Hodgkins, strhne s sebou několik dalších a zahájí tak bouřku značných rozměrů. Ale Bílý Den se usmál a zavrtěl hlavou, a napodobuje navyklý kancelářský tón, pravil:

„Slečno Masonova, řekněte laskavě panu Heganovi, že se nedá nic dělat a že má zavěsit.“

„Ale tohle nemůžeš přece udělat,“ naléhala skoro prosebně.

„Tak jen se dívej,“ odpověděl bezohledně.

„Elame!“

„Řekni to ještě!“ zvolal. „Řekni to ještě jednou a může se sesypat třebas tucet firem, jako je Grimshaw & Hodgkins!“

Zachytil ji za ruku a přitáhl si ji k sobě.

„Nech tam Hegana viset na drátě, však ono ho to omrzí. Nemůžeme s ním promrhat ani vteřinku z takového dne, jako je dnešní. Hegan je zamilován jenom do knih a do takových krámů, kdežto já mám opravdovou živou ženu v náruči, ženu, která mě miluje celý ten čas, co se škube a co kope a škrábe jako kotě.“

KAPITOLA 23 / „Já však znám ten boj, jímž jsi prošel,“ přela se Dida. „Zastavíš-li se teď, celá tvá práce a všechno ostatní bude zničeno. Nemáš právo to udělat. Nemůžeš to udělat.“

Bílý Den byl zatvrzelý. Vrtěl hlavou a usmíval se tak, že ji ten úsměv mučil.

„Nic nebude zničeno, Dido, vůbec nic. Nechápeš tuto podnikatelskou obchodní hru. Hraje se jen na papíře. Chápeš? Kde je to zlato, které jsem nakopal na Klondyku? To je přece ve zlatých dvacetidolarech, ve zlatých hodinkách, ve snubních prstenech. Ať se se mnou stane, co chce, ty dvacetidolarové zlaťáky, ty hodinky i ty snubní prsteny zůstanou na světě. Dejme tomu, že bych hned teď umřel. Nemělo by to vliv na to zlato, ani co by za nehet vlezlo. To se ví, že s touto současnou situací je to navlas stejné. Představuji pouze papír. Mám papíry na tisíce akrů pozemků. Dobrá. Spal ty papíry a spal s nimi i mne. Ty pozemky zůstanou, či ne? Prší na ně, semena v nich klíčí, stromy z nich vyrůstají, domy na nich stojí, jezdí po nich elektrické tramvaje. Obchody se vedou na papíře. Přijdu o své papíry nebo přijdu o život, vše zůstane při starém; nezmění to jediné zrnko písku na všech těch pozemcích, nepootočí to jediné stéblo trávy někam na stranu.

Nic se neztratí – jediná pilota z doků, jediný pražec z trati, ani jediný gram páry z napětí kotle převozního parníku. Vozy dál budou jezdit, ať mám ty papíry já, anebo někdo jiný. Příliv do Oaklandu nastal. Lidé se začínají hrnout. Už zase prodáváme stavební parcely. Ten příliv už nikdo nezastaví. Ať se cokoli stane se mnou nebo s mými papíry, těch tři sta tisíc lidí přijde stejně. A budou tu vozy, aby je dopravovaly, domy, aby měli kde bydlit, dobrá voda, aby se mohli napít, a elektřina, aby měli čím svítit, a vůbec všecko potřebné.“

V té chvíli přijel v automobilu Hegan. Houkačku jeho vozu bylo slyšet otevřeným oknem a také jej uviděli zastavit vedle velkého červeného vozu. Ve voze seděli Unwin a Harrison a vedle šoféra seděl Jones.

„Přijmu Hegana,“ řekl Bílý Den Didě. „Ty druhé nepotřebuju. Mohou počkat ve voze.“

„Je opilý?“ zašeptal Hegan Didě hned u dveří.

Zavrtěla hlavou a uvedla ho dál.

„Dobré jitro, Larry,“ pozdravil ho Bílý Den. „Sedni a odpočiň si. Vypadá to, jako bys chtěl zas na chvilku lítat.“

„Taky bych chtěl,“ odsekl mu ten malý Ir. „Grimshaw & Hodgkins krachnou, jestli se honem něco neudělá. Proč jsi nepřišel do kanceláře? Co s tím hodláš udělat?“

„Vůbec nic,“ protahoval lenivě Bílý Den. „Ledaže je nechám krachnout. Tak si myslím…“

„Ale…“

„Neměl jsem s firmou Grimshaw & Hodgkins žádné obchody. Nejsem jí nic dlužen. A potom, vždyť já sám taky krachnu. Podívej se, Larry, znáš mě přece. Víš, že když se na něčem rozhodnu, že to tak myslím opravdu. Tak já jsem se teda docela určitě rozhodl. Celá ta hra mě omrzela. Chci se všeho zbavit co možná nejrychleji, a krach je ze všeho nejrychlejší.“

Hegan se upřeně zahleděl na šéfa, potom přenesl hrůzou vyděšený pohled na Didu, která mu s pochopením přikývla.

„Tak jen to nech krachnout, Larry,“ Bílý Den mluvil dál. „Nemusíš dělat nic jiného než chránit sebe a všechny naše přátele. A teď poslouchej, povím ti, co dělat. Všechno je v nejlepším pořádku, aby se to udělat dalo. Nikomu se nesmí ublížit. Všichni, kdo zůstali v řadě, musejí z toho vyjít beze škod. Všechny zadržené mzdy a platy musejí být okamžitě doplaceny. Všechny peníze, co jsem převedl z vodáren, z pouličních drah a z převozů, musejí být převedeny zase zpátky. A ty sám vůbec nic neztrácíš. Všechny podniky, v kterých máš podíl, projdou úspěšně…“

„Ty ses zbláznil, Bílý Dni!“ vykřikl malý advokát. „Tohleto není než blábolení šílence. Co je s tebou? Snad jsi nepolykal omamné jedy nebo tak něco?“

„To teda jsem polykal,“ odpovídal Bílý Den s úsměvem. „A právě jsem si odkašlal a chci to vyplivnout. Zhnusilo se mi bydlet ve městě a hrát si na podnikání. Odcházím do slunce, do kraje, do zelené trávy. A tadyhle Dida odchází se mnou. Tak se ti naskýtá příležitost blahopřát mi první.“

„Blahopřát, čer – starýho kozla!“ vykřikl Hegan.

„Takovouhle hloupost nestrpím.“

„I strpíš, protože jinak bude krach o hodně větší a leckomu by to asi ublížilo. Ty sám už máš milión nebo něco víc, a když mě poslechneš, vyjdeš z toho beze ztrát. Já sám chci ztratit a ztratit všecko. To právě si přeju a není na světě muže nebo skupiny mužů, kteří by se mohli postavit do cesty mému přání. Rozuměno, Hegane? Rozuměno?“

„Co jste s ním provedla?“ zavrčel Hegan na Didu.

„Tak jen pozor, Larry!“ Poprvé zazněl hlas Bílého Dne ostře a všechny staré rysy krutosti mu v obličeji vystoupily. „Slečna Masonova bude mou paní, a i když mi nevadí, kolik si toho s ní napovídáš, budeš muset užít jiného tónu, nebo se octneš na cestě do nemocnice, což by určitě byl krach trochu nečekaný. A k tomu ti musím povědět ještě jedno: tohle všechno je z mé vlastní hlavy. Ona taky říká, že jsem se zbláznil.“

Hegan zavrtěl hlavou, jako by zármutkem ztratil řeč, a dál jen vyvaloval oči.

„Bude ovšem zapotřebí dočasné sekvestrace,“ radil Bílý Den. „A s tím nebude velká potíž, ani dlouho nepotrvá. Teď je jenom zapotřebí všechny zachránit – lidi, co mi ponechávali mzdy a platy na pomoc, všechny věřitele a všechny firmy, které zůstaly v řadě. Máš tam ten veliký kus pozemků, co se o něj smlouvá ta společnost z New Jersey. Popadnou vcelku několik tisíc akrů a uzavřou trhovou smlouvu ihned, jen když jim vyjdeš napůl vstříc. Ten úsek ve Fairmouthu je z toho nejlepší a za některé kusy tam budou klopit až tisíc dolarů za akr. To ti trochu vypomůže. Za ten trakt pět set akrů tam vzadu, za ten budeš rád, když ti dají dvě stě za akr.“

Dida, která skoro ani neposlouchala, zčistajasna, jako by se rozhodla, postavila se oběma mužům tváří v tvář. Obličej měla bledý, ale napjatý rozhodností, takže jak se na ni Bílý Den podíval, připomínala mu chvíli, kdy poprvé jela na Bobovi.

„Počkejte,“ promluvila. „Chci do toho něco říci. Elame, uděláš-li tento šílený kousek, nevezmu si tě. Odmítám se za tebe provdat.“

Hegan ji přes všechnu svou trýzeň odměnil krátkým vděčným pohledem.

„Pak už musím spoléhat jen na své štěstí, že…“ začal Bílý Den.

„Počkat!“ přerušila ho znovu. „A neuděláš-li to, vezmu si tě.“

„Dovol, abych pochopil ten návrh jasně.“ Bílý Den to říkal tak pomalu a s rozvahou, že mohla vyletět z kůže. „Pokud ti rozumím, zůstanu-li nadále v podnikání, tak si mě určitě vezmeš? Ty si mě vezmeš, když se budu dál dřít jako blázen a pít martini?“

Po každé té tázací větě se odmlčel, zatímco Dida přikývnutím potvrzovala souhlas.

„A vezmeš si mě ihned?“

„Ano.“

„Dnes? Hned teď?“

„Ano.“

Chvilku o tom uvažoval.

„Ba ne, ženuško, tohle neudělám. To by nešlo a ty to sama víš. Chci tě – beze zbytku, a za to ti musím dát sebe také beze zbytku, a zpropadeně málo by ze mne zbývalo a málo bych ti ze sebe mohl dát, kdybych zůstal v té podnikatelské hře. Vždyť přece, Dido, když se mnou odejdeš na tu usedlost, budu tě určitě mít a mohu se spolehnout na tebe – i na sebe. Mohu se na tebe spolehnout tak jako tak. Můžeš si teď o tom povídat, co chceš a co nechceš, jak se ti zlíbí, ale stejně si mne vezmeš. Nu a teď, Larry, ty bys měl běžet. Budu za nějakou chvíli ve svém hotelu, a protože do kanceláře již nevkročím, přines mi listiny k podpisu a všechno ostatní do mého bytu. A telefonem mě tam zastihneš kdykoli. Tenhle krach se sype. Rozuměno? Skoncoval jsem s tím a hotovo.“

Povstal, dávaje tak Heganovi pokyn, aby šel. Ten však byl zřejmě omráčen. Povstal sice také, ale zůstal na místě a bezmocně se rozhlížel.

„Holé, obyčejné, naprosté šílenství,“ zamumlal.

Bílý Den mu položil ruku na rameno.

„Hlavu vzhůru, Larry. Rád vždycky hovoříváš o divech lidské povahy, a když ti k tomu poskytuji tady další příklad, nedovedeš to ocenit. Jsem zkrátka ještě větší snílek než ty a to, o čem sním, to se mi určitě uskutečňuje. Je to ten největší, nejkrásnější sen, jaký jsem kdy měl, jdu za ním a chci se ho zmocnit…“

„Tím, že přijdeš o všecko, co máš,“ vybuchl na něj Hegan.

„To se ví – že přijdu o všecko, co mám a co mít nechci a co nepotřebuji. Ale buď jak buď, lpím na těch sto čtyřiceti žíněných otěžích. Teď by sis měl pospíšit k Unwinovi a Harrisonovi a rozjet se do města. Budu v hotelu a můžeš mě kdykoli zavolat.“

Jakmile Hegan odešel, obrátil se Bílý Den k Didě a vzal ji za ruku.

„A teď, ženuško, nemusíš již chodit do kanceláře. Považuj se za propuštěnou. A nezapomínej, že jsem byl tvým zaměstnavatelem, takže si pro doporučující vysvědčení musíš ke mně, a nebudeš-li opravdu hodná, nedám ti ho. Prozatím si prostě odpočívej a uvažuj o tom, co všechno chceš balit a stěhovat, protože budeme tak asi muset začínat v nové domácnosti s tvým zařízením – aspoň co se týče té výstavnější části domova.“

„Ale, Elame, já nemohu, nemohu! Uděláš-li tohle bláznovství, nikdy se za tebe neprovdám.“

Pokusila se vytrhnout mu ruku, on však ji pevněji stiskl ochranným otcovským stiskem.

„Chceš si promluvit upřímně a poctivě? Dobrá, tak se tě zeptám:

Co bys chtěla raději – mne a peníze, nebo mne a usedlost?“

„Ale…“ začínala.

„Žádné ale. Mne a peníze?“

Neodpovídala.

„Mne a usedlost?“

Stále ještě neodpovídala a jeho to stále ještě nezneklidňovalo. „Vidíš, však já znám tvou odpověď, Dido, a už nic není zapotřebí říkat. Ty a já tady s tím vším praštíme a vzneseme se až do oblak tam v údolí Sonoma. Ty si rozvaž, co všechno chceš stěhovat, a já ti pošlu v nejbližších dnech několik lidí, aby to provedli. Bude to tak asi to poslední, co bude někdo dělat za nás. Vybalování a urovnání si už uděláme spolu sami.“ Ještě naposledy se pokusila.

„Elame, buď přece rozumný. Ještě je kdy si to rozmyslit. Mohla bych zatelefonovat a stihnout pana Hegana, jakmile se dostane do kanceláře…“

„Ale vždyť právě teď jsem jediný rozumný člověk ze všech,“ opravil ji. „Jen se na mne podívej, klidný jak jen si můžeš přát, šťastný jako král, kdežto oni v té chvíli poletují okolo jako vyplašené slepice, kterým se někdo chystá usekávat hlavy.“

„Rozplakala bych se, kdybych věděla, že to pomůže,“ vyhrožovala.

„V kterémžto případě, počítám, že bych tě musil ještě trochu podržet v náruči a jaksi tě ukonejšit,“ hrozil zas on jí. „A teď už půjdu. Věčná škoda, že nemáš Mab. Mohla bys ji teď poslat na usedlost. Ale postarám se, abys měla aspoň nějakou jezdeckou klisnu.“

Když stál již nad schůdky a loučil se, řekla mu:

„Ty lidi posílat nemusíš. Stěhovat se nebude, protože si tě nevezmu.“

„O to se vůbec nebojím,“ odpověděl a seběhl ze schodů.

KAPITOLA 24 / Za tři dny nato jel Bílý Den do Berkeley ve svém červeném automobilu. Bylo to naposledy, protože již zítra bude ten veliký vůz patřit někomu jinému. Byly to tři dny napětí a námahy, neboť jeho krach byl největší, jaký krize v Kalifornii způsobila. Noviny toho byly plny a zdvíhal se náramný hněvivý pokřik právě od těch, kdo později objevili, že Bílý Den jejich investice plně ochránil. A právě tyto skutečnosti, pomalu se vybavující na světlo, daly vzniknout doširoka roztrušovanému tvrzení, že Bílý Den zešílel. Mezi podnikateli převládlo jednomyslné přesvědčení, že žádný člověk se zdravým rozumem se nemohl takto zachovat. Naproti tomu zas ani jeho dlouhé vystupňované pití, ani jeho milostná záležitost s Didou se na veřejnost nedostaly, takže jediné dosažitelné vysvětlení opravdu bylo jen v tom, že zběsilý finančník z Aljašky náhle zešílel. A Bílý Den se zubil a potvrdil podezření tím, že odmítl přijmout reportéry novin.

Zastavil automobil u vchodu do Didina bytu a setkal se s ní opět svým způsobem, podobným velké vodě, a vzal ji do náruče, ještě než mohli slovo promluvit.

A teprve za chvíli, když se vzpamatovala a pozvala ho, aby si sedl, začal hovořit.

„Tak jsem to udělal,“ oznámil jí. „Vidělas ovšem noviny. Jsem úplně obrán a zastavuji se tady, jen abych se zeptal, který den bys ráda odjela do Glen Ellenu. Mělo by to být brzy, protože v Oaklandu je dneska opravdu náramně drahé živobytí. V hotelu mám zaplaceno jen do konce týdne a potom už si nebudu moci dovolit zůstat. A zítřkem počínaje musím jezdit elektrikou a ta dovede náramně polykat pěťáky.“

Odmlčel se a vyčkával a díval se na ni. Její tvář vyjadřovala nerozhodnost a trýzeň. A potom ten její úsměv, který tak dobře znal, začal jí rozkvétat na rtech a v očích, až nakonec pohodila hlavou a hlasitě se rozesmála tím svým chlapeckým smíchem.

„Kdy přijdou ti lidé balit?“ zeptala se.

A znovu se smála a docela marně předstírala, že se pokouší uniknout z jeho medvědího objetí.

„Drahý Elame,“ šeptala, „drahý Elame.“ A poprvé ho sama políbila. Prohrábla mu mazlivě rukou vlasy.

„Teď právě máš oči celé ze zlata,“ řekl. „Stačí mi podívat se do nich a poznám, jak hodně mě miluješ.“

„Pro tebe, Elame, byly celé ze zlata už dávno. Myslím, že na té naší malé usedlosti budou vždycky celé ze zlata.“

„Ve vlasech máš také zlato, jakési planoucí zlato.“ Obrátil si náhle její obličej k sobě a podržel ho v obou dlaních a dlouho se jí díval do očí. „A ty tvoje oči byly plné zlata teprve onehdy, jak jsi prohlašovala, že si mě nevezmeš.“

Přikývla a zasmála se.

„Tys musil mít po svém,“ vyznávala se. „Já jsem však při takovém šílenství společnicí být nemohla. Všechny ty peníze byly tvé, ne moje. Ale celou tu dobu jsem tě milovala, Elame, že jsi takový veliký chlapec, který rozbíjí svou hračku za třicet miliónů, protože ho již omrzelo si s ní hrát. A když jsem říkala ne, věděla jsem celou tu dobu, že je to ano. A jsem jista, že jsem měla celou tu dobu oči celé ze zlata. Bála jsem se jen toho, že se nedokážeš připravit o všecko. Protože jsem věděla, můj milý, že si tě stejně vezmu, a tolik jsem chtěla jen tebe a tu malou usedlost a Boha a Vlka a ty žíněné otěže. Mám ti prozradit tajemství? Jakmile jsi odejel, telefonovala jsem tomu člověku, co jsem mu prodala Mab.“

Skryla svou tvář na chvilku na jeho hrudi a potom k němu opět vzhlédla radostná a zářící.

„Víš, Elame, navzdory tomu, co říkaly mé rty, byla jsem už tehdy rozhodnuta. Prostě – prostě jsem si tě musila vzít. Ale modlila jsem se, aby se ti podařilo přijít o všecko. A tak jsem se pokoušela zjistit, co se stalo s Mab. Ale ten člověk ji prodal a nevěděl, kam se poděla. Víš, přála jsem si vyjíždět si s tebou na kopce okolo Glen Ellenu, já na Mab a ty na Bobovi právě tak, jako jsem s tebou jezdívala v Piedmontských horách.“

Prozrazení, kam se poděla Mab, chvělo se Bílému Dni na rtech, ale přemohl se.

„Slibuji ti klisnu, kterou budeš mít zrovna tak ráda jako Mab,“ řekl.

Ale Dida zavrtěla hlavou a v této jediné věci se nedala utěšit.

„A teď jsem zrovna dostal nápad,“ pravil Bílý Den, spěchaje přenést hovor na méně nebezpečnou půdu. „Utíkáme z města a ty tu nemáš ani živou duši příbuzenstva, tak se mi nezdá zrovna správné, abychom začínali svatbou tady v městě. Tak tady máš ten můj nápad: Zajedu hned na usedlost, dám tam všechno okolo domu do pořádku a domovníkovi tam dám propouštěcí lejstro. Ty za mnou přijedeš za pár dní ranním vlakem. Zatím objednám kněze a bude na nás už čekat. A tady máš zas ještě jeden nápad: Přivezeš si jezdecký kostým už s sebou v kufříku. A jakmile bude po obřadu, můžeš si skočit do hotelu a převléknout se. A jak vyjdeš, uvidíš mě tam čekat s dvěma koňmi a vyjedeme si krajem, abys uviděla nejkrásnější partie usedlosti hned naponejprv. A je opravdu hezká ta naše usedlost. A když teda máme už všechno dohodnuto, budu na tebe čekat u ranního vlaku pozítří.“

Dida se zarděla, jak promluvila. „Ty jsi takový uragán!“

„Teda, vážená paní,“ začal lenivě protahovat, „to se ví, že nerad plýtvám světlem za bílého dne. A ty a já jsme už prosvítili za bílého dne moc a moc. Byli jsme skandálně rozhazovační. Mohli jsme mít svatbu před kolika lety.“

Za dva dny stál Bílý Den před venkovským hotelem v Glen Ellenu a čekal. Bylo už po obřadu a on čekal, než se Dida převlékne do jezdeckého kostýmu, a sám zatím došel pro koně. Teď je zde držel, Boba i Mab, a ve stínu napájecího koryta ležel Vlk a přihlížel. Již pouhé dva dny prudkého kalifornského sluníčka vyvolávaly čerstvé plamínky na dávném bronzu obličeje Bílého Dne. Ale ještě vřelejší byl plamen vstupující mu do lící a šlehající z očí, když uviděl Didu vycházet ze dveří s jezdeckým bičíkem v ruce a oblečenou do známé sukně z vroubkovaného sametu a do kamaší, všechno ze starých piedmontských dob. I ona měla v obličeji vřelý jas, když mu obdivný pohled vracela, a zahleděla se mimo něj na koně. Tu spatřila Mab. Ale pohled jí přeskočil zpátky na muže.

„Ó, Elame!“ vydechla.

Znělo to skoro jako modlitbička, ale modlitbička s tisícerým významem. Bílý Den se snažil zahrát schlíplé neviňátko, jenže srdce mu zpívalo píseň příliš divokou na takové hračky. Všechno bylo v tom vyslovení jeho jména – výčitka očištěná a odčiněná vděčností, a obé dohromady složené z radosti a z lásky.

Přistoupila a hladila klisnu a znovu se obracela a dívala se na muže a vydechla: „Ó, Elame!“

A vše, co měla v hlase, měla také v očích, a v těch Bílý Den zahlédl propast hlubší a širší každého možného slova nebo myšlenky – celé nesmírné, nevyjádřitelné tajemství i div ženské něhy a lásky. Znovu se nutil do hravých řečí, ale byl to okamžik příliš veliký, ani milostné žertování sem nemělo přístup. Ani ona, ani on nepromluvili. Dida se chopila otěží, Bílý Den se sehnul, trochu ji nadzdvihl a pomohl jí do sedla. V příštím okamžiku i on byl na koni a po jejím boku a s Vlkem klouzajícím vpředu svým typickým vlčím klusem, vyjeli cestou do kopce vedoucí z městečka – milenci na dvou krásných kaštanových hnědácích, vyjíždějící do líbánek v teplém letním dni. Bílý Den si připadal jako opojený vínem. Octl se na nejvyšším vrcholu života. Výše již žádný muž vystoupit nemůže a ještě nikdy nevystoupil. Byl to jeho den nade všechny dni, čas lásky a čas ženitby. A všechno korunovalo toto cudné dobytí družky, která zvolala: „Ó, Elame!“ jak jenom ona uměla, a podívala se na něj, jak jenom ona mohla.

Překročili vrchol kopce a Bílý Den se díval na rozsvěcující se radost v její tváři, jak vyhlédla na ten líbezný, svěží kraj. Ukázal jí na skupinu hustě zalesněných pahorků za zvlněnými lány zralého obilí.

„Ty jsou naše,“ řekl. „A jsou jenom ukázkou z usedlosti. Počkej, až uvidíš velký kaňon. Tam jsou mývalové a tady vzadu na úpatí Sonomy jsou vydry. A jelenů! Vždyť ta hora se jeleny jen hemží a myslím si, že bychom tu dokázali vyplašit i horského lvíčka, jen kdybychom to doopravdicky zkusili. A, poslyš, je tam takový palouček… no dobře, už ti radši nepovím ani slovo. Počkej, sama uvidíš.“

Zabočili dovnitř u šraňku, kde cesta k hliništi přetínala pole, a oba s rozkoší vdechovali rozšířenými chřípěmi teplou vůni zralého sena. Stejně jako za jeho první vyjížďky jásavě vykřikovali svou píseň skřivani a vzlétali před koňmi, dokud Bílý Den s Didou nedojeli do lesů a lesních palouků posetých květy, kde se zas ozývali datlové a sojky.

„Tady už jsme na svém,“ pravil, když vyjeli ze zralých luk. „Táhne se napřič krajem po těch nejdivočejších partiích. Jen počkej, uvidíš.“

Jako onoho prvního dne i dnes odbočil stranou od hliniště a razil cestu lesem vlevo, minul první pramen a donutil koně ke skoku přes plot z kůlů a dlouhých tyček. Odtud již Dida nevycházela z nadšeného vytržení. U pramene bublajícího ze skupiny sekvojí vyrůstala nová kalifornská lilie, nesoucí na svém útlém stonku nesmírnou rozpuklou spršku bělostných zvonků jako z vosku. Tentokrát nesestoupil Bílý Den z koně, nýbrž razil cestu hlouběji do kaňonu, kde potok prorazil jakýsi průsmyk mezi pahorky. Už tady trochu pracoval a příkrá a kluzká jezdecká stezka zde překračovala potok, takže mohli jet dál zasmušilým přítmím pod sekvojemi a potom ještě dál houštinou doubí a mořenovníků. Dostali se na paseku v rozloze jen několika akrů, kde stála vysévaná, zralá tráva až po pás vysoká.

„Naše,“ pravil Bílý Den.

Naklonila se ze sedla, utrhla si stéblo zralé trávy a ohlodávala klásek mezi zuby.

„Slaďounké horské seno,“ zvolala. „To má Mab nejraději.“

A za další jízdy vždy znovu vykřikovala překvapením a radostí.

„A tys mi o tomhle všem nikdy nepověděl!“ vyčítala mu, když se zastavili nad vyhlídkou na mýtinku a na sestupující svahy lesů až na širokou zátočinu širého údolí Sonoma.

„Pojďme,“ vyzval ji. Obrátili se a vraceli se lesním šerem, přejeli potok a vyjeli z lesa opět u pramene s lilií.

Také tady, kde cesta vedla houštinou do příkrého kopce, prosekal již jezdeckou stezku. Jak s námahou vystupovali ostrými zákruty, zachytávali výhledy v moři zeleně. Pokaždé však jejich pohled na obzoru končil v závěru zeleně, a právě tak po celou dobu výstupu se jim zavírala nad hlavou klenba lesa, jíž jen tu a tam nevelkými trhlinami mohly prorážet rozstříknuté snopky slunečních paprsků. A všude kol dokola rostlo kapradí v desítkách a desítkách odrůd, od drobounkých zlatých hřebínků a panenských vlásků až po kapradiny i dva až dva a půl metru vysoké. Pod sebou, jak vystupovali, zahlédli mohutné sukovité kmeny a větve pradávných stromů a nad sebou viděli podobné mohutné větve.

Dida zastavila koně a vzdychla si nad tou nepřebernou krásou.

„Je to, jako bychom plavali,“ říkala, „jako bychom se vynořovali z hluboké tůně zeleného klidu. Vysoko nad námi je obloha a slunce, ale tady to je tůň a my jsme tu na celé sáhy hluboko.“ Pobídli opět koně, ale Didinu pozornost upoutala lesní fiala, prodírající se mezi panenskými vlásky, a Dida znovu přitáhla uzdu.

Přejeli vrchol a vynořili se z té tůně jako do jiného světa, neboť nyní se octli v nejhustším porostu mladých mořenovníků se sametovými kmeny a vyhlíželi dolů na otevřenou, sluncem zalitou stráň, přes vlnící se traviny na pruhy modrých a bílých memophilií, jež se táhly jako koberce po loučkách na obou březích potůčku. Dida zatleskala.

„To se ví, že je to hezčí než kancelářský nábytek,“ podotkl Bílý Den.

„To se ví,“ odpověděla.

A Bílý Den, který znal svou slabost v nadužívání úsloví to se ví, věděl, že to po něm opakovala úmyslně a z lásky.

Přejeli potok a jeli dál po stezce stád přes malý kamenitý kopec a projeli lesem zakrslých manzanit, z něhož vyjeli až v dalším údolíčku s potůčkem vroubeným loučkami.

„Jestli brzy nenarazíme na nějaké křepelky, tak se budu náramně divit,“ řekl Bílý Den.

A sotva mu ta slova vyšla ze rtů, zazněla řada výbušně roztřepotaných vzletů, jak se staré křepelky zvedly okolo Vlka, zatímco mladé utíkaly do bezpečí a zázračně jim mizely přímo před očima.

Ukázal jí jestřábí hnízdo, které tu našel ve vrcholu bleskem sražené sekvoje, a Dida zas objevila pelech lesní krysy, který on předtím neviděl. Potom jeli po staré lesní cestě a vyjeli na desetiakrovou mýtinu, kde rostla vinná réva z vínově červené sopečné půdy. Dál jeli po stezce stád dalšími lesy a houštinami a roztroušenými pasekami, po stráni sjeli na místo, kde selské stavení na samé hraně velkého kaňonu se jim objevilo před očima, až když byli docela u něho.

Dida zůstala stát na široké verandě táhnoucí se po celé délce domu a Bílý Den šel uvázat koně. Didě zde připadalo nesmírně ticho. Bylo to suché, teplé, bezdeché poklidno pravého kalifornského poledne. Celý svět se zdál ponořen do dřímoty. Holubi kdesi lenivě vrkali, Vlk, který se dosyta napil ze všech pramenů na cestě, s hlubokým vzdechem uspokojení se uložil do chládku ve stínu verandy. Zaslechla kroky vracejícího se Bílého Dne a s krátkým, rychlým vzdechnutím zatajila dech. Vzal její ruku do své, a jak otvíral dveře, ucítil, že zaváhala. Objal ji okolo pasu, dveře se otevřely a vkročili spolu do domu.

KAPITOLA 25 / Tak mnozí lidé, sami narození v městě a v městě vychovaní, unikli z města k půdě a podařilo se jim dosáhnout velkého štěstí. V takových případech se jim to podařilo teprve potom, když se napřed protrpěli ošklivým rozčarováním. Ale s Didou a s Bílým Dnem to bylo jiné. Oba se narodili na půdě a znali její holou prostotu a syrové způsoby. Byli jako dva lidé, kteří se jen po dlouhých toulkách vracejí zas domů. V jejich nakládání s přírodou bylo méně neočekávaného, stále však se radovali, jak si připomínali, co zapomněli. Co by se mohlo lidem s jemnou výchovou zdát ohavné a špinavé, to bylo pro ně zřejmě zdravé a přirozené. Dávno si již vyzkoušeli život v přírodě. Dopouštěli se méně omylů. Znali to již a bylo radostné rozpomínat se na to, co dávno zapomněli. A dál se ještě také naučili, že je snazší pro toho, kdo se kdysi cpal u masných hrnců, spokojit se suchou kůrkou, než pro toho, kdo jakživ poznal jenom suchou kůrku. Ne že by snad vedli chudý život. Bylo to spíš v tom, jaké radosti a uspokojení nacházeli v maličkostech. Bílý Den, který hrál vysokou hru v jejích největších a nejfantastičtějších podobách, najednou objevoval, že tady na úpatí hory Sonoma jde stále ještě o tu stejnou starou hru. Člověk tu měl práci, kterou musil vykonat, síly, s nimiž musel bojovat, překážky, které musil překonávat. Když experimentoval v malém měřítku s odchovem několika holubů na prodej, nebavila ho kalkulace s holoubaty o nic méně, než když v San Františku kalkuloval s milióny. Výkon nebyl o nic méně výkonem, zatímco průběh a cesta k němu se zdála rozumnější a v duchu si ji chválil víc.

Zdivočelou domácí kočku, která mu loupežně přepadala holuby, uznával v poměrném hodnocení za bezprostřední škodlivé ohrožení, o nic menší než třeba Charles Klinkner ve finančnictví, který se pokusil oloupit ho o několik miliónů. A jestřábi, lasice, mývalové byli zase jen Dowsetty, Lettony a Guggenhammery, útočícími v skrytu. Moře divokého rostlinstva, vrhající se příbojem na hranice všech jeho mýtin a často se přikrádající v ničivé záplavě za jediný týden, nebylo také nijak malým a slabým nepřítelem, s nímž bylo nutno stále bojovat a potřít ho. Když jeho zelinářská zahrada s těžkou, bohatou půdou ve skalním zákoutí neplodila podle očekávání, byl to problém svrchované důležitosti, a když ho konečně vyřešil zřízením trativodu, zůstala mu odměnou trvalá radost. Kdykoli vzdělával půdu, otvíral tvrdý úhor a měnil ho na vláčnou a poddajnou ornici, vždy znovu prožíval radostné vzrušení z práce.

Tak to bylo i s instalací vodovodu v domku. Šťastný odprodej několika žíněných otěží mu umožnil nákup potřebného materiálu. Práci vykonal sám, až na to, že byl několikrát donucen přivolat Didu, aby mu pevně přidržela hasák. A nakonec, když byly vana i umyvadla a zapuštěná vědra na prádlo i dřezy na nádobí upevněny a konaly své dílo, stěží se dokázal odtrhnout od zamyšlení nad nimi a nad tím, co vlastníma rukama dokázal. Hned prvního večera se Didě ztratil a našla ho, jak s lampou v ruce upřeně a v němé radosti zírá na vědra. Hladil rukama jejich vyhlazené dřevěné obruby a hlasitě se zasmál jako hošík, přistižený, jak se potají raduje ze svých schopností.

Toto dobrodružství se zpracováním dřeva a vodovodního potrubí přivodilo nápad na zřízení malé dílny, kde si pomalu shromažďoval celou soupravu milovaných nástrojů. A tak on, kdo si ze svých miliónů mohl dříve nakoupit okamžitě všechno, co si jen mohl přát, poznal nyní novou radost z nabývání věcí po úporném šetření a po dlouhých odkladech. Musil čekat tři měsíce, než se odvážil výstřednosti a koupil si samotočný šroubovák, a potom se nad tím zázračným malým mechanismem radoval tak bláznivě, že Dida hned v té chvíli pojala velikou myšlenku. Půl roku střádala z peněz za vejce, které byly podle úmluvy jen její, a k narozeninám mu darovala podivuhodně prostý soustruh o mnohonásobném výkonu. Jejich společně sdílená radost z nástroje, který byl jeho, mohla se rovnat jen společné radosti z prvního hříbátka Mab, které bylo zas Didiným osobním majetkem.

Teprve druhého léta postavil Bílý Den obrovský krb, který předčil Fergusonův na druhé straně údolí. Neboť na všechny takové práce bylo zapotřebí času a Dida s Bílým Dnem nespěchali. Nedopouštěli se omylů průměrných lidí z měst, kteří utíkají k půdě s moderní naivitou. Nepokoušeli se přespříliš. A také nemusili splácet hypotéku a nebažili po zbohatnutí. K jídlu potřebovali málo a nemusili platit nájem. Proto chystali své plány bez uspěchané ctižádosti, uchovávajíce si život pro sebe navzájem a pro slasti venkovského života, které zůstávají průměrnému venkovanu nedostupné. Mnoho také získali z Fergusonova příkladu. To byl člověk spokojený s nejprostší stravou, obstarával si své prosté potřeby vlastníma rukama, pracoval za mzdu jen tehdy, když potřeboval peníze na nákup knih a časopisů, staral se především o to, aby se největší část svého bdění radoval v zábavě. Rád se povaloval celá dlouhá odpůldne v chládku s knihami anebo se vydával hned za úsvitu na toulky do hor.

Někdy provázel Didu a Bílého Dne na lov jelenů divokými kaňony a po srázných úpatích hory Hood, častěji však lovili Dida a Bílý Den sami. Takové vyjížďky byly jejich největší radostí. Probádali každou rýhu a záhyb hor, znali všechny utajené prameny a skryté mýtinky na celé straně velkého údolí, jež obklopovalo jejich usedlost. Znali všechny stezky a cesty stád, ale nic je tolik netěšilo jako pronikání nejdrsnějšími a skoro nemožnými jízdami do míst, kde byli rádi, když se prodrali a proplazili nejužšími jeleními pěšinami, vedouce za sebou Boba a Mab, kteří si tudy jen s námahou prorazili cestu.

Z projížděk si přinášeli semena a cibulky planých květin a sázeli si je v oblíbených zákoutích své usedlosti. Podle pěšiny vedoucí dolů po stěně velkého kaňonu ke vtoku vodovodního potrubí si zřídili ozdobné záhonky z kapradin. Nebyly to záhonky přísně pěstěné, kapradinám tu ponechali hodně volnosti. Dida nebo Bílý Den jenom tu a tam přinesli a zasadili nové druhy, přesazovali je vlastně z divočiny do divočiny. Stejně naložili s planým šeříkem, který si dal Bílý Den poslat z okresu Mendocino. Stal se částí divočiny na usedlosti, a když mu jednu sezónu ošetřováním pomohli, nechali ho dál růst podle svého. Sbírali semínka kalifornských vlčích máků a trousili je na své půdě, takže potom ty červené květy zdobily jejich palouky horské trávy a dařilo se jim v planoucích pruzích i v zákoutích podle plotů a na okrajích mýtin.

Dida měla zvlášť ráda bojínek luční a vysadila si ho v pruhu podle potůčku na louce, kde už ho nechala, aby si vybojoval život s potoční řeřichou. A když řeřiše hrozilo vyhubení, udělal si Bílý Den z jednoho ze svých stinných pramenů řeřichovou zahrádku a vyhlásil tam válku všem bojínkům, které by sem mohly náhodou vpadnout. Již v den své svatby objevila Dida na zátočité stezce nad pramenem u sekvojí kalifornskou fialu a od té doby je tam přisazovala. Otevřená stráň nad loučkou se stala chráněným sídlištěm maripoských lilií. To bylo výsledkem převážně její snahy, zatímco Bílý Den, který jezdil vždy se sekerkou na hrušce sedla, vyčistil manzanitový lesík na skalnatém kopci od všech odumřelých, dokonávajících a rdoušených slabochů.

Nepracovali na tom jako na díle. A ani to vlastně dílo nebylo. Prostě se občas cestou okolo zastavovali a podali přírodě pomocnou ruku. Všechny ty květiny a křoviny rostly samy a jejich přítomnost nijak neznásilňovala přirozené prostředí. Muž ani žena se nesnažili zavádět sem květiny nebo keře, které by sem nepatřily přirozeným právem. Ani je nechránili před jejich nepřáteli. Koně s hříbaty a krávy s telaty volně mezi nimi běhali za pastvou a květiny i keře se musily svěřit šťastné náhodě. Domácí zvířata však nenapáchala viditelných škod, neboť jich bylo málo a usedlost byla rozlehlá. Naopak, Bílý Den mohl přijmout na pastvu na svém víc než deset cizích koní a dostával by za ně půldruhého dolaru za kus měsíčně. Odmítal však takové nabídky sousedů, protože se bál zpustošení, které by tak rozsáhlé pasení nutně způsobilo.

Ferguson přišel na návštěvu, když slavili zahřívání domova po dobudování velikého kamenného krbu. Bílý Den zajížděl častěji přes údolí na porady, když si krb budoval, a Ferguson byl jediný host přítomný posvátnému úkonu zažehnutí prvního ohně. Odstraněním příčné stěny udělal Bílý Den ze dvou pokojů jeden a to byl nyní velký obývací pokoj, kde měla Dida své poklady – knihy, obrazy a fotografie, piano, Schoulenou Venuši, ohřívací mísu a všechno třpytné příslušenství. Její kožešiny divoké zvěře byly již rozmnoženy o nové jelení a kojotí a o jednoho horského lva, kterého se Bílému Dni podařilo odstřelit. Kožešiny si vydělával sám tím zdlouhavým a pracným způsobem průkopníků.

Zápalku podal Didě, ta ji rozžala a zapálila oheň. Křehké dřevo manzanity zapraskalo, jak vyskočily plameny a začaly olizovat temnou kůru větších polen. Dida se stulila do ochranného objetí mužových paží a všichni tři stáli a dívali se v bezdechém napětí. Když Ferguson vydal svůj soud, učinil tak se zářící tváří a rukou vztaženou.

„Táhne! Prokristáčka, jak táhne!“ zvolal.

Nadšeně potřásal Bílému Dni rukou a Bílý Den zas potřásal jeho rukou ve stejném vytržení, a sehnuv se, políbil Didu na rty. Jásali nad výtečným výsledkem a úspěchem výkonu svých rukou právě tak, jako by jásal kterýkoli slavný vojevůdce nad překvapujícím vítězstvím. Ve Fergusonových očích se opravdu objevilo podezřelé zvlhnutí, zatímco žena se ještě tulila k muži, z jehož práce dílo vzešlo. Zčistajasna ji popadl do náruče, jako vítr ji donesl k pianu a volal: „Zahraj, Dido! Gloria! Zahraj Gloria!“

A zatímco v krbu, jenž hořel dobře, stoupaly plameny, vznášely se domem vítězné takty Dvanácté mše.

KAPITOLA 26 / Bílý Den se nijak nezavázal k naprosté abstinenci, i když se ani jednou nenapil po celé měsíce od toho dne, kdy se rozhodl nechat své podniky krachnout. Brzy se ukázalo, že je dosti silný, aby vypil skleničku, aniž musil mít další. S návratem k životu na venkově se mu naopak ztratila všechna touha a potřeba pití. Nepociťoval k němu nutkání a dokonce zapomněl, že je alkohol na světě. Odmítal však bát se ho, a když přišel někdy do Glen Ellenu a kupec ho pozval, odpovídal mu obyčejně: „Dobrá, synu. Když vám to udělá radost, tak pijem. Pro mne whisky.“

Ale taková sklenka nevyvolávala touhu po druhé sklence. Vůbec na něj nezapůsobila. Byl na to příliš zdravě silný, aby na něj mohl působit pohárek. Jak již Didě prorokoval, Bílý Den, finančník z města, zemřel venku na usedlosti rychlou smrtí a jeho místo zaujal jeho mladší bratr Bílý Den z Aljašky. Hrozící záplava tuku byla odražena a všechna bývalá indiánská hubenost a pružnost svalů se vrátila. Podobně se mu opět objevily ty mírné prohlubeninky pod lícními kostmi v tvářích. U něho byly znamením dokonalého tělesného stavu. Stal se uznávaným silákem údolí Sonoma, mužem, který ze všech nejvíc uzdvihl a nejdéle vydržel s dechem mezi všemi ramenatými rolníky. A každý rok oslavoval své narozeniny po starodávném průkopnickém způsobu, vyzýval všechny muže z údolí, aby přišli na kopeček k jeho stavení a dali se položit na lopatky. A převážná část údolí pozvání přijímala, přicházeli i s ženami a s dětmi a udělali si z toho pokaždé celodenní výlet.

Když potřeboval hotové peníze, řídil se zpočátku Fergusonovým příkladem a dával se najímat na denní práci; netrvalo však dlouho a zcela přirozeně ho přitáhl takový způsob práce, který byl pro něho dráždivější a poskytoval mu větší uspokojení, a dokonce mu umožňoval věnovat ještě víc času Didě a své usedlosti, a nyní již pomalu stálým vyjížďkám do kopců a strání. Když ho jednou kovář vyzval spíše v bujném škádlení než doopravdy, aby se pokusil zkrotit pod sedlo proslule již nenapravitelné hříbě, dokázal to tak velkolepě, že si ihned dobyl věhlasné pověsti krotitele koní. A potom už si brzy mohl vydělat peněz, kolik potřeboval, právě touto prací, jemu zvlášť příjemnou.

Cukrovarnický magnát, který měl chovnou farmu a výcvikové stáje v Caliente, vzdáleném necelých pět kilometrů, si zvykl v naléhavých případech posílat pro Bílého Dne, a ještě než uplynul rok, nabízel mu místo správce stájí a chovu. Ale Bílý Den se jen usmál a zavrtěl hlavou. Kromě toho odmítal často i krotit jednotlivé koně, nepřijímal všechny nabídky, kolik se jich vyskytovalo.

„Určitě na přepracovanost neumřu,“ ujišťoval Didu a přijímal jen tolik práce, kolik právě potřeboval peněz. Později obehnal plotem nevelký výběh do pastviny a tu a tam přijímal na krocení jenom omezený počet nepolepšitelných.

„Máme usedlost a jeden druhého,“ říkával své ženě, „a kteréhokoli dne v roce jedu raději s tebou na horu Hood, než bych vydělal čtyřicet dolarů. Za peníze nekoupíš západy slunce a zamilované ženy a chladivé studánky a taková potěšení, ani za čtyřicet dolarů; a ani čtyřicet miliónů dolarů mi nemůže koupit zpátky jediný den, který jsem promeškal a nevyjel jsem si s tebou na horu Hood.“

Vedl život pozoruhodně zdravý a přirozený. Časně večer uléhal, spal jako novorozeně a vstával za úsvitu. Vždycky měl něco na práci, s tisíci věcmi, které ho přitahovaly, ale nenaléhaly, nikdy se nepřetrhl. Nicméně byly chvíle, kdy si oba, on i Dida, musili při odchodu na lože přiznat, že jsou unaveni po sto až sto třiceti kilometrech cesty v sedle. Když se někdy stalo, že nahromadil najednou trochu víc peněz a roční doba to dovolovala, vyskočili si na koně a s vaky vzadu na sedle přejeli boční stěnu údolí a vydali se dolů do dalších údolí. Když se snášela noc, našli si nocleh v nejbližší usedlosti nebo vesnici a nazítří ráno jeli dál, bez určitého cíle a záměru, pouze prostě jeli dál a dál, den po dni, až jim došly peníze a byli donuceni se vrátit. Na takových cestách byli vzdáleni z domova týden, deset až čtrnáct dní, a jednou se jim vydařila cesta třínedělní. Dokonce začali ctižádostivě připravovat plán na den, kdy budou mít náhodou pohromadě až ostudnou spoustu peněz a kdy si vyjedou až do chlapeckého domova Bílého Dne ve východním Oregonu a zastaví se cestou v Didině dávném domově v okrese Siskiyou. Co radosti užili jen z toho, jak se těšili a tisíckrát promýšleli milé podrobnosti toho obrovského dobrodružství.

Jednoho dne se zastavili v Glen Ellenu na poště, aby odeslali dopis, když je zavolal kovář.

„Poslyš, Bílý Dni,“ říkal mu kovář, „nějaký mladík jménem Slosson tě dává pozdravovat. Projížděl tudy autem na cestě do Santa Rosy. Vyptával se, jestli tady někde nebydlíš, ale ta banda, co se s ním vezla, moc pospíchala. Tak ti aspoň posílá pozdravení a chtěl, abych ti vyřídil, že se drží tvé rady a pořád ještě láme svůj vlastní rekord.“

Bílý den už dávno o té příhodě Didě pověděl.

„Slosson?“ zapřemítal, „Slosson? To musí být ten vrhač kladivem. Dvakrát mi přetlačil ruku, kluk usmrkaná.“ Obrátil se náhle k Didě. „Poslyš, do Santa Rosy je jenom osmnáct kilometrů a koně máme odpočaté.“

Vytušila, co má v úmyslu a co ostatně jeho jiskřící oči a poťouchle klukovský úsměv dostatečně prozrazovaly. Usmála se a přikývla.

„Přetneme to napříč přes údolí Bennett,“ pravil. „Je to blíž.“

Jakmile se dostali do Santa Rosy, nebylo už obtížné Slossona najít. On i jeho společnost byli zapsáni v hotelu Oberlin a Bílý Den se setkal s tím mladým vrhačem kladiva u přijímacího pultu hotelu.

„Podívejte se, synku,“ hlásil mu Bílý Den, jak jen představil Didu, „přijel jsem za vámi, abych vám poskytl ještě jednu chvilku v té hře s rukama, však víte. Tady se to dobře hodí.“

Slosson se usmál a výzvu přijal. Postavili se proti sobě s lokty pravé paže na pultě, s rukama do sebe zaklesnutýma. Slossonova ruka byla rychle přetlačena a přitištěna na pult.

„To jste první člověk, kterému se tohle jakživo podařilo,“ zvolal. „Zkusme to znova.“

„To se ví,“ odpověděl Bílý Den. „A nezapomeňte, synku, že vy jste byl první, kdo jakživo přetlačil moji ruku. To proto jsem se dneska za vámi rozjel.“

Znovu sepjali ruce a znovu byla Slossonova ruka přitlačena dolů. Slosson byl širokoramenný mladý obr těžkých svalů, aspoň o půl hlavy vyšší než Bílý Den, a teď již upřímně vyjadřoval svou rozmrzelost a žádal o třetí pokus. Tentokrát se zocelil k velkému vypětí a na chvíli se zdál výsledek pochybný. Se zardělým obličejem a zaťatými zuby se stavěl na odpor soupeřově síle, až mu pukající svaly selhaly. Prudce jako výbuchem vydechl z přepjatých plic, uvolnil se ke kapitulaci a ruka mu vyčerpaně, bezvládně klesla.

„Vy jste na mne trochu moc,“ přiznával se. „Doufám jen, že se nevrhnete na házení kladivem.“

Bílý Den se zasmál a zavrtěl hlavou.

„Můžeme se dohodnout a zůstat každý u svého. Vy se držte vrhu kladivem a já zůstanu u tohohle přetlačování rukou.“

Ale Slosson odmítl přijmout porážku navždy.

„Poslyšte,“ volal ze dveří, když se Bílý Den s Didou chystali odjet a sedali do sedel. „Poslyšte – nevadí vám, když vás napřesrok zas vyhledám? Rád bych to ještě s vámi zkusil.“

„To se ví, synku. Jste vítán na chvilku kdykoli. Ačkoli vás čestně varuji, že se budete musit natáhnout. Budete na to muset hodně cvičit, protože já už teď zas orám a sekám dříví a krotím hříbata.“

Cestou domů Dida co chvíli slyšela, jak se její veliký chlapec-manžel vesele pochichtává. Když zastavili koně na vrcholu rozvodí od údolí Bennett, aby se pokochali podívanou na západ slunce, zajel vedle ní a vklouzl jí paží okolo pasu.

„Ženuško,“ říkal jí, „za to za všecko můžeš jen ty. A řekni sama, jestli všecky peníze v celém světě stojí za jednu takovouhle paži, když má ještě k tomu ta paže takovouhle sladkou ženušku na objímání.“

Neboť ze všech jeho radostí v novém životě byla Dida tou největší. Jak jí už víckrát vysvětloval, bál se lásky celý svůj život, a nakonec objevil, že láska je to největší a nejskvělejší na světě. Nejenom, že se ti dva k sobě výtečně hodili, i tím, že se vrátili k životu na venkovské usedlosti, si vybrali pro svou lásku tu nejlepší půdu. Přes všechny své knihy a hudbu měla Dida v nitru zdravou prostotu a lásku k životu venku a v přírodě, zatímco Bílý Den byl každým vláknem své tkáně bytostně mužem otevřených prostorů.

Jednomu se Bílý Den nemohl u Didy nikdy dosti naobdivovat, a to byly její obratné, výkonné ruce. Obdivoval se těm rukám, které nejprve vídal, jak zachycují letícími těsnopisnými znaky diktát a klepají na psacím stroji; ty ruce viděl, že dovedou dostatečně pevně uchopit, aby udržely velkolepé zvíře, jako byl Bob, ruce, které podivuhodně poletovaly po klávesách piana, které nezaváhaly nad pracemi v domácnosti a které představovaly dvojici zázraků, když laskaly a hravými prsty mu projížděly ve vlasech. Ale Bílý Den se neoddával zbytečně a přílišně pouhému obdivu a jenom obskakování své ženy. Žil si svůj mužský život stejně, jako si ona žila svůj ženský. Měli správnou dělbu práce ve všem, co vykonával každý jednotlivě. Celek byl však propleten a vetkán do tkáně společných zájmů a vzájemných ohledů. Zajímal se stejně hluboce o její vaření a její hudbu, jako se ona zajímala o jeho agrotechnické výboje v zelinářství.

A on, který tak rozhodně odmítal umírat na přepracovanost, dohlédl již na to, aby také ona podobnému hroznému nebezpečí unikla.

Přitom užíval svého mužského úsudku a mužského dupnutí také na to, že odmítl dovolit, aby se obtěžovala obsluhováním hostí. Neboť hosty mívali, zejména za dlouhých, teplých období léta, a byli to obyčejně její přátelé z města, které odkázal na táboření pod stany, a ty si sami musili obstarávat a jako praví trampové si musili také sami na táboráku vařit. Snad jenom v Kalifornii, kde se každý v táboření vyzná, bylo takové zařízení možné. Ale nesmlouvavé stanovisko Bílého Dne znělo, že jeho žena nebude nikomu kuchařkou, číšnicí a služkou jen proto, že nevede domácnost plnou služebnictva. Naproti tomu často podávali všem hostům večeře z ohřívací mísy ve velikém obývacím pokoji, ale v těch případech Bílý Den vždy každému přidělil jejich drobné práce a dohlédl, aby je také vykonali. U hosta, který přišel jen na večer a na noc, to bylo jiné. Stejně dělal výjimku s jejím bratrem, který byl po návratu z Německa opět schopen vyskočit si na koně. O svých dovolených se stával třetím členem rodiny a bylo mu přiděleno rozdělávání ohně, zametání a umývání nádobí.

Bílý Den se soustavně staral o ulehčování Didiných prací, ale teprve její bratr přišel na to, aby navrhl využití skvělé vodní síly na usedlosti, která zatím utíkala nadarmo. Bílý Den musel zkrotit o několik koní víc, než mohl nakoupit materiál, a bratr potom obětoval tři týdny dovolené na práce pomocníka a společně postavili Peltonovo kolo. Kromě řezání dříví a pohánění jeho soustruhu a brusu využil Bílý Den také hnací síly kola na stloukání másla, ale zářivého vítězství dobyl tehdy, když vzal Didu okolo pasu a vedl ji na prohlídku pračky poháněné Peltonovým kolem, pračky, která opravdu fungovala a skutečně prádlo vyprala.

Dida a Ferguson ho společně po velikém úsilí naučili číst poezii, takže ho nakonec bylo často vídat sedícího volně v sedle cestou dolů po stráni sluncem žíhanými lesy, jak si nahlas recituje Kiplingova Tomlinsona nebo jak si při broušení sekyry říká Henleyho Píseň meče. Nikdy se ovšem nestal nenasytným hltounem literatury, jako byli oba jeho učitelé. Kromě básní Fra Lippo Lippi, Caliban a Setebos nenacházel v Browningovi už nic a George Meredith mu zůstal navždy zoufale nesrozumitelný. Z vlastního popudu však vložil peníze do houslí a cvičil se na nich tak horlivě a vytrvale, že za čas prožívali s Didou mnohou šťastnou hodinu, hrajíce dueta, když se snášela noc. Tak výtečně se této výjimečně shodné dvojici všechno dařilo. Nikdy se jim čas nevlekl. Vždycky přicházela nová podivuhodná jitra a tiché, chladné soumraky na konci dne a vždy znovu ho volaly tisíce nových zájmů, a o všechny jeho zájmy se podílela také ona. Daleko hlouběji než si uvědomoval, jen kdyby uměl pochopit poměrnost a vztahy věcí a skutečností. V této nové hře, kterou hrál nyní, nacházel v maličkostech všechno napětí z ukojení a z touhy, jak je nacházel ve zběsilosti velkých věcí, když byl ještě mocnářem a zuřivými nápory náhlých úderů otřásal polovinou pevniny. S bystrou hlavou i s obratnou rukou, dávaje všanc život nebo údy, navlékaje uzdu a otěž a krotě divoké hříbě, aby sloužilo člověku, to všechno mu teď nebylo výkonem o nic menším. A tento nový stůl, u něhož hrál svou novou hru, byl stůl čistý. Tady nebyla lež ani podvod, ani pokrytectví. Ta stará hra mířila k rozkladu a k smrti, kdežto nová vedla k čisté síle a k životu. A tak se spokojoval tím, že s Didou po boku se díval na sled dní a ročních dob ze svého selského stavení trčícího na hraně kaňonu, projížděl se křehkým, mrazivým ránem nebo pod planoucím letním sluncem a uchyloval se do ochrany velkého pokoje, kde polena plála ve velikém krbu, který sám z kamenů postavil, zatímco venku se svět chvěl a zápasil v divokém objetí bouřlivé jihovýchodní vichřice.

Jen jednou se ho Dida zeptala, zda nelituje, a on ji místo odpovědi strhl do náruče a drtil jí rty svými ústy. Za minutu dostala jeho odpověď podobu slov.

„Ženuško, i když jsi tedy stála třicet miliónů, tak jsi přece jen ta nejlevnější nabytá životní nezbytnost, jakou jsem si kdy dopřál.“A za chvíli dodával: „Ano, něčeho lituji, a strašně moc toho lituji, opravdu. To se ví, že bych si přál prožívat znovu, jak jsem tě dobýval a dobyl. Jak rád bych se zase přikrádal Piedmontským pohořím a hledal tě tam. Jak rád bych se zas nesl poprvé do toho tvého bytu v Berkeley. A nemá smyslu o tom hovořit, jak jsem dočista uslzený lítostí, že nemohu položit paže znovu okolo tebe v tom čarovném okamžiku, jak sis poprvé opřela pěkně hlavičku o moje prsa a plakala jsi tam ve větru a v dešti.“

KAPITOLA 27 / Přišel však den, jednoho roku začátkem dubna, kdy Dida seděla na verandě v křesle a šila takové jakési maličké věcičky, zatímco jí Bílý Den nahlas četl. Bylo to odpoledne a jasné slunce zářilo na svět nově zelený. Zavodňovacími kanálky zelinářské zahrady protékaly praménky vody a Bílý Den tu a tam přestal číst, vyběhl ven a přehodil směr průtoku vody. Také se škádlivě zajímal o ty maličké věci, na nichž Dida jehlou pracovala, kdežto ona byla nad nimi zářivě šťastna, třebaže v některé chvíli, když se jeho něžné šprýmy stávaly příliš neodbytnými, upadla do růžovoučkých rozpaků nebo do srdečné milostné nadurděnosti.

Z místa, kde seděli, se mohli rozhlížet po světě. Jako křivka turecké šavle se před nimi táhlo Měsíční údolí posázené selskými staveními a pestré střídavými pastvinami, loukami a vinicemi. Za údolím se zdvíhala protější stráň jako stěna, v níž Dida a Bílý Den znali každou rýhu a záhyb, a na místě, kde slunce dopadalo zpříma a naplno, zářila halda opuštěného dolu jako klenot. V popředí byla v malé ohrazené pastvině u stáje Mab a střežila plna něžných úzkostí své rané jarní hříbě, které se okolo ní potácelo na nožkách ještě hodně nejistých. Vzduch se zachvíval teplem, a tak se vším dohromady to byl líný den, vhodný na popelení. Z houštiny na stráni za domem pískaly křepelky na mladé. Doléhalo sem něžné vrkání holubů a ze zelených hlubin velkého kaňonu se zdvíhal vzlykavý tón truchlící hrdličky. Jednou zazněl varovný sborový křik slepic a jejich hlučný, splašený útěk do bezpečí, když se z modrých výšin objevil jestřábí stín a přelétl po zemi.

Možná že právě to probudilo ve Vlkovi staré vzpomínky na lov. Buď jak buď, Dida a Bílý Den si najednou uvědomovali v ohrazené pastvince jakýsi rozruch a dívali se na neškodně přehrávanou krutou a dávnou tragédii z dob, kdy byl ještě svět mladší. Podivně dychtivý, na sametových nohou neslyšný jako duch, míhal se a klouzal a krčil se ten pes, který byl jen zdomácnělým ochočeným vlkem, a slídil a číhal po tom lákavém kousíčku mladého života, který Mab nedávno přivedla na svět. A klisna, jejíž vlastní pradávné pudy se probudily a rozechvěly, kroužila ustavičně mezi hříbětem a touto hrozbou z mladých dob divočiny, kdy všichni její předkové dobře znali strach z něho a z jeho lovících bratří. Jednou se prudce otočila a pokusila se ho kopnout, obyčejně však se pokoušela udeřit ho kopytem přední nohy nebo se na něj vrhala s otevřenou tlamou a s ušima přitisknutýma nazad se pokoušela rozdrtit mu páteř v zubech. A vlčák s ušima přitisknutýma dozadu na lebku a číhavě se krčící pokaždé hedvábnými pohyby uklouzl a ihned oběhl znovu k hříběti z opačné strany a děsil klisnu a naháněl jí nové strachy. Tehdy Bílý Den, na naléhání rozlítostněné Didy, vyrazil tichý a výhružný výkřik a Vlk, schlíplý po celém těle na znamení svého okamžitého návratu k poslušnosti člověku, uklouzl za stodolu.

Za několik minut se Bílý Den odmlčel v čtení, šel přehodit proud zavodňování a zjistil, že voda přestala téci. Hodil si na rameno kopáč a lopatu, vzal z dílny kladivo a hasák a vrátil se k Didě na verandu.

„Tak si myslím, že musím zaskočit dolů a vyhrabat rouru,“ řekl jí. „To je to sesutí půdy, co už hrozilo celou zimu. Hádám, že to konečně spadlo.“

„A nečti si dopředu beze mne,“ varoval ještě, zacházeje za dům a sbíhaje na stezku, jež vedla po stěně kaňonu.

V půli cesty po stezce přišel na sesutí půdy. Nebylo to nic přílišného, žádná skutečná lavina, jenom několik tun hlíny a drobící se skály; avšak proto, že se to uvolnilo dobrých dvacet metrů výše, narazilo to na vodovodní rouru takovou silou, že povolila a v místě spojených dílců praskla. Ještě než se dal do práce, vzhlédl vzhůru po stopě sesutí a byl to ovšem pohled zkušeného zraku zlatokopa, dobře znalého země. A tu spatřil něco, co mu oslnilo oči a udivilo ho tak, že pro tu chvíli přestal zkoumat svůj nastalý úkol.

„Pozdrav pámbů,“ bavil se nahlas, „podívejme se, kdo se to tu ukazuje.“

Přejel pohledem vzhůru po příkrém povrchu odlomené stráně a po něm napříč ze strany na stranu. Jenom tu a tam zde trčely krkolomně zakořeněné a pokroucené manzanity, ale vcelku až na ždibce trávy a plevele byla ta část kaňonu holá. Měla všechny znaky povrchu, který se často působením lijavců sesouvá a hrne sytou a úrodnou půdu, vznikající zvětráním, až shora přes hranu kaňonu.

„Pravá puklinová žíla, jestli jsem vůbec jakživ nějakou viděl,“ říkal si tiše.

A tak jak se toho dne probudily staré lovčí pudy v jeho vlčákovi, tak se i v něm nyní znovu zjitřilo všechno to staré a žhavé dychtění po honbě za zlatem. Upustil kladivo a hasák, ponechal si však kopáč a lopatu a vylezl vzhůru po sesuté zemině k místu, kde se ukazovala vyčnívající, třebaže z největší části hlínou zakrytá skála. Byla takřka nerozeznatelná, ale jeho cvičené oko si už načrtávalo skrytý útvar, který naznačovala. Tu a tam podél této stěny žíly udeřil do drolící se skály kopáčem a lopatou odhazoval překážející hlínu. Několikrát úlomky skály zkoumal. Některé kusy byly tak změklé, že je dokázal rozdrolit holými prsty. Přešel asi čtyři metry výš a znovu zaútočil kopáčem a lopatou. A tentokrát, když očistil kus skály od hlíny a prohlédl si jej, vzpřímil se náhle a radostně vydechl. A potom, jako jelen u tůňky napajedla ve strachu ze svých nepřátel, se prudce rozhlédl okolo, aby se přesvědčil, zda se na něj nedívá nevítané cizí oko. Ušklíbl se vlastní pošetilosti a vrátil se ke zkoumání kamene. Dopadly na něj šikmé paprsky slunce a kámen se celý zatřpytil drobnými skvrnkami nepochybného volného zlata.

„Od kořínků trávy až dolů,“ mumlal užasle a znovu se rozmáchl kopáčem do poddajného povrchu.

Vypadal, jako by se hluboce i viditelně proměňoval. Nikdy mu ani litr koktajlů nevehnal do tváří takový plamen a do očí tak ohnivé jiskření. Jak pracoval, zmocnila se ho stará vášeň, jež ho ovládala většinu života. Zběsilost ho popadla a viditelně rostla každým okamžikem. Kopal jako šílenec, až se zadýchal námahou a pot mu skapával z tváří do hlíny. Propátral sesuté místo napříč až k protější stěně žíly a opět zpátky. A uprostřed se prokopal červenou sopečnou hlínou, splavovanou sem z drolícího se kopce nahoře, až odhalil křemen, zpráchnivělý křemen, který se mu lámal a drolil v rukou a byl přímo celý živý volným zlatem. Tu a tam rozhýbal malé lavinky, které mu zasypaly dílo a donutily ho začínat znovu. Jednou byl sám stržen skoro na dvacet metrů dolů po stěně kaňonu, ale vypotácel se a vyškrabal se znovu vzhůru, aniž se zastavil popadnout dech. Přišel na křemen tak zpráchnivělý, že byl měkký skoro jako hlína, a tady bylo zlato bohatší než dřív. Byl to opravdový poklad. Víc než třicet metrů nahoru a dolů vysledoval stěny zlatonosné žíly. Vyšplhal se dokonce na hranu kaňonu, aby se po čele kopce rozhlédl po příznacích, zda žíla proniká až k povrchu. To však může počkat a on se raději vrátil k svému nepochybnému objevu.

Dřel se dál v stále stejně bláznivém spěchu, až ho únava a nesnesitelná bolest v kříži donutily odpočívat. Vzpřímil se s ještě bohatším kusem křemene, proloženého zlatem. Když se skláněl nad prací, pot z čela mu skapával na zem. Nyní mu stékal do očí a oslepil ho. Setřel pot hřbetem ruky a dál zkoumal nalezené zlato. Vydá to třicet tisíc na tunu, padesát tisíc nebo bůhvíkolik – to si uvědomoval. A jak upřeně zíral na žluté vábidlo a lapal po dechu a stíral si pot, jeho rychlá představivost vyskočila do vidin a dala se do práce. Už viděl vlečku dráhy, která sem musí být přivedena zdola z údolí serpentinou po horských pastvinách, řadil již stupňovitě stoupání a řešil úhel a v duchu již stavěl most, který musí překlenout velký kaňon. Až to všechno viděl před očima jako skutečné. Naproti na druhé straně kaňonu je místo vhodné na staveniště hamrů a stoup, a tam také svou továrnu v duchu postavil; a postavil tam už také nekonečný řetěz věder zavěšených na kabelu a poháněných vlastní vahou, dopravujících rudu přes kaňon do drtičů. Právě tak mu před ním i za ním vyrůstal celý důl – tunely, šachty a galérie, těžní věže s koly. Výbuchy odstřelujících horníků mu již zněly do uší a za kaňonem již slyšel hukot stoup. Ruka svírající hroudu křemene se mu chvěla, pociťoval unavené nervové rozechvění až dole v břišní jamce. Náhle mu svitlo, že se potřebuje napít – whisky, koktajl, cokoli, jen se napít. A právě v té chvíli, kdy ho přepadlo toto nové a žhoucí rozdychtění po alkoholu, uslyšel nezřetelné a daleké, dolů do zelené propasti kaňonu se táhnoucí známé volání Didina hlasu:

„Pojďte, maly, maly, maly, maly, maly! Pojďte, maly, maly, maly!“

Zděsil se, kolik už uběhlo času. Zanechala již šití na verandě a sype kuřatům jako vždy před večeří. Odpoledne je totam. Nedovedl si představit, že už je z domova tak dlouho.

A znovu sem dolehlo volání: „Pojďte, maly, maly, maly, maly, maly! Pojďte, maly, maly, maly!“

Byl to její způsob, vždycky tak volala – nejprve pětkrát a potom třikrát. Dávno si toho všiml. A z tohoto pomyšlení na Didu rojily se mu další myšlenky, které mu ponenáhlu vháněly do výrazu tváře veliký strach. Neboť zdání, pocit, najednou mu říkal, že ji takřka ztratil. Ani jedinkrát na ni nepomyslil za celé ty dlouhé hodiny zběsilosti, a tu – aspoň na tu dobu – vskutku, byla pro něho ztracena.

Upustil ten kus křemene, sjel po sesuté hlíně a ztěžka vyběhl po stezce vzhůru. Na okraji mýtiny zvolnil do kroku a takřka se připlížil k místu výhodné vyhlídky, odkud se mohl dívat sám neviděn. Krmila slepice a kuřata, házela jim hrstky zrní a smála se jejich skotačení.

Zdálo se, že pohled na ni odlevil tomu zděšenému strachu, jemuž propadal, a tu se obrátil a běžel zpátky po stezce dolů. Znovu vylezl nahoru na místo sesutí půdy, tentokrát však šplhal ještě výše a opět nesl kopáč a lopatu s sebou. A znovu se bláznivě dřel, nyní však již za jiným cílem. Pracoval obratně a vypočítavě, spouštěl sesyp po sesypu té červené hlíny a proudem ji hnal dolů, aby zakryla vše, co předtím odkryl. Poklad, který objevil, zase ukrýval před denním světlem. Dokonce zaběhl do lesa a nahrabával náruče loňského spadaného listí a rozhazoval je po sesuté půdě. Toho však brzy nechal jako marné a zbytečné práce a pouštěl raději dolů další sesypy hlíny na místo své dřiny tak dlouho, až se již neukazoval žádný příznak vyčnělých stěn žíly.

Potom spravil přeražené vodovodní potrubí, sebral nářadí a vykročil po stezce vzhůru. Kráčel zvolna, pociťoval krutou únavu jako člověk, který prošel strašlivou krizí. Uklidil nářadí, zhluboka se napil vody opět proudící potrubím a usadil se na verandě nedaleko dveří do kuchyně. Dida byla uvnitř, chystala večeři, a zvuky jejích kroků ho naplňovaly nesmírným uspokojením.

Vdechoval vonný a konejšivý horský vzduch mocnými doušky jako potápěč právě se vynořivší z moře. A jak hltal vzduch, zíral s očima dokořán na oblaka, na oblohu a na údolí, jako by také to všechno hltal zároveň se vzduchem.

Dida nevěděla, že se již vrátil, a on chvílemi nakláněl hlavu a kradí se na ni díval – na její obratné ruce, na bronz jejích hnědých vlasů planoucích tlumenými ohni, když přecházela pruhem slunce padajícího dovnitř oknem, na příslib její zaoblené postavy, který jím projel jako zachvění nejvzácněji líbezné a nejlíbezněji drahé. Slyšel, jak přichází ke dveřím, a zůstal upřeně obrácen k údolí. A hned potom, vzrušený, celý v nitru zajásal, jako celým nitrem zajásal pokaždé, když ucítil laskající něhu jejích prstů ve vlasech.

„Ani jsem nevěděla, že ses už vrátil,“ pravila. „Bylo to vážné?“

„Pořádně ošklivé, to sesutí,“ odpovídal. Stále se ještě díval jinam a jásal pod jejími doteky. „Vážnější, než jsem očekával. Ale už vím, jak na to. Víš, co udělám? – Vysadím tam po celém tom kusu stráně blahovičníky. Ty to udrží. Vysadím je tam hustě jak trávu, že se skrz ně neproplazí ani hladový králík, a jak zapustí kořeny, nic na světě tam s tou hlínou už nehne.“

„Ale, to je to tak zlé?“

Zavrtěl hlavou.

„Není proč se bát. Ale to se ví, že bych moc rád viděl, jestli mně může nějaká hloupá lavinka doběhnout. Já tam to sesutí půdy tak zapečetím, že to tam zůstane a nehne se to aspoň milión let. A až zazní trouba k poslednímu soudu a hora Sonoma a všechny ostatní hory se obrátí v nicotu, tamta sesutá hlína tam bude pořád ještě zůstávat na místě dál, jak ji ty kořeny podrží.“

Objal ji okolo pasu a posadil si ji na kolena.

„Poslyš, ženuško, ty určitě postrádáš hromadu hezkých věcí, když tady tak žiješ po venkovsku na usedlosti – hudbu, divadla a takové. Nemáš někdy chuť seknout s tím tady a vrátit se zas?“

Tak nesmírně úzkostlivě čekal, že se ani neodvážil na ni pohlédnout, a když se rozesmála a zakroutila hlavou, prožíval nesmírnou úlevu. Všiml si také neumenšované mladosti, jež zazvonila stále týmž jejím chlapeckým smíchem jako kdysi.

„Poslyš,“ řekl s nečekanou prudkostí, „ne abys mi běhala vyvádět nějaké hlouposti tam kolem toho sesouvání půdy, dokud tam nevysázím ty stromy a dokud nezapustí kořeny. Je to tam pořádně nebezpečné a já si nemohu dovolit tě teďka ztratit.“

Přitáhl si její hlavu a její rty ke svým a políbil ji hladově a s vášní.

„Jaký milenec!“ zvolala a v hlase jí zazněla hrdost na něho i hrdost na vlastní ženství.

„Podívej se na to, Dido.“ Uvolnil jednu objímající paži a mávl jí v širokém gestu, ukazuje na celé údolí a na hory za ním. „Měsíční údolí – to je dobré jméno, dobré jméno. Víš, když se tak na to na všechno zadívám a pomyslím na tebe a na všecko, co to znamená, tak mě z toho až nějak zabolí v krku a dostanou se mi do srdce takové – že to vyslovit nedovedu, a tu si myslím, že bych skoro dokázal rozumět Browningovi a těm ostatním básníkům, co se vznášej tak vysoko. Podívej se tamhle na horu Hood, zrovna tam, co dopadá teď slunce. Tam v tom záhybu jsme našli ten pramen.“

„A to bylo ten večer, kdy jsi šel dojit krávy až v deset hodin,“ smála se. „A jestli mě tady budeš ještě chvíli zdržovat, tak nebude večeře o nic dřív než tenkrát.“

Oba vstali z lavičky a Bílý Den se chopil plecháče na mléko, visícího na hřebíku u dveří. Zastavil se ještě na chviličku a rozhlédl se po údolí.

„To se ví, že je to nádhera,“ řekl.

„To se ví, že je to nádhera,“ odpověděla ozvěnou, radostně se s ním zasmála, jemu a sobě a celému světu, jak zacházela zpátky do kuchyně.

A Bílý Den, tak jako ten stařec, kterého kdysi potkal, kráčel dolů z kopce plameny zapadajícího slunce s plecháčem na mléko přes ruku.

*      *      *      *      *      *      *      *      *

JACK LONDON se narodil 12. 1. 1876 v San Francisku. Od dětství se musel probíjet na vlastní pěst: nevlastní otec byl často bez zaměstnání a dorůstající Jack pomáhal živit rodinu, která někdy závisela jen na jeho výdělku. Vyzkoušel nejrůznější zaměstnání, od prozaické roznášky novin či mnohahodinové dřiny v konzervárně až po romantické noční vyjížďky s partou oaklandských ústřicových pirátů. Kromě pokoutních lovců ústřic se London v přístavu a jeho krčmách seznámil i s námořníky zaoceánských lodí, pašeráky opia, velrybáři a dobrodruhy. Sedmnáctiletý mladík, který se odmítal smířit s představou bezduchého mechanického živoření, tak na celý život propadá kouzlu romantiky a touze po dobrodružství. Dává se najmout jako plavčík na tuleňářskou loď a vyráží na moře. Po návratu na souš ho však čeká tvrdá skutečnost. Spojené státy v té době zachvacuje hospodářská krize a London stěží sežene podřadnou vysilující práci, aby se uživil. Bouří se proti nespravedlivým podmínkám, připojuje se k protestnímu pochodu deseti tisíc nezaměstnaných dělníků do Washingtonu. Na nejrůznějších zastávkách jeho života – na toulkách přírodou i v zaměstnání, při veřejných vystoupeních i ve vězení – se tak projevují dva základní rysy Londonovy osobnosti, charakterizující pak i autorovu tvorbu: vědomý nesouhlas se sociální nespravedlností a – přes veškerý realismus jeho výrazu – neutuchající romantická touha po souboji mužného hrdiny s nemilosrdnou přírodou i společností. Po návratu na rodné kalifornské pobřeží se London vrhá do studia, vstupuje na střední, posléze na vysokou školu. Tato forma vzdělání ho však neuspokojuje, proto formální studium opouští a vzdělává se sám. Čte nejen beletrii, ale i spisy přírodovědecké, historické, filozofické, seznamuje se s literaturou socialistickou. V r. 1897 propuká na Klondyku „zlatá horečka“ a London odchází na Daleký sever. Nežene ho jen touha po zlatě, dychtí poznat neprobádaný kraj divoké arktické přírody a drsný život zlatokopů, plný napětí a dobrodružství. Ze zážitků a zkušeností, získaných na Aljašce, čerpá materiál, který mu získává první úspěchy a stává se jednou ze základních tematických osnov jeho děl. I v dalších letech London horlivě čte, zajímá se o podmínky nejubožejších vrstev, spolu se socialisty vystupuje na veřejnosti; věnuje se vlastní tvorbě, podniká nové výpravy na Daleký sever, do jižních moří, k mysu Hornovu. V posledním údobí svého života se stává jedním z nejpopulárnějších a nejlépe placených autorů. Zároveň se však dostává ve sféře veřejné i soukromé do stále větších rozporů a izolace, zříká se své veřejné činnosti a postojů, zoufale bojuje s alkoholismem a tvůrčí krizí. 22. 11. 1916 končí sebevraždou.

Svou tvorbou se Jack London připojil ke skupině spisovatelů tvořících v posledních dvou desetiletích devatenáctého, a prvních dvou dekádách dvacátého století (S. Orané, F. Norris, T. Dreiser a další), kteří jsou zakladateli moderního amerického realismu, někdy s tendencemi naturalistickými. Ve všech Londonových dílech se odrazila tvrdá škola života, jíž autor prošel, a schopnost realisticky přímého, živelného zobrazení bezprostřední skutečnosti. Osobitým rysem jeho próz však zároveň zůstává Londonův až chlapecký idealismus, romantické okouzlení dobrodružstvím a exotikou. Kromě čtyř stěžejních děl – dvou „psích“ příběhů Volání divočiny (The Call of the Wild, 1903, česky naposled 1976) a Bílý tesák (White F ang, 1906, č. 1976), autobiografického románu Martin Eden (Martin Eden, 1909, č. 1973) a dalšího příběhu s autobiografickými prvky, pojednávajícího o kapitánovi na tuleňářské lodi, Mořský vlk (The Sea Wolf, 1994, č. 1975) – a románu Bílý Den (Burning Daylight, 1910) napsal London mnoho dalších románů – např. Železná pata (The Iron Heel, 1908, č. 1963), Tulák po hvězdách (The Star Rover, 1914, č. 1972) nebo Démon alkohol (John Barleycorn, 1913, č. 1972), eseje, reportáže a především celou řadu povídek, jejichž výbory znovu a znovu rozšiřují okruh Londonových příznivců – např. Mezi lovci perel, 1969, Aljaška, Měsíční údolí, 1972, Mezi zlatokopy, 1974, Kaňon celý ze zlata, 1975, a další.

Z anglického originálu Burning Daylight přeložil A. J. Šťastný. Poznámku o autorovi napsala Olga Špilarová. Ilustroval Zdeněk Majzner. Přebal a vazbu s použitím kreseb Z. Majznera a osnovu grafické úpravy navrhl Karol Rosmány. Grafická úprava a technická redakce Vladimír Vácha

Vydala Mladá fronta jako svou 3890. publikaci Edice Máj, svazek 297 Odpovědná redaktorka Zora Wolfová

Výtvarný redaktor Jiří Svoboda Vytiskla tiskárna Rudé právo, tiskařské závody, n. p., Praha 1, Na poříčí 30 Náklad 88 000 výtisků, 324 stran textu, 16 stran příloh. 18,45 AA, 19,94 VA Vvdání 6. (v MF 4.) Praha 1978 6Ó5/22/85.6 13/34 23-032-78

Cena brož. výtisku 22,84 Kčs Cena váz. výtisku 28,–Kčs