LACINÉ VYDÁNÍ SPISŮ JACKA LONDONA.

44.

JACK LONDON:

BŮH JEHO OTCŮ

Z angličtiny přeložil

IVAN SCHULTZ

1924

NAKLADATEL B. KOČÍ, KNIHKUPEC,

PRAHA I., MASARYKOVO NÁBŘ. 14.

Tiskem Jos. B. Zápotočného v Rokycanech. – 3404

BŮH JEHO OTCŮ.
I.

Na všech stranách rozkládal se pravěký prales – domov mnohozvuké komedie a zamlklé tragedie. Zde boj o život vedl se ještě s veškerou svou dávnou krutostí a drsností. Britové a Rusové nevpadli tehdy ještě do zdejší krajiny – do země na konci Duhy – a zde bylo v samém jejím srdci – a rovněž ještě ani zlato yankejčíků nekoupilo těch širých pruhů země. Smečka vlků stále ještě útočila zde na bok stáda karibů, oddělujíc slabé a veliké s telaty, a štvala je právě tak nelítostně, jak tomu bylo před tisícem a tisícem minulých pokolení. Roztroušení domorodci stále ještě uznávali vládu svých náčelníků a lékařů-kouzelníků, vyháněli zlé duchy, pálili své čarodějnice, bojovali se svými sousedy a pojídali své nepřátele s chutí, jež svědčila o jejich zdravém žaludku. Bylo to však v okamžiku, kdy kamenný věk blížil se již svému konci. Neznámými cestami a přes nemapované divočiny přicházeli již průkopníci oceli – nepřemožitelní muži hezkých tváří a modrých očí, vtělený nepokoj svého plemene. Náhodou nebo úmyslně, po jednom a po dvou, po třech, přicházeli sem, nikdo nevěděl odkud, bojovali, vítězili nebo umírali, nebo odcházeli, nikdo nevěděl kam. Kněží běsnili proti nim, náčelnici svolávali své bojovníky a kámen zvonil o ocel, leč s malým výsledkem. Jako voda prosakující z nějaké ohromné nádržky, pronikali sem tmavými pralesy a horskými sedly, plavíce se po řekách ve svých kanoe z kůry, nebo razíce mokasíny cestu sněhem pro své vlčáky. Pocházeli z velkého plemene a jejich matek bylo mnoho, avšak ti pravěcí obyvatelé Severu ve svých kožišinách měli se to vše dozvěděti teprve později. Tak mnohý zapomenutý poutník skončil zde svůj pozemský boj a zemřel pod mrazivými plameny severní záře, jako jeho bratří mřeli v žhavém písku pouští a v pařících se džunglích, a jako budou mříti, dokud nenaplní se čas a jejich plémě nedostihne svého cíle, určeného mu osudem.

Bylo již téměř dvanáct. Na severním obzoru růžová záře, blednouc k západu a zesilujíc se k východu, označovala neviděné odtud pohasnutí půlnočního slunce. Smrákání a svítání stýkalo se tak, že nebylo vůbec noci – prostě snoubení se dne se dnem, sotva znatelné zakalení odlesku sluneční desky. Kulík cvrlikal plaše dobrou noc a stěhovavý drozd dával již svým plným, hrdelním hlasem dobré jitro. S nějakého ostrova na ňadrech Yukonu osada divokého ptactva vykřikovala své nekonečné hádky, zatím co potáplice chechtala se posměšně přes tichou hladinu řeky.

V popředí u břehu tiché zátočiny canoe z březové kůry byla přivázána po dvou, po třech. Kopí s kostěnými hroty, kostěné šípy, luky s tětivami z jelení kůže a jednoduché lapačky, upletené z proutí, byly důkazem, že v kalném proudu řeky byl právě tah lososů. V pozadí, ze spleti kožených stanů a rámoví na sušení ryb, ozývaly se hlasy rybářů. Mladí muži žertovali se svými druhy nebo koketovali s děvčaty, kdežto starší squaw, vyloučené z takové zábavy, splnivše úkol svého života rozmnožovati se, tlachaly a klepaly spolu, pletouce provazce ze zelených kořenů plazivé révy. U jejich nohou hrálo a pralo se jejich nahé potomstvo, nebo válelo se v blátě spolu se žlutavými vlčáky.

Po straně tábora a dosti opodál od něho byl druhý tábor, sestávající pouze ze dvou stanů. Byl to však tábor bělochů. Když nic jiného, tož jistě alespoň volba tohoto místa byla toho patrným důkazem. V případě útoku ovládalo indiánský tábor alespoň na sto sáhů daleko; pro případ obrany byl tu mírný svah půdy a mýtina mezi oběma tábory, pro případ porážky posléze mohlo dobře posloužiti příkré úbočí, svážející se o nějakých dvacet sáhů dále ke canoe v zátoce.

Z jednoho z těch stanů ozýval se žalostný pláč nemocného dítěte a uspávající hlas matky. Před stany u doutnajících oharků ohniště dva muži rozmlouvali.

»Eh! Miluji církev jako hodný syn. Bien! Miluji ji tak, že jsem strávil mnoho dnů, prchaje před ní, a mnoho nocí, sně sny súčtování. Hleďte!« Míšencův hlas zavrčel zlostně. »Narodil jsem se na Červené Řece. Můj otec byl běloch – bílý jako jste vy. Vy však jste Yankee, kdežto on byl anglického plemene a syn gentlemana. A moje matka byla náčelníkova dcera a já jsem byl muž. Ano, a bylo třeba, aby někdo na mne pohlédl dvakráte, než poznal, jaká krev koluje v mých žilách, neboť žil jsem mezi bělochy, byl jsem jeden z nich a srdce mého otce bušilo v mé hrudi. Stalo se, že tam bylo nějaké děvče – bílé – jež se na mne zahledělo vlídnýma očima. Její otec měl mnoho půdy a mnoho koní a byl velkým mužem mezi svým lidem a měl v sobě francouzskou krev. Řekl, že děvče neví ještě samo, co chce, a mluvil do ní stále a zlobil se, že by mohlo k něčemu takovému dojíti.

»Ona však věděla, co chce, neboť šli jsme spolu rychle ke knězi. Avšak rychleji ještě přišel tam její otec se lživými slovy, s falešnými sliby a nevím ani, s čím ještě, a tak kněz se zatvrdil a nechtěl učiniti, abychom mohli spolu žíti. A jako hned od počátku to byla církev, jež nechtěla požehnati mému narození, tak nyní byla to opět církev, jež mi odepřela manželství a poskvrnila mé ruce lidskou krvi. Bien! Takové tedy měl jsem příčiny, abych miloval církev. Dal jsem tedy knězi pěstí na jeho babská ústa a pustili jsme se na rychlých koních, to děvče a já, k Fort Pierre, kde byl hodný, dobrosrdečný kněz. Avšak hned v našich patách byl její otec a bratři a jiní muži, jež si přibral ku pomoci. A svedli jsme půtku, prchajíce stále na svých koních, až jsem srazil tři se sedel a ostatní ustoupili a ujížděli na svých koních do Fort Pierre. A my jsme se dali k východu, děvče a já, do hor a lesů a žili jsme tam druh s druhem a nebyli jsme oddáni – opět dílo té hodné církve, již miluji jako syn.

»Avšak pamatujte, neboť tak podivná je žena, má svůj způsob, jehož žádný muž nepochopí. Jedno z těch sedel, jež jsem vyprázdnil, bylo sedlo jejího otce a kopyta těch, již cválali za ním, zašlapala ho do země. Viděli jsme to oba, děvče i já, já jsem na to však zapomněl, kdežto ona pamatovala. A v tichu večera, když denní práce byla skončena, přišlo to mezi nás a v tichu noci přišlo to mezi nás, když jsme leželi pod hvězdami a měli jsme býti jedno. Bylo to mezi námi stále. Nemluvila o tom nikdy, sedělo to však u našeho ohniště a oddělovalo nás to stále. Snažila se zahnati to, avšak v takových chvílích ozývalo se to tak silně, že jsem to mohl čísti v pohledu jejích očí, v každém jejím dechu.

»A tak posléze porodila mi dítě, dceru, a zemřela. Šel jsem pak mezi lid své matky, aby dítě mohlo ssáti u teplého prsu a mohlo žíti. Avšak moje ruce byly vlhké lidskou krví, víte, vinou církve, vlhké lidskou krví. A jezdci se Severu přišli pro mne, avšak bratr mé matky, který tam byl tehdy náčelníkem, skryl mne a dal mi koně a potraviny. A odešli jsme, moje dceruška a já, až do krajiny Hudsonova zálivu, kde bylo jen málo bělochů, kteří dávali jen málo otázek. A pracoval jsem pro hudsonskou Společnost jako lovec, jako vůdce, jako poháněč psů, až z mé dcery byla žena, vysoká, štíhlá a hezká na pohled.

»Znáte zimu, dlouhou a osamělou, budící špatné myšlenky a zlé činy. Hlavní jednatel byl tvrdý muž a odvážný. A nebyl z těch, na něž by žena hleděla se zalíbením. Jeho zrak však padl na mou dceru, která byla již ženou. Matko Boží! Poslal mne pryč na dalekou cestu se psy, aby mohl – však rozumíte, byl to silný muž a bez srdce. Byla bílá, i duši měla bílou a byla to řádná žena – a ona – zemřela.

»Té noci, kdy jsem se vrátil, byl krutý mráz a byl jsem pryč několik měsíců, psi byli již chromí a nohy jim krvácely, když jsem přišel do tvrze. Indiáni a míšenci hleděli na mne mlčky, a cítil jsem strach, nevěda sám před čím, neřekl jsem však nic, dokud psi nebyli nakrmeni a dokud jsem nepojedl, jak má pojísti ten, koho čeká práce. Pak jsem promluvil, vyptával jsem se, a oni ustupovali přede mnou, bojíce se mého hněvu a toho, co asi udělám; avšak dozvěděl jsem se to vše, celou tu hanebnost, slovo za slovem a skutek za skutkem, a oni žasli, že jsem tak klidný.

»Když byli hotovi, šel jsem do jednatelova domu klidnější, než jsem nyní, když vám to vypravuji. Polekal se a volal míšence, aby mu pomohli, jim se však nelíbilo, co učinil, a nechali ho, aby si ulehl, jak si ustlal. Utekl tedy do knězova domu. Následoval jsem ho tam. Když jsem tam však přišel, kněz zastoupil mi cestu a mluvil měkká slova a říkal, že rozhněvaný muž nemá jíti ani na pravo, ani na levo, nýbrž přímo k Bohu. Žádal jsem ho právem otcovského hněvu, aby mne pustil dále, on však řekl, že pouze přes jeho mrtvolu, a chtěl, abych se modlil. Vidíte, byla to opět církev, vždy jen církev, neboť šel jsem přes jeho mrtvolu a poslal jsem jednatele, aby se setkal s mou dcerou před svým bohem, který je zlý bůh a bůh bělochů.

»A pak byl shon a křik, neboť zpráva o tom dostala se dolů do stanice a já jsem odešel. Prošel jsem zemi Velkého Otročího a dolů do údolů Mackenzie k věčnému ledu a přes Bílé Skalní Hory, kolem Velkého záhybu Yukonu a přišel jsem až sem. A od toho dne až do dnešního vaše je první tvář lidu mého otce, na niž jsem pohlédl. Kéž by byla také poslední! Zde ten lid, je to můj lid, je prostý a dostalo se mi cti a vážnosti mezi nimi. Mé slovo je jim zákonem, jejich kněží řídí se mým přáním, poněvadž jinak bych jich nestrpěl. Mluvím-li za ně, mluvím za sebe. Chceme býti ponecháni sami sobě. Nechceme lidí vašeho druhu. Dovolíme-li vám, abyste si sedl k našemu ohni, přijde za vámi vaše církev, vaši kněží a vaši bozi. A vězte, že každého bělocha, který přijde do mé osady, přinutím, aby zapřel svého boha. Vy jste první a dávám vám milost. Proto bude dobře, odejdete-li a odejdete-li rychle.«

»Nejsem zodpověden za své bratry,« odvětil jeho druh, nacpávaje si zamyšlen dýmku. Hay Stockard rozmýšlel se někdy v řeči, právě tak jako dovedl bez rozmýšlení jednati, avšak pouze někdy.

»Znám však vaše plémě,« řekl onen. »Vašich bratří je mnoho, a jste to vy a vaši, kdož razíte cestu těm, kteří vás budou následovati. Časem se jim podaří zmocniti se zde té země, nikoli však, pokud já zde jsem. Jsou již, jak jsem slyšel, u prameniště Velké Řeky a daleko odtud dole jsou Rusové.«

Hay Stockard zdvihl hlavu rychlým pohybem. To byla překvapující zeměpisná zpráva. Stanice Společnosti hudsonského zálivu ve Fort Yukonu měla jiné představy ohledně běhu té řeky, věříc, že se vlévá do Ledového moře.

»Yukon ústí tedy do Behringova moře?« tázal se.

»Nevím, avšak dole jsou Rusové, mnoho Rusů. Není to ani zde, ani tam. Jděte a podívejte se tam sám; vraťte se ke svým bratřím, avšak ke Koyokuku se nedostanete, dokud kněží a bojovníci řídí se mým přáním. Tak pravím já, Baptist Rudý, jehož slovo je zákonem a jenž je náčelníkem tomuto lidu.«

»A nepůjdu-li dolů k Rusům, ani zpátky ke svým bratřím?«

»Pak půjdete rychle k svému bohu, který je zlý bůh a bůh bělochů.«

Rudé slunce vynořilo se nad severní obzor, jakoby z něho kapala krev. Baptista Rudý se vzchopil, kynul krátce hlavou a vrátil se do svého tábora mezi růžovými stíny a za zpěvu drozdů.

Hay Stockard dokouřil u ohniště svou dýmku, kresle si v kouři a popelu neznámá prameniště Koyokukli, toho podivného proudu, který končil zde svou arktickou dráhu a mísil své vody s kalnými vlnami Yukonu. Tam někde nahoře, lze-li věřiti slovům umírajícího trosečníka, který vykonal tu hroznou cestu Severem, a dokazovala-li něco láhev zlatých zrn, již měl ve svém vaku – tam někde nahoře, v tom domovu zimy, byla Klenotnice Severu. A Baptiste Rudý, anglický míšenec a odpadlík, zastavoval mu zde cestu, hlídaje bránu k ní.

»Bah!« Rozkopl oharky a vstal v celé své výši s rukama líně roztaženýma a hledě s bezstarostnou duší k tomu plápolajícímu, rdícímu se severu.

II.

Hay Stockard zaklel drsně úsečnými, jednoslabičnými slovy své mateřštiny. Jeho žena pozdvihla zrak od hrnců a pánví, sledovala jeho pohled a zahleděla se pozorně na řeku. Byla to žena z teslinské krajiny a vyznala se v řeči svého manžela, jakmile tato stala se příliš výraznou. Od smeknutí se řeménku na sněžnici až k nebezpečí náhlé smrti dovedla vytušiti, oč se jedná, již podle zvuku a objemu jeho kleteb. Tak také poznala, že i nyní jde o něco důležitého. Dlouhé canoe s vesly lesknoucími se v paprscích zapadajícího slunce, křížilo proud shora a hnalo se do zátočiny. Hay Stockard pozoroval je napjatě. Tři muži zdvihali a ponořovali svá vesla v pravidelném rytmu, avšak červený bavlněný šátek, obtočený kolem hlavy jednoho z nich, upoutal nejvíce jeho pozornost.

»Bille!« zvolal. »Oh, Bille!«

Obr klátivé chůze a nedbalých pohybů vynořil se z jednoho ze stanů, zívaje a protíraje si své ospalé oči. Pak shlédl canoe a v témž okamžiku se úplné probudil.

»Můj ty Methusaléme! Prokletý Pánbíčkář!«

Hay Stockard přikývl starostlivě hlavou, mimovolně sáhl po své ručnici, a pak pokrčil rameny.

»Střelte po něm,« navrhoval Bill, »a ukončete to s ním raději ihned. Pokazí nám to všecko.«

Hay však nepoužil toho rázného prostředku a odvrátil se, kyna současně své ženě, aby se vrátila ku své práci a volaje Billa zpět se břehu. Dva Indiáni v canoe přirazili s ním k okraji zátoky, kdežto běloch, nápadný svou ozdobou hlavy, vystoupil na břeh.

»Jako Pavla z Tarsu vás pozdravuji. Mír budiž s vámi a milost Boží.«

Jeho slova byla přijata nevlídně a beze slova.

»Zdravím vás, Hay Stockarde, rouhači a nevěrče. Ve vašem srdci tkví stále jen chtivost Mamonu, ve vaší mysli není nic než ďábelské lsti a ve vašem stanu zde ta žena, s níž žijete v cizoložství. A já, Sturges Owen, apoštol Páně, vyzývám vás zde v té pustině, abyste se kál ze všech těch hříchů a zanechal již svých hanebností.«

»Ušetřete si těch písniček! Ušetřete si těch písniček!« přerušil ho Hay Stockard nevrle. »Bude vám jich třeba pro toho Rudého Baptistu tam dole.«

Mávl rukou směrem k indiánskému táboru, odkud ten míšenec vyhlížel pozorně směrem k nim, snaže se poznati, kdo jsou ti noví příchozí. Sturges Owen, rozsévač světla a apoštol Páně, přistoupil k okraji srázu a kázal svému mužstvu, aby mu přinesli jeho zavazadla.

Stockard k němu přistoupil.

»Hleďte,« řekl chopiv misionáře za rameno a obrátiv ho k sobě. »Stojíte o svou kůži?«

»Můj život je v rukou Páně a pracuji pouze na Jeho vinici,« odvětil velebně.

»Oh, nechte toho již! Hledáte kus nějakého mučednictví?«

» Je-li to Jeho vůle.«

»Nuže dobře, zde je naleznete, ale dříve vám chci něco poraditi. Uposlechněte mé rady, nebo neuposlechněte. Zůstanete-li zde, zarazí vám vaši práci uprostřed. Zabijí vás, a nejen vás, nýbrž vaše lidi, Billa, mou ženu…«

»Kiera je dcera Belialova a neposlouchá pravého evangelia.«

»A mne také. Uvedete do neštěstí nejen sebe, nýbrž nás také. Zamrzli jsme spolu loňské zimy, jak se dobře pamatujete, a znám vás jako dobrého člověka, ale blázna. Myslíte-li, že je vaší povinností hádati se s těmi pohany, nu dobře, hádejte se s nimi, ale mějte při tom přece trochu rozumu. Ten muž tam, Rudý Baptiste, není Indián, je z téhož plemene jako my, je tak umíněný, jako jsem býval kdysi já a tak divoký fanatik v jednom směru, jako vy jste ve druhém. Až vy dva se dostanete dohromady, bude v pekle posvícení, a já nestojím o to, abych byl při tom. Rozumíte? Proto uposlechněte mé rady a jděte odtud. Pustíte-li se dolů po proudu, padnete mezi Rusy. Jistě jsou mezi nimi řečtí kněží, a ti se postarají, abyste se dostal bezpečně k Behringovu moři – tam se právě Yukon vlévá – a odtamtud nebude tak těžko vrátiti se opět k civilisaci. Spolehněte na mne a hleďte dostati se odtud tak rychle, jak vám to jen Pán Bůh dovolí.«

»Ten, kdo nosí Pána ve svém srdci a evangelium v ruce, nebojí se úkladů ani lidských, ani ďábelských,« odvětil misionář tvrdošijně. »Chci se setkati s tím mužem a pustiti se s ním v zápas. Vrátiti jednoho odpadlíka v lůno církve, je větší vítězství, než přivésti tam tisíc pohanů. Kdo je silný ve zlém, může býti právě tak silný v dobrém, jak příkladem je Šavel, když ubíral se do Damašku, aby odvedl křesťanské zajatce do Jerusaléma. A hlas Spasitelův se ozval, volaje k němu: ‚Šavle, Šavle, proč se mi protivíš?‘ A Pavel přidal se na stranu Páně a byl pak nejsilnějším ve spáse duší. A právě tak jako ty, Pavle z Tarsu, právě tak pracuji i já na vinici Páně, snášeje a trpě příkoří a protivenství, posměch a pohrdání, rány a muka, pro Něho, pro svého Pána.«

»Přineste sem ten malý vak s čajem a kotlík vody,« volal pak hned na to na veslaře, »a nezapomeňte na kýtu z karibů a pánev.«

Když jeho lidé, obrácení na víru jeho vlastní zásluhou, vystoupili na břeh, vrhli se všichni tři na kolena, s táborovou výstrojí v rukou i na zádech, děkujíce za šťastnou cestu tou divočinou a šťastný příchod sem. Hay Stockard hleděl na ten obřad s posměchem, neboť romantičnost a velikost tohoto výstupu nebyla ničím jeho všední duši. Baptista Rudý, hledě stále ještě pozorně tím směrem, poznal ta známá mu gesta a vzpomněl si na to děvče, jež sdílelo s ním lože pod hvězdami na horách a v lesích, a na svou dceru, ležící nyní daleko odtud v nevlídných pustinách hudsonského zálivu.

»U čerta, Baptiste, ani na to nemyslete. Jak vás to může napadnouti! Dejme tomu, že ten člověk je blázen a že není k ničemu užitečnému na světě, ale přece, víte, nemohu vám ho vydati.«

Hay Stockard umlkl, snaže se vložiti do svých slov drsnou morálku svého srdce.

»Natrápil se mne už dost, Baptiste, a mám ho už po krk; způsobil mi mnoho nepříjemností a starostí, ale což nevidíte – je to muž mého plemene – běloch – a – a – ne, skutečně, nemohl bych vykoupiti svůj život za jeho, i kdyby to byl černoch.«

»Budiž,« odvětil Baptiste Rudý. »Dal jsem vám příležitost a na vybranou. Přijdu hned s kněžími a bojovníky a buď vás zabiji, nebo zapřete svého boha. Vydejte mi toho kněze a můžete odejíti v míru a v bezpečí. Jinak vaše cesta končí zde. Můj lid je proti vám až do těch nemluvňat. Právě nyní hoši ukradli vaše canoe.«

Ukázal dolů k řece. Nazí hoši snesli se proudem, odvázali canoe a mířili s nimi právě do proudu. Když se dostali z dostřelu pušky, počali horlivě veslovati ke břehu.

»Dejte mi toho kněze a dostanete je zase nazpět. Nuže! Rozhodněte se, ale rozmyslete si to dobře!«

Stockard potřásl hlavou. Jeho pohled zabloudil k ženě z teslinského kraje s hochem u prsu a byl by snad váhal, kdyby nebyl pohlédl na muže před sebou.

»Nebojím se.« Sturges Owen se ozval. »Pán má mne ve své pravici a jsem hotov jíti sám do tábora nevěřících. Stále ještě není příliš pozdě. Víra může pohnouti horami. Ještě v předposlední hodině mohu získati jeho duši pravdě.«

»Nikoli,« Stockard odvětil. »Dal jsem mu své slovo, že může mluviti s námi bez nebezpečí. Zákon války, Bille, zákon války. Jednal poctivě, dávaje nám výstrahu a vše to – nu – ano – čert to vem, nesmím porušiti svého slova!«

»On splní své také, nebojte se.«

»Nepochybuji, ale nechci, aby míšenec mne předstihl v poctivosti. Proč neudělati, co chce – dáti mu toho misionáře, a míti s tím konec?«

»Nnne,« Bill váhal nerozhodně.

»Svědomí, co?«

Bill se zarděl a skončil rozmluvu.

Baptiste Rudý stále ještě čekal na konečné rozhodnutí.

Stockard k němu přistoupil.

»Věc se má takto, Baptiste. Přišel jsem do vaší osady, chtěje jíti vzhůru podle Koyokuku. Nezamýšlel jsem nic zlého. V mém srdci nebylo žádného úskoku, nebo zlého úmyslu. Není ho tam dosud. Pojednou přijde ten kněz, jak mu říkáte. Nevolal jsem ho sem. Byl by sem přišel bez ohledu na to, zda já tu jsem čili nic. Nyní je však zde, je z mého plemene a nemíním ho opustiti. A neopustím ho. A nepůjde to s námi tak snadno. Než budete s námi hotovi, vaše osada bude tichá a prázdná, váš lid bude jako po velkém hladu. Pravda, zahyneme, ale spolu s námi zahynou vaši nejlepší bojovníci…«

»Avšak ti, kdož zůstanou, budou míti klid, a slova o cizích bozích a řeči cizích kněží nebudou jim bzučeti v uších.«

Oba muži pokrčili rameny a rozešli se. Míšenec vracel se do svého tábora. Misionář zavolal na své dva muže a počal se s nimi modliti. Stockard a Bill pak porazili sekerami několik stojících zde jedlí a utvořili z nich vhodnou předprseň. Dítě usnulo a žena, uloživši je na hromadu kožišin, pomáhala při opevňovacích pracích. Zabezpečili takto tábor se tří stran, kdežto příkrý svah v pozadí bránil útoku tímto směrem. Když tyto přípravy byly skončeny, oba muži vystoupili odstraňujíce tu a tam roztroušený porost. Z protějšího tábora ozval se dunivý rachot válečných bubnů a hlasy kněží, rozněcující hněv lidu.

»Nejhorší je, že se vrhnou najednou,« naříkal Bill, když se vraceli se svými sekerami.

»A budou čekati až do půlnoci, kdy je příliš temno, abychom mohli mířiti.«

»Neuškodí tedy, počneme-li sami dříve.« Bill vyměnil sekeru za pušku a odpočíval, dávaje bedlivě pozor. Jeden z čarodějů, vyčnívající nad své soukmenovce, byl dobrým terčem. Bill na něho zamířil.

»Hotovo?« tázal se.

Stockard otevřel bednu se střelivem, postavil ženu, kde jim mohla nabíjeti pušky v bezpečí, a dal povel. Kouzelník se skácel. Na okamžik bylo ticho, pak ale ozval se divoký ryk a před stany dopadl déšť kostěných šípů.

»Chtěl bych se podívati na toho chlapa,« prohodil Bill, nabíjeje znova svou pušku. »Přísahal bych, že jsem ho provrtal přímo mezi očima.«

»Není to nic platno.« Stockard potřásl zachmuřen hlavou. Baptiste patrně potlačil příliš velkou bojovnost svých mužů a místo aby uspíšil útok za bílého dne, ten výstřel měl v zápětí spěšný ústup z tábora a Indiáni, opustivše svou osadu, uchýlili se mimo dostřel.

V plném proudu své apoštolské horlivosti, veden rukou Boží, Sturges Owen byl by se odvážil sám do tábora nevěřících, připraven právě tak na zázrak, jako na mučednictví, avšak ve chvíli očekávání, jež pak následovala, horečka jeho přesvědčení povlovně vyprchala a zbyl tu pouze člověk, přirozený člověk. Fysický strach nahradil duševní naději, láska k životu lásku k Bohu. Nebylo mu to ničím novým. Cítil vždy, jak jeho slabost se blíží a znal ji již z dřívějška. Vzpíral se jí a zápasil s ní již dříve a podlehl jí vždy. Pamatoval, když ostatní nořili vesla jako šílení do zpěněných vírů ledové záplavy, jak v kritickém okamžiku, v záchvatu pozemské hrůzy, upustil své veslo a prosil divoce svého Boha o slitování. A bylo více takových chvílí. Vzpomínky na ně nebyly nikterak příjemny. Hanbil se za to, že jeho duch by byl tak sláb a jeho maso tak silné. Avšak láska k životu! Láska k životu! Nemohl jí ze sebe vyrvati. Puzeni láskou k životu jeho předkové zachovali svůj rod, a láskou k životu byl i on určen osudem, aby zachoval svůj. Jeho odvaha, lze-li to vůbec nazývati odvahou, byla plodem fanatismu. Odvaha Stockardova a Billova byla následek hluboce zakořeněných ideálů. Nikoli že by jejich láska k životu byla menší, nýbrž že láska k vlastnímu plemeni byla silnější! Nikoli že by se nebáli zemříti, nýbrž proto, že byli dosti stateční nežíti za cenu hanby.

Misionář vstal, puzen na okamžik náladou obětovati se. Přelezl již téměř barikádu, chtěje vydati se do druhého tábora, avšak klesl zase nazpět, chvěje se a běduje: »Kam duch mne vede! Kam duch mne vede! Kdo jsem já, abych mařil záměry Boži? Než ještě stvořeny byly základy světa, vše bylo již napsáno v knize života. A takový červ, jako jsem já, chtěl by vytrhnouti z té knihy svůj list, nebo jeho kus? Jak káže vůle Boží, tak povede mne můj duch.«

Bill natáhl ruku, chytil ho za nohu a třásl jím silně, mlčky. Pak pustil tu hromadu chvějících se nervů a obrátil svou pozornost k oběma novokřtěncům. Ti však jevili málo strachu – spíše bodrou čilost, připravujíce se na to dobrodružství se zbraněmi.

Stockard hovoře polohlasem s teslinskou ženou, obrátil se nyní k misionáři.

»Přiveďte mi ho sem!« velel Billovi.

»A nyní,« kázal, když Sturges Owen byl složen u jeho nohou, »nyní udělejte z nás muže a ženu, a pospěšte si s tím.« Pak dodal jako na omluvu k Billovi: »Nikdo neví, jak to dopadne a myslím proto, že si musím dáti své záležitosti trochu do pořádku.«

Žena uposlechla vyzvání svého bílého pána. Pro ni ten obřad neměl žádného významu. Podle svých názorů byla již jeho ženou a byla jí od prvního dne, kdy se spolu setkali. Oba novokřtěnci byli svědky. Bill stál za misionářem, podporuje ho, když se chvílemi zapotácel. Stockard napovídal ženě, jak má odpovídali a v nedostatku prstenu objal v příslušné chvíli její prst svým palcem a ukazováčkem.

»Polibte nevěstu!« zahřměl Bill a Sturges Owen byl příliš sláb, aby neposlechl.

»A nyní pokřtěte dítě!«

»Pořádně a rychle,« poznamenal Bill.

»Chystaje si jednou výstroj k nové cestě,« vysvětloval otec, bera chlapce z matčiny náruče, »opatřil jsem si všecko, čeho bylo třeba, měl jsem ve své bedně vše, mimo sůl. Nezapomenu na to nikdy. A překročí-li ta žena a dítě hranici života dnes v noci, nevědí také, co je čeká. Je to pro budoucnost, Bille, ale i když to zklame, nebude tím nic pokaženo.«

Sklenice vody posloužila k tomu účelu a dítě bylo pak uloženo v bezpečném koutě barikády. Muži rozdělali oheň a vařili večeři.

Slunce spěchalo zatím k severu a naklonilo se již k obzoru. Obloha zrudla, zkrvavěla. Stíny se prodloužily, světlo ztlumilo a v tmavých zákoutích život pralesa zvolna odumíral. I divoké ptactvo na řece ztišilo své pronikavé skřeky, jakoby chtělo použíti tě krátké noci ke spánku. Jen domorodci zvýšili tím více svůj křik, a válečné bubny duněly a drsné hlasy ozývaly se divokými písněmi kmene. Když však slunce zapadlo, přestali lomoziti a hlučeti. Půlnoční ticho rozhostilo se vůkol. Stockard poklekl a vyhlédl přes nakupené kmeny. Dítě zaplakalo bolestí a znepokojilo ho; matka se však nad ně naklonila a již spalo opět dále. Ticho bylo hluboké, nekonečné. Pak hlasy stěhovavých drozdů ozvaly se svým hrdelním zpěvem – noc minula.

Záplava tmavých postav rozlila se po mýtině. Šípy hvízdaly a tětivy svištěly. Pronikavý praskot pušek jim odpovídal. Mocně vržené kopí proklálo teslinskou ženu, právě když se nakláněla nad dítě. Šíp proklouznuv mezi trámy barikády uvázl v misionářově rameni.

A divoši řítili se stále ku předu. Polovice vzdálenosti byla nakupena těly, avšak ostatní hnali se dále, narážejíce na barikádu a přes ni jako mořská vlna. Sturges Owen uprchl do stanu, kdežto ostatní muži byli poraženi a pohřbeni pod tou záplavou těl. Hay Stockard sám stál tu dosud, odrážeje domorodce jako útočící a chňapající psy. Podařilo se mu uchopiti sekeru. Nějaká tmavá ruka uchopila a dítě za nahou nožku a vytáhla je zpod matčina těla. Jeho drobné tělo opsalo kruh na vzdálenost paže a narazilo smrtelným nárazem na kmeny. Stockard zasáhl toho muže sekerou do brady a skočil na mýtinu. Kruh divokých tváří zavřel se kolem něho, chrle na něho své oštěpy a kostěné šípy. Slunce se vynořilo a zástup zmítal se sem tam ve zrudlých stínech.

Dvakráte, když jeho sekera zaťala se příliš hluboko do některého těla, vrhli se na něho, pokaždé je však opět odrazil. Káceli se mu pod nohy a on šlapal po mrtvých a umírajících, klouzaje krví. A den se stále jasnil a drozdi zpívali. Pak divoši ustoupili před ním ve zbožném strachu a Stockard stál tu, oddychuje, opřen o svou sekeru.

»Na mou duši!« zvolal Baptiste Rudý. »Avšak vy jste muž! Zapřete svého boha a budete žíti.«

Stockard zaklev odmítl znaven, avšak rozhodnut.

»Hle! Baba!«

Sturges Owen byl přiveden před míšence.

Mimo ránu šípem do ramene byl bez pohromy, avšak jeho oči těkaly kolem v záchvatu strachu. Heroická postava rouhačova, posetá ranami a šípy, opírajíc se vzdorně o sekeru, lhostejná, nezkrotná, hrdá, upoutala jeho zmatenou obraznost. A pocítil silnou závist k tomu muži, jenž dovedl sestupovati tak neohroženě k černé bráně smrti. Zajisté že Kristus, nikoli však on,

Sturges Owen, byl utvářen takovým způsobem. A proč ne on? Cítil nejasně kletbu svých předků, slabost ducha, jež přešla k němu dědictvím z minulosti a pocítil hněv k té tvůrčí moci, symbolisované jakkoli, jež utvářila ho, svého služebníka, tak slabě a chabě. I pro silnějšího muže ten strach a hrůza okolností, v nichž se ocitl, stačily k odpadlictví, jež Sturges Owenovi bylo nyní nevyhnutelné. Ve strachu před lidským hněvem zapomněl na hněv boží. Byl povýšen, aby sloužil Pánu jen proto, aby pak klesl tím hlouběji. Dostalo se mu víry, nikoli však její síly; dostalo se mu ducha, nikoli však jeho moci. Nebylo to spravedlivo.

»Kde je nyní tvůj bůh?« míšenec se tázal. »Nevím.«

Stál tu vzpřímen a ztrnulý jako dítě, opakující katechismus.

»Měl jsi vůbec kdy boha?«

»Měl jsem ho.«

»A nyní?«

»Nemám.«

Hay Stockard utřel si krev s očí a zasmál se. Misionář pohlédl na něho zvědavě, jako ve snu. Měl pojednou pocit, jakoby velké vzdálenosti jakoby byl daleko odtud, jako by neměl sám účastenství v tom, co se tu stalo a co se mělo ještě státi. Byl pouhým divákem – z dálky, ano, z dálky. Zaslechl jen slabě Baptistova slova.

»Nuže dobře. Propusťte toho muže a hleďte, ať se mu nic nestane. Nechť odejde v míru a pokoji. Dejte mu canoe a potraviny. Obraťte ho tváři k Rusům, aby mohl vypravovati jejich kněžím o Baptistu Rudém, v jehož zemi není boha.«

Vedli ho na okraj svahu, kde se zastavili, chtějíce býti svědky poslední tragedie. Míšenec obrátil se k Hay Stockardovi.

»Není boha,« napovídal.

Onen se jen usmál v odpověď. Jeden z mladých mužů připravil svůj oštěp k hodu. »Máš boha?«

»Ano, Boha svých otců.«

Sevřel pevněji sekeru v ruce. Baptiste Rudý pokynul a oštěp zabořil se mu plnou silou do prsou. Sturges Owen postřehl, jak kostěný hrot vynikl ze zad, jak ten muž se zapotácel směje se a jak zlomil rukojeť oštěpu, klesaje k zemi. Pak sestoupil dolů k řece, aby mohl donésti Rusům vzkaz Baptisty Rudého, v jehož zemi není boha.

VELKÁ OTÁZKA.
I.

Pobyt paní Saytherové v Dawsonu byl pouze meteorický. Přišla sem na jaře se psy a saněmi a francouzsko-kanadskými voyageurs, zářila tam po jediný krátký měsíc a vydala se pak dále proti proudu řeky, sotva že její hladina byla prosta ledu. Nuže, Dawson, tak chudý ženami, nerozuměl nikdy tomu náhlému odchodu a místní Čtyři Sta cítila se tím pobouřena a opuštěna, až tu došlo k objevu zlatého ložiska na Nome a všechny staré sensace ustoupily do pozadí před touto novou. Neboť všichni byli nadšeni paní Saytherovou a přijali ji s otevřenou náručí. Byla hezká, půvabná a mimo to vdova. A vzhledem k tomu všemu bylo jí ihned v patách několik eldoradských králů, úředníků a dobrodružných synků, jichž uši práhly po šustotu každé ženské sukně.

Důlní inženýři ctili dosud památku jejího manžela, nebožtíka plukovníka Saythera, a předáci syndikátu a společnosti mluvili se zbožnou úctou o jeho činech a schopnostech, neboť byl znám až dolů do Spojených Států jako vynikající kovkop, a ještě lepší pověst měl v tomto směru v Londýně. Proč jeho vdova přišla nyní sem do té krajiny, byla velká otázka. Byl to však praktický lid, ti muži severu, se zdravou nevšímavostí ke všelikým teoriím a se smyslem pouze pro fakta. A nebylo málo těch, jimž Karen Saytherová byla velice významným faktem. Že ona nehleděla na to týmž způsobem, bylo patrno z rychlosti a lehkosti, s jakou odmítala všechny nabídky po ty čtyři týdny svého pobytu. A zároveň s ní zmizel fakt a zůstala pouze otázka.

K jejímu rozluštění náhoda dala klíč. Její poslední oběť, Jack Coughran, položiv jí bezvýsledně k nohám jak své srdce, tak i svůj bohatý zlatonosný příděl na Bonanze, oslavoval své neštěstí, toulaje se po celé noci a popíjeje.

Za jedné takové noci srazil se náhodou s Pierre Fontainem, nikým jiným než vůdcem voyageurů Karen Saytherové. A toto setkání vedlo k přátelské pitce, až oba muži posléze odhalili si své ledví ve zcela všední opilosti.

»Co?« Pierre Fontaine chrčel opile. »Proč madame Saytherová přišla sem do té krajiny? Nejlépe, když se jí na to přímo zeptáte. Nevím o tom nic, leč že se po celý ten čas vyptává po jednom muži. ‚Pierre,‘ říká mi, ‚Pierre, vy musíte najíti toho muže, a dám vám mnoho peněz – tisíc dolarů vám dám, když najdete toho muže!‘ Toho muže? Ah, oui. A ten muž se jmenuje – jak pak se jmenuje? David Payne. Oui, pane, jmenuje se David Payne. A po celou tu dobu mluví stále jen o tom jménu. A po celou tu dobu hledám na všech stranách, hledám jako blázen, ale nemohu najíti toho proklatce a nemohu dostati toho tisíce dolarů. U čerta!

»Co? Ah, oui. Jednou přišli nějací lidé z Polárního města a ti znali toho muže. Říkali, že je na Březovém potoce, A madame? Řekla jen Bon!‘ a ještě nikdy jsem ji neviděl tak šťastnou. A hned se obrátila ke mně. ‚Pierre,‘ povídá, ‚zapřáhněte psy. Půjdeme hned. Najdeme-li toho muže, dám vám ještě o tisíc dolarů více.‘ A já jsem řekl ‚Oui, rychle! A11ons, madame!‘

»Neboť myslel jsem, že ty dva tisíce dolarů mám již v kapse. Já hlupák! Pak přišli zase jiní muži z Polárního města a ti řekli, že tam není ten muž, ten David Payne; že přijde brzo do Dawsonu. A tak madame a já jsme nešli nikam.

»Oui, m’sieu. Právě v těchto dnech madame se mnou zase mluvila. ‚Pierre,‘ povídá a dala mi pět set dolarů, ‚kupte pramici. Zítra se vydáme na cestu proti proudu.‘ Ah oui, zítra proti proudu, a tomu čertovi, Charley Sitkovi, jsem musil dáti plných pět set dolarů za pramici. Proklatě!«

A tak se stalo, když Jack Coughran to druhého dne prozradil, že celý Dawson počal hádati, kdo je ten David Payne, a proč asi tak záleží Karen Saytherové na jeho existenci. Avšak téhož dne, jak Pierre Fontaine řekl, paní Saytherová se svou divokou družinou voyageurů plula podél východního břehu, aby se vyhnula skaliskům, a zmizela v bludišti ostrovů k jihu.

II.

»Oui, madame, zde je to místo. Jeden, dva, tři ostrovy pod řekou Stuartem. Zde jsou tři ostrovy.«

S těmi slovy Pierre Fontaine opřel svou tyč, jíž poháněl pramici, o břeh a zamířil zádí lodi do proudu tak, že přída narazila na břeh, načež čilý míšenec ihned vyskočil s lanem a přivázal loď.

»Jen chvilku, madame, podívám se tam.«

Sbor psů se ozval, jakmile zmizel za záhybem břehu, avšak za minutu byl již zase nazpět.

»Oui, madame, je tam chýše. Podíval jsem se tam. Nikdo nebyl doma. Není však jistě daleko, příliš daleko, neboť nebyl by tam nechal svých psů. Vsadím se, že přijde brzo.«

»Pomozte mi z lodi, Pierre. Mám toho zde už dost. Mohl jste se mi zde postarati o větší pohodlí.«

Z hnízda kožišin uprostřed pramice Karen Saytherová vzpřímila se celou svou štíhlou, krásnou postavou. Zdála-li se však i poněkud křehká uprostřed toho drsného okolí, bylo viděti pravý opak v tom, jak pevně sevřela Pierrovo rameno, jak napjal se její biceps, když se opřela celým tělem, a jak pružně vystupovala po svahu břehu. Ač plných, měkkých forem, její tělo bylo plno síly.

Přece však přes to, jak lhostejně si počínala, vystupujíc na břeh, na její tváři objevila se živější barva než obyčejně a její srdce bušilo jí o něco silněji. Když pak blížila se k té chýši, bylo to téměř s jistou zbožnou zvědavostí, zatím co ruměnec na její tváři jaksi ještě více ztemněl a zněžněl.

»Hleďte!« Pierre ukázal na poházené třísky u hromady paliva. »Jsou čerstvé – dva, tři dni, více nikoli.«

Paní Saytherová přisvědčila. Pokusila se nahlédnouti dovnitř malým okénkem, bylo však zhotoveno ze zamaštěného pergamenu, který vpouštěl světlo, bránil však výhledu. Když se jí to nepodařilo, obešla kolem ke dveřím, napolo pozdvihla hrubou závoru, jakoby tam chtěla vstoupiti, pak si to však rozmyslila a spustila ji opět na dřívější místo. Na to klesla pojednou na jedno koleno a políbila hrubě tesaný práh. Viděl-li to Pierre Fontaine, nedal to na sobě znáti a nevzpomněl toho pak již nikdy. V následujícím ale již okamžiku jeden z veslařů, zapaluje si klidně dýmku, byl vyrušen nezvykle drsným hlasem svého kapitána.

»Hej, vy! Le Goire! Upravte to tam lépe!« velel Pierre. »Máme přece dosti medvědích kožišin, u čerta!«

Avšak hnízdo bylo brzo opět rozebráno a větší jeho část vynesena na hřeben břehu, kde paní Saytherová ulehla, chtějíc tam pohodlně čekati. Spočívajíc na boku, hleděla dolů a přes rozlehlý Yukon. Nad horami, ležícími na druhém břehu, byla obloha zakalena dýmem lesních požárů, jichž nebylo odtud viděti, a odpolední slunce prokmitalo tímto závojem jen slabě, vrhajíc svou matnou záři na zemi a tajemné stíny. Se všech čtyř stran rozkládala se až k obzoru neposkvrněná divočina – ostrovy zkropené jedlovím, tmavá hladina řeky a skalnaté útesy rozhlodané ledovými krami. Sebe menší stopy lidského života nerušily té osamělosti, sebe menší zvuk nerušil toho ticha. Země jakoby ležela pod tajemstvím neznámého, zahalená mystériemi nezměrných dálav.

Snad právě tento pohled dráždil nervy paní Saytherové, neboť měnila neustále svou polohu, hned aby pohlédla proti proudu řeky, hned opět dolů po proudu, nebo aby pátrala podél těch nevlídných břehů po napolo skrytých ústích přítoků a zátočin. Asi po hodině byli veslaři posláni na břeh upraviti tábor pro nocleh, kdežto Pierre zůstal u své velitelky, pátraje spolu s ní tou krajinou.

»Ah, nyní přichází,« šeptal po dlouhé pomlčce, upíraje zrak proti proudu řeky k čelu ostrova.

Nějaké canoe s vesly blýskajícími s obou stran klouzalo dolů po proudu. V zádi postava muže, v přídě pak nějaké ženy zdvihaly a ponořovaly rytmicky vesla. Paní Saytherová nevšímala si té ženy, až teprve canoe přiblížilo se více a její zvláštní krása vynutila si mimovolně její pozornost. Přiléhavý kabátec ze sobí kůže, s fantastickými ozdobami ze skleněných korálků, rýsoval věrně půvabně oblé formy jejího těla, kdežto hedvábný šátek, světlých barev a malebně ovázaný, skrýval částečně množství jejích modročerných vlasů. Byla to však tvář jakoby vytepaná z měděné bronze, jež upoutala a podržela letmý pohled paní Saytherové. Oči pronikavé, černé a velké, s dědičným odstínem šikmé polohy, vyhlížely zpod směle načrtnutého, ušlechtile klenutého obočí. Bez obvyklé kostnatosti, ač s poněkud vyčnívajícími kostmi, spadaly líce k ústům, s tenkými rty a něžně význačným výrazem. Byla to tvář, dávající tušiti jen slabě stopu dávné mongolské krve, návrat k rodnému kmenu po celé řadě bludných věků. Tento dojem zvyšoval ještě ušlechtilý orlí nos s chvějícím se chřípím a povšechným odstínem orlí divokosti, charakterisující nejen její tvář, nýbrž celé to stvoření. Byl to skutečně tatarský typ, modifikovaný civilisací, a kmen Rudých Indiánů je tak šťasten, že rodí tak ojedinělá těla jednou za dvacet pokolení.

Veslujíc dlouhými a silnými tempy, děvče v souhlasu s tím mužem zabočilo pojednou svým drobným canoe do proudu a přirazilo s ním lehce ke břehu. Ještě okamžik a již stálo nahoře na břehu, vlekouc za sebou na provaze čtvrt čerstvě zabitého soba. Pak následoval ji muž a rychlým, obratným pohybem vytáhli canoe na písčinu. Psi sběhli se rychle kolem nich, kničíce radostně a zatím, co děvče naklánělo se k nim, hladíc je vlídně, mužův pohled dopadl na paní Saytherovou, která se vzchopila se svého místa. Pohlédl na ni, protřel si mimovolně oči, jakoby nevěřil svému zraku, a pohlédl zpět.

»Karen,« řekl prostě, přistupuje k ní a podávaje jí ruku; »mvslil jsem na okamžik, že sním. Oslepl jsem na nějaký čas následkem sněhového odlesku a od té doby můj zrak zahrává mi různé kousky.«

Paní Saytherová, jejíž ruměnec ještě více ztemněl a jejíž srdce bušilo téměř bolestně v její hrudi, byla připravena na vše jiné spíše, než na takové chladné podání ruky; přemohla se však a stiskla ji srdečně.

»Víte, Dave, hrozila jsem vám často, že přijdu, a byla bych již přišla, avšak – avšak –«

»Avšak já jsem se neozval,« dodal David Payne s úsměvem, hledě za tím indiánským děvčetem, mizícím právě v chatrči.

»Oh, chápu vás, Dave, a jednala bych snad právě tak, kdybych byla na vašem místě. Avšak – přišla jsem.«

»Pojďte tedy dále, do chýše, a pojezte něco,« řekl vlídně, nevšímaje si nebo nepozoruje žensky prosebného odstínu v jejím hlase. »Jste jistě hodně znavena. Kudy jste se sem dostali? Proti proudu? Přezimovala jste tedy v Dawsonu, nebo dostala jste se tam právě, než šly ledy? Váš tábor?« Pohlédl na voyageury, seskupené kolem ohně, a otevřev dveře ustoupil, aby tam vešla.

»Já jsem sem přišel loňské zimy po ledu z Polárního města,« pokračoval, »a usadil jsem se zde na nějakou chvíli. Hledám trochu na Hendersonovu potoku a zklame-li to, myslil jsem na to, že na podzim zkusím své štěstí na řece Stuartů.«

»Nezměnil jste se mnoho, není-liž pravda?« tázala se, snažíc se zavésti hovor na osobnější koleje.

»Trochu méně masa snad a trochu více svalů. Jak vám se zdá?«

Ona však pokrčila rameny a zahleděla se šerem chýše na to indiánské děvče, jež rozdělalo oheň a peklo velké kusy sobího masa spolu s tenkými řízky slaniny.

»Zdržela jste se dlouho v Dawsonu?« tázal se, přiřezávaje březové topůrko k hrubě zhotovené sekeře a nezdvihnuv ani hlavy při své otázce.

»Oh, jen několik dní,« odvětila, sledujíc očima to děvče a sotva slyšíc jeho slova. »Co jste řekl? V Dawsonu? Měsíc jsem tam byla a jsem ráda, že jsem již odtamtud. Muž zde v těch polárních krajích je příliš živelný, víte, a trochu smělý ve svých citech.«

»Musí býti, když se tak příliš přiblíží k půdě. Opouští konvenci zároveň se svou perovou postelí doma. Zvolila jste však dobře dobu k svému odchodu. Budete venku v kraji, než ještě začne období moskytů, což je štěstí, jehož vaše malá zkušenost zde nemůže ani dosti oceniti.«

»Věřím. Ale vypravujte mi také něco o sobě, o svém životě. Jaké zde máte sousedy? Nebo nemáte vůbec žádných?«

Tázajíc se pozorovala děvče rozmílající právě kávu v cípu moučného pytle na kameni ohniště. S dovedností a vytrvalostí, dávající tušiti nervy právě tak primitivní, jako byla ta methoda, drtilo uložená tam zrnka těžkým kusem křemene. David Payne postřehl pohled svého hosta a stín úsměvu mihl se mu kolem rtů.

»Měl jsem jich několik,« odvětil. »Byli to chlapíci od Missouri a pak dva kornišské muže; odešli však již dolů k Eldoradu a pracují za mzdu, aby si opatřili potravin.«

Paní Saytherová vrhla tázavý pohled směrem k děvčeti. »Jistě, že je tu ale kolem dosti Indiánů.«

»Všichni odešli již dávno dolů do Dawsonu. V celém kraji není jediného domorodce mimo Winapie zde, a ta je děvče od Koyokuku – na nějakých tisíc mil po řece.«

Paní Saytherové bylo pojednou jaksi slabo, a ačkoliv úsměv zájmu nezmizel, tvář toho muže jakoby pojednou ustoupila do velké dálky a tesané trámy chatrče počaly se jí míhati opile před očima. Musila však usednouti ke stolu a po dobu oběda měla dosti času, aby našla opět sebe samu. Mluvila málo a to ještě většinou o zemi a počasí, zatím co muž zabloudil do dlouhého líčení, jaký rozdíl je mezi mělkým letním dolováním v Dolním kraji a hlubokým zimním dolováním v Horním.

»Neptáte se ani, proč jsem přišla na sever?« tázala se. »Jistě to víte.« Vstali již opět od stolu a David Payne vrátil se k svému topůrku. »Dostal jste můj dopis?«

»Poslední? Nikoli, myslím, že ne. Nejspíše bloudí ještě kolem Březového potoka, nebo leží někde u některého kupce na Dolní řece. Zdejší pošta je skutečně hrozná. Není zde pořádku, není systému, není–«

»Nebuďte tak dřevěný, Dave, pomozte mi!« Pronesla to nyní ostrým hlasem, s nádechem výčitky. »Proč se mne netážete na mne? Proč se neptáte po těch, jež jsme kdy znali? Nemáte již žádného zájmu pro svět? Víte, že můj muž zemřel?«

»Skutečně? Lituji. Jak dávno?«

»Davide!« Byla by se rozplakala, jak ji to dráždilo, avšak ulevilo se jí poněkud, když mu řekla hlasem plným výčitky:

»Což jste nedostal žádného z mých listů? Jistě, že jste některé dostal, byť byste i na ně nebyl odpověděl.«

»Nuže, tolik je jisto, že jsem nedostal alespoň toho posledního, oznamujícího mi patrně smrt vašeho manžela, a nejspíše ještě také jiné se mi nedostaly do rukou; několik jsem jich však dostal. Já – hm – já jsem je četl nahlas Winapii zde jako výstrahu – to jest, víte, abych ji poučil o bezbožnosti jejích bílých sester. A myslím – myslím že jí to bylo k prospěchu. Nemyslíte?«

Nevšimla si hrotu v jeho slovech a pokračovala: »V posledním dopisu, jehož jste neobdržel, oznamovala jsem vám, jak jste vytušil, smrt plukovníka Saythera. Bylo to před rokem. Také jsem vám tam psala, nepřijdete-li vy ke mně, že přijdu já k vám. A jak jsem vám častěji slíbila, přišla jsem.«

»Nevím o těch slibech.«

»V dřívějších listech?«

»Ano, slibovala jste, ale já jsem o to ani nežádal, ani na to neodpovídal, nebyly to sliby přijaté. Nechci tedy o nich nic věděti. Vím však o jiném, na nějž se snad také pamatujete. Je tomu již velice dávno.« Upustil topůrko, na zem a pozdvihl hlavu.

»Je tomu již dávno a přece to dobře pamatuji, den, hodinu, každou podrobnost. Byli jsme v zahradě růží, vy a já – v zahradě vaší matky. Vše kolem nás pučelo, kvetlo a v naší krvi byla vůně jara. A já jsem vás objal – bylo to poprvé – a políbil vás na ústa. Nepamatujete se?«

»Nemluvte o tom, nemluvte již o tom! Znám to vše příliš dobře. Kolikráte jsem to oplakala! Kdybyste jen věděl, jak jsem trpěla–«

»Tehdy jste mi slíbila – ano, tehdy a tisíckráte ještě ve dnech, jež pak následovaly. Každý pohled vašich očí, každý dotyk vaší ruky, každá slabika, jež padla s vašich rtů, byla slibem. A pak – jak bych to řekl? – pak přišel nějaký muž. Byl stár – dosti stár, aby vás byl mohl zploditi – a také nikterak hezký na pohled, ale jak svět říká, byl to řádný muž. Nikomu neubližoval, řídil se písmenem zákona, byl ctěn a vážen. A pak, je to důležito, měl několik ubohých dolů – asi dvacet, nezáleží na tom, kolik; a náleželo mu několik mil půdy a zabýval se různými podniky a stříhal kupony. On –«

»Bylo zde však ještě něco,« přerušila ho. »Řekla jsem vám o tom. Nátlak – peněžní ohledy – nouze – moji lidé – starosti. Chápal jste dobře celou tu ošklivou situaci. Nemohla jsem si pomoci. Nebylo to z mé vůle. Byla jsem obětována, nebo obětovala jsem se, vyložte si to, jak chcete. Avšak, můj Bože! Dave, vzdala jsem se vás? Nejste ke mně spravedliv. Pomněte, co jsem vytrpěla!«

»Nebylo to z vaší vůle? Nátlak? Na celém světě není nic, co by vás bylo mohlo přinutiti sdíleti lože s tím mužem.«

»Avšak milovala jsem vás po celou tu dobu,« hájila se.

»Nezvykl jsem vašemu způsobu měřiti lásku; dosud je mi cizí. Nechápu toho!«

»Avšak nyní – nyní!«

»Mluvíme o tom muži, jehož jste uznala za hodna, abyste si ho vzala. Jakého druhu muž to byl? Čím okouzlil vaši duši? Které byly ty jeho zvláštní ctnosti a přednosti? Pravda, měl zlatou jámu – všemohoucí zlatou jámu. Uměl hádati a sázeti. Vyznal se v procentech. Byl lakotný a vyznal se znamenitě v tom, jak přenášeti cizí peníze do své kapsy, hned toho, hned onoho, hned opět jiného. A zákon se usmíval. V takových věcech neodsuzuje a naše křesťanská morálka to schvaluje. Podle společenského měřítka nebyl to špatný muž. Avšak podle vašeho měřítka a mého, podle našeho měřítka z té zahrady růží – jaký to byl člověk?«

»Pamatujte, že je mrtev.«

»To na celé té věci nic nemění. Jaký to byl člověk? Velký, hrubý, materielní tvor, hluchý k zpěvu, slepý pro krásu, mrtvý vůči duchu. Ztloustl leností, byl plných, měkkých tváří a jeho okrouhlý břich svědčil o jeho žravosti–«

»Je však mrtev! A my jsme to, kdož jsme nyní zde! Neslyšíte? Jak pravíte, byla jsem nestálá, nedůsledná. Zhřešila jsem. Dobře. Avšak neměl byste vy také zvolati Peccavi? Zrušila-li jsem svůj slib, neučinil jste rovněž tak? Vaše láska ze zahrady růží byla na věky, neboť tak jste to alespoň řekl. Kde je nyní?«

»Zde je! Zde!« zvolal, tluče se vášnivě pěstí do prsou. »Byla zde vždycky.«

»A vaše láska byla silná láska, nebylo silnější,« pokračovala. »Nebo tak alespoň jste říkal v té zahradě růží. A přece není dosti velká, dosti šlechetná, abyste mi odpustil nyní zde, když pláči u vašich nohou?«

Muž váhal, jeho ústa se otevřela, slova tvořila se mu marně na rtech. Donutila ho, aby obnažil své srdce a řekl pravdy, jež skrýval sám před sebou. A jak krásný byl nyní pohled na ni, když tu tak stála v nádheře své vášně, vyvolávajíc staré představy a hřejivější život. Odvrátil hlavu, aby jí neviděl, obešla ho však a postavila se před něho.

»Pohleďte na mne, Dave! Pohleďte na mne! Jsem přes to vše táž. A podobně i vy, kdybyste chtěl jen viděti. Nezměnili jsme se.«

Spočinula rukou na jeho rameni a jeho paže ovinula se drsně kolem ní, když hlasitý praskot sirky přivedl ho opět k vědomí. Winapie, cizí celému tomu výstupu, zapalovala vzdorující knot olejové lampy. Stála tu proti černému, tmavému pozadí, a plamen, vzplanuvší pojednou, ozářil její bronzovou krásu zlatistým odleskem.

»Vidíte, je to nemožno,« zasténal, odstrčiv od sebe mírně tu plavovlasou ženu. »Je to nemožno,« opakoval.» Je to nemožno.«

»Nejsem mladé děvče, Dave, s dívčími illusemi,« řekla mírně, ač neodvážila se vrátiti se k němu blíže: »Jako žena to chápu. Muži jsou muži. Všední obyčej zde té země. Nepozastavuji se nad tím. Tušila jsem to od počátku. Ale – oh – je to jen manželství na čas – není to skutečné manželství?«

»Na Aljašce neznáme takových otázek,« přerušil ji nejistě.

»Vím, avšak –«

»Nuže dobře, je to manželství podle zdejšího zvyku, nic více.«

»A není dětí?«

»Není.«

»Ani–«

»Nikoli, nic takového – je to však nemožno.«

»Není to nemožno.« Stála již opět po jeho boku, hladíc lehce, něžně jeho osmahlou ruku. »Znám příliš dobře zdejší zvyky. Děje se to každodenně. Muži nepomýšlejí na to, aby zde zůstali, odloučeni od světa po celý svůj život; dají tedy příkaz P. C. C. Společnosti, aby dodávala po celý rok potraviny, něco peněz do ruky, a děvče je spokojeno. Než uplyne rok, nějaký muž –« Pokrčila rameny. »A tak to bude také zde s tím děvčetem. Dáme jí poukaz na společnost, nikoli na rok, nýbrž na doživotí. Čím bylo, když jste ji našel? Obyčejnou masožravou divoškou, ryba v létě, sob v zimě, hody v době hojnosti, strádání v době hladu. A takovou by byla zůstala, kdybyste nebyl přišel. Když jste přišel, stala se šťastnější a až odejdete, bude, majíc zajištěný poměrně bohatší život, bude šťastnější, než kdyby vás tu nikdy nebylo.«

»Nikoli, nikoli,« bránil se. »Není to poctivé.«

»Hleďte, Dave, musíte to přece nahlédnouti. Není to žena vašeho plemene. Není zde žádné plemenné příbuznosti. Je divoška, zrozená při zemi, nemůžete jí nikdy od země pozdvihnouti. Divoškou se narodila, jako divoška zemře. My však – vy a já – vládnoucí, vyspělé plémě, sůl světa a jeho páni. My jsme stvořeni druh pro druha. Nejsilnější hlas je hlas plemene, rodu, a my jsme oba téhož druhu. Rozum a cit tak káže. Váš vlastní pud to žádá. Nemůžete popříti toho. Nemůžete odloučiti se od pokolení, jež vám předcházela. Vaši předkové přežili tisíce věků a přežijí ještě tisíce věků a nesmíte a nemůžete tomu zabrániti. Není to možno.

Vše, co jste zdědil po svých předcích, toho nepřipustí. Pud je silnější než vůle, rasa je silnější než vy. Pojďte, Dave, půjdeme. Jsme ještě mladí, a život je krásný. Pojďme.«

Winapie, vycházejíc z chýše, aby nakrmila psy, upoutala jeho pozornost a byla příčinou, že potřásl hlavou a váhavě ustoupil zpět. Avšak ruka ženina ovinula se mu kolem krku a její tvář přitiskla se k jeho. Jeho nevlídný, osamělý život objevil se před jeho zraky a otřásl jím – marný boj s neúprosnými živly; ta hrozná léta mrazu a hladu; drsný, krušný styk se životem zde; mučivá prázdnota, již pouhá živočišná existence nemůže vyplniti. A zde pokušení po jeho boku, šepot o jasnějších, hřejivějších zemích, O hudbě, světle, radosti, vyvolal a vybavil opět ty staré časy. Viděl to vše před sebou, nejsa si toho ani vědom. Tváře se mu objevovaly, dávno zapomenuté scény, vzpomínky na blažené, veselé chvíle, melodie zpěvu a trilky smíchu.

»Pojďte, Dave, pojďte. Mám dosti pro oba. Půjde se nám dobře životem.« Rozhlédla se kolem po ubohém zařízení chýše. »Mám dosti pro oba. Svět je u našich nohou, štěstí náleží nám. Pojďte! Pojďte!«

Byla v jeho náručí, chvějíc se, a svíral ji pevně. Vstal… Avšak vrčení hladových psů a pronikavé výkřiky Winapie, krotící je, zalétly tlumeně k jeho sluchu mezi těžkými trámy. A jiná ještě scéna bleskla před ním. Zápas v pralese – statný, šedý medvěd, se zlomenou nohou, hrozný; divoké vrčení psů a pronikavé výkřiky Winapie, popouzející je k útoku; on sám uprostřed té rvačky, bez dechu, lapaje po vzduchu, snaže se odvrátiti, zdržeti tu krvavou smrt, zatím co psi se zlomenou páteří, zpřeráženými, rozdrásanými žebry skučeli bezmocnou úzkostí, znesvěcujíce svými vnitřnostmi sníh, jehož panenská běl rděla se lidskou i zvířecí krví; medvěd rozdivočený, nezkrotný, hrozící rozdrtiti jej, vyrvati z něho život, a posléze Winapie uprostřed toho strašného, krvavého boje, prostovlasá, s planoucíma očima, vtělená lítice, mávající opět a opět dlouhým loveckým nožem. – Pot vyrazil mu na čele. Setřásl se sebe objímající. ho ženu a potácel se zpět ke zdi. A ona tušíc, že přišel ten okamžik, avšak neschopna tušiti, co se děje v jeho nitru, cítila, jak vše, co získala, vyklouzlo jí opět z ruky.

»Dave! Dave!« zvolala. »Nevzdám se vás již! Nevzdám se vás! Nechcete-li odtud odejíti, zůstaneme zde. Zůstanu u vás. Svět znamená mi méně než vy. Chci vám býti ženou, jako všechny zde. Budu vám vařiti, krmiti vaše psy, raziti cestu pro vaše saně, veslovati s vámi v canoe. Umím to, dovedu to. Věřte, že jsem dosti silná.«

Nepochyboval o tom, hledě na ni a drže ji od sebe; jeho tvář však zvážněla, sešedivěla jako popel, a teplo vyprchalo z jeho očí.

»Zaplatím Pierrovi a jeho lidem a propustím je. Zůstanu zde s vámi, kněz nekněz, duchovní neduchovní; půjdu s vámi kamkoliv. Dave! Dave! Vyslyšte mne! Pravíte, že jsem vám kdysi ukřivdila – je to pravda – dopřejte mi, abych to napravila, dejte mi příležitost, abych vám to nahradila. Neposuzovala-li jsem dříve správně lásky, dejte mi ukázati, že ji nyní chápu.«

Klesla k zemi a vzlykajíc objala mu kolena.

»A vy mne dosud milujete. Vy mne milujete. Pomněte! Pomněte těch dlouhých let, kdy jsem čekala, kdy jsem trpěla! Nikdy toho zplna nezvíte.«

Naklonil se a zdvihl ji.

»Poslyšte,« kázal, otvíraje dveře a vynášeje ji téměř ven. »Nemůže to býti. Nejsme zde pouze my, na něž je třeba mysliti. Musíte odejíti. Přeji vám šťastnou cestu. Bude horší, až se dostanete nad Šedesát Mil, máte však nejlepší veslaře na světě a překonáte to. Chcete mi dáti s Bohem?«

Ačkoli se již opět opanovala, pohlédla na něho beznadějně. »Kdyby – kdyby – kdyby snad Winapie –« Zachvěla se a umlkla.

Vytušil však její nevyslovenou myšlenku a odvětil: »Ano.« Pak ale zaražen ohromnou úžasností toho, dodal: »Na to nelze mysliti. Není to pravděpodobno. Nelze s tím počítati.«

»Polibte mne,« šeptala s lesknoucí tváří. Pak se obrátila a odešla.

»Složte tábor, Pierre,« řekla k člunaři, který samoten bděl, čekaje na ni. »Musíme dále.«

Při světle ohně jeho bystrý zrak postřehl hoře na její tváři, přijal však její neočekávaný rozkaz, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě. »Oui, madame,« souhlasil.

»Kam? Do Dawsonu?«

»Nikoli,« odvětila dosti bezstarostně; »nahoru, Dyea.«

Vrhl se ihned na spící voyageury, kopaje je, až mručíce vylezli ze svých přikrývek, a hnal je do práce, při níž jeho hlas pronikavě zazníval táborem. V mžiku byl malý stan paní Saytherové složen, hrnce a pánve uloženy, přikrývky svinuty a muži klopýtali se svým břemenem k pramici. Zde paní Saytherová čekala, až zavazadla byla naložena a její hnízdo z kožešin upraveno.

»Musíme nejdříve k čelu toho ostrova,« vykládal jí Pierre, připravuje dlouhé vlečné lano. »Pak se pustíme zadním ramenem, kde voda tak neproudí, a myslím, že nám to půjde rychle.«

Našlapování nohou v loňské suché trávě dolétlo k jeho bystrému sluchu a obrátil tam hlavu. Indiánské děvče, obklopeno naježeným kruhem vlčáků, přicházelo. Paní Saytherová postřehla, že tvář děvčete, tak apatická po celý výstup v chýši, oživla nyní výrazem nepokoje a hněvu.

»Co vy udělati můj muž?« tázala se úsečně paní Saytherové. »On ležeti na pryčně a hleděti stále zamračen. Povídám: ‚Co je, Dave? Vy nemocen?‘ On ale nic. Pak povídá: ‚Vy dobré děvče, Winapie, vy jděte teď pryč.‘ Já přece nic neudělati. Co vy udělati můj muž, co? Já mysliti, vy zlá žena.«

Paní Saytherová pohlédla zvědavě na tu barbarskou ženu, jež sdílela život s tím mužem, co ona odcházela samotna do černé noci.

»Já mysliti, že vy zlá žena,« opakovala Winapie zvolna, methodickým hlasem jako ten, kdo tápe po nezvyklých slovech v cizí řeči. »Vy raději jíti pryč a už nikdy sem. Co? Co vy mysliti? Já jeden muž. Já indiánské děvče. Vy americká žena. Vy hezká tvář. Vy najíti mnoho mužů. Vaše oči modré jako nebe. Vaše kůže tak bílá, tak měkká.«

Klidně natáhla svůj hnědý ukazováček a přitiskla jej na hebkou líc bílé ženy. A ke cti Karen Saytherové nutno přiznati, že ani nemrkla. Pierre váhal a postoupil o krok ku předu, pokynula mu však, aby tam zůstal, ač jí srdce zabušilo tajenou vděčností k němu. »Všechno je v pořádku, Pierre,« řekla. »Můžete odejíti.«

Ustoupil uctivě z doslechu, kde zůstat státi, bruče k sobě něco a odměřuje vzdálenost na skoky.

»Je bílá a měkká, jako u dítěte.« Winapie dotkla se druhé tváře a spustila ruku.

»Moskiti přijdou. Kůže bolí mnoho míst. Oteče, tak mnoho, a bolí, oh, tak mnoho. Mnoho moskitů, mnoho ran. Myslím lépe odejíti, než moskiti přijít. Zde cesta,« ukazovala po proudu, »vy Svatý Michal, zde ta cesta,« ukazovala proti proudu, »vy jít Dyea. Lépe jít Dyea. S Bohem.«

A co paní Saytherová učinila v té chvíli, tomu nemohl se Pierre dosti vynadiviti. Neboť objala indiánské děvče, políbila je a rozplakala se.

»Buďte k němu hodná,« zvolala. »Buďte k němu hodná.«

Pak sestoupila dolů po břehu, zvolala ještě jednou »S Bohem!« a vklouzla do středolodi. Pierre ji následoval a odrazil loď od břehu.

Nařídil kormidelní veslo a dal znamení. Le Goire zanotoval starou francouzskou píseň; muži jako řada duchů v matném svitu hvězd nahrbili se, opřevše se o vlečné lano, kormidelní veslo zařízlo se do černých vln a člun zmizel ve tmách.

NA CO SE NEZAPOMÍNÁ.

Fortune La Pearle plahočil se sněhem, sténaje, oddychuje a proklínaje svůj osud, Aljašku, Nome, karty a muže, jenž pocítil jeho nůž. Teplá krev mrzla mu na rukou a celý výjev byl dosud jasně před jeho zraky – muž, narazivší na stůl a dopadnuvší pak pomalu k zemi, kutálející se peníze a rozházené karty: viděl dosud, jak celá místnost se zachvěla a umlkla, bankéři přestali vyvolávati a cinkot peněz odumřel; viděl ty zaražené tváře, nekonečně dlouhý okamžik ticha a pak ten krvežíznivý řev a vlnu pomsty, jež dodala rychlosti jeho patám a rozběsnila celé město za ním.

»Celé peklo je vzhůru,« šklebil se, uskočiv stranou do tmy a směřuje ke břehu.

Světla zableskla otevřenými dveřmi a stany, chýše a taneční síň vypustily své obyvatele na honbu. Křik mužů a vytí psů ohlušovalo mu uši a pohánělo jeho nohy. Běžel dál a dále. Zvuky tichly a štvanice přestávala v marném vzteku a bezradném tápání tmou. Avšak nějaký míhající se stín držel se ho stále. Hodiv hlavou přes rameno, zahlédl jej, jak hned objevil se na bílém pozadí sněhu, hned opět mizel v hlubších stínech nějaké ztemnělé chýše nebo zakotvené lodice.

Fortune La Pearle zaklel jako bába, slabě, s odstínem slz, jež přicházejí z vyčerpání, a vrhl se hlouběji ještě do bludiště ledových balvanů, stanů a zkušebních jam. Klopýtal přes napjatá lana a hromady nákladů, o provazce a nevhodně zatlučené kolíky a upadal opět a opět na zmrzlé hromady odpadků a nakupeného zde dříví. Chvílemi domnívaje se, že je již v bezpečí, s hlavou mátožnou a srdcem bolestně bušícím a duse se téměř únavou, uvolnil své kroky, avšak ten stín vynořil se vždy opět z temnoty a nutil ho k dalšímu smrtelnému útěku. Pojednou zableskla mu hlavou představa, zanechavši za sebou mrazivé zachvění pověry. Vytrvalost, úpornost toho stínu porovnával s postavením hráče. Zamlklý, neúprosný, neodbytný, byl jako osud, očekávající při poslední hře, kdy se počítaly hrací známky a vyplácely výhry a ztráty. Fortune La Pearle věřil v ty řídké, jasné okamžiky, kdy rozum zbavil se času a prostoru, vstupuje do nahé věčnosti, aby tam četl fakta života z otevřené knihy náhody. Nepochyboval, že nyní mu nastal takový okamžik, a když zabočil od břehu do kraje a ubíhal po zasněžené tundře, nebyl překvapen, spatřiv, že stín nabyl jakési větší určitosti a přiblížil se mu ještě více. Ztísněn vlastní bezradností zastavil se uprostřed té bílé pustiny a náhle se obrátil. Rukavice svezla se s jeho pravice a revolver zaleskl se v bledém svitu hvězd.

»Nestřílejte. Nemám zbraně.«

Stín nabyl hmotné podoby a zvuk lidského hlasu zachvěl koleny Fortune La Pearlovými a pocítil pojednou bolestnou téměř úlevu.

Snad všechno dopadlo jinak právě proto, že Uri Bram neměl své bambitky toho večera, kdy seděl na tvrdé lavici El Dorada a viděl, jak došlo k té vraždě. Snad jen této okolnosti lze přičítati výlet, jejž pak podnikl s tím neočekávaným druhem. Nechť tomu však bylo jakkoli, opakoval ještě jednou: »Nestřílejte. Což nevidíte, že nemám zbraně?«

»Proč tedy, u všech pekel, za mnou běžíte?« vyptával se hráč, skláněje svůj revolver.

Uri Bram pokrčil rameny. »Je to snad celkem jedno. Chci, abyste šel se mnou.«

»Kam?«

»Do mé boudy, tam na konci tábora.«

Avšak Fortune La Pearle zabořil patu svého mokasínu do sněhu a dovolával se všech možných božstev na důkaz šílenosti Uri Bramovy.

»Kdo jste?« řečnil, »a kdo jsem já, abych strkal sám svou hlavu do kličky, již mi nyní nabízíte?«

»Já jsem Uri Bram,« odvětil onen prostě, »a moje bouda je tam na konci tábora. Nevím, kdo jste vy, ale vyrazil jste právě duši ze živého lidského těla – na vašem rukávě červená se dosud jeho krev – a jako druhý Kain, ruka všeho lidstva zdvihá se proti vám, a není místa, kam byste položil svou hlavu. Nuže, mám boudu –«

»Pro lásku své matky mlčte už, muži,« přerušil ho Fortune La Pearle, »nebo z vás udělám druhého Abela, aby se to k sobě hodilo. Chcete mi pomoci, vida! Tisíc mužů se mi žene v patách, hledá mne ve všech koutech, a co je mi tedy po vaší boudě? Chci se dostati odtud – pryč, pryč, pryč! Proklaté prase! Měl bych skoro chuť obrátiti se, běžeti zpět a vyříditi si to s nimi. Jeden velký, nádherný zápas a pak konec celé té prokleté komedii! Je to proklatě špinavá hra, ten život, a mám jí už po krk.«

Umlkl bled a zkrušen svou naprostou osamělostí, a Uri Bram použil toho okamžiku. Neměl daru řeči a ca následovalo, byla nejdelší řeč v jeho životě mimo ještě jednu později a na jiném místě.

»Proto také jsem vám řekl o své boudě. Mohu vás tam skrýti tak, že vás nenajdou, a potravy mám dost. Jinak se z toho nedostanete. Nemáte psů, nemáte nic, moře je zavřeno, Svatý Michal je nejbližší stanice, poslové tam donesou zprávu o vás dříve, než se tam dostanete, podobně je tomu, kdybyste se pustil do Anviku – nikde nemáte sebe menší naděje. Počkejte tedy u mne, až se to přežene. Za měsíc nebo i dříve nebude o vás již nikdo věděti, a vy se můžete dáti na cestu přímo jim před nosem a nikdo si toho nevšimne. Mám své vlastní názory na spravedlnost. Když jsem běžel za vámi z El Dorada a po břehu, nebylo to proto, abych vás chytil a vydal vás těm lidem. Mám své vlastní myšlenky, a ta není jednou z nich.«

Umlkl, když vrah vytáhl z kapsy modlitební knihu. V žlutém světle severní záře na severovýchodě, s hlavama obnaženýma v tom mrazu a s nahýma rukama na své knize, Fortune La Pearle předříkával mu přísahu – přísahu, již porušiti Uri Bram nikdy nezamýšlel a již také nikdy neporušil.

U dveří chatrče hráč váhal na okamžik, divě se tomu podivnému muži, který se s ním tak přátelil, a měl opět své pochybnosti.

Avšak při světle svíčky shledal, že chatrč je pohodlná a neobydlená, a brzo již svinoval cigaretu, zatím co onen chystal kávu. Svaly mu povolily v teple a ležel nyní s líčenou lhostejností, studuje pozorně Uriho tvář mezi kroužícími obláčky kouře. Byla to význačná tvář, avšak její síla byla toho zvláštního druhu, který je spíše vnitřní, hlubší. Rysy byly jakoby vyryty, spíše jako jizvy, a přísný výraz tváře nebyl nijak mírněn sebe menší známkou citu nebo bodrosti. Pod silným, kosmatým obočím svítily oči chladným, šedým leskem. Lícní kosti, vysoké a nehezké, byly podkopány hlubokými jámami. Brada a čelisti prozrazovaly úpornost, houževnatost, jako nízké čelo dosvědčovalo v případě nutnosti neúprosnost. Vše bylo drsné, nos, rty, hlas, rysy kolem úst. Byla to tvář muže, zabývajícího se většinou sebou samým a nezvyklého hledati rady a pomoci u ostatního světa; tvář muže zápasícího mnoho nocí s anděly, který pak vstával ráno s ústy pevně sevřenými, aby nikdo toho nezvěděl. Byl uzavřený, ale hluboký, a Fortune, sám mělký a otevřený, nemohli se v něm vyznati. Kdyby Uri zpíval, když byl vesel, a vzdychal, když byl smuten, byl by mu rozuměl jak tomu však bylo, rysy toho muže byly mu hádankou a neuměl posouditi duše, již zakrývaly.

»Pomozte mi, pane člověče,« kázal Uri, když dopili své šálky. »Musíme to připraviti pro hosty.«

Fortune sdělil mu své jméno a pomáhal mu ochotně při jeho opatřeních. Pryčna na spaní byla přistavěna podél stěny chýše, dosahujíc až k jejímu konci. Byl to jen hrubý výrobek; dno záleželo z naplavených trámů, na nichž byl položen mech. U nohou neotesané konce trámů vyčnívaly nerovnou řadou. Se strany u stěny Uri odhrnul mech a odstranil tři z těchto trámů. Upiloval jejich konce a uložil opět na jejich místa tak, že vyčnívající řada zůstala jako dříve.

Fortune přinesl moučné pytle ze spíže a narovnal je na podlahu pod ten otvor. Uri položil na ně pak dva dlouhé cestovní vaky a přes to vše rozprostřel několika vrstvami mech a přikrývky. Fortune mohl na tom ležeti přikryt spacími kožešinami, nataženými s jedné strany pryčny ke druhé, a všichni, kdož to viděli, musili míti za to, že je tam prázdno.

V následujících týdnech bylo provedeno několik domovních prohlídek, při nichž nebylo opomenuto jediné boudy nebo stanu v Nome. Fortune ležel však nerušen ve svém koutě. Celkem bylo věnováno Uri Bramově chýši jen velice málo pozornosti, neboť bylo to poslední místo pod sluncem, kde by někdo očekával, že najde vraha Johna Randolpha. Mimo tato vyrušení Fortune povaloval se v kabině, hraje nekonečné hry solitairu a kouře nekonečné množství cigaret. Ačkoli jeho těkavá povaha libovala si ve veselosti a v žertech a smíchu, přizpůsobil se rychle Uriho mlčelivosti. Nemluvili spolu, leč o tom, co podnikají nebo zamýšlejí jeho pronásledovatelé, nebo o stavu cesty a cenách psů, a také o těchto věcech hovořili jen stručně a za řídkých příležitostí.

Fortune zabýval se však tím, že vypracoval celý systém a hodinu po hodině, den po dni míchal a rozdával karty, zapisoval různé kombinace karet v dlouhé sloupce a míchal a rozdával znova. Posléze však se tím znavil; i tato zábava pozbyla pro něho své zajímavosti, a s hlavou skloněnou na stůl snil o oživených celonočních zábavních místnostech v Nome, kde bankéři a kibicové pracovali ve střídách a kde rachot rulety nikdy neusnul. V takových chvílích jeho opuštěnost a ztroskotání otupily ho tak, že seděl po několik hodin v téže ztrnulé poloze, ani nemrkaje. Jindy opět jeho dlouho zdržovaná roztrpčenost ulevovala si vášnivými výbuchy, neboť ocitl se na nepravé cestě ve světě a myšlenka na to ho dráždila.

»Život je hloupá komedie,« opakoval stále s různými variacemi.

»Neměl jsem nikdy štěstí,« naříkal. »Šidili mne již v kolébce mateřským mlékem. Moje matka měla falešné kostky, když si zahrála, a já jsem se narodil jen proto, abych dokázal její prohru.

»Nebylo to ale přece mou vinou; mně to nemohla vyčítati a přece myslila, že já jsem toho byl vinen. A jak se ke mně zachoval svět? Proč jsem přišel bez haléře do Seattle? Proč jsem se dal najati za nosiče a žil jako vepř v Nome? Proč jsem šel tehdy do El Dorado? Chtěl jsem přec jíti jen k Velkému Petovi pro sirky. Proč jsem neměl sirek? Proč se mi chtělo kouřiti? Vidíte? Všechno bylo připraveno, všechno vymyšleno proti mně, ještě než jsem se narodil. Musil jsem do toho vlézt, i kdybych nechtěl. Takové je to. A právě proto John Randolph se do mne pustil. Čert ho vem! Dobře se mu stalo! Proč nedržel jazyk za zuby a nenechal mne na pokoji? Věděl přece, že nic nemám, nemusil to na mne říkati. A proč jsem si nedal pozor na své ruce? Oh, proč? Proč? Proč?«

A Fortune La Pearle převaloval se na podlaze, uvažuje marně o těchto otázkách.

Při takových výlevech Uri neříkal jediného slova, nedal ani na jevo, že to slyší, a jen jeho šedé oči jakoby se staly ještě kalnějšími a bezvýraznějšími, jakoby ho to naprosto nezajímalo.

Mezi těma dvěma muži nebylo nic společného, a právě tato okolnost byla příčinou, že Fortune často se divil, proč vlastně Uri se ho zastal.

Avšak doba čekání posléze skončila. Ani lidská chuť po cizí krvi neobstojí před chutí po zlatě. Vražda Johna Randolpha dostala se již do letopisů tábora a zůstala tam. Kdyby vrah se byl objevil, obyvatelé v Nome byli by jistě ustali ve své práci na dosti dlouhou chvíli, aby viděli popravu, otázka pobytu Fortune La Pearlova nebyla však již nikterak otázkou veřejného zájmu. V potočištích a břehách bylo zlato, a když moře se uvolnilo, muži s plnými vaky vydávali se na cestu do krajů, kde různé příjemné potřeby vezdejšího života bylo lze dostati směšně lacino.

A tak jednoho večera Fortune pomohl Uri Bramovi zapřáhnouti psy a naložiti saně, a oba vydali se zimní cestou po ledě k jihu. Nebylo to však stále k jihu, neboť opustili moře východně od Sv. Michala, překročili rozvodí a dostali se k Yukonu u Anviku, na mnoho set mil daleko od jeho ústí. A pak dále k severovýchodu, přes Koyokuk, Tananu a Minook, až obešli Velký Záhyb u Fort Yukonu, přešli a opět přešli polární kruh a zamířili k jihu přes pláně. Byla to krušná cesta a Fortune by se byl divil, proč ten muž šel s ním, kdyby mu Uri nebyl řekl, že v Eaglu má své příděly, kde dělníci pro něho pracují. Eagle leží blíže hranic, o několik málo mil dále britská vlajka vlála již nad baráky ve Fort Cudahy. Pak přišel Dawson, Pelly, Pět Prstů, Větrná Ruka, Křižovatka Karibů, Linderman, Chilcoot a Dyea.

Toho rána, kdy minuli Eagle, vstali časně. Byl to jejich poslední tábor, a nyní měli se spolu rozloučiti. Fortunovi bylo lehko u srdce. Ve vzduchu bylo již cititi jaro a dni počaly se dloužiti. Cesta přecházela na kanadské území. Svoboda byla již nedaleko, slunce se vracelo a každý den viděl ho blíže u toho velkého světa, kde mohl si opět malovati svou budoucnost růžovými barvami. Hvízdal si u snídaně a bručel si úryvky různých popěvků, zatím co Uri zapřahal psy a nakládal saně. Když však již vše bylo hotovo a Fortunovi škubalo to nohou, aby již byl pryč, Uri přiložil ještě jedno poleno na oheň a usedl.

»Slyšel jste již někdy o cestě u Mrtvého koně?«

Pohlédl na něho zamyšlen a Fortune potřásl hlavou, zuře ve svém nitru na ten průtah.

»Jsou někdy setkání za okolností, na něž se hned tak nezapomene,« pokračoval Uri tichým hlasem a velice zvolna, »a setkal jsem se s jistým mužem za takových okolností na cestě u Mrtvého koně. Doprava nákladů přes Bílý Průsmyk v roce 1897 zkrušila mnoho mužů, neboť byl tu celý svět příčin, když dali té cestě ono jméno. Koně mřeli jako moskiti při prvním mrazu a ze Skaguay k Benettovu jezeru hnili v celých hromadách. Mřeli na Skalních Horách, byli otráveni na Vrcholku a hladověli na Jezerech: propadali se vedle cesty po ledu, pokud zde ještě byla, tonuli v řece pod svým nákladem, nebo uhnuvše se s cesty roztříštili se na kusy o balvany; lámali si nohy v rozsedlinách a často zlomili vaz, dopadnuvše na znak se zavazadly na hřbetě; v močálech mizeli před očima nebo dusili se v blátě a nabodávali se v jamách podél cesty na kmeny, trčící tam koncem nahoru v bahně; muži je stříleli, dřeli je až k smrti, a když padli, vraceli se jejich majitelé na pobřeží a kupovali jiné. Někteří nedali si ani tolik práce, by je zastřelili – zbavivše je jen sedel a otrhavše jim podkovy, zanechávali je pak, kde padli. Jejich srdce jako by zkameněla – pokud sami nezahynuli – a staly se z nich šelmy, dobytek, z těch mužů na cestě u Mrtvého koně,

»A tam to bylo, kde jsem se setkal s mužem, který měl srdce a trpělivost Kristovu. A byl to čestný, poctivý muž. Když v poledne odpočíval, snímal koním náklad, aby si mohli také odpočinouti. Platil padesát dolarů i více za cent píce. Užíval své vlastní přikrývky, aby jim přikryl hřbet, když se jim odřel do krve. Jiní muži dopustili, aby sedla jim vy hlodala na pěst hluboké díry do hřbetu. Jiní muži, když podkovy odpadaly, nechali je plahočiti se dále, až místo kopyt měli krvavé pahýly. On však vydal poslední dolar za podkováky. Vím to, poněvadž jsme spávali na jednom loži a jedli z téhož hrnce a stali jsme se krevními bratry, kde muži ztráceli všechnu naději a mřeli klnouce Bohu. Nebyl nikdy dosti znaven, aby neuvolnil řemene nebo nepřitáhl popruhů, a často viděl jsem slzy v jeho očích, když viděl všechnu tu bídu a bolest. Na jednom místě ve skalinách, kde koně museli stavěti se na zadní nohy a natahovati přední nahoru jako kočky, aby se dostali na ten sráz, cesta byla zatarasena mrtvolami koní, kteří skáceli, se na znak. A on zde stál, v tom smrdutém pekle, s veselým slovem a rukou ochotnou pohladiti zvíře po hřbetě v pravou chvíli, až jsme minuli to místo. Když jeden z koňů se svezl, zastavil mu cestu a pomohl mu opět na nohy a nebylo tam nikoho, kdo by mu byl pomáhal.

»Na konci cesty byl nějaký muž, který umořil padesát koní a chtěl koupiti naše, my jsme však pohlédli na něho a na své koně – horské hřebce z východního Oregonu. Pět tisíc nabízel a my jsme byli bez haléře, vzpomněli jsme si však na otravnou trávu na Vrcholku a ono místo ve Skalách, a ten muž, který mi byl bratrem, neřekl slova, rozdělil však koně ve dva houfy, své do jednoho a mé do druhého – a pohlédl na mne a rozuměli jsme si. Pak zahnal mé na jednu stranu, já pak jeho na druhou, a vzali jsme své pušky a postříleli jsme je všechny, zatím co muž, který jich umořil padesát, nadával nám, až mu v chřtánu praskalo. Avšak ten muž, s nímž jsem uzavřel krevní bratrství na cestě u Mrtvého koně –«

»Nuže, byl to John Randolph,« Fortune se ušklíbl, dokončiv jeho větu.

Uri přikývl a řekl: »Jsem rád, že rozumíte.«

»Jsem připraven,« Fortune odvětil a na jeho tváři byla již opět jeho dřívější unavená zatrpklost. »Pokračujte, ale pospěšte si.«

Uri Bram se vzchopil.

»Věřil jsem v Boha po celý svůj život. Věřím v jeho spravedlivost. Věřím, že na nás nyní hledí a volí mezi námi. Věřím, že očekává, že splním nyní Jeho vůli svou pravicí. A věřím mu tak, že chci, abychom byli na tom oba stejně a ponechali jemu, aby vyslovil svůj soud.«

Fortunovo srdce při těch slovech silně zabušilo. Nevěděl mnoho o Uriho Bohu, věřil však v náhodu a náhoda mu přála od onoho večera, kdy prchal po břehu a přes zasněžené pláně. »Máme však pouze jednu zbraň,« namítal.

»Budeme se střídati,« Uri odvětil, prohlížeje současně Fortunovu bambitku.

»A karty rozhodnou! Kdo má sedmu, bude dávati!«

Fortunova krev počala rychleji prouditi při myšlence na hru, a vytáhl z kapsy hru karet, když Uri přikývl. Jistě, že náhoda ho nyní neopustí! Míchaje myslil na vracející se opět slunce a zachvěl se radostí, když jemu přišlo dávati. Zamíchal opět a rozdal, a Uri neměl trumfů, kdežto on měl eso a dvojku. Svoboda zdála se mu již velice blízko, když se postavili naproti sobě na padesát kroků.

»Jestliže Bůh se ode mne odvrátí a položíte mne, psi i výstroj jsou vaše. Kupní smlouvu, už hotovou, najdete v mé kapse,« Uri vykládal, hledě vstříc kulce, přímo se svými širokými plecemi.

Fortune zapudil se svých očí vidinu slunce zářícího nad oceánem a zamířil. Počínal si opatrně. Dvakráte spustil ruku, když jarní vítr zavál jedlemi. Po třetí však poklekl na jedno koleno, chopil revolver do obou rukou a vypálil. Uri zavrávoral stranou, rozhodil rukama, zapotácel se prudce a klesl do sněhu. Avšak Fortune věděl, že střelil příliš k jedné straně, neboť jinak by se ten muž nebyl tak otočil.

Když Uri přemáhaje své tělo a snaže se vstáti kynul mu, aby mu podal zbraň, napadlo Fortune, aby vystřelil ještě jednou. Zapudil však takovou myšlenku. Náhoda mu dosud přála a měl pocit, kdyby nyní provedl nějaký úskok, že by za to později musil pykati. Nikoli, chce jednati poctivě. Ostatně Uri je těžce raněn a neudrží asi těžký revolver tak dlouho, aby mohl mířiti.

»A kde je nyní váš Bůh?« posmíval se, podávaje raněnému revolver.

A Uri odvětil: »Bůh dosud nepromluvil. Připravte se teprve na jeho poslední slovo.«

Fortune postavil se proti němu, natočil se však trochu prsama, aby se vystavil kulce menší plochou. Uri zavrávoral jako opilý, čekal však také, až nastane úplné bezvětří. Revolver byl příliš těžký a pochyboval také, jako Fortune, že jej udrží. Zdvihl jej však, natáhnuv paži nad hlavu a spouštěl jej pak zvolna dolů. V okamžiku, kdy mu Fortunova levá strana prsou a muška zableskly ve stejné rovině před očima, stiskl spoušť. Fortune se neotočil, avšak San Francisko pobledlo, zahalilo se stínem, když sníh lesknoucí se sluncem se zkalil, temněl a temněl, až muž vydechl svou poslední kletbu Náhodě, s níž prohrál.

SIWAŠKA.

»Kdybych byla mužem –« Nedořekla, avšak zkrušující pohrdání, blesknuvší z jejich černých očí, nezůstalo bez účinku na muže ve stanu.

Tommy, anglický námořník, se shrbil, ale rytířský starý Dick Humphries, cornwalský rybář a někdejší americký lososí kapitalista, usmíval se na ni shovívavě a dobrosrdečně, jako vždy. Měl ženy v příliš velké části svého drsného srdce, jak říkal, aby pamatoval, když nejsou ve své míře, nebo když jejich omezený obzor nedovolí jim viděti dosti daleko kolem. Neřekli tedy nic ti dva muži, kteří teprve před třemi dny přinesli tu polozmrzlou ženu do svého stanu, zahřívali ji, sytili ji a zachránili její zavazadla před. indiánskými nosiči. Tento poslední čin vyžadoval nákladu mnoha dolarů, nemluví-li se ani o tom, jak musili vynaložiti svou sílu – Dick Humphries šilhal po winchersterce, zatím co Tommy rozděloval jim jejich mzdu podle svého uznání. Samo o sobě nebylo to nic velkého, znamenalo to však mnoho pro ženu, hrající zoufalou hru, sázku na jednu kartu, ve stejně zoufalém roce 1897 na Klondiku. Muži měli tehdy dosti práce s vlastními záležitostmi a pak neschvalovali vůbec, když nějaká žena na vlastní pěst odvážila se hry s arktickou zimou.

»Kdybych byla mužem, věděla bych, co mám dělati,« opakovala Molly s planoucíma očima, z nichž mluvilo pět amerických pokolení.

Nastalo ticho, v němž Tommy postavil pekáč se suchary na yukonská kamna a přiložil novou dávku dříví. Ruměnec prosvitl pod jeho osmahlou, zahnědlou kůží a když se sklonil, i jeho týl byl zarudlý. Dick snažil se právě proraziti trojhrannou jehlou kus přetrhaného řemene a jeho dobrosrdečná povaha nedala se přivésti z míry tím přívalem ženské vášně, hrozícím propuknouti nyní ve stanu, na nějž dorážela divá bouře.

»A kdybyste byla mužem?« tázal se hlasem chvějícím se laskavostí. Trojhranná jehla zabodla se do vlhké kůže a ustal na okamžik ve své práci.

»Chtěla bych býti mužem. Připjala bych si své řemeny na záda a vydala bych se na cestu. Neležela bych zde v táboře, zatím co Yukon může již některého dne zamrznouti a my nemáme svých zavazadel ještě ani v polovici cesty. A vy – vy jste muži a sedíte zde a nahříváte si ruce, bojíce se trochy větru a deště. Pravím vám přímo, Yankejové jsou z docela jiné hmoty. Ti by se dali na cestu do Dawsonu, kdyby se měli broditi pekelným ohněm. A vy – vy – kéž bych byla mužem.«

»Jsem rád, má drahá, že jím nejste.» Dick Humphries provlékl konec silné plachtové niti uchem jehly a trhnuv dvakráte, provlékl ji obratně kůží.

Závan vichřice otřásl silně stanem, žena se dále, a ledové kroupy zarachotily na tenké plachtovině. Kouř sražen v komíně hnal se zpět dvířky železných kamen a naplnil stan pronikavým pachem zelených jedlových větví.

»Můj Bože! Proč jen žena nedá si nikdy rozumně říci?« Tommy zdvihl hlavu a obrátil k ní své oči, zanícené kouřem. »A proč muž neumí ukázati svou mužnost?«

Tommy vyskočil s kletbou, jež by byla zarazila ženu slabších nervů, prudkým pohybem rozvázal silné uzly a odhrnul poklop u vchodu stanu.

Všichni tři vyhlédli ven. Nebyl to povzbuzující pohled. Několik promočených stanů tvořilo pozadí, před nímž rozblácená půda klonila se ke strži plné par a mlhy. Dole řítila se horská bystřina. Tu a tam zakrslá jedle, kořeníc a plazíc se po mělkém náplavu, dokazovala, jak blízko je hranice stromoví. Dále pak, na protějším svahu, matné obrysy ledovce prokmitaly svou mrtvolnou bledostí přívalem deště. Právě když tam hleděli, masivní předek té ledové spousty sřítil se do údolí, dopadl na nějakou podzemní jeskyni a hromově zaduněl, přehlušuje ječivý hlas bouře. Molly mimovolně ustoupila.

»Vidíte, ženštino! Jen se dobře, podívejte! Tři míle proti té vichřici k Jícnovému jezeru, přes dva ledovce, po kluzkém skalním úbočí, po kolena hluboko v ječící řece! Vida takovou yankejskou ženu! Vida ji! Zde máte své muže!« Ukázal zlostně směrem k těm stanům, zápolícím s bouří. »Zde máte ty své Yankeje do jednoho. Jsou na cestě? Má někdo z nich svůj vak na hřbetě? A vy byste nás chtěla učiti, co máme dělati? Vida! Hleďte jen!«

Opět mohutný kus ledovce sřítil se k východu. Vítr dorážel sem divoce otevřeným poklopem stanu, nadýmaje jeho boky, až se kymácel, jako velký měchýř na svých lanech. Kouř vířil kolem nich a kroupy bičovaly je ostře do tváře. Tommy připevnil opět rychle příklop stanu a vrátil se k své práci u kamen, až mu oči slzely štiplavým kouřem. Dick Humphries odhodil spravený řemen do kouta a zapálil si dýmku. I Molly dala se na chvíli přesvědčiti.

»A mám tam své šaty,« naříkala a na okamžik převládala v ní opět žena. »Jsou právě navrchu v bedně a zkazí se mi, pravím vám, zkazí se mi úplně!«

»Nu dobře,« Dick se ozval, sotva že dozněla poslední slabika jejího nářku. »Netrapte se tím, ženuško. Jsem dosti stár, abych byl bratrem vašeho otce, a mám dceru starší než jste vy a obléknu vás těmi cetkami až se dostaneme do Dawsonu, kdyby mne to stálo můj poslední dolar.«

»Až se dostaneme do Dawsonu!« Hněv a opovržení sevřely jí opět hrdlo. »Zplesnivíte dříve na cestě. Utopíte se někde v blátě. Vy – vy – Angličani!«

Poslední slovo, vychrlené jako výbuch sopky, bylo nejhorší, co jim mohla říci. Nepohne-li ani to těmi muži, pak je již všechno marno. Tommyho týl opět zrudl, držel ale jazyk za zuby. Dick hleděl na ni však stále vlídně. Byl před Tommym ve výhodě, neboť měl kdysi také bělošku za ženu.

Krev pěti pokolení narozených v Americe je za jistých okolností dosti nepohodlné dědictví a k těmto okolnostem náleží také, bydlí-li někdo s příslušníky jiné rasy. Ti muži zde byli Britové. Na moři i na zemi její předkové s nimi bojovali a budou s nimi bojovati a soupeřiti na moři i na zemi navždy. Tradice její rasy nutila ji k odvetě. Byla sice jen ženou, ženou přítomnosti, avšak celá ta minulost v ní vřela. Nebyla to pouze Molly Travisova, jež si nyní natáhla své gumové boty, nepromokavý plášť a kožený pás, neboť ruce deseti tisíc jejích předků přitahovaly nyní řemeny její výstroje právě tak, jako zatínaly její čelisti a dodávaly jejím zrakům výrazu nezkrotné odhodlanosti.

Muži nesnažili se zabrániti jí v tom. Dick prohodil jen, že by si měla vzíti jeho kožený plášť, poněvadž její nebude jí v té bouři více k užitku než kus papíru, ona však odsekla mu tak, že se pak zabýval již pouze svou dýmkou, dokud neupevnila opět příklopu stanu zvenčí, brodíc se dále tou rozblácenou cestou.

»Myslíte, že se jí to podaří?« Dickův hlas neodpovídal lhostejnému výrazu na jeho tváři.

»Zda se jí to podaří? Snese-li to; než se dostane ke skladišti, bude omámená a ztuhlá zimou a větrem. Snese-li to? Bude jako blázen. Znáte to sám, Dicku. Vždyť jste užil dost takového ledového větru kolem Hornova mysu. Víte, co je to ležeti na rahnu v takové nepohodě a zápoliti s krupobitím a sněhem a zmrzlou plachtou tak, že se sotva držíte na nohou a plakal byste jako dítě. jde pro své šaty? Než tam dojde, nedovede rozeznati sukně od pekáče.«

»Snad jsme jí neměli pouštěti, nemyslíte?«

»Naprosto nikoli. Což nevidíte, Dicku, kdybychom ji nebyli pustili, že by to zde ve stanu bylo po celou cestu jako v pekle? Její neštěstí je, že má příliš nepokojného ducha. Nyní ji to však trochu ochladí!«

»Ano,« připouštěl Dick, »a pak je příliš ctižádostiva. A jinak Molly je žena – všechna čest. Trochu hloupý kousek, vydati se na takovou cestu sem, ale přece jen vidím raději ji, než takové ženy ‚vezmi mne a nes mne kam chceš.‘ Ona je z toho druhu jako ženy, jež zrodily vás a mne, Tommy, a musíme jí proto již odpustiti trochu té nepokojné povahy. Je to žena, jež dovede roditi pravé muže. Nevyssajete mnoho mužnosti z prsou takového stvoření, jež myslí, že povinnost ženy je starati se jen o své spodničky. Myslete si, že by kočka nebo kráva byla matkou tygra.«

»A počínají-li si nerozumně, máme je při tom nechati, co?«

»Myslím, že ano. Ostrý nůž vnikne hlouběji než tupý a přece není to důvod, abychom mu otupili ostří.«

»Je to pravda, ale pokud jde o ženu, myslím, že bych si vybral přece jen vždy raději tu, která by byla méně ostrá.«

»Co vy o tom víte?« vyptával se Dick.

»Trochu přece.« Tommy sáhl pro pár vlhkých punčoch Mollyných a natáhl si je přes kolena, aby oschly.

Dick hledě na něho vyčítavě, lovil chvíli v jejím příručním vaku a přistoupil pak také ke kamnům s různými kusy jejího vlhkého prádla a rozvěsil je tam na teplo.

»Myslím, že jste řekl, že jste nebyl nikdy ženat?« tázal se.

»Řekl jsem něco takového? Nu, bylo to tak, že – ano – Bože! – Byl jsem ženat. A byla to tak dobrá žena, jaká kdy vařila svému muži.«

»Ztratila kotvu?« Dick označil takto věčnost, mávnuv rukou.

»Ano.«

»Porod,« dodal, odmlčev se na okamžik.

Boby počaly bublati na předním plátu kamen a odstrčil hrnec dozadu na chladnější místo. Pak prohlédl suchary, zkusil je kouskem dřívka a postavil je stranou, přikryv je vlhkým plátnem. Dick podle zvyku mužů svého druhu přemohl svou zvědavost a mlčky čekal.

»Byla to žena jiného rodu než Molly. Siwaška.« Dick přikývl, že rozumí.

»Nebyla tak hrdá a tvrdošíjná, ale dovedla se držeti svého druha v dobrém i ve zlém. Uměla zacházeti veslem jako kterýkoliv muž a hladověti tak trpělivě jako Job. Jen ku předu, když přída šalupy byla častěji pod vodou než nad ní a plachtu dovedla napjati jako muž. Jednou jsme se vydali na cestu hledat zlato, nahoru k Teslinu, kolem jezera Překvapení a k malé Žluté Hlavě. Potraviny nám došly a jedli jsme psy. Psi nám pošli a jedli jsme postroje, mokasíny a kůže. Ani nezamručela, žádné ‚pomoz mi a starej se o mne.‘ Než jsme se vydali na cestu, říkala mi, abych se postaral o potraviny, ale když se to stalo, ani jednou mi to nevylétla. ‚Jakáž pomoc, Tommy,‘ říkávala den ze dne, tak slabá, že již sotva zdvihla sněžnice a nohy jí krvácely. Jakáž pomoc. Raději chci trpěti hlad a býti tvá žena. Tommy, než míti každého dne potlach a býti klooch náčelníka George.‘ George byl náčelník Chilcootů, víte, a zle se o ni ucházel.

»Byly to slavné dny tenkráte. Když jsem přišel na pobřeží, byl jsem slušný chlapík. Dal jsem se najati na velrybářskou loď Polární Hvězdu v Unalašce a pak jsem se dostal do Sitky jako lovec vyder. Byl jsem tam s Happy Jackem – znal jste ho?«

»Staral se o mé pasti,« odvětil Dick, »dole na Columbii. Divoký chlapík, není-liž pravda? A měl ve svém srdci vždycky koutek pro kořalku a pro ženy.«

»Ano, týž. Po dva roky jsme spolu obchodovali – hooch a přikrývky a podobné věci. Pak jsem si koupil svou šalupu, ale nerozešli jsme se; dostali jsme se spolu do Juneau. A tam právě jsem se setkal s Killisnoo; říkal jsem jí Tilly – bylo to kratší. Setkal jsem se s ní při tanci squaw dole na břehu. Náčelník George skončil právě svou celoroční obchodní cestu mezi Sticksi za horami a přišel z Dyey s polovicí svého kmene. Samý Siwaš při tanci a já jsem byl jediný běloch. Nikdo mne tam neznal mimo několika výrostků, s nimiž jsem se setkal cestou do Sitky, ale věděl jsem o nich mnoho od Happy Jacka.

»Všichni mluvili chinoocky, netušíce, že umím lépe tu hantýrku, než kdokoli z nich, a zejména dvě děvčata, která utekla z missie v Haine nahoře v lynnském průplavu. Byla to úhledná stvoření, hezká na pohled a líbila se mi; ale byla čilá, jako dvě tresky. Příliš ostrá, víte. Protože jsem tam byl nováček, chtěly mne dostati do rukou nevědouce, že rozumím každému jejich chinoockému výrazu.

»Nestál jsem ani chvíli, tančil jsem stále s Tilly a čím více jsme tančili, tím více se naše srdce rozehřívala, druh pro druha. ‚Hledá si ženu,‘ řeklo jedno z děvčat a druhé jen přikývlo hlavou a povídá: Sotva nějakou dostane, když ženy si samy hledají muže.‘ A výrostci a squaw, stojíce kolem, počali se šklebiti a chechtati a opakovali si, co řekla. Ale je to hezký hoch,‘ povídá ta první. Nezapírám, že jsem byl tehdy dosti hladkých tváří a mladý, ale byl jsem tehdy již dlouho mužem mezi muži a zlobilo mne to. ‚Tančí s děvčetem náčelníka George,‘ zakvikla druhá. ‚Při nejbližší příležitosti George dá mu veslem přes hlavu a pošle ho, aby šel svou cestou.‘ Náčelník George se v té chvíli již notně mračil, ale při těch slovech se zasmál a pleskl si na stehna. Byl to statný chlapík a dovedl dobře zacházeti veslem.

»,Kdo jsou ta děvčata?‘ tázal jsem se Tilly, když jsme se dostali opět doprostřed ohrady. A sotva že mi řekla jejich jména, vzpomněl jsem si, co všechno mi o nich vypravoval Happy Tack. Znal dobře jejich rodokmen – a pak mi řekl několik věcí. kterých ani jejich vlastní kmen o nich nevěděl. Ale byl jsem zticha a dvořil jsem se Tilly, zatím co ta děvčata dělala dále svoje vtipy a poznámky a všichni se smáli. Dočkej času, Tommy,‘ řekl jsem si, ‚dočkej času.‘

»A dočkal jsem, až bylo na čase, aby nechali tance a náčelník George si přinesl veslo a chystal se na mne. Všichni čekali, že k něčemu dojde, když jsme se zastavili, ale já jsem šel, jako kdyby nic, přímo mezi ně. Ta děvčata z misie právě zase něco o mně řekla a byť i mne to zlobilo, zaťal jsem zuby, abych se nemusil smáti. Pojednou jsem se k nim obrátil.

»Jste už hotovy?‘ tázal jsem se.

»Měl jste je viděti, když slyšely, jak mluvím chinoocky. A pak jsem spustil. Řekl jsem jim všechno, co jsem o nich věděl a o jejich lidech, otcích, matkách, sestrách, bratrech, o všech a o všem. Všechny jejich špatné kousky jsem prozradil, všechno, kde si omočily, všechny jejich hanebnosti a nešetřil jsem jich ani sebe méně. A všichni se sehnali kolem mne. Neslyšeli dosud nikdy, že by nějaký běloch znal tu jejich hantýrku jako já. Smáli se všichni mimo ta dvě děvčata z misie. I náčelník George zapomněl na své veslo, nebo alespoň dostal příliš mnoho úcty ke mně, než aby se odvážil použíti ho.

»Ale ta děvčata! ‚Mlčte už, Tommy!‘ křičela, a slzy tekly jim po tváři. ‚Prosím vás, mlčte. Budeme již hodny, Tommy, skutečně, Tommy, skutečně!‘ Ale znal jsem je dobře a nešetřil jsem jich. Znal jsem všechny jejich slabé stránky a dovedl jsem toho jak náleží použíti. A nepřestal jsem, dokud přede mnou neklekla a neprosila mne, abych už byl zticha. Pak jsem hodil okem po náčelníkovi Georgovi, ten však nevěděl, na čem je a jen se přihlouple usmál.

»Dobře. Když jsem se loučil s Tilly toho večera, slíbil jsem jí, že se zde zdržím asi týden a že se chci s ní častěji viděti. Nebyla z těch, které dělají drahoty, jde-li o to, abv ukázaly, mají-li někoho rády čili nic, a netajila se tím, přes všechnu svou poctivost a nevinnost. Inu, řádné děvče, a nedivil jsem se, že náčelník George ji chtěl.

» Všechno mi šlo dobře. Odstavil jsem ho hned na poprvé. Chtěl jsem ji vzíti na loď a odvézti ji do Wrangelu, než bude to nejhorší odbyto. Ať si zde George zatím hvízdá, ale nešlo to tímto způsobem. Bydlila u nějakého svého strýce-poručníka, nebo něco takového, a zdálo se, že už brzo půjde – souchotiny nebo něco jiného s plícemi. Bylo mu hned lépe, hned opět hůře a nechtěla odejíti, dokud se to s ním neskončí. Šel jsem tam do jeho tepee právě, než jsem odplul; chtěl jsem věděti, jak dlouho to ještě asi potrvá, ale ten dareba ji slíbil náčelníku Georgovi a sotva mne spatřil, počal ze zlosti chrliti krev.

»,Přijď si pro mne, Tommy,‘ řekla, když jsme se loučili na břehu. ‚Ano,‘ povídám, ‚až mi vzkážeš.‘ A políbil jsem ji po způsobu bělochů a zamilovaných, až se chvěla jako osika, a já jsem byl v takové náladě, že jsem myslil na to, vrátiti se a pomoci jejímu strýci na onen svět.

»A tak jsem se vydal ke Wrangelu, kolem Sv. Mary a dokonce až ke královně Charlottě, obchoduje, prodávaje whisky a zastavuje se se svou šalupou všude, kde se dalo něco dělati. Přišla zima, tuhá, čiperná, a byl jsem opět zpátky v Juneau, když mi vzkázala. ‚Přijď,‘ řekl mi ten chlapík, který mi přinesl tu novinu. ‚Killisnoo praví: Přijď ihned!‘ ‚Co se děje?‘ ptám se. ‚Náčelník George,‘ povídá. ‚Potlach, Killisnoo, hledá klooch.‘

»Ano, byla to krušná cesta – Taku hučel a ječel dolů se severu, mořská voda mrzla sotva dopadla na palubu a moje stará šalupa a já plahočili jsme se proti větru na nějakých sto mil do Dyey. Měl jsem nějakého chlapa na palubě, když jsem vyplul, aby mi pomohl, ale uprostřed cesty ho moře spláchlo. Zastavil jsem se tam a zkřížil jsem to místo třikráte, ale nikde ani potuchy po něm.«

»Zmrzl asi,« hádal Dick, přerušuje vypravování, zatím co rozvěšovat jednu z Mollyných sukní, aby vyschla, »a potopil se jako olověný hrnec.«

»Myslím také. A tak jsem tam doplul sám, polomrtev, když jsem se večer po tmě dostal k Dyey. Proud mi přál a dostal jsem šalupu přímo ke břehu, právě k ústí řeky. Nemohl jsem ani o palec dále, neboť říční voda zamrzla. Rahna a provazce jsem měl tak zmrzlé, že jsem s nimi nemohl pohnouti. Nejdříve jsem vypil pintu nefalšované a pak nechal jsem všecko, jak to stálo a leželo hotovo k odplutí, a hodiv na sebe přikrývku, pustil jsem se přímo přes pláň do tábora. Nebylo pochybnosti, byla tu velká sláva. Chilkati dostavili se do jednoho – i psi, děti a canoe – nemluvím-li ani o lidech ze Psích Uší, z Malých Lososů a z misie. Na půl tisíce jich přišlo, aby oslavili Tillynu svatbu, a jediného bělocha nikde na dvacet mil.

»Nikdo mne nezpozoroval, když jsem měl přikrývku přes sebe a zakryl jsem si tvář a brodil jsem se po kolena sněhem mezi psy a dětmi, až jsem se dostal hezky ku předu. Odbývalo se to na velké mýtině mezi stromy a všude byly velké ohně a sníh byl udupán mokasíny, že byl jako cement. Blízko mne byla Tilly v červeném šatu, plném skleněných perliček, a naproti ní náčelník George a jeho družba. Šamanovi pomáhali čarodějové jiných kmenů a zamrazilo mne po zádech, když jsem viděl všechny ty čertoviny, jež tam prováděli. Myslil jsem si, co by tak asi říkali v Liverpoolu, kdyby mne zde viděli, a vzpomněl jsem si na plavou Gussii, jejímuž bratrovi jsem napráskal po své první cestě jen proto, že nechtěl, aby se námořník ucházel o jeho sestru. A s Gussií před očima hleděl jsem na Tilly. Žertovný svět, myslil jsem si, kde takový muž kráčí cestami, o nichž se ani nezdálo jeho matce, když ho kojila.

»Nu dobře. Když byl největší hluk a křik, mroži kůže duněly a kněží zpívali, povídám jí, postaviv se těsně za ni: Jsi hotova?‘ Bože! Ani sebou nehnula, ani očkem nehodila tam, kde jsem stál, ba, nepohnula jediným svalem. ‚Ano, věděla jsem, že přijdeš,‘ odpovídá pomalu a pevně, klidná jako jarní voda. ‚Kde?‘ ‚Na vysokém břehu, na kraji ledu,‘ šeptám jí. ‚Běž, až ti řeknu.‘

»Řekl jsem už, jaké množství psů tam bylo? Bez konce jich bylo. Zde, tam, všude, kam se člověk podíval – a nic jiného než zkrocení vlci. Když plemeno jejich psů ochabne, páří je s divokými v lese a jsou to pak divocí bojovníci. Právě u palce mého mokasínu ležela taková velká šelma a u paty byla druhá. Chytil jsem první za ocas, rychle, a když po mně chňapla a její čelisti se svíraly, právě tam, kde jsem měl míti ruku, kopl jsem ji druhou přímo do tlamy. ‚Běž!‘ zvolni jsem na Tilly.

»Víte, co ti psi umí. V okamžiku se jich rvalo už sto, všichni na hromadě, kousajíce a trhajíce druh druha, a děti a squaw počaly utíkati na všechny strany a celý tábor byl jako blázinec. Tilly vyklouzla, a já za ní. Když jsem se však ohlédl přes rameno na okraj toho zástupu, čert nedal mi dobře dělati a odhodil jsem pokrývku a vrátil jsem se.

»V té chvíli již odtrhli psy a všechen ten zmatek počal se již opět tišiti. Nikdo však nebyl na svém místě a tak nepozorovali, že Tilly je ta tam. ‚Haló,‘ povídám a chytil jsem náčelníka George za ruku. ‚Ať kouř vašeho pot1ache ukáže se ještě často a nechť Sticksové přinesou na jaře mnoho kožešin.‘

»Bůh mi buď milostiv, Dicku, ale ten chlapík byl rád, že mne vidí – on, který se právě ženil s Tilly. Zde byla příležitost, aby se ukázal. Po všech táborech roznesla se již pověst, že jsem se do ní zapálil, a pyšnil se nyní tím, že jsem při tom. Všichni mne poznali, když jsem tu stál bez své přikrývky, a počali se šklebiti a chechtati. Bylo to nádherné, ale bylo to ještě lepší, když jsem počal hráti nevědomého.

»,Co se děje?‘ táži se. ‚Kdo se to žení?‘

»,Náčelník George,‘ šaman povídá, ukláněje se před ním.

»,Myslil jsem, že už má dvě klooch.‘

»,Bude míti více – tři,‘ a opět se uklonil.

»,Oh!‘ A odvrátil jsem se, jakoby mne to nezajímalo.

»To jim však nestačilo a všichni počali křičeli: ,Killisnoo! Killisnoo!‘

»,Co je s Killisnoo?‘ táži se.

»,Killisnoo k1ooch náčelník George,‘ ječeli…,Killisnoo k1ooch!‘

»Trhl jsem sebou a pohlédl jsem na náčelníka George. Přikývl hlavou a vypjal prsa.

»,Nebude vaše k1ooch,‘ řekl jsem slavnostně, nebude vaše k1ooch,‘ opakoval jsem a jeho tvář ztemněla a ruka počala sahati po loveckém noži.

»,Pohleďte!‘ zvolal jsem, stavě se před ně. ‚Velké kouzlo. Dejte pozor!‘

»Stáhl jsem rukavice, vyhrnul jsem si rukávy a mávl jsem několikráte do vzduchu.

» ‚Killisnoo!‘ volám, ‚Killisnoo! Killisnoo!‘

»Počal jsem dělati kouzla a pohnulo to jimi. Oči všech upíraly se na mne a neměli času postřehnouti, že Tilly tam nebylo. Pak jsem zavolal opět třikráte Killisnoo a čekal jsem a pak ještě třikráte. Vše to jen proto, aby to vyhlíželo tajemněji a abych je více vzrušil. Náčelník George nemohl se vyznati v tom, co asi zamýšlím, a chtěl přerušiti celé to bláznovství; šamani ho však vyzvali, aby počkal, že chtějí viděti, co umím, a ukáží mi pak něco lepšího. Mimo to byl dosti pověrčivý a bál se také trochu, jak myslím, kouzel bílého muže.

»Pak jsem zavolal Killisnoo, protáhlým, žalostným hlasem, jako vlčí vytí, až všechny ženy se chvěly a mladí muži počali hleděti vážně.

»,Hledte!‘ poskočil jsem ku předu, ukazuje prstem do houfu squaw – víte, člověk snáze klame ženy než muže. ‚Hleďte!‘ A zdvihal jsem prst do výše, jako bych sledoval let ptáka. Vzhůru, vzhůru nad hlavou, nutě je tak sledovali můj pohled.

»,Killisnoo,‘ povídám, hledě na náčelníka George a ukazuje přímo nahoru. ‚Killisnoo.‘

»A věříte, Dicku, že to působilo! Nejméně polovice jich viděla, že Tilly zmizela do vzduchu. V Juneau pili mou whisky a viděli ještě podivnější věci, za to vám ručím. Proč bych nedovedl takových kouzel já, jenž jsem prodával zlé duchy zavřené v lahvích? Některé ženy křičely hrůzou. Všichni počali mezi sebou šeptali. Založil jsem ruce a držel jsem hlavu vysoko a oni počali přede mnou ustupovati. Dozrával čas, bych zmizel. ‚Chopte se ho!‘ zvolal náčelník George. Tři nebo čtyři z nich šli na mne, já jsem se však rychle obrátil a mával tajemně rukama, jako bych je chtěl poslati za Tilly, a ukazoval jsem nahoru. Dotknouti se mne? Ani za všechna království světa. Náčelník George jim domlouval, avšak nebyl s to, aby je přinutil hnouti nohou. Chystal se tedy sám chopiti se mne, já jsem však opakoval ty kejkle a prsty jako by mu ztuhly.

»,Řekněte svým šamanům, aby udělali takový zázrak, jaký já jsem provedl dnes večer,‘ řekl jsem. ‚Ať zavolají Killisnoo dolů s nebes, kam jsem ji poslal.‘ Jeho kněží však znali dobře hranice svého umění.

‚Nechť vaše k1ooch rodí vám synů jako losos jiker,‘ řekl jsem, chystaje se k odchodu, ‚a nechť váš totem stojí ještě dlouho v této zemi a dým vystupuje z ohniště vašeho tábora.‘

»Kdyby však ti chlapíci mne byli viděli, jak jsem to nabíral, abych se dostal ke břehu, sotva jen jsem se jich zbavil, byli by jistě myslili, že mne honí moje vlastní kouzla. Tilly se zatím zahřívala tím, že odsekávala led a připravila všechno, abychom mohli odraziti od břehu. Bože! Jak jsme to pak hnali! Severák za námi hučel a skučel a mrznoucí vlny zaplavovaly nás při každém nárazu. Ucpali jsme všechny otvory v palubě, já jsem řídil kormidlo a Tilly odsekávala led a drželi jsme se tak až do půlnoci, když jsem se šalupou narazil na břeh Dikobrazího ostrova, a třásli jsme se ve svých promočených přikrývkách, kde Tilly sušila sirky na svých prsou.

»Myslím tedy, že se v tom také trochu vyznám. Sedm let, Dicku, jako muž a žena, v dobrých i zlých časech. A pak zemřela uprostřed zimy, zemřela při porodu, tam nahoře v chilcatské stanici. Držela mou ruku až do poslední chvíle, zatím co mráz se plížil do světnice a usazoval se na dveřích a oknech. Venku osamělé vlčí vytí a ticho, uvnitř smrt a ticho. Neslyšel jste dosud nikdy, Dicku, toho ticha a dej Bůh, abyste ho nikdy neslyšel, sedě při tom po boku smrti, když dech hvízdá v prsou jako lodní píšťala a srdce bum, bum, bum, jako hukot příboje na břeh.

»Byla to siwaška, Dicku, ale byla to žena! Jako běloška, Dicku, jako běloška. Když se blížil konec, řekla: ‚Schovej si mé peřiny, Tomme, schovej si je!‘ A když jsem přisvědčil, otevřela po chvíli oči plné bolesti. ‚Byla jsem ti dobrou ženou, Tommy, a musíš mi proto něco slíbiti – slib mi,‘ slova jako by ji dusila v hrdle, ‚slib mi, když se oženíš, že to bude s běloškou. Neber si již žádné siwašky, Tommy. Znám to. V Juneau je nyní dosti bílých žen, vím to dobře. Tvoji lidé se ti posmívají, ženy odvracejí hlavu stranou na ulici a nemůžeš choditi do jejich chýší, jako jiní muži. A proč? Protože máš za ženu siwašku. Není tomu tak? A není to nic dobrého. Proto umírám. Slib mi to. Polib mne na znamení, že mi to slibuješ.‘

»Políbil jsem ji a usnula, šeptajíc: ‚Tak je to dobře.‘ Ku konci, když jsem přiklonil uši k jejím ústům, procitla ještě naposledy…,Pamatuj, Tommy, pamatuj na ty peřiny.‘ Pak skonala, při porodu, tam nahoře v chilcatské stanici.«

Stan se vzpíral a div že se neskácel v té vichřici. Dick nacpal si znova dýmku, zatím co Tommy slil čaj a postavil jej stranou pro Molly.

A ona, se syýma blýskavýma očima a yankejskou krví? Oslepena, klesajíc, plazíc se po rukou a kolenou, dusíc se, jak vichr zarážel jí dech v hrdle, mířila ke Stanu. Bouře dorážela plnou silou na uzlík, jejž měla na zádech. Počala rozvazovali slabě uzly na příklopu, ale Tommy a Dick jej rychle odhrnuli a ona, duši na jazyku, sebrala poslední síly, vklopýtala dovnitř a klesla vyčerpána k zemi.

Tommy rozepjal řemeny a zbavil ji jejího břemene. Když je zdvihl, zarachotily tam hrnce a pánve. Dick, nalévaje doušek whisky, pokynul významně přes její tělo na Tommyho, který přikývl. Prohodil posměšně »šaty«, avšak Dick zavrtěl vyčítavě hlavou.

»Zde, ženuško,« zval, když vypila whisky a poněkud pookřála. »Zde máte suchou sukni, honem do ní!

Půjdeme zatím ven, abychom lépe přivázali stan. A až budete hotova, zavolejte na nás, a přijdeme k obědu. Zavolejte jen, až budete hotova.«

»Nu, Dicku, teď už nebude tak ostrá,« Tommy vyprskl, když vyšli, skrývajíce se v závětří stanu.

»Ale je to ostří, jehož nesmí ztratiti docela,« Dick odvětil, nakláněje hlavu před přívalem krup, ženoucích se kolem stanu. »Je to ostří, jehož v životě nutně potřebujeme a jehož se nám dostalo od našich matek.«

MUŽ S JIZVOU.

Jakub Kent trpěl po všechny dny svého života lakotností. Pak opět objevila se u něho chronická nedůvěřivost a jeho mysl a povaha se tak pokazila, že to byl velice nepříjemný muž pro každého, kdo s ním měl co jednati. Mimo to byl obětí silné náklonnosti k náměsíčnosti a posléze byl velice tvrdošíjný ve svých nápadech. Byl od kolébky tkalcem, až horečka Klondiku pronikla mu do krve a odervala ho od jeho stavu. Jeho chýše stála uprostřed cesty mezi Šedesáti Mílemi a řekou Stuartem, a lidé, kteří si zvykli ubírati se právě touto cestou do Dawsonu, přirovnávali ho k loupeživému rytíři, sedícímu ve své pevnosti a vymáhajícímu clo od karavan, jež užívaly jeho zanedbaných cest. Ježto tato povídka závisí do jisté míry od popisu této osoby, musíme ještě dodati, že méně vzdělaní poutníci od řeky Stuartu popisovali ho ochotně způsobem velice primitivním, při němž zejména převládala silná přídavná jména.

Ostatně ta chýše nepatřila jemu, neboť byla vystavěna o několik let dříve dvěma kovkopy, kteří dovlekli až sem dosti trámů, chtějíce hledati zde zlato. Byli to velice pohostinní chlapíci, a když opustili tu chýši, pocestní, znajíce tu cestu, hleděli vždy dostati se sem, než se setmělo. Byla velice příhodná, neboť ušetřila jim námahu rozbíjeti teprve tábor, a platil nepsaný zákon, že poslední, kdo odcházel, musil zde zanechati dostatečnou hromádku paliva pro příštího příchozího. Minula sotva některá noc, aby se pod její střechou netísnilo půl tuctu až celá dvacítka mužů. Jakub Kent to dobře vypozoroval, zmocnil se té chaty mocí držitele a nastěhoval se tam. Od té doby ždímal z každého toho znaveného poutníka dolar za osobu za dovolení, že se tam směli vyspati na zemi. Jakub Kent sám vážil svou odměnu ve zlatém prachu a neopomenul nikdy ošiditi poplatníka na váze. Mimo to přinutil své přechozí hosty vždy k tomu, aby mu naštípali dříví a nanosili vody. Bylo to naprosté vyděračství, avšak jeho oběti byli dobrosrdeční muži a ačkoli mu spílali a klnuli, trpěli, aby prospíval ve svých hříších.

Jednoho dne v dubnu seděl u dveří – nejinak, než jako krvežíznivý pavouk – uvažuje o teple vrátivšího se slunce a číhaje, kdy se objeví na cestě nějaká muška v podobě potulného kovkopa. Yukon ležel u jeho nohou, moře ledu, mize za dvěma mohutnými zatáčkami k severu a jihu, a rozkládaje se na poctivé dvě míle od břehu ke břehu. Přes jeho drsné plece táhla se dráha saní, úzká, vyježděná čára, osmnáct palců široká a dva tisíce mil dlouhá, prokletá více, než kterákoli jiná cesta v celém křesťanstvu, nebo mimo ně.

Jakub Kent cítil se toho odpoledne neobyčejně dobře. Předešlého večera dosáhl rekordu, neboť prodal svou pohostinnost neméně než osmadvaceti hostům. Pravda, bylo to příliš nepohodlné a čtyři z nich chrápali mu po celou noc přímo pod jeho pryčnou, avšak jeho váčku, v němž choval svůj zlatý prach, přibylo za to značně na váze. Tento váček se svým třpytivým žlutým pokladem byl jeho největší radostí a současně největší otravou jeho života. Nebe i peklo leželo v jeho úzkém ústí. Jak se věci měly – v jeho jednopokojovém obydlí nebylo totiž úkrytu – byl mučen ustavičným strachem před krádeží. Pro ty vousaté, zoufale vyhlížející cizince bylo přece zcela snadno ztratiti se mu s tím. Často se mu v noci zdálo, že k tomu došlo, a probudil se všecek ztrnulý úzkostí. Celá řada těchto lupičů štvala ho v jeho snech a znal je všechny již podrobně; zejména toho osmahlého, bronzového vůdce s jizvou na pravé tváři. Ten chlapík pronásledoval ho ve snu nejtvrdošijněji ze všech a právě k vůli němu sestrojil si pak ve dne na dvacet úkrytů v chýši i mimo ni. Jakmile se mu podařilo najíti takový úkryt, dýchal opět volně snad i po několik nocí, aby pak posléze opět přistihl ve snu toho muže s jizvou právě při tom, jak vyhrabává jeho váček. V takové chvíli, probudiv se uprostřed obvyklého zápasu, byl s to, aby ihned vstal a přenesl svůj poklad do nového a ještě důmyslnějšího úkrytu. Nikoli, že by byl přímo obětí těchto přeludů, věřil však ve znamení a ve čtení myšlenek, a zdálo se mu, že ti lupiči jeho snů jsou jakési nadpřirozené vidiny skutečných osob, které právě v daném okamžiku, bez ohledu na to, kde se právě svým tělem nacházejí, kují ve svém duchu plány, jak zmocniti se jeho bohatství. A tak pouštěl dále žilou všem těm nešťastníkům, kteří přestoupili jeho práh, zvětšuje současně svůj strach a hrůzu každou uncí zlata, již přidal do svého váčku.

Jak tu tak seděl sluně se, napadlo ho pojednou něco, při čem vyskočil prudce na nohy. Radosti jeho života vyvrcholily v tom, mohl-li vážiti a opět vážiti svůj prach, avšak stín dopadl na to příjemné zaměstnání, aniž by se mu bylo dosud podařilo zapuditi jej. Jeho zlaté vážky byly příliš malé – maximum byla libra a půl – osmnáct uncí – kdežto jeho zásoba dosahovala již něco jako třikrát a půl tolik. Nebyl nikdy s to, aby zvážil celou najednou a myslil, že jest takto připraven o nový, neobyčejně svůdný prostředek k blaženosti. Polovice radosti z jeho pokladu byla pro něho takto ztracena a měl pocit, že touto neblahou překážkou jeho majetek ve skutečnosti je ztenčen. A právě, rozluštění tohoto problému to bylo, jež mihnuvši se náhle jeho myslí, přivedlo ho tak náhle na nohy. Prozkoumal pečlivě cestu s obou stran. Nikde nebylo viděti živé duše a vstoupil tedy dovnitř.

V několika vteřinách sklidil se stolu a postavil tam váhy. Na jednu stranu položil znamenané závaží ve váze patnácti uncí a vyrovnal je zlatým prachem na druhé straně. Nahradiv pak závaží prachem, měl takto přesně vyváženo třicet uncí. Dav je pak dohromady na jednu stranu, vyvažoval je na druhé dalším zlatým prachem. Nezbývalo mu z něho již nic, a potil se rozkoší, vida všechno zlato současně na váze. Třásl se nadšením, cítil rozkoš, již ani neočekával. Nicméně vyprášil ještě pečlivě váček do posledního zrnka, až jedna strana vah klesla až na stůl. Docílil však rovnováhy, přidav váhu jednoho peny a pět zrnek na druhou stranu. Stál zde s hlavou pohozenou na zad jako očarován. Váček byl prázdný, avšak výkonnost jeho vah byla nezměrná. Mohl na nich vážiti kterýkoli obnos, od nejmenšího zrnka až k librám a librám. Mamon zmocnil se jeho srdce. Slunce sklonilo se na své dráze k západu, až zasvitlo otevřenýma dveřma, dopadajíc přímo na zlatem obtížené váhy. Ty drahocenné hromádky, jako zlatá ňadra bronzové Kleopatry, odrážely světlo měkkým, žlutavým leskem. Nebylo času, nebylo prostoru.

»Na mou duši! Ale vydělal jste tady hezkých peněz, povídám.«

Jakub Kent se obrátil, sahaje současně po své dvouhlavňové pušce, stojící mu po ruce. Když však jeho oči dopadly na vetřelcovu tvář, zavrávoral zpět jako zmámen. Byla to tvář muže s jizvou.

Muž pohlédl na něho zvědavě.

»Oh, nic se nestalo,« řekl, mávnuv odmítavě rukou. »Nemyslete si, že vám ublížím, nebo vašemu prokletému prachu.«

»Ale jste vy podivný chlapík, skutečně,« dodal zamyšlen, postřehnuv, jak Rentoví se řine pot s tváře a jak se mu třesou kolena.

»Proč ani nepísknete? Řekněte přece něco,« pokračoval, vida, jak onen lapá těžce po vzduchu. »Co se vám stalo? Ztratil jste řeč?«

»Jjjak jste k tomu přišel?« zajektal posléze Kent, ukazuje chvějícím se ukazovákem na hroznou jizvu, přetínající tvář onoho.

»Kormidelník udeřil mne plachetním provazcem. Nu, a nyní, když to víte, řekněte mi, co je vám do toho? To bych rád věděl, co je vám do toho? Pán Bůh ví, bolí vás to snad? Nelíbí se vám snad moje tvář? To bych rád věděl.«

»Nikoli, nikoli,« Kent odvětil, klesaje na židli všecek zkrušen. »Divil jsem se, jak jste k tomu přišel.«

»Viděl jste už něco takového?« onen pokračoval nevrle.

»Nikoliv.«

»A není to hezké?«

»Jest!« Kent přikývl hlavou, chtěje upokojiti svého podivného hosta, naprosto nepřipraven na výbuch, jenž následoval jeho pokusu, usmířiti ho.

»Vy nadutý, vybíravý kašičkáři! Vy čertovo pometlo! Co tím chcete říci, že taková věc, kterou Všemohoucí Bůh poslal na tvář poctivého muže, se vám nelíbí? Co si myslíte, vy –«

A na to ten divoký námořník vybuchl takovou spoustou čistě orientálních nadávek, míchaje bohy a ďábly, lidi do kolikátého kolena, podobenství a přezdívky s takovou zuřivostí, že Jakub Kent všecek ztrnul. Ustoupil a zdvihl před sebe ruce, jako by ve strachu před tělesným násilím. Byl tak naprosto zkrušen, že onen umlkl náhle uprostřed své nádherné deklamace a vypukl hromovým smíchem.

»Slunce rozmočilo příliš cestu,« řekl muž s jizvou, a doufám, že dovedete oceniti příležitost, kdy můžete stráviti nějakou chvíli s tak veselým mužem, jako jsem já. Zatopte už trochu ve svých kamnech. Vypřáhnu zatím psy a nakrmím je. A nestyďte se před dřívím, mládenče, je ho tam ještě dost a máte zde dosti času naštípati si ho. A přineste kbelík vody, než s tím budu hotov. Chutě k dílu! nebo vás popoženu!«

A stalo se něco neslýchaného. Jakub Kent rozdělal oheň, naštípal dříví, přinesl vodu – konal práci rukou pro svého hosta! Když Jim Cardegee opouštěl Dawson, měl plnou hlavu nepravostí toho Shylocka zde v té chýši a po celou cestu jeho četné oběti zvyšovaly jen počet a velikost jeho zločinů. Nuže, Jim Cardegee s láskou námořníka k námořnickým žertům si umínil, blíže se k té chatrči, že trochu zkrotí jejího majitele. Nemohl nepozorovati, že se mu to podařilo lépe, než očekával, ačkoliv ani netušil, jakou úlohu při tom hrála jizva na jeho tváři. Byť by toho však ani netušil, viděl hrůzu, již budila a umínil si, že toho využije právě tak nemilosrdně, jako každý moderní obchodník umí využíti svého zboží.

»Ať oslepnu, ale jste vy lupič!« řekl obdivuje ho, nakloniv hlavu na stranu a pošilhávaje po něm, jak pobíhal divoce kolem. »Vás nikdy ani nenapadlo vléci se až na Klondike. Stačilo vám držeti zde jen takovou zájezdní hospodu. Slyšel jsem o vás často mluviti na řece nahoře i dole, ale netušil jsem, že by to byl tak výnosný obchod.«

Jakub Kent cítil hroznou touhu zkusiti na něm svou pušku, avšak kouzlo té jizvy bylo příliš silné. Zde stál před nim skutečný Muž s jizvou, týž, jenž ho již tak často oloupil v jeho snech. Byla to vtělená skutečnost té nadpozemské moci, promítající se v jeho snech, muž, který tak často strojil úklady jeho pokladu a proto nemohlo býti nyní jiného závěru, než že tento Muž s jizvou přišel tentokráte nikoli již jen svým duchem, nýbrž skutečným tělem, aby ho zbavil jeho majetku. A té jizvy! Nemohl pohlédnouti na ni, aniž by cítil, jak srdce se mu zastavilo. Nechť se snažil jakkoli, jeho pohled vracel se stále k tomu znamení na jeho tváři jako magnetická střelka k pólu.

»Bolí vás to snad?« Jim Cardegee zahřměl pojednou, vzhlédnuv na něho ze svých přikrývek, jež právě rozprostíral a setkav se s upřeným pohledem svého hostitele. »Myslím, že byste udělal lépe, kdybyste si hleděl své vlastní tváře, zhasil a lehl si, když vás to tak trápí. Jak pravím, hleďte si svého, nebo bych musil si s vámi promluviti více o těch vašich špinavých obchodech.«

Kent byl tak rozčilen, že musil třikráte fouknouti, než zhasil lampu a zalezl do svých přikrývek, nesvléknuv si ani mokasínů.

Námořník záhy vesele chrápal ze svého tvrdého lůžka na podlaze a Kent ležel zíraje do tmy, s rukou na pušce, umíniv si, že neusne po celou noc. Neměl příležitosti uschovati svých pět liber zlata, které leželo v bedně od střeliva v hlavách pryčny. Avšak nechť se tomu vzpíral sebe více, zdřímnul posléze přece jen s tíhou svého prachu na duši. Kdyby nebyl nedopatřením usnul v takovém duševním stavu, démon náměsíčnosti nebyl by se v něm probudil a Jim Cardegee nebyl by mohl druhého dne sbírati zlato.

Oheň zápolil marně s nedostatkem paliva a odumřel posléze. Mráz pronikl mechovou ucpávku mezi trámy a ochladil vzduch uvnitř chaty. Psi venku přestali výti a schoulivše se ve sněhu, snili o nebi plném sušených lososů, kde nebylo poháněčů a pánů. Uvnitř pak námořník ležel jako pařez, zatím co jeho hostitel převaloval se nepokojně na pryčně jako oběť podivných fantasií. Když nastala půlnoc, odhodil pojednou přikrývku a vstal. Ku podivu, že mohl tehdy dělati, co dělal, aniž by byl rozžehl světla. Snad to bylo proto, že byla taková tma, že nechal oči zavřeny, a snad to bylo následkem strachu, že viděl stále tu hroznou jizvu na tváři svého hosta, nechť tomu však již bylo jakkoli, tolik je jisto, že nepozoruje toho ani, otevřel svou bednu se střelivem, nabil silně svou pušku, neutrousiv při tom ani prášku, ucpal hlaveň dvojí zátkou a pak opět vše uložil a vrátil se na lože.

Sotva že rozednění dotklo se svými ocelově šedými prsty pergamentu v oknech, Jakub Kent se probudil. Nazdvihnuv se na loket, otevřel víko své bedny se střelivem a nahlédl do ní. Co viděl, nebo snad co neviděl, mělo na něho zvláštní účinek, uváží-li se jeho vznětlivá povaha. Pohlédl na toho muže spícího na podlaze, spustil tiše víko a převalil se na záda. Na jeho tváři objevil se zvláštní, nezvyklý klid. Jediný sval se nezachvěl. Nejevil sebe menší známky vzrušení nebo nepokoje. Ležel tu tak dlouho přemýšleje a když vstal a počal chodili jizbou, bylo to chladným, soustředěným způsobem, bez hluku a beze spěchu.

Náhoda tomu chtěla, že silný dřevěný kolík byl zaražen do hambalku právě nad hlavou Jim a Cardegeeho. Jakub Kent pracoval tiše, přehodil přes ten kolík kus půlpalcového provazu, až oba jeho konce dotýkaly se země. Jeden konec ovázal si kolem pasu, na druhém pak uděla1 kličku. Pak natáhl spoušť své pušky a položil si ji na dosah ruky vedle hromady řemenů ze sobí kůže. S napětím vůle odvážil se pohlédnouti na tu jizvu, přehodil kličku přes spáčovu hlavu a napjal provaz, ustoupiv nazad a současně chopil se své pušky a na mířil ji.

Jim Cardegee se probudil rdouse se, poděšen a spatřil před sebou otvory dvou hlavní.

»Kam jste to dal?« Kent se tázal, povoliv poněkud provaz.

»Vy prokletý – uh –«

Kent naklonil se prostě tělem nazad a připravil ho ihned o dech.

»Vy prokletý tašká –«

»Kam jste to dal?« Kent opakoval.

»Co?« Cardegee se tázal, jakmile jen mohl vydechnouti.

»Zlatý prach.«

»Jaký zlatý prach?« tázal se užaslý námořník.

»Však to víte dobře – můj.«

»Ani jsem ho nespatřil. Co si myslíte? Že jsem vám ho ukryl? Co je mi po něm?«

»Snad to víte, snad to nevíte, ale na všechen způsob přitáhnu provaz, dokud si na to nevzpomenete. A zdvihnete-li ruku, ustřelím vám hlavu.«

»Nechte toho!« houkl Cardegee, když provaz počal se napínati.

Kent ustal na okamžik a námořník kroutě krkem uvolnil si poněkud tísnící ho kličku tak, že se mu svezla až pod bradu.

»Nuže?« tázal se Kent, čekaje vysvětlení.

Cardegee se však zašklebil. »Jen věšte dál, vy prokletý ničemo!«

A pak, jak námořník předvídal, celá ta tragedie stala se fraškou. Ježto Cardegee byl těžší, Kent ustoupiv na zad a přisednuv nemohl ho zdvihnouti se země.

Nechť se snažil a namáhal sebe více, námořník spočíval stále nohama na podlaze, držen vzhůru provazem, který svíral mu bradu.

Když se mu nepodařilo zdvihnouti ho do výše, Kent snažil se alespoň zardousiti ho zvolna nebo přinutiti ho, aby mu řekl, co udělal s jeho pokladem. Avšak muž s jizvou nechtěl se rdousiti. Těch deset, patnáct minut minulo a pak Kent, zoufaje si, uvolnil svého vězně.

»Dobře,« prohodil utíraje si pot, »nechcete-li býti oběšen, budete zastřelen. Někdo se už k tomu nenarodil, aby ho oběsili.«

»A bude to zde pak pěkně vyhlížeti v té kabině, až bude na podlaze samá krev,« prohodil Cardegee, snaže se získati času. »Nuže hleďte, řeknu vám, co uděláme. Dáme hlavy dohromady a snad na to přijdeme. Ztratil jste svůj prach. Mluvíte, jako bych já o něm věděl, a já zase povídám, že o něm nevím. Rozmysleme si to a uvidíme –«

»Mnoho řečí!« přerušil ho Kent. »Vím již sám, co udělám, uvidíte, a hnete-li se, provrtám vás, jako že byl Mojžíš.«

»K vůli mé matce –«

»Bůh ji potěš, miluje-li vás ještě. Oh, chtěl byste?« Zmařil nepřátelský pohyb svého odpůrce, přiloživ mu studené ústí hlavně na čelo. »Nyní ležte tiše! Pohnete-li se jen o vlas, dostanete ji.«

Byl to pro něho dosti těžký úkol míti při tom stále prst na spoušti a nestisknouti jí. Avšak Kent byl tkadlec a v několika minutách námořník byl spoután na rukou i nohou. Pak ho vyvlekl ven a položil ho vedle chýše, kde mohl přehlédnouti řeku a pozorovati, jak slunce vystupuje ku poledníku.

»Dám vám lhůtu až do poledne, a pak –«

»Co?«

»Dám vám přičichnouti k síře. Řeknete-li mi to však, nechám vás tu, než sem přijde jízdní policie.«

»Nu, Pán Bůh ví, je-li to tak v pořádku! Zde ležím, nevinný jako jehně, a zde jste vy, bez rozumu a bez zdravých smyslů a chcete mne poslati pro nic a za nic do pekla. Vy proklatý, starý lupiči! Vy –«

Jim Cardegee povolil uzdu své sprostotě a překonal skutečně sebe sama. Jakub Kent si přinesl židli, aby toho užil v pohodlí. Vyčerpav všechny možné kombinace své bohaté zásoby slov, námořník se odmlčel a zamyslil, sleduje očima stále běh slunce, jež opouštělo východní klenbu nebe s nezvyklým spěchem. Jeho psi divíce se, že tak dlouho nebyli zapřaženi, shlukli se kolem něho. Jeho bezradnost jako by byla dojala ty šelmy. Cítily, že něco není v pořádku, ač nevěděly co, a usedly kolem něho, vyjíce smutně svůj soucit s ním.

»Hni se! Táhni! Ty siwaši!« volal pokoušeje se po zdejším způsobu kopnouti je a postřehl při tom, že je těsně u okraje nějakého srázu. Sotva že od sebe odehnal ta zvířata, zamyslil se nad významem toho srázu, jejž tušil, aniž by ho mohl viděti. A netrvalo dlouho, když již dospěl ke správnému závěru. V povaze věci je, soudil, že člověk je líný. Nedělá více, než musí. Staví-li si chýši, musí pomazati střechu blátem. Z tohoto předpokladu byl pak logický úsudek, že nenosí to bláto dále, než nevyhnutelně musí. Leží tedy patrně na okraji jámy, z níž byla vybrána hlína na střechu chýše Jakuba Kenta. Tento poznatek náležitě zužitkován, mohl by celou věc změniti, soudil, a obrátil pak svou pozornost k řemenům ze sobí kůže, jimiž byl spoután. Měl ruce svázány nazad a ježto ležel na sněhu, musily nutně zvlhnouti. Věděl pak, že zvlhne-li nevydělaná kůže, natáhne se, a aniž by to dal na jevo, snažil se roztáhnouti je pokud možno nejvíce.

Pozoroval dychtivě cestu a když směrem k Šedesáti Mílím objevila se na okamžik tmavá skvrna na ledové ploše, vrhl úzkostlivý pohled na slunce. Přiblížilo se již téměř k zenitu. Opět a opět spatřil ten tmavý bod, jak slézá ledové pahorky a mizí opět v prohlubinách, neodvažoval se však leč jen zběžných pohledů, obávaje se, že by vzbudil podezření svého nepřítele. Jednu chvíli, když Jakub Kent vstal a pozoroval pečlivě cestu, Cardegee se polekal, avšak břeh zakryl právě tu část cesty a ten tmavý bod zůstal s pohledu, než nebezpečí opět minulo.

»Uvidím vás, jak budete za to viseti,« hrozil Cardegee. snaže se odvrátiti jeho pozornost. »A zhnijete v pekle, uvidíte, že to tak bude. Povídám,« zvolal opět po chvíli ticha, »věříte v duchy?« Kent se pojednou všecek otřásl a námořník vida, že je na pravé cestě, pokračoval: »Nuže, takový duch má právo strašiti toho, kdo nesplní svého slova, a nesmíte mne střeliti, dokud nebude přesně dvanáct – rozumíte? Učiníte-li tak, uvidíte, že vás budu strašiti. Slyšíte? Jen o minutu, o vteřinu dříve, a budu vás strašiti, Pán Bůh ví, že budu.«

Jakub Kent pohlédl na něho nedůvěřivě, avšak nedal se do řeči.

»Jak vám jdou hodiny? Jaká je zde zeměpisná délka? Jak víte, máte-li správný čas?« Cardegee dotíral dále, doufaje marně, že vynutí ze svého kata ještě několik minut. »Máte čas podle policejních hodin, nebo podle Společnosti? Protože uděláte-li to dříve, než hodina padne, nebudu míti v hrobě pokoje. Varuji vás poctivě. Vrátím se k vám. A nejdou-li vám hodinky správně, jak víte, kdy bude poledne? To bych rád věděl – jak to poznáte?«

»Vyřídím to s vámi v pravý okamžik,« odvětil Kent. »Mám sluneční hodiny.«

»Nic plátno. Dvaatřicet stupňů variace magnetické střelky.«

»Jsou podle toho upraveny.«

»Jak jste je upravil? S kompasem?«

»Nikoli, podle večernice.«

»Jistě?«

»Jistě.«

Cardegee vzdychl a vrhl kradmo pohled na cestu. Saně objevily se právě na výšině, sotva míli odtud, a psi běželi s největší rychlostí, na lehko.

»Jak daleko je stín od čáry?«

Kent přistoupil k tomu prostému orloji a pohlédl naň. »Tři palce,« hlásil, vyšetřiv jej pečlivě.

»Povídám, křikněte ‚poledne‘, než stisknete spoušť, chcete?«

Kent souhlasil a umlkli opět. Řemeny na zápěstích Cardegeeho se pozvolna roztahovaly a počal již vytahovati z nich ruce.

»Povídám, jak daleko je k čáře?«

» Palec.«

Námořník pohnul sebou poněkud, chtěje se ujistiti, zda se bude moci převaliti v pravý okamžik, a sesmykl si kličku s jedné ruky.

»Jak daleko?«

»Půl palce.« Kent zaslechl vrzati sanice na sněhu a obrátil svůj zrak k cestě. Poháněč ležel na znaku na saních a saně se psy řítily se přímo k chýši. Kent se rychle obrátil a přiložil pušku k rameni.

»Ještě není poledne!« protestoval Cardegee. »Budu vás strašiti!«

Jakub Kent váhal. Stál u slunečních hodin, snad na deset kroků od své oběti. Muž na saních patrně postřehl, že se tu děje něco nezvyklého, neboť poklekl na saních a počal nemilosrdně bičovati své psy.

Stín splynul s čárou. Kent namířil.

»Připravte se!« velel slavnostně. »Poled –«

Avšak právě o nepatrný zlomek vteřiny Cardegee převalil se do jámy příliš brzo. Kent zadržel výstřel a běžel k okraji. Bang! Puška vybuchla přímo do námořníkovy tváře, když tam vstával. Avšak ani sebe menší stopy po dýmu; místo toho plamen vyšlehl se strany hlavně blíže spoušti a Jakub Kent se skácel. Psi vyskočili na břeh, vlekouce saně přes jeho tělo, a poháněč seskočil, právě když jim Cardegee vyprostil si ruce z pout a lezl z jámy.

»Jime!« vítal ho příchozí. »Co se děje?«

»Co se děje? Oh, naprosto nic. Skáču zde jen ze zdravotních důvodů. Co se děje, ty hlupáku? Co se děje? Pomoz mi ven, nebo ti ukáži! Pospěš si, nebo uvidíš!«

»Haha!« dodal, vida, jak onen počal hrabati svým zavěrákem, aby mu pomohl z jámy. »Co se děje? To bych také rád věděl. Řekni mi raději sám, co se děje. Nuže?«

Kent byl již mrtev, když ho převalili. Puška, staromódní těžká předovka, ležela vedle něho. Ocel a dřevo se od sebe oddělily. Blíže spouště pravé hlavně zela trhlina, dlouhá několik palců. Námořník zdvihl zvědavě zbraň. Třpytivý proud žlutého prachu vysypal se trhlinou. Tu teprve Jim Cardegee se domyslil, jak to vlastně bylo.

»Aby do mne!« vybuchl, »zde to máme! Vida, jaký krásný prach! Bůh nás netrestej, nesebereme-li si to sami!«

ZATVRZELÝ JAN.

„Neboť severně od třiapadesáté není zákona božího ani lidského.“

Jan se převalil, kousaje a kopaje kolem sebe. Bránil se nyní nohama, rukama a zápolil úporně, mlčky. Dva z těch tří mužů, kteří se ho drželi, křičeli na sebe, radíce si a snažili se zkrotiti toho malého, vlasatého ďábla, který nechtěl se dáti zkrotili. Třetí muž ječel. Měl prst mezi Janovými zuby.

»Nech už těch hloupostí, Jene, a povol!« oddychoval Zrzavý Bill, chopiv ho za krk a rdouse ho. »Proč u všech čertů nechceš viseti slušně jako pořádný člověk?«

Avšak Jan zatínal dále zuby do prstu třetího muže a házel sebou na podlaze stanu mezi hrnky a pekáči.

»Nejste gentleman, pane,« vyčítal mu pan Taylor, provázeje jeho tělo svým prstem a snaže se přizpůsobiti každému trhnutí Janovy hlavy. »Zabil jste pana Gordona, tak poctivého a řádného muže, jaký kdy jen ujížděl sněhem se svými psy. Jste vrah, pane, a beze cti.«

»A jsi špatný kamarád,« připojil se Zrzavý Bill. »Kdybys byl kamarád, dal bys se oběsiti beze všech těch zbytečných komedií. Hleď, Jene, měj už rozum, je to dobrý druh. Netrap nás už. Pusť ho a pověsíme tě rychle a pořádně a bude pokoj.«

»Pozor všichni!« houkl Lawson, námořník. »Strčte mu hlavu do hrnce od bobů a ani se nehne.«

»Ale můj prst, pane,« namítal pan Taylor.

»Dejte už pokoj se svým prstem! Všude jen překáží!«

»Nemohu si pomoci, pane, ale je v hubě toho netvora a už mi jej téměř ukousl.«

»Držte dobře!« Sotva však Lawson jim dal výstrahu, Jan se napolo vzchopil a to peroucí se quartetto potácelo se přes stan na hromadu kožišin a přikrývek. Cestou překročili tělo muže, ležící tu nehybně a krvácející ze střelné rány na krku.

A to bylo jen následkem šílenosti, jež posedla Jana – šílenosti, jež zachvátí někdy muže, který plahočil se již dlouho pustinou v celé její pravěké nahotě a před jehož očima počnou se pojednou zdvíhati údolí jeho domoviny a v jehož chřípí zavane pojednou pach sena, trávy a květů a právě zorané prsti. Po pět krušných, mrazivých let Jan zaséval takto své sémě. Řeka Stuart, Čtyřicet Mil, Polární Město, Koyokuk, Kotzebue, byla místa, kde hospodařil, a nyní Nome to bylo, kde čekal svou žeň – Nome se svými zlatonosnými břehy a červeným pískem, avšak Nome roku 1897, než bylo založeno město Anvil a organisován okrsek Eldorada. John Gordon byl Yankee a měl to lépe věděti. Prohodil však nějaké ostré slovo ve chvíli, kdy Janovy krví podlité oči svítily a kdy skřípal zuby ve svém mučivém, bolestném nepokoji. A proto pak došlo k tomu, že ve stanu bylo cítiti pach ledku a že jeden z nich klidně ležel, zatím co druhý zápasil jako krysa a odpíral dáti se oběsiti slušným a mírným způsobem, jak to navrhovali jeho druzi.

»Dovolíte-li mi, pane Lawsone, než se pustíme dále do té komedie, řekl bych vám rád, že je to výtečná myšlenka, jak otevřití zuby tomu dravci. Nebude jistě již nikdy kousati. Je to had, pane. Je to had.«

»Podejte mi sekeru,« řekl námořník. Podejte mi sekeru!« Vsunul ocelové ostří mezi prst pana Taylora a použil Janových zubů jako opory. Jan držel a oddychoval nosem. »Pozor, už to jde!«

»Děkuji vám, pane, oh, jak se mi ulevilo.« A pan Taylor pokoušel se nyní chytiti divoce kopající nohy oběti.

Jan však soptil a zuřil jako šílenec, krvácel, slintal, klel; pět let mrazu tálo nyní v žáru pekla. Kymáceli a potáceli se sem tam, oddychovali, potili se jako nějaká kyklopská, mnohoramenná obluda, vynořivší se z hlubin podzemí. Olejová lampa se překotila, uhasínajíc ve vlastním tuku, zatím co polední šero sotva proniklo špinavou plachtovinou stanu.

»Pro Boha, Jene, měj už rozum!« domlouval mu Zrzavý Bill. »Nechceme ti ublížiti ani zabíti tě, nic takového. Oběsíme tě jen, to je vše, a ty zde vyvádíš jako blázen. Pomyslí-li člověk, že s tebou chodil tak dlouho světem a teď se takhle chováš. Nebyl bych si to nikdy o tobě myslil, Jene!«

»Má příliš volnosti. Držte mu nohy, Taylore, a porazíme ho.«

»Ano, ovšem, pane Lawsone. Opřete se o něho celým tělem, až vám řeknu.« A hned opět se po něm rozehnal v přítmí stanu. »Teď, pane! Pospěšte si!«

Všichni se na něho vrhli a čtvrt tuny lidského masa zapotácelo se a dopadlo na postranní stěnu stanu. Kolíky povolily, lana se uvolnila a stan překotiv se, zahalil celý ten zápas svou špinavou plachtovinou.

»Děláš si to tím horší,« pokračoval Zrzavý Bill, snaže se zároveň sevříti mu oběma palci jeho chlupaté hrdlo. »Už jsi toho natropil dost, a budu míti půl dne práce, abych to dal opět do pořádku, až tě pověsíme.«

»Snad by bylo lépe, pane, kdybyste ho pustil,« ozval se pan Taylor.

Zrzavý Bill zavrčel a povolil ruce a oba vylezli zpod stanu. V témž okamžiku však Jan odkopl od sebe námořníka a již uháněl sněhovou plání.

»Hej, vy líní čerti! Světlý! Strako! Chyťte ho! Srazte ho!« křičel Lawson, utíkaje sněhem za prchajícím mužem. Světlý i Straka následováni ostatními psy předhonili ho a hned na to vrhli se na vraha.

Nebylo příčiny, aby ti muži to všechno dělali, nebylo příčiny, proč Jan utíkal, nebylo příčiny, proč mu v tom chtěli zabrániti. S jedné strany rozkládala se sněhová poušť, s druhé pak zamrzlé moře. Bez potravin a útočiště nemohl bežeti daleko. Nebylo třeba, než aby čekali, kdy se vrátí sám ke stanu, jak nevyhnutelně musil, až by ho mráz a hlad k tomu přinutil. Avšak neměli nyní času myslili na to vše. Jakési šílenství, potrhlost vstoupily jim všem pojednou do krve. Mimo to krev byla prolita a krvežíznivost se zmocnila jich všech. »Má je pomsta,« praví Pán a praví to v mírném pásmu, kde teplo slunce mírní a tlumí poněkud lidskou energii. Na Severu však poznali, že modlitba je účinná pouze tehdy, provází-li ji síla, a navykli si starat se sami o své záležitosti. Bůh je všudypřítomný, slýchali, avšak zde vrhá po půl roku na zemi stín, v němž Ho nemohli najíti, a proto tápali ve tmách a není divu, že často zapomínali na Desatero.

Jan utíkal slepě, nemysle na cestu, kudy jeho nohy ubíhaly, a puzen jediným slovem: Žíti! Žíti! Existovati! Straka se mihl vzduchem, avšak minul se ho. Jan rozehnal se po něm slepě a klopýtl. V tom však již velké, bílé tesáky Světlého zaťaly se mu do kazajky a skácel se do sněhu. Žíti! Žíti! A dal se znovu do boje, pod hromadou mužů a psů. Levicí chytil vlčáka za srst na hřbetě, zatím co pravicí chytil Lawsona za krk. Čím více pes dorážel, tím více rdousil nešťastného námořníka. Pak opět zabořil se pravicí do kostnatých kadeří Zrzavého Billa a pod celou tou hromadou pan Taylor ležel bezradný a jako přimražen. Síla jeho zběsilosti byla úžasná, pojednou však, bez patrné příčiny, Jan přestal po nich chňapati a převalil se klidně na znak. Jeho protivníci ustoupili nedůvěřivě o krok, Jan se však potměšile šklebil.

»Přátelé,« řekl, šklebě se stále, »chtěli jste, abych se slušně choval, nuže, nyní chci si s vámi slušně promluviti. Co chcete se mnou udělati?«

»Tak je to v pořádku. Jen klidně,« konejšil ho Zrzavý Bill. »Však jsem věděl, že dostaneš zase rozum! Jen klidně a provedeme to snadno a rychle.«

»Co chcete udělati? Co zamýšlíte?«

»Oběsíme tě. A měl bys děkovati svému štěstí, že zde je někdo, kdo se v tom vyzná. Dělal jsem to již dříve, více než jednou dole ve Státech a dovedu to ještě nyní.«

»Oběsíte? Mne?«

»Ano.«

»Haha! Že tak můžeš mluviti! Podej mi ruku. Bille, a vstanu a dám se oběsiti, haha!«

Postavil se a rozhlédl se kolem sebe.

»Herr Gott! Slyšte ho jen! Chce mne oběsiti! Ha ha ha! Myslím, že sotva, myslím, že sotva!«

»A já myslím, že ano, vy ničemo,« ozval se Lawson posměšně, uřezávaje zároveň řemen se saní a dělaje na něm kličku se zlověstnou pečlivostí. »Soudce Lynch drží dnes soud.«

»Počkejte chvilku,« Jan ustoupil o krok před nabízenou mu smyčkou. »Chci se vás na něco zeptati a navrhnouti vám něco, Taylore. Vy znáte soudce Lynche?«

»Ano, pane. Je to zařízení svobodných mužů a gentlemanů a je to velice zdravé a rozumné zařízení. Úřad možno podplatiti, ale na soudce Lynche můžete, pane, vždycky spolehnouti, že vykoná spravedlnost bez všelikých útrat a poplatků. Opakuji, pane, bez všelikých poplatků. Zákon můžete koupiti a prodati, ale zde v tom kraji spravedlnost jest svobodná a volná jako vzduch, jejž dýcháme, silná jako kořalka, již pijeme, rychlá jako –«

»Skončete to a zeptejte se, co ten chlap vlastně chce,« přerušil ho Lawson, přerušuje jeho výklady.

»Nuže dobře, řekněte mi něco. Když jeden muž zabije jiného muže, soudce Lynch ho oběsí?«

»Je-li dostatečný důkaz – zajisté.«

»A zde v tom případě důkaz stačí, abychom oběsili tucet mužů, Jene,« ozval se Zrzavý Bill.

»Nestarej se, Bille. S tebou budu mluviti až potom. Chci se ještě na něco zeptati Taylora. Neoběsí-li soudce Lynch toho muže, co je potom?«

»Neoběsí-li ho soudce Lynch, je ten muž svoboden a jeho ruce jsou čisty krve. A pak, pane, náš zákon ustanovuje ještě něco: že totiž nikdo nemá býti vystaven nebezpečí svého života dvakráte pro jeden a týž čin, ba nesmí již býti ani obžalován.«

»A nemohou ho zastřeliti, nebo dáti mu obuškem přes hlavu a vůbec nic takového?«

»Nikoli, pane.«

»Dobře. Slyšíte všichni, vy hlupáci, co Taylor říká? A nyní promluvím s Billem. Vyznáš se v tom, Bille, a chceš mne oběsiti, co? Co tomu říkáš?«

»Ano, Jene, jako řezník. A budeš-li se chovati řádně, budeš úplně spokojen s mou prací. Jsem v tom znalec.«

»Máš velkou hlavu, Bille, a máš v ní leccos. A víš, že dvě a jedna jsou tři – není-liž pravda?«

Bill přikývl.

»A když máš dvě věci, nemáš tří, není-liž pravda? A nyní dej pozor, co ti řeknu. Abys někoho oběsil, je třeba tří věcí. Předně, musíš ho míti. Dobře. Máš mne zde. Za druhé, musíš míti provaz. Dobře, Lawson jej má. A za třetí, musíš míti něco, kam bys ten provaz přivázal. A teď koukej, kam chceš a jak chceš, a najdi tu třetí věc, kam bys ten provaz přivázal. Nuže, co tomu říkáš?«

Mechanicky bloudili očima po tom ledu a sněhu. Byla to jednotvárná scéna, prostá všech kontrastů nebo určitějších obrysů, smutná, opuštěná, zoufalá – mořská hladina, plná zmrzlých ledových ker. nízký svah břehu, pozadí nízkých pahorků, a nad tím vším nekonečný sněhový příkrov.

»Nikde jediného stromu, jediného trámu, žádné chaty, žádné telegrafní tyče, nic,« bědoval Zrzavý Bill, »nic dosti vysokého, dosti pevného, aby se na to mohl pověsiti takový chlapík pět stop vysoký. Nechme toho.« Pohlédl mrzutě na část Janova těla, spojující jeho hlavu s rameny. »Nechme toho,« opakoval smutně k Lawsonovi.

»Zahoďte ten provaz. Pána Boha nikdy nenapadlo, že zde budou jednou žíti lidé, a zařídil to podle toho.«

Jan se vítězně zašklebil. »Myslím, že se mohu vrátiti do stanu a zakouřiti si.«

»Zdálo by se, že máte pravdu, Bille, milý synu,« řekl Lawson; »ale jste nemotora, to vám může říci každý, kdo rozumí věci. Námořník musí přijíti, aby vás teprve naučil, co a jak. Slyšel jste už někdy o nůžkách? Tak dejte pozor!«

Námořník dal se chutě do práce. Z hromady naplaveného dříví, kam vytáhli nějaký člun loňského podzimu, vytáhl pár dlouhých vesel. Svázal je dohromady téměř v pravém úhlu na koncích, kde měla lopatky. Pak vykopal patama díry do sněhu, až se dostal k písku. Kde se vesla stýkala, přivázal dva provazy. Konec jednoho z nich upevnil na ledovém balvanu. Druhý pak podal Zrzavému Billovi. »Zde, synáčku, chopte se toho a k dílu!«

K svému zděšení Jan viděl před sebou šibenici, jak se tyčí vzhůru.

»Ne! Ne!« křičel, uskočiv zpět a zdvihaje pěsti. »Nic z toho nebude! Nechci viseti! Pojďte jen, vy chytráci! Ztluku vás všechny, jednoho po druhém! Nebojím se ani čerta! Jen to zkuste! Zemru dříve, než mne pověsíte.«

Námořník přenechal dvěma; druhým, aby si to vyřídili s tím potrhlým tvorem. Váleli se tu divoce, všichni v jedné hromadě, ryjíce ve sněhu a v tundře, až jejich divoký boj vepisoval tragedii lidské vášně na ten bílý arch, jejž jim tu rozprostřela sama příroda. A opět a opět, hned nohou, hned rukou, Jan vynořil se z toho klubka, až konečně Lawson ho sevřel a svázal pevně provazem. Škrábaje, tluče, kleje, byl přemožen a svázán, a píď po pídi přivlečen k místu, kde neúprosné nůžky ležely jako obrovské kružítko na sněhu. Zrzavý Bill připravil kličku tak, aby uzel byl, jak se sluší a patří, pod levým uchem. Pan Taylor a Lawson drželi provaz, hotovi zdvihnouti na rozkaz šibenici. Bill váhal, pozoruje své dílo se zalíbením umělce.

»Herr Gott! Podívejte se jen!«

Hrůza v Janově hlasu přiměla ostatní, že se obrátili.

Překocený stan se zdvihl a v houstnoucím přítmí zavrávoral příšerně a potácel se opile směrem k nim. V příštím okamžiku John Gordon našel však již otvor a vylezl.

»Kde u všech ďáblů –!« Na okamžik jeho hlas odumřel mu v hrdle a oči upřely se na ten obraz před ním. »Zadržte! Nejsem mrtev!« zvolal pak, přicházeje k té skupině se starostlivou tváří.

»Dovolte, pane Gordone, abych vám blahopřál k tomu, že jste z toho vyvázl,« ozval se pan Taylor. »Jen o vlásek, pane, jen o vlásek, a byl by s vámi konec.«

»Jděte do pekla se svým přáním! Mohl jsem již býti mrtev a byl bych shnil a vy, vy– – –« Načež John Gordon ulevil si mocným přívalem nejjadrnějších anglických přídavných a podstatných jmen.

»Jen mne škrábl,« pokračoval, když se dosti utišil. »Jak pravím, jen mne škrábl na krku tou kulí. Omráčilo mne to, ale nic mi to neudělalo.« Pak se obrátil ke spoutanému. »Pozor, pane. Stluku vás, že se ani nehnete, nebo mne odprosíte. A vy ostatní se nám do toho nepleťte.«

»Ani nápad. Rozvažte mne jen a uvidíte,« odvětil Jan Zatvrzelý, neboť ďábel v něm nebyl dosud zkrocen. »A až vám napráskám, dám se do těch ostatních, a proberu je jednoho po druhém, hlupáky.«

SÍLA ŽENY.

Vlčí hlava lstivých očí a ojíněná odhrnula příklop stanu.

»Jdeš ven! Vypal, ty siwaši, ven, ty ďáblovo semeno! ozvali se sborem ti, kdož byli uvnitř a Bettles udeřil psa cínovým talířem tak, že ihned opět utekl. Louis Savoy připevnil poklop, odkopl pekáč a počal si ohřívati ruce. Venku byl silný mráz. Před osmačtyřiceti hodinami praskl lihový teploměr na osmašedesáti stupních pod nulou a od té doby ještě přituhlo. Nikdo nevěděl, kdy to povolí. A není-li to právě vůle Boží, neodváží se nikdo v takové době daleko od kamen, ani nepustí zbytečně mrazu do vzduchu, jejž musí dýchati. Udělá-li to někdo, nachladí si plíce, což přivolává suchý, řezavý kašel, dráždící zejména, když se peče slanina. A záhy na to, někdy na jaře nebo v létě, vypálí jámu ve zmrzlé půdě a hodí tam lidské tělo, pokryjí je mechem, a opustí je, jisti, že vstane opět o posledním soudě, zdrávo a netknuto. Lidem malé víry, pochybujícím o tom, že tělo zůstane neporušeno až do onoho osudného dne, nelze doporučiti vhodnějšího kraje, než na Klondiku, aby tam umřeli. Z toho však nelze ještě nikterak dovozovati, že se právě tak dobře hodí k účelům života.

Venku byl silný mráz, avšak ani uvnitř nebylo příliš teplo. Jediný předmět, jejž bylo možno označiti jako kus domácího zařízení, byla kamna, a všichni hleděli, jak by se k nim dostali pokud možno nejblíže. Na polovici podlahy byly nastlány jedlové větve, na ně rozprostřeny byly spací kožišiny, pod nimi pak ležel sníh. Zbytek podlahy byl jen udupaný sníh, na němž byly pohozeny hrnce a pánvice a jiné všeobecné potřeby arktického tábora. Kamna byla rozžhavena do červena a hučela, avšak o pouhé tři stopy dále ležel kus ledu, tak ostrých okrajů a suchý, jako by byl právě vyseknut z řečiště. Tlak mrazu zvenčí pudil teplo uvnitř vzhůru. Právě jen nad kamny, kde roura pronikala střechou, byl malý kruh suché plachtoviny, kolem pak byl kruh vlhké, vypařující se plachtoviny, pak mokrý kruh a posléze ostatní část stanu, stěn i stropu byla pokryta na půl palce suchou, bílou vrstvou zmrzlých krystalů.

»Oh! Oh! Oh!« Nějaký mladý chlapík, ležící a spící v kožešinách, vousatý, bledý, vyhublý, počal naříkati bolestí a neprobudiv se zmítal se úzkostí a strachem. Jeho tělo pozdvihlo se napolo z přikrývek, chvějíc se křečovitě, jakoby uniklo právě z lože kopřiv.

»Převalte ho,« velel Bettles. »Má křeče.«

A na to s nelítostným soucitem půl tuctu kamarádů se ho chopilo a převalilo ho a třáslo jím na všecky strany.

»Čert aby vzal tu cestu,« mručel tiše, odhodiv přikrývky a usedaje. »Prošel jsem toho už dost, zkusil jsem, otužil jsem se a snesl jsem všecko a pak zabloudím sem do té Bohem zapomenuté končiny a ležím jako mrzák!« Usedl si k ohni a svinul si cigaretu. »Oh, nekňourám. Snesu to, ale stydím se sám za sebe. Zde jsem na konci nějakých mizerných třiceti mil a jsem unaven a ztuhlý jako nějaký měšťák, když se projde na pět mil za den na výletě. To mne právě trápí. Máte sirky?«

»Nechte těch hloupostí, mladíku.« Bettles podával mu žádaný oharek. »Dělal jste, co jste mohl. Myslíte, že se nepamatuji na svou první cestu zde. Byla doba, kdy jsem byl tak ztuhlý, že jsem potřeboval deset minut času k tomu, abych přestal píti u ledové jámy a postavil se zase na nohy, a každý sval mne bolel a v kloubech mně praskalo, že bych se byl raději zabil. Křeče? Měl jsem takové křeče, že celý tábor potřeboval půl dne k tomu, aby mne zase trochu rozmotali. Na to, že jste ještě štěně, držel jste se dobře, a jste řádný chlapík. Počkejte ode dneška za rok, jak si budete vykračovati, že my, staří kozlové, vám nestačíme. A pak máte výhodu, že nejste tlustý, nemáte sádla, které poslalo už tolik statných chlapíků do lůna Abrahamova dříve, než jim bylo vhod.«

» Sádla?«

»Nu ano. Na tlouštku nepřijde. Ti nejtlustší nejsou vždycky nejlepší, když jde o takovou cestu.«

»Nikdy jste o tom neslyšel. Nu ano, je to pravda, byť to i všichni nevěděli. Silné, statné tělo je dobré, jde-li o chvíli námahy, ale nemá-li dosti síly, aby vydrželo, tak ať sem nechodí. A vytrvalost a tlusté tělo jsou špatní kamarádi. Podívejte se na ty malé, hubené chlapíky, když jde o to vydržeti a nepovoliti, jsou jako hladový pes, když jde o kost. U čerta, pak je s těmi tlustými konec.«

»Při sám Bůh,« přerušil ho Louis Savoy, »že je tomu tak. Znal jsem jednoho muže; byl jako býk. A s ním, tam na Sirném Potoku, chodil jiný, suchý mužík, Lon Mc Fane. Znáte přece Lon Mc Fana, toho malého Ira se zrzavými vlasy. A jdou a jdou a jdou stále, po celý den a po celou noc. A ten velký toho dostal dost a nemohl dále a ležel pak už stále ve sněhu. A ten malý jen ho vždycky kopl a křičel na něho a kopal a kopal, a křičel a křičel, až ho dostal do mé boudy. Tři dni to trvalo, než ten velký vylezl ze svých pokrývek. Nikdy jsem neviděl takovou babu, jako byl on. Ne, skutečně nikdy. A ten byl tlustý, jak povídáte. Pán Bůh ví.«

»Ale byl tu Axel Gunderson,« ozval se Prince. Ten velký Skandinávec s tragickými příběhy, stínícími jeho zmizení, učinil hluboký dojem na toho důlního inženýra. »Leží tam někde nahoře.« Mávl rukou směrem k tajemnému východu.

»Muž největší, nejmohutnější postavy, který kdy obrátil se patama k moři a honil soby z pouhého rozmaru,« doplňoval Bettles; »on však právě jen dokazuje výjimku z pravidla. Hleďte jen na jeho ženu, Ungu – nemá více, než sto deset, samé svaly, ani jediného lotu nazbyt. A přece nejen že se mu vyrovnala přes všechnu jeho sílu, ale předstihla ho ještě, pokud je to jen možno. Není na zemi nic, ani nad zemí, ani pod zemí, co ona by neuměla vykonati.«

»Milovala ho však,« namítal inženýr.

»V tom to není. Je to –«

»Poslyšte, bratří,« přerušil je Sitka Charley se svého místa na bedně s potravinami. »Mluvili jste o svalech a síle mužů, o síle žen a lásce, a mluvili jste dobře, já ale vzpomínám právě na něco, co se stalo, když i zdejší kraj byl ještě neznám a kdy lidské ohně byly od sebe tak daleko jako hvězdy, a týká se to také statného, silného muže a jedné ženy. A ta žena byla malá, srdce však měla větší, než bylo býčí srdce toho muže, a měla sílu. A putovali jsme krušnou cestu, až k moři, a byl silný mráz a sněhu hluboko a hladu mnoho. A láska té ženy byla silná, velká láska – více vám nemohu říci.«

Umlkl a počal usekávati sekyrkou kousky ledu z balvanu vedle sebe, jež pak házel do pánvice ku rýžování zlata na kamnech, aby opatřil pilnou vodu. Muži přisedli ještě blíže a mladík s křečemi hledal marně více pohodlí pro své ztuhlé tělo.

»Bratří. Mám rudou, siwašskou krev, ale srdce bělocha. Omylu svého otce děkuji za onu, svým přátelům pak za toto. Když jsem byl ještě hoch, poznal jsem velikou pravdu. Poznal jsem, že svět náleží vám a vašemu plemeni, že siwašové vám neodolají, a že musí zahynouti v mrazu jako karibů a medvěd. Šel jsem tedy do tepla a sedal jsem mezi vámi, u vašich ohňů, a hle, stal jsem se jedním z vás. Viděl jsem ve svém životě, mnoho. Poznal jsem mnoho divných věcí a plahočil jsem se mnoho na dalekých, krušných cestách s mnoha muži vašeho plemene. A proto také mohu posuzovati činy po vašem způsobu, a posuzovati lidi a míti myšlenky, jaké máte vy. Proto také, mluvím-li nehezky o někom z vašich, vím, že si to nebudete vykládati falešně a pochválím-li někoho z lidu svého otce, neřeknete jistě: ‚Sitka Charley je siwaš, a hledí křivě na svět a jeho slova nezasluhují úcty.‘ Není tomu tak?«

Všichni ochotně přisvědčili.

»Ta žena se jmenovala Passuk. Dostal jsem ji řádně, obchodem od jejích lidí, kteří byli tehdy na Pobřeží a jichž chilcootský totem stál u mořské zátoky. Mé srdce se tenkráte pro ni neozvalo a nebyly to ani její oči, jež by mne byly přiměly k tomu, abych si ji vzal, neboť sotva že vůbec zdvihla zraku od země a byla plachá a ustrašena, jako jsou děvčata vůbec, když se dostanou do náručí muže, jehož dosud nikdy neviděla. Jak pravím, neměl jsem tehdy ve svém srdci místa pro ženu, neboť pomýšlel jsem na dalekou cestu a potřeboval jsem jen někoho, kdo by mi krmil psy a vesloval se mnou po všechny ty dlouhé dny na řekách. Jedna pokrývka přikryje oba a tak jsem si zvolil Passuk. –

»Neřekl jsem ještě, že jsem byl ve službách Vlády? Nuže dobře, říkám to nyní a je třeba, abyste to věděli. Vzali mne tedy na válečnou loď, se saněmi, psy a konservami, a spolu se mnou šla Passuk. A zamířili jsme k severu, k zimnímu ledovému okraji Behringova moře, kde jsme vystoupili na břeh – já a Passuk a psi. Dostal jsem také peníze od Vlády, neboť byl jsem v jejích službách, a mapy zemí, jichž lidské oči dosud neviděly a pak různá poselství. Ta poselství byla zapečetěna a chráněna důmyslně před nepohodou a měl jsem je odevzdati velrybářským lodím v Ledovém moři, zamrzlým u velké Mackenzie. Není větší řeky než Mackenzie, leč jenom náš Yukon, matka všech řek.

»Což ostatně nemá nic společného s mým příběhem, neboť nejde o ty velrybářské lodi, ani o tu krutou zimu, již jsem ztrávil na Mackenzie. Pak na jaře, když dni se dloužily a sníh pokryl se korou, vydali jsme se k jihu, Passuk a já, do Yukonské krajiny. Byla to krušná cesta, ale slunce ukazovalo cestu našim nohám. Byla to pustá, osamělá krajina, jak jsem již řekl, a plahočili jsme se proudem, vesly i tyčemi, až jsme přišli ke Čtyřiceti Mílím. Bylo dobře viděti opět bílé tváře a přirazili jsme tedy ke břehu. A na to přišla zima, krutá zima. Tma a mráz na nás dopadly a spolu s nima i hlad. Jednatel Společnosti vydal všem po čtyřiceti librách mouky a po dvaceti librách slaniny. Nebylo bobů. A psi vyli stále hladem a všichni měli vpadlá břicha a vyhublé tváře a silní muži slábli a slabí zmírali. Bylo také mnoho kurdějí.

»A tak jsme přišli spolu jednoho večera do skladu a prázdné police daly nám tím více cítiti naši opuštěnost a bezradnost. Mluvili jsme tiše při světle krbu, neboť svíčky byly uloženy stranou pro ty, kdož by jich snad ještě potřebovali na jaře. Odbývala se porada a shodli jsme se, že někdo musí se vydati k moři a říci světu, v jaké jsme bídě. Oči všech obrátily se ihned ke mně, neboť věděli, že se vyznám na takových cestách. Je to sedm set mil,‘ řekl jsem, ‚do Haines Mission u moře a každá píď té cesty jde sněhem, kde si člověk musí teprve raziti cestu svými sněžnicemi. Dejte mi své nejlepší psy a pokud možno nejvíce potravin a půjdu. A Passuk půjde se mnou.‘

»Souhlasili s tím, ale jeden z nich povstal, Long Jeff, Yankee, silných kostí a silných svalů. A také jeho slova byla silná. On se také vyzná v cestování, řekl, narodil se ve sněžnicích a byl odkojen bůvolím mlékem. Půjde se mnou, aby v případě, že bych cestou padl, donesl sám ten vzkaz do missie. Byl jsem mlád, neznal jsem yankejských mužů. Jak jsem mohl věděti, že taková řeč je jen znamením tuku v jeho těle, nebo že ti z nich, kdož umějí vykonati něco velikého, drží zuby pohromadě? Vzali jsme si tedy nejlepší psy a nejlepší potraviny a vydali jsme se na cestu, my tři – Passuk, Long Jeff a já.

»Nuže, šlapali jste již všichni panenský sníh, plahočili jste se u oje saní a zvykli jste ledovým krám na řece, nebudu tedy mluviti o té cestě, leč, že některého dne. jsme urazili deset mil a jiného opět třicet, častěji však jen deset. A ty nejlepší potraviny nestály za mnoho, a musili jsme tedy šetřiti s nimi již od počátku. Také ti nejlepší psi byli ubozí a měli jsme co dělati, abychom je udrželi na nohou. Na Bílé Řece z našich saní zbyly již jen dvě a měli jsme za sebou teprve dvě stě mil. Neztratili jsme však nic, psi, kteří nemohli dále, dostali se do žaludků těch, kteří zůstali.

»Nikde stopy života, nikde jediného obláčku táborového ohně, až jsme se dostali k Pelly. Počítal jsem na to, že tam nechám Long Jeffa, který už naříkal a nemohl s místa. Ale jednatel stanice měl chycené plíce, oči mu horečně svítily a spíže byla téměř prázdná; ukázal nám také prázdnou spíži misionářovu a také jeho hrob, nakupený vysoko kamením na ochranu před psy. Bylo tam také několik Indiánů, ale dětí a starců již mezi nimi nebylo, a věděli jsme, že jen málo z nich dočká se jara.

»Vydali jsme se tedy dále, s lehkým žaludkem a těžkým srdcem, s půl tisícem mil sněhu a ticha mezi námi a Haines Mission u moře.

»Tma byla hrozná a v poledne slunce sotva že dovedlo slabě ozářiti obzor k jihu. Avšak nakupených ledových ker bylo méně, cesta byla lepší a tak hnal jsem psy jak jsem jen mohl, po celý den pozdě do noci. Jak jsem řekl, ve Čtyřiceti Mílích každá píď cesty znamenala práci sněžnicemi. A sněžnice nám odřely nohy tak, že jsme měli na nich puchýře, které praskalv a hnisaly a nechtěly se hojiti. A den ze dne bylo jich více a bolestnějších, až jednoho rána, když jsme si opět připínali sněžnice, Long Jeff plakal jako dítě. Postavil jsem ho před lehké saně, aby razil cestu, on však odložil sněžnice, aby se mu lépe šlo, a protože sníh byl měkký, jeho mokasíny se v něm hluboko bořily a psi zapadali. Byli tak vyhublí, že kosti hrozily proniknouti jim kůží, a unavovalo je to příliš. Obořil jsem se na toho muže a slíbil, ale zrušil své slovo. Napráskal jsem mu tedy bičem a pak už psi neklopýtali. Byl jako dítě a plakal bolestí přes své silné, statné tělo.

»Avšak Passuk. Zatím co ten muž ležel u ohně a plakal, vařila a ráno pomáhala naložiti saně a večer opět složiti je. A starala se o psy. Stále byla napřed, ušlapávajíc sníh a urovnávajíc cestu. Passuk – jak bych to řekl? – pokládal jsem prostě za přirozeno, že to dělá a více jsem na to nemyslil, neboť moje mysl zabývala se jinými věcmi a pak byl jsem tehdy ještě mlád a málo jsem se vyznal v ženách. Teprve později, když jsem na to vzpomínal, pochopil jsem to.

»A ten muž se stal bezcenným. Psi měli v těle již málo síly, on však usedal na saně, když jsme ho nechali pozadu. Passuk řekla, že povede sama jedny saně, a tak on neměl nic na práci. Ráno jsem mu dal poctivě jeho dávku potravin a poslal jsem ho napřed. Na to složili jsme se ženou tábor, naložili saně a zapřáhli psy. O polednách, když slunce si s námi na chvíli zahrávalo, dohonili jsme ho se slzami zmrzlými na jeho tváři a ubírali jsme se dále. Na večer rozbili jsme tábor, přichystali jsme mu jeho dávku potravin a připravili jeho spací kožešiny. Rozdělali jsme vždy také velký oheň, aby viděl, kde jsme. O kolik hodin později přišel kulhaje, snědl svůj díl naříkaje a běduje, a usnul. Nebyl nemocen ten muž, byl jen znaven a zondán, a zeslábl hladem. Avšak Passuk a já byl jsme také znaveni a zondáni a zeslábli jsme hladem, a přece jen jsme konali všechnu práci, kdežto on nedělal nic. A přece měl silnou postavu, živenou tukem, o němž mluvil bratr Bettles. A dále dávali jsme mu stále poctivě jeho díl potravin.

»Pak jednoho dne setkali jsme se se dvěma přízraky, putujícími tím Tichem. Byl to muž a hoch a byli to běloši. Na jezeře Le Barge prolomil se led a přišli při tom téměř o všechna zavazadla. Oba nesli po jedné přikrývce kolem těla. Na noc rozdělali oheň a choulili se u něho až do rána. Měli něco mouky. Míchali ji v teplé vodě a pili. Ten muž ukázal mi osm číšek mouky – všechno, co měli, a do Pelly, zamořené hladem, bylo ještě dvě stě mil. Říkali také, že nějaký Indián jde za nimi, že se s ním poctivě dělili, ale že jim nepostačil. Nevěřil jsem, že se s ním dělili poctivě, neboť jinak by se jim byl vyrovnal, nemohl jsem jim však dáti potravin. Pokusili se ukrásti mi psa – nejtučnějšího, který byl však velice hubený – namířil jsem na ně však bambitku a zahnal jsem je. A odešli jako opilí tím mrtvým Tichem směrem k Pelly.

»Měl jsem ještě tři psy a jedny saně, a ti psi byli jen kosti a kůže. Je-li málo paliva, oheň hřeje jen málo a v chatě je chladno. Tak bylo i s námi. Když je málo potravin, mráz hlodá silně a měli jsme tváře omrzlé, zčernalé, že by nás naše vlastní matky nebyly poznaly. A na nohách jsme měli ránu vedle rány. Z rána, když jsme se vydávali na cestu, potil jsem se, snaže se zadrželi výkřik bolesti, jak mne sněžnice tlačily. Passuk se nikdy neozvala jediným slovem, nýbrž postavila se vždy napřed, aby razila cestu, a ten muž jen vyl bolestí.

»Proud Třiceti Mil ohlodal led ze spodu a bylo tam mnoho jam a trhlin a volné vody. Jednoho dne jsme dohonili toho muže, když odpočíval, neboť, jak bylo zvykem, vyšel ráno dříve než my. Mezi námi byla však volná hladina. Obešel ji po pruhu pobřežního ledu, který však byl příliš úzký, aby saně tam mohly projeti. Vyhledali jsme si tedy ledový most. Passuk vážila málo a přešla první, držíc v ruce napříč tyč pro případ, že by se probořila. Byla však lehká a měla široké střevíce a podařilo se jí to. Pak zavolala na psy. Ti však neměli ani tyče, ani střevíců a probořili se a byli zachváceni proudem. Držel jsem pevně saně odzadu, až postraňky se přetrhly a psi dostali se pod led. Bylo na nich již jen málo masa, počítal jsem však přece, že by nám byli stačili na týden, a nyní byli ti tam.

»Příštího dne ráno rozdělil jsem všechny potraviny, jichž bylo již jen málo, na tři díly a řekl jsem Long Jeffovi, že se může držeti při nás nebo ne, jak sám chce, neboť půjdeme nyní na lehko a rychle. On však začal vykládati a naříkal na své bolavé nohy a své strasti a mluvil ošklivé věci o kamarádech. Passuk měla také bolavé nohy a já rovněž – ano, bolavější snad než on, neboť měli jsme dosud stále co dělati se psy, ale Long Jeff se zapřísahal, že raději zemře, než by šel dále, a tak Passuk vzala si kožišinu a já hrnek na vaření a sekeru a chystali jsme se na cestu. Pohlédla však na jeho díl potravin a řekla: Je jich škoda pro něho. Zemře tak jako tak.‘ Já jsem však potřásl hlavou a řekl jsem, že nikoli – že jednou soudruh vždycky soudruh. Pak mluvila o těch mužích ve Čtyřiceti Mílích, že jich tam je mnoho a jsou to dobří muži a že ode mne záleží, dostane-li se jim na jaře potravin. Když jsem však stále říkal nikoli, vytrhla mi bambitku za pasem, rychle, a jak bratr Bettles před chvílí řekl, Long Jeff odešel do lůna Abrahamova dříve, než chtěl. Zlobil jsem se proto na Passuk, ona však nejevila žádné lítosti a ve svém srdci jsem cítil, že jednala správně «

Sitka Charley umlkl a házel dále kousky ledu do pánve na kamnech. Muži mlčeli a mrazilo je po zádech při naříkavém vytí psů, křehnoucích tam venku v tom mrazu.

»A den ze dne plahočili jsme se sněhem, míjejíce místa, kde spali ti dva běloši. Pak jsme přišli na toho Indiána, pouhý přízrak, mířícího taktéž k Pelly. Nedělili se s ním poctivě ti dva, řekl, a neměl již mouky po celé tři dni. Večer uvařil vždy kousky svých mokasínů ve vodě a snědl je. Mnoho mu z nich už nezbývalo. A byl to Indián s Pobřeží a říkal nám to pomocí Passuk, jež mluvila jeho jazykem. Byl cizím na Yukonu a neznal tam cesty, ale chtěl jíti do Pelly. Jak daleko tam je? Dva noclehy? Deset? Sto? – Nevěděl, ale šel do Pelly. Byl již příliš daleko, aby se mohl vrátiti, musil prostě dále ku předu.

»Nežádal o potraviny, neboť věděl, že my také jsme na tom již zle. Passuk pohlédla na toho muže, pak na mne, jako by se nemohla rozhodnouti, jako koroptev, jejíž mláďata jsou v nebezpečí. Obrátil jsem se k ní tedy a řekl jsem: Nejednali s ním poctivě. Mám mu dáti z našich potravin? Viděl jsem, jak jí zasvítilo v očích, jako by náhlou radostí, pak ale pohlédla opět na toho muže a na mne, a ústa se jí křečovitě sevřela, když řekla: ‚Nikoli. K moři je ještě daleko a Smrt číhá blízko. Lépe uchvátí-li zde toho cizího muže a nechá na pokoji mého manžela Charleyho.‘ A tak ten muž odešel dále Tichem směrem k Pelly. Večer plakala. Neviděl jsem jí dosud nikdy plakati. A nebylo to jen následkem kouře z našeho ohně, neboť dříví bylo suché. Divil jsem se, proč je tak smutná, a myslil jsem, že její ženské srdce pokleslo a změklo útrapami té cesty a bolestí.

»Život je podivná věc. Mnoho jsem o tom přemýšlel a uvažoval a přece den ode dne zdá se mi býti tím podivnější. K čemu ta ustavičná touha po Životě? Je to hra, v níž nikdo nevyhraje. Žíti je plahočiti se, trpěti, až Stáří na nás těžce dolehne a složíme ruce do studeného popela vyhaslého ohně. Těžko je žíti. V bolesti dítě vsaje svůj první dech, v bolesti stařec vydechne svůj poslední a celý jeho život je pln zármutku a strastí a přece klopýtá jen nerad do otevřené náruči Smrti, vzpíraje se, ohlížeje se zpět, bráně se do posledního okamžiku. A Smrt je laskavá. Pouze Život a věci tohoto Života bolí. A přece milujeme Život a nenávidíme Smrti. Je to skutečně podivné.

»V následujících dnech hovořili jsme jen málo, Passuk a já. V noci leželi jsme ve sněhu jako mrtví a z rána vydali jsme se na další cestu, potácejíce se jako mrtví: A kolem nás všecko bylo mrtvo. Nebylo tam sněhulí, nebylo veverky, nebylo králíka – nic. Řeka se ani neozvala pod svým bílým rubášem. Míza zmrzla v lese. A byl mráz jako je nyní, a v noci hvězdy přicházely blíže a poskakovaly a tančily, a ve dne pak slunce pohrávalo si s námi, až jsme viděli mnoho sluncí, a vzduch svítil a jiskřil a sníh byl jako démantový prach. A nikde paprsku tepla, nikde zvuku, nic než mráz a ticho jak jsem řekl, šli jsme jako mrtví, jako ve snu a nepočítali jsme již času. Naše tváře obracely se stále jen k Slané Vodě, naše duše toužily po Slané Vodě a naše nohy nesly nás ke Slané Vodě. Tábořili jsme u Takheena a nevěděli jsme o tom, Naše oči hleděly na Bílého Koně, neviděli jsme ho však. Naše nohy šlapaly po pěšině Canyonu, necítily to však. Necítili a nevěděli jsme nic. A klesli jsme často cestou, ale klesli jsme vždy tváří ke Slané Vodě.

»Potraviny nám došly a rozdělili jsme se o poslední zbytek poctivě, Passuk a já; ona počala však klesati nyní častěji a u Křižovatky Karibů ji síly opustily. Z rána leželi jsme pod jedinou přikrývkou a nepustili jsme se dále. Rozhodl jsem se, že zde zůstaneme a přivítám Smrt ruku v ruce s Passuk, neboť sestárl jsem a poznal jsem lásku ženy. A pak k Haines Mission bylo ještě osmdesát mil a vysoký Chilcoot vysoko nad hranicí rostlinstva stál nám v cestě se svou bouřlivou hlavou. Passuk však na mne promluvila, tiše, tak že jsem musil dáti ucho k jejím rtům, abych slyšel. A nyní, když se nemusila báti mého hněvu, promluvila ze srdce a řekla mi o své lásce a o mnohých věcech, jimž jsem dosud nerozuměl.

»A řekla: ‚Ty jsi můj muž, Charley, a byla jsem ti hodnou ženou. A po všechny ty dni, kdy jsem ti rozdělávala oheň a vařila pro tebe a krmila tvé psy a veslovala a razila cestu sněhem, nenaříkala jsem jediným slovem. A neřekla jsem nikdy ani, že v chatrči mého otce bylo tepleji, nebo že na Chilcootu bylo více potravin. Když jsi promluvil, naslouchala jsem. Když jsi poroučel, poslouchala jsem. Není tomu tak, Charley?‘

»A řekl jsem: ‚Ano, je to mu tak.‘

A mluvila pak dále: ‚Když jsi poprvé přišel do Chilcootu, ani jsi se na mne nepodíval; koupil jsi mne jen, jako si někdo kupuje psa, a odvedl jsi mne. Tehdy bylo moje srdce proti tobě a bylo plno trpkosti a strachu. Tomu je však již dávno. Neboť byl jsi ke mně laskav, Charley, jako hodný muž je laskav ke svému psu. Tvé srdce bylo chladné a nebylo v něm místa pro mne, a přece jednal jsi se mnou vždy poctivě a spravedlivě. A byla jsem s tebou, když jsi konal smělé činy a kdy jsi se odvážil velkých nebezpečí, a přirovnávala jsem tě k mužům jiných kmenů a viděla jsem, že stojíš vysoko nad nimi, a že tvoje slova jsou moudrá a jazyk pravdivý. A stala jsem se pyšná na tebe, až se pak přihodilo, že jsi naplnil celé mé srdce a že jsem nemyslela na nic než na tebe. Byl jsi jako letní slunce, když jeho zlatá dráha vede kruhem po obloze, které vůbec neopouští. A ať jsem pohlédla kamkoli, všude jsem je viděla. Avšak tvoje srdce, Charley, bylo chladné a nebylo tam místa pro mne.‘

»A řekl jsem: ‚Ano, bylo tomu tak. Bylo chladné a nebylo tam místa. To všechno však již minulo. Nyní mé srdce je jako sníh na jaře, když slunce se vrátilo. Nastane jihnutí, ozve se zurčení vod a všechno pučí, raší a zelená se. A je slyšeti volání křepelek a zpěv drozdů, všechnu tu hudbu, neboť zima povolila. Passuk, a já jsem poznal lásku ženy.‘

»Usmála se a kynula mi, abych ji přivinul blíže. A pak řekla: Jak jsem šťastna!‘ Pak ležela dlouho klidně, dýchala tiše, s hlavou na mých prsou. Pak zašeptala: ‚Zde končí moje cesta; jsem již znavena. Ale dříve bych ještě ráda o něčem mluvila. Dávno, když jsem byla ještě děvčetem na Chilcootu, hrála jsem si sama mezi balíky kožišin v otcově chatrči, neboť muži byli daleko na honbě a ženy a hoši sváželi do tábora maso. Bylo to na jaře, a já jsem byla samotná. Velký hnědý medvěd, probudivší se právě ze svého zimního spánku, hladový tak, že kůže na něm jen visela, tvoříc záhyby na jeho kostech, strčil pojednou hlavu do chýše a řekl: ‚Uf!‘ Můj bratr vracel se právě, běže s prvními saněmi masa. A obořil se na medvěda s hořícími oharky s ohniště a psi ještě zapražení, vlekouce za sebou saně, vrhli se na medvěda. Strhl se divoký boj a křik. Váleli se v ohništi, rozházeli balíky kožišin a překotili chýši, avšak posléze medvěd ležel mrtev, s prsty mého bratra mezi zuby a se známkami drápů na tváři mého bratra. Všiml jsi si toho Indiána na cestě k Pelly? Jeho rukavic bez palce, když si ohříval ruce na našem ohni? Byl to můj bratr. A řekla jsem ti, abys mu nedal potravin, a odešel do ticha bez nich.‘

»Taková byla, bratří, láska Passuk, která zemřela ve sněhu, u Křižovatky Karibů. Byla to veliká láska, neboť zapřela svého bratra pro muže, který odvedl ji na krušnou cestu světem a k žalostnému konci. A taková byla její láska, že zapřela i sebe samu. Než se jí oči zavřely navždy, vzala mou ruku a vsunula ji pod svou veverčí parka k pasu. Cítil jsem tam plný váček a poznal jsem tajemství, proč její síla tak náhle zmizela. Den ze dne šetřila ze své dávky až do posledního sousta, a den ze dne jedla jen polovici svého dílu. Druhou uschovala do toho váčku.

»A řekla: ‚Zde končí cesta pro Passuk, tvoje cesta však, Charley, vede dále, přes vysoký Chilcoot dolů do missie a k moři. A vede dále a dále, ještě pod řadou sluncí neznámými zeměmi a cizími vodami a je provázena řadou let plných cti a slávy. Povede tě do chýší mnoha žen, hodných žen, avšak nepřivede tě nikdy k větší lásce, než byla láska Passuk.‘

»A věděl jsem, že ta žena mluví pravdu. Avšak šílenství mne zachvátilo a odhodil jsem od sebe ten váček a přísahal jsem, že moje cesta skončila, až její znavené oči zněžněly slzami a řekla: ‚Sitka Charley kráčel dosud vždy se ctí mezi muži a jeho slovo bylo vždy pravé. Zapomene snad nyní na svou čest a bude mluviti zbytečná slova u Křižovatky Karibů? Nepamatuje již na ty muže ve Čtyřiceti Mílích, kteří dali mu svou nejlepší potravu a své nejlepší psy? Passuk byla vždy pyšná na svého muže. Nechť se nyní vzchopí, připne si své sněžnice a odejde, aby ona mohla si zachovati až do konce svou pýchu.‘

»A když vychladla v mé náruči, vstal jsem, vzal jsem její váček, připjal jsem si sněžnice a potácel jsem se dále, neboť slabost zmocnila se mých kolen a hlava mi šla kolem a v uších mi hučelo a v očích blýskalo jako oheň. Zapomenuté dny mého mládí se vrátily. Seděl jsem u plných hrnců při slavném potlachi a zpíval jsem a tančil při písních mužů a děvčat a dunění mrožích bubnů. A Passuk držela mne za ruku a kráčela po mém boku. Když jsem ulehl ke spánku, probouzela mne. Když jsem zavrávoral a klesl, pomohla mi vstáti. Když jsem zabloudil do hlubokého sněhu, dovedla mne zpět na cestu. A takovým způsobem, jako ten, kdo je zbaven rozumu a vidí podivné vidiny a jehož myšlenky jsou lehké vínem, přišel jsem do Haines Mission u moře.« –

Sitka Charley odhrnul příklop stanu. Bylo poledne. K jihu, právě nad Hendersonovým vrchem, ukázala se chladná deska slunce. S obou stran svítila paslunce. Vzduchem poletovalo jíní jako pavučiny za babího léta. V pozadí vedle cesty vlčák, ježe se mrazem, vydal táhlé zavytí k obloze a zabědoval.

NA ROZCESTÍ.

„Musím tedy, musím odejíti odtud, a ty, má lásko, zde zůstaneš?“
Švábská národní píseň.

Zpěvák, hezké tváře a bodrých zraků, naklonil se a přilil vody do hrnce s vařícími se boby a pak vzpřímiv se, s oharkem v ruce, zahnal psy, obklopující bednu s potravinami a s kuchyňským náčiním. Měl modré oči, zlaté dlouhé vlasy a byla radost viděti jeho svěží životnost. Nový měsíc vystrkoval svůj růžek nad bílou čárou hustého, zasněženého jedloví, jež obklopovalo tábor, oddělujíc jej od ostatního světa. Nad hlavami bylo tak jasno a chladno, a hvězdy tančily rychlým, třepotavým pohybem. K jihovýchodu světélkující zelenavý lesk oznamoval nádheru severní záře. Dva muži v bezprostředním popředí leželi na medvědí kůži, jež jim byla ložem. Mezi kožišinou a sněhem byla na šest palců silná vrstva jedlových větví. Přikrývky byly odhrnuty. Zástěnu za jejich zády tvořil pruh plachtoviny, napjatý, mezi dvěma stromy v úhlu pětačtyřiceti stupňů. To zachycovalo teplo sálající z ohně a vrhalo je zpět na kožišinu. Jiný muž seděl na saních blízko ohniště a spravoval si mokasíny. S pravé strany hromada zmrzlého štěrku a hrubý jeřáb ukazovaly, kde se plahočili den ze dne, hledajíce hlavní ložisko zlata.

S levé strany čtyři páry sněžnic trčely ve sněhu na znamení, jakým způsobem bylo jim ubírati se dále, sotva opustili ušlapaný sníh tábora.

Švábská národní píseň zněla se zvláštním pathosem pod těmi mrazivými severními hvězdami a nedělala dobře mužům, povalujícím se zde kolem ohně po celodenní krušné práci. Probouzela tupou bolest v jejich srdcích a touhu podobnou hladu žaludku, a posílala jejich duše daleko odtud k jihu přes všechny ty vrchy k zemím slunce.

»Pro lásku Boží, Sigmunde, mlčte již!« ozval se jeden z mužů. Jeho ruce sepjaly se bolestně, ukryl je však před zraky ostatních v záhybech medvědí kožišiny, na níž ležel.

»A proč, Dave Wertzi?« tázal se Sigmund. »Proč bych si nezazpíval, když srdce se raduje?«

»Protože nemáte k tomu příčiny, proto. Pohleďte jen kolem sebe, muži, a vzpomeňte, jakou potravou zneuctívali jsme svá těla v posledních dvanácti měsících, a na způsob, jak jsme žili a pracovali jako dobytek!«

Plavovlasý Sigmund přehlédl své okolí, ojíněné vlčáky a dech, vystupující jako pára z úst mužů. »A proč by se srdce nemohlo radovati?« smál se. »Je dobře; vše je v pořádku. A pokud jde o potravu –« Ohnul ruku a pohladil svůj napjatý biceps. »A žili-li jsme a pracovali-li jsme jako dobytek, nebyli jsme za to placeni jako králové? Dvacet dollarů z každé pánve a víme, že je toho zde ještě na osm stop hluboko. Je to druhý Klondike – a víme to – Jim Hawes zde u vašeho lokte to ví a nestěžuje si. A hleďte na Hitchcocka! Šije si mokasíny jako stará bába a čeká, až zase přijde čas. Jen vy se nemůžete dočkati, abychom začali již zase vypírati zlato v jarní vodě. Pak budeme všichni bohati, bohati jako králové; vy se toho však nemůžete již dočkati. Chtěl byste býti již opět ve Státech. Já také, narodil jsem se tam, ale dočkám se, když každý den zlato v pánvi ukazuje se žluté jako máslo. Vy byste chtěl míti všechno najednou, a jako malé dítě rozplakal byste se proto ještě. Pah! Proč bych si nezpíval!

»Za rok, za rok, až réva uzraje, vrátím se opět, a pak, budeš-li mi ještě věrna, má lásko, bude náš svatební den.

Za rok, za rok, až uplyne můj čas, budu žíti s tebou v té lásce, a pak, budeš-li mi ještě věrna, má lásko, bude náš svatební den.«

Psi ježíce se a vrčíce tlačili se blíže k ohni. Ozval se jednotvárný skřípot střevíců a šoupavý zvuk po sněhu, jako když se přesypává cukr. Sigmund přestal zpívati, aby krotil kletbami a oharky ta zvířata. Pak objevila se nějaká postava zahalená kožišinami a indiánské děvče vynořilo se z temnoty, odhrnulo si kápi své veverčí parka a stanulo mezi nimi. Sigmund a muži na medvědí kožišině vítali ji jako »Sipsu« s obvyklým »haló«, Hitchcock udělal jí však místo na saních, aby si mohla sednouti vedle něho.

»Jak se vede, Sipsu?« tázal se, mluvě po jejím způsobu lámanou angličinou, míchanou s chinoočtinou. »V táboře je dosud hlad? A našel už kouzelník příčinu, proč je tak málo zvěře a proč sob se zde ani neobjevil?«

»Ano. Zvěře je málo a chystáme se již jísti psy.

A lékař kouzelník našel již příčinu všeho toho zla a zítra chce udělati oběť a očistiti tábor.«

»A jaká oběť to má být – nějaké novorozeně, nebo nějaká chudák bába, stará a ustrašená, která je beztak na obtíž celému kmeni, a proto bude lépe, bude-li odstraněna?«

»Náhodou je tomu tentokráte jinak; neboť nouze je veliká a nezvolil nikoho jiného, než náčelníkovu dceru, nikoho jiného, než mne, Sipsu.«

»U čerta!« Slovo vyplynulo zvolna z Hitchcockových rtů a ozvalo se plným, hlubokým hlasem, prozrazujíc současně údiv i nepokoj.

»A stojíme tedy na rozcestí, vy a já,« pokračovala vážně, »a přišla jsem proto, abychom se ještě jednou viděli, naposledy.«

Narodila se v primitivním prostředí a primitivní byl její život i její názory na svět. Hleděla na svět stoicky a na lidskou oběť jako na přirozenou součást světového řádu. Mocnosti, jež ovládaly světlo i tmu, teplo i mráz, rašení pupenů a opadávání listí, byly pohněvány, a bylo nutno usmířiti je. Vymáhaly si to různým způsobem – smrtí ve zlých vodách, probořením na zrádné ledové kůře, ránou medvědí tlapy, nebo hroznou, záhubnou chorobou, jež přepadla muže v jeho vlastní chatě, až počal kašlati a život jeho plic vycházel mu z těla ústy a chřípím. Nebo dostávalo se těm mocnostem obětí. Bylo to vše jedno. A lékař kouzelník se vyznal v myšlenkách těch mocností a zvolil neomylně oběť. Bylo to zcela přirozeno. Smrt přicházela různými cestami, ale celkem bylo to stále jedno a totéž – vůle všemocných, nevyzpytatelných sil.

Hitchcock pocházel však z pozdějšího pokolení.

Jeho názory nebyly tak pevné a zbožné, a řekl: Nikoli, Sipsu. Vy jste mladá a v plné radosti života. Váš kouzelník je hlupák a zvolil špatně. Nesmí se tak státi.«

Usmála se a odvětila: »Život není hezký a to z mnoha příčin. Předně, učinil jednoho z nás bílého a druhého rudého, což není dobře. Pak spojil naše cesty a nyní je opět dělí a nemůžeme udělali nic proti tomu. Jednou, dříve již, právě když bohové byli pohněváni, přišli vaši bratří do tábora. Byli tři, statní muži a bílí, a řekli, že se nic takového nemá státi. Zemřeli však rychle a stalo se to přece.«

Hitchcock přikývl, že již o tom slyšel, a obrátil se k ostatním.

»Slyšíte, hoši! V táboře chystá se zase taková hloupost a chtějí zabiti Sipsu. Co tomu říkáte?«

Wertz pohlédl na Hawese a Hawes pohlédl na něho, nikdo z nich však nepromluvil. Sigmund svěsil hlavu a hladil ovčáckého psa mezi svými koleny. Přivedl si ho sem tam odtud ze světa a měl to zvíře velmi rád. Ve skutečnosti bylo tomu tak, že jisté děvče, jímž se mnoho obíral ve svých myšlenkách, a jehož obraz v malém pouzdru na jeho prsou nutil ho často ke zpěvu, dalo mu toho psa a své požehnání, když se políbili na rozloučenou a on se vydal na Sever za zlatem.

»Co tomu říkáte?« opakoval Hitchcock.

»Snad to není tak vážné,« odpověděl Hawes pomalu. »Nejspíše je to jen nějaká povídačka toho děvčete.«

»O to se nejedná!« Hitchcock cítil, jak se o něho pokouší zlost při jejich patrném váhání. »Otázka jest, je-li tomu tak, zda k tomu připustíme. Co chceme učiniti?«

»Nevidím důvodu, abychom se do toho míchali,« ozval se Wertz. »Je-li tomu tak, je tomu tak a to je prostě vše. Je to už jednou tak jejich obyčej. Je to jejich náboženství a nás se to netýká. Naše věc jest, abychom sebrali dost zlatého prachu a dostali se zase z té Bohem zapomenuté země. Nehodí se pro nikoho, než pro dobytek. A co jiného jsou ti černí ďábli, než dobytek? Ostatně, byl by to nešťastný podnik.«

»To je právě, co myslím také,« přizvukoval Hawes. »Jsme zde my čtyři na sta mil od Yukonu a od bílé tváře. Co svedeme proti padesáti Indiánům? Znepřátelíme-li si je, musíme odtud, pustíme-li se do nich, pobijí nás. A mimo to přišli jsme na dobré místo, a při sám Bůh, jsem pro to, abychom se ho drželi!«

»Souhlasím,« přizvukoval Wertz.

Hitchcock obrátil se netrpělivě k Sigmundovi, který si tiše prozpěvoval:

»za rok, za rok, až réva uzraje, vrátím se opět.«

»Nuže, Hitchcocku,« řekl posléze, »věc se má tak, že držím s ostatními. Jestliže šedesát takových chlapíků se rozhodne, že zabijí to děvče, pak tomu nezabráníme. Vrhnou se na nás a smetou nás jedním rázem se světa. A co dobrého z toho bude? Děvče budou míti přece ve svých rukou. Není dobře stavěti se proti obyčejům nějakého národa, leč máme-li k tomu dosti síly.«

»My však jí máme dosti!« přerušil ho Hitchcock. »Čtyři běloši vyrovnají se stokráte tolika rudochům. A pomyslete na to děvče!«

Sigmund hladil zamyšlen psa. »Já však myslím na děvče. A má oči modré jako letní obloha a usměvavé jako moře na jaře a má plavé vlasy jako já a vrkoče silné jako moje ruka. A čeká již dlouho, a nyní mám naději, že se budu moci vrátiti a nezahodím jí.«

»A styděl bych se pohlédnouti do těch jejích modrých očí, kdybych si vzpomněl na černé oči děvčete, jehož krev by byla na mých rukou,« posmíval se Hitchcock, neboť narodil se tak, že hleděl vždy jen na věc samu, nezastavuje se nikdy před obtížemi a překážkami, jakmile uznal, že to žádá jeho čest.

Sigmund potřásl hlavou.

»Nepoblázníte mne, Hitchcocku, a nedostanete mne. k takovému šílenství jen proto, že vám se ho zachtělo. Je to otázka chladné rozvahy a skutečných okolností. Nepřišel jsem sem do té krajiny ze zdravotních důvodů a pak není nám možno, abychom hnuli rukou. Je-li tomu tak, je to ovšem velice zlé pro to děvče, to však je vše. Je to obyčej jejího lidu a nemění na tom nic, že jsme zde náhodou právě v té chvíli. Dělají to tak již po tisíce a tisice let a udělají to i nyní a budou to dělati ještě dlouho po nás. A pak nejsou to lidé našeho druhu, a rovněž to děvče. Nikoli, držím s Werztem a Hawesem á –«

Psi však počali vrčeti a ježiti se, a umlkl, naslouchaje skřípotu četných mokasínů. Indián za Indiánem vstoupil do kruhu světla jejich ohně, statní, vážní, ve svých kožišinách, zamlklí. Jejich stíny míhaly se groteskně na sněhu. Jeden z nich, čaroděj lékař, oslovil hrdelními hláskami Sipsu. Měl tvář pomalovánu divokými vzorky a na ramenou měl vlčí kožišinu, jejíž lesknoucí se tesáky a divoký čumák přečnívaly mu přes hlavu. Z ostatních nikdo nepromluvil. Všichni zachovali vážné ticho a klid. Sipsu vstala a vklouzla do svých sněžnic.

»S Bohem, ó můj muži,« řekla Hitchcockovi.

Avšak muž sedící vedle ní na saních nedal na jevo sebe menší známky a nezdvihl ani hlavy, když odcházeli řadou do bílého pralesa.

Na rozdíl od mnoha mužů schopnost přizpůsobiti se, byť i byla značná, neměla ho nikdy k tomu, aby si začínal se ženami Severu. Jeho široký kosmopolitismus nenutkal ho nikdy k manželským pletkám s dcerami těch krajin. Kdyby byl něco takového chtěl, jeho životní filosofie nebyla by mu v tom bránila. Avšak prostě nedošlo k tomu. Sipsu? Rád se s ní bavil u táborového ohně, nikoli jako ten, kdo ví, že on je muž a ona žena, nýbrž spíše jako muž s dítětem, pouze tak, jako by udělal každý v jeho okolnostech již proto, by změnil poněkud jednotvárnost toho života. To bylo vše. Avšak v jeho krvi bylo jisté rytířství, přes jeho yankejský původ a novoanglickou výchovu, a byl utvářen tak, že praktická stránka života neměla pro něho často významu a příčila se jeho hlubším motivům.

Seděl tu nyní mlčky, s hlavou nakloněnou ku předu, zatím co organická síla, větší než on sám, mocná jako jeho plémě, pracovala v jeho nitru. Wertz a Hawes pohlédli na něho chvílemi úkosem, poněkud nejisti ve svém chování. Sigmund měl týž pocit, Hitchcock byl silný muž a jeho síla měla na ně svůj vliv v celé řadě různých příhod jejich života na severu. Proto cítili jistý strach a zvědavost, jak se asi zachová a čeho se odváží, jakmile se jednou odhodlá k činu.

On však mlčel dlouho a oheň již téměř dohasínal, když Wertz se protáhl, zívl a mínil, že je na čase, uložiti se ke spánku. Tu Hitchcock se vzpřímil v celé své výšce.

»Nechť Bůh zatratí vaše duše do horoucího pekla, vy zbabělci! jsem s vámi hotov!« Řekl to dosti klidně, avšak jeho síla vyznívala z každé slabiky a nepřipouštěla pochybností o pevnosti jeho rozhodnutí. »Pojďte,« pokračoval, »rozdělíme se, jak si budete sami přáti. Mám čtvrtinu na vašich přídělech, naše smlouvy to dokazují. V pytli je pětadvacet nebo třicet uncí zlata z našich zkoušek. Přineste váhy. Rozdělíme to. A vy, Sigmunde, oddělte mi mou čtvrtinu potravin. Čtyři psi náleží mně a potřebuji ještě dalších čtyř. Prodám vám svůj podíl na táborové výstroji a hornickém náčiní za ty psy. A přidám svých šest nebo sedm uncí a zbytečné střelivo. Co tomu říkáte?«

Ti tři muži odstoupili stranou a radili se. Když se vrátili, Sigmund jednal jejich jménem. »Chceme se s vámi rozděliti poctivě, Hitchcocku. Ze všeho dostanete svou čtvrtinu, ani více, ani méně, a dělejte si s tím, co chcete. Psů však potřebujeme právě tak jako vy, dostanete tedy své čtyři, to je vše. Nechcete-li svého podílu na táborové výstroji a nářadí, je to vaše věc, chcete-li, vezměte si to, nechcete-li, nechte to zde.«

»Podle písmeny zákona!« posmíval se Hitchcock. »Avšak ku předu. Souhlasím. A pospěšte si. Nemohu se dočkati, kdy již odejdu z toho tábora a od těch zbabělců v něm.«

Dělení bylo provedeno beze všech dalších poznámek. Naložil svůj skrovný majetek na jedny saně, vybral si své čtyři psy a zapřáhl je. Svého podílu na výstroji a nářadí se nedotkl, za to však přihodil na saně ještě půl tuctu psích postrojů, hledě vyzývavě na své druhy. Ti však pokrčili rameny a hleděli za ním, jak zmizel v lese.

Nějaký muž plazil se na břiše sněhem. S obou stran prokmitaly tmou kožené stany tábora. Tu a tam nějaký vyhublý, zubožený pes zavyl nebo zavrčel zlostně na svého souseda. Jeden z nich přiblížil se k tomu plazícímu se muži, který však zůstal ihned nehybně ležeti. Pes přistoupil ještě blíže, větřil a pak ještě blíže, až se dotekl čenichem toho podivného předmětu, jehož zde nebylo, když se setmělo. Tu Hithcock, neboť on to byl, pojednou vyskočil, mávnuv střelhbitě rukou po kosmatém hrdle zvířete. A pes poznal smrt v tom hmatu a když muž hnul se dále, pes zůstal ležeti se zlomenou páteří pod hvězdami.

Takovým způsobem Hitchcock dostal se k náčelníkově chýši. Dlouho tam ležel venku ve sněhu, naslouchaje hlasům uvnitř a snaže se rozpoznati Sipsu. Patrně jich bylo ve stanu mnoho a podle hlasů poznal, že jsou silně rozčileni.

Posléze zaslechl hlas děvčete a plížil se kolem chýše tak, že již jen sobí kůže je dělila. Pak zahrabávaje se do sněhu, prostrčil hlavu a ramena dovnitř. Když teplo uvnitř ovanulo mu tvář, přestal a čekal, maje nohy a větší část těla stále ještě venku. Neviděl nic a neodvážil se zdvihnouti hlavy. Po jedné jeho straně byl balík kožišin. Poznal to podle pachu, ač jej ještě pečlivě ohmatal, aby si tím byl jist. S druhé strany jeho tvář dotkla se nějakého kožišinového kabátce, který, jak věděl, skrýval nějaké tělo. Musí to býti Sipsu. Ač by byl býval raději, kdyby opět promluvila, rozhodl se, že se na to spolehne již bez dalšího důkazu.

Slyšel hovořiti náčelníka a čaroděje povýšenými hlasy a opodál v koutě zavrnělo ze spaní nějaké hladové dítě. Obrátiv se na bok, kde ležel, pozdvihl opatrně hlavu, stále ještě sotva se jen dotýkaje toho kožišinového kabátce. Naslouchal dechu. Byl to ženský dech, bude to již riskovati.

Přitiskl jí k boku hlavu, mírně, ale pevně, a cítil tlukot jejího srdce. Pak čekal opět, až ruka pátravě sklouzla k jeho hlavě a spočinula na ní. V následujícím již okamžiku ta ruka obrátila mu hlavu tváří vzhůru a hleděl do očí Sipsu.

Ovládala se dokonale. Změnivši jako by náhodou svou polohu, opřela se loktem přes něho o ten balík kožišin a upravila i svou parka. Takovým způsobem byl nyní úplně zakryt. Pak opět jako jen nahodile naklonila se k němu tak, že mohl dýchati mezi její paží a prsem, a sklonivši hlavu přitiskla lehce své ucho k jeho rtům.

»Jakmile nastane vhodný okamžik,« šeptal, »jdi ven z chýše a přes sníh dolů po větru ke skupině jedlí v ohbí potoka. Tam najdeš mé psy a saně připraveny na cestu. Dnes večer se pustíme dolů k Yukonu a protože pojedeme rychle, pochytej psy, kteří ti přijdou pod ruku, za srst na krku a doveď je k saním tam u potoka.«

Sipsu potřásla hlavou na znamení, že nesouhlasí, její oči však leskly se radostí a byla hrda na to, že takový muž prokázal jí tolik přízně. Avšak jako všechny ženy jejího kmene narodila se, aby poslouchala mužské vůle a když Hitchcock opakoval »jdi!« učinil tak přísně, a ačkoli neodpověděla, věděl, že jeho vůle je jí zákonem.

»A nestarej se o postroje pro psy,« dodal, hotově se k odchodu. »Budu tam čekati. Nemař však času. Den zažene noc brzo a nebude otáleti k vůli nám.«

O půl hodiny později dupaje nohama a mávaje rukama u saní viděl ji přicházeti se silným psem v každé ruce. Při jejich příchodu jeho vlastní zvířata počala býti nepokojná, on však posloužil jim násadou svého biče, až je upokojil. Přišel k táboru po větru a zvuk to byl, čeho se musil báti, že upozorní na jeho přítomnost.

»Připřáhni je k saním!« velel, a když jim počala dávati postroje: »Dám své psy ku předu.«

Sotvaže to však udělala, přemístěná zvířata se vrhla na vetřelce. Ačkoli Hitschcock byl ihned mezi nimi s kolbou své pušky, štěkot a hluk probudil spící tábor.

»Nyní budeme míti více psů, než potřebujeme,« prohodil mrzutě a vytáhl sekeru zpod obalu saní. »Zapřáhni všecky, které ti hodím a dávej při tom pozor na spřežení.«

Postoupil poněkud kupředu a čekal mezi dvěma jedlemi. Táboroví psi rušili již noc svým štěkotem a on číhal na jejich příchod. Tmavá skvrna rostouc rychle nabývala podoby na matně bílé sněhové ploše. Byl to předchůdce celé smečky; běžel rychle a po vlčím způsobu udával směr svým bratřím. Hitchcock stál ve stínu. Když zvíře mihlo se kolem něho, sáhl po něm, uchopil je ve skoku za přední nohy a hodil jím o zem. Pak mu zasadil osvědčenou ránu pod ucho a hodil je Sipsu. A zatím co ona psa zapřáhala, Hitchcock se sekerou v ruce zastoupil cestu mezi stromy, až naježená záplava bílých zubů a svítících očí se přihnala a zastavila právě před ním. Sipsu pracovala rychle. Sotva byla hotova, poskočil kupředu, uchopil a omráčil druhého a hodil jí ho. Totéž opakovalo se ještě třikráte a když spřežení čítalo již deset vrčících vlčáků, zvolal: »Dost!«

Avšak v témž okamžiku nějaký mladý muž předeběhnuv ostatní muže svého kmene, prodíral se již mezi psy, a odrážeje je zprava i zleva, snažil se dostati se k saním. Kolba Hitchcockovy ručnice srazila ho na kolena, než se překotil na bok. Lékař čaroděj běže hbitě zahlédl ještě, jak rána dopadla.

Hitchcock zavolal na Sipsu, aby vyjela. Na její pronikavé »chook!« rozdivočená zvířata vyrazila jako střela kupředu a saně naklonivše se silně, jen tak tak že neshodily sedící tam Sipsu. Mocnosti byly patrně pohněvány na čaroděje, neboť v tom okamžiku postavily ho do cesty. Vůdčí pes zachytil jeho sněžnice a porazil ho, načež devět ostatních psů hnalo se přes něho i se saněmi. Byl však již opět na nohou a noc byla by skončila jinak, kdyby Sipsu nebyla se ohnala svým dlouhým karabáčem a nebyla mu zasadila oslepující ránu mezi oči. Hitchcock snaže se dohoniti ji, srazil se s ním, když zavrávoral bolestí uprostřed cesty. A tím se stalo, když ten prostý bohoslovec se vrátil opět do náčelníkovy chýše, že jeho vědomosti byly obohaceny pokud jde o výkonnost bělochovy pěsti. Od té doby pak, kdykoli tu a tam řečnil v radě, bylo to vždy proti bílým mužům.

»Vstávejte, vy lenoši! Vstávejte! Snídaně bude hotova, než se obujete!«

Dave Wertz odhodil svou přikrývku, usedl a zívl.

Hawes se protáhl, shledal, že ho bolí sval v rameni a počal si jej ospale tříti: »Rád bych věděl, kde asi dnes Hitchcock přenocoval,« řekl, sahaje po svých mokasínech. Byly zmrzlé a šel opatrně v ponožkách k ohni, aby rozmrzly. »Je štěstí, že to tak dopadlo a že odešel,« dodal, »ačkoliv to byl dobrý pracovník.«

»Ano. Ale příliš umíněný. To byla ta chyba. Tím hůře pro Sipsu. Myslíte, že ji měl hodně rád?«

»Ani bych neřekl. Jednal spíše ze zásady. To je vše. Myslil, že to není v pořádku – ovšem, že nebylo – ale to přece nebylo ještě příčinou, abychom se do toho míchali a musili odtud předčasně utéci.«

»Zásada je zásada a je to dobrá věc na svém místě, ale ještě lépe je nechati ji doma, jde-li někdo na Aljašku. Co?« Wertz připojil se k svému druhu a oba snažili se učiniti ohebnějšími své mokasíny. »Myslíte, že jsme se měli do toho vložiti?«

Sigmund potřásl hlavou. Byl příliš zaměstnán. Čokoládově zbarvená pěna vystupovala již z hrnku na kávu a bylo třeba obrátiti slaninu. Mimo to myslil také na to děvče s modrýma očima a prozpěvoval si tiše.

Jeho druzi se na sebe zachechtali a přestali mluviti. Ač bylo již po sedmé, do rozednění scházely ještě tři hodiny. Severní záře opustila oblohu a tábor byl oasou světla uprostřed hluboké tmy. A v tomto světle bylo jasně viděti obrysy těch tří mužů. Povzbuzen tichem Sigmund zesílil hlas a zanotoval poslední sloku té staré písně:

»Za rok, za rok, až réva uzraje –«

V tom však ozval se nocí hromadný praskot pušek. Hawes vzdychl, pokusil se vzpřímiti a zhroutil se. Wertz převalil se na loket se skloněnou hlavou. Dusil se chvíli a tmavý proud vyřinul mu z úst. A Sigmund, plavovlasý, s písní kloktající mu ještě v hrdle, rozhodil rukama a přepadl do ohně.

Lékař čaroděj se silně mračil a nebyl patrně v nejlepší náladě, neboť pohádal se s náčelníkem o Wertzovu pušku a přivlastnil si také více, než na něho připadalo, z pytle bobů. Vzal si také medvědí kůži a vzbudil tím repot mezi svými soukmenovci. A posléze pokusil se zabiti Sigmundova psa, jejž mu darovalo: ono děvče, ale pes utekl, když kouzelník klopýtl o oštěp a vymkl si rameno o kbelík. Vydrancovavše tábor vrátili se do svých chýší, kde bylo mnoho radosti mezi ženami. Mimo to stádo sobů zabloudilo sem přes jižní pohoří a padlo do rukou lovců, čímž lékaři čaroději dostalo se tím více cti a lid si šeptal, že se dobře poradil s bohy.

Později však, když všichni odešli, ovčácký pes doplížil se zpět do opuštěného tábora a po celou noc a den vyl nad mrtvými. Pak zmizel, ač neuplynulo mnoho let, když indiánští lovci postřehli změnu v plemeni lesních vlků a ukázaly se světlé skvrny srsti a jiné různé známky, jichž vlci dříve neměli.

DCERA SEVERNÍ ZÁŘE.

»Vy lenoši, vy lenoši chcete, abych si vás vzala? Nic z toho nebude. Nikdy, nikoli, nikdy nebude takový lenoch mým mužem.«

Tak pronesla Joy Molineau své mínění k Jacku Harringtonovi, právě tak, jak je sdělila, avšak ještě prostěji a svou mateřštinou, Louis Savoyovi předešlého večera.

»Poslyšte, Joy –«

»Ne, ne, proč bych poslouchala takového lenocha? Je to ošklivé, touláte se stále jen kolem, chodíte na návštěvu do mé chýše a neděláte nic. Jak byste opatřil potravy pro rodinu? Proč nemáte zlatý prach? Ostatní ho mají dosti.«

»Pracuji přece, Joy. Není jednoho dne, abych nebyl na cestě, nebo nahoře na potoce. Právě nyní jsem odtamtud přišel. Psi jsou ještě znaveni. Jiní muži maji štěstí a najdou mnoho zlata, já však – já nemám štěstí.«

»Ah! Ale když ten muž s indiánskou ženou, ten muž, Mc Cormack, objevil Klondike, nešel jste tam. Jiní tam šli a jsou nyní bohati.«

»Víte, že jsem byl tenkráte na cestě, hledal jsem u pramenů Tanany,« Harrington se bránil, »a nevěděl jsem o Eldoradu a Bonanze, leč když již bylo příliš pozdě.«

»To je něco jiného, ale mýlíte se.«

»Proč?«

»Ano, mýlíte se, nikdy není příliš pozdě. Na Eldoradu je jeden velice bohatý příděl; nějaký muž jej zaujal a pak odešel. Nikdo neví, co se s ním stalo. Ale tolik je jisto, že se již nevrátil, a nedá-li si někdo do šedesáti dnů připsati na úřadě svůj příděl, propadá. A pak jiní muži, mnoho jiných mužů tam, jak vy tomu říkáte, skočí. A jak pospíchají, oh, jak pospíchají, letí jak vítr, by si jej dali připsati. Kdo jej dostane, bude boháč a bude moci uživili rodinu.«

Harrington hleděl zatajiti svůj příliš velký zájem.

»A kdy uplyne ta doba?« tázal se. »Jaký je to příděl?«

»Řekla jsem o tom již včera večer Louis Savoyovi,« pokračovala, nevšímajíc si ho. »A myslím, že ten, vyhraje.«

»K čertu s Louis Savoyem!«

»Louis Savoy mi to řekl včera večer: Joy,‘ řekl mi, ‚jsem silný muž, mám dobré psy, mám dobré plíce, vyhraji v tom. Vezmete si mne pak za muže?‘ A řekla jsem, řekla jsem mu –«

»Co jste mu řekla?«

»Řekla jsem, vyhraje-li Louis Savoy, že mne dostane za ženu.«

»A nevyhraje-li?«

»Pak Louis Savoy nebude, jak říkáte, otcem mých dětí.«

»A vyhraji-li já?«

»Vy vyhrajete? Haha! Nikdy!«

Byť i byl uštěpačný a pohrdavý, bylo příjemno slyšeti smích Joy Molineau. Harrington nedbal toho posměchu. Zvykl na to již dávno. Ostatně nebyl výjimkou. Nutila všechny své citele, aby stejně trpěli. A jak byla právě půvabná, jak jí to slušelo! Pootevřené rty, barva pleti, zarůžovělá polibkem mrazu, a oči, chvějící se lákavými sliby, sliby, jichž není nikde, leč právě v očích ženy. Její psi kupili se kolem ní a vůdce Vůdčí Tesák položil jí svůj dlouhý čenich do klína.

»A vyhraji-li?« naléhal Harrington.

Pohlédla se psa na ctitele a nazpět.

»Co říkáš, Vlčí Tesáku? Vyhraje-li ten pán a přinese své papíry, mám si ho vzíti? Co? Co tomu říkáš?.«

Vlčí Tesák nahrotil uši a zavrčel na Harringtona.

»Oh, jak je dnes zima!« dodala pojednou s ženskou bezstarostností, vstala a dala do pořádku své spřežení.

Její ctitel přihlížel k tomu trpělivě. Od prvního dne, kdy se spolu setkali, udržovala ho v naději a trpělivost přidružila se nyní k jeho ostatním ctnostem.

»Hé! Vlčí Tesáku!« zvolala vyskočivši na saně, když sebou trhly kupředu. »Hej! Kupředu! Táhni!«

Harrington pozoroval ji úkosem, jak zahnula cestou ke Čtyřiceti Mílím. Kde se cesta dělila a přetínala řeku u Fort Cudahy, zastavila psy a obrátila se.

»Oh, pane Lenochu!« zvolala nazpět. »Vlčí Tesák říká, že ano – vyhrajete-li!«

Jak tomu však bývá, nějak se to prozradilo a celý tábor Čtyřiceti Mil, zabývající se již dříve volbou Joy Molineau mezi těma dvěma milovníky, hádal nyní a sázel na to, kdo z nich asi vyhraje v těch závodech. Tábor rozdělil se na dvě strany a každá snažila se a vynaložila vše, aby její vyvolenec byl první u cíle. Nastala sháňka po nejlepších psech, jež jen bylo možno v celém kraji dostati, neboť psi, a to dobří, byli hlavní podmínkou úspěchu. A úspěch znamenal pro vítěze mnoho. Mimo ženu, jíž podobná čekala teprve na své zrození, znamenalo to důl v ceně nejméně jednoho milionu.

Toho podzimu, kdy roznesla se zpráva o Mc Cormackově objevu na Bonanze, celý Dolní kraj, Polární město a Čtyřicet Mil v to čítajíc, vypravil se na Yukon – alespoň všichni mimo ty, kdož jako Jack Harrington a Louis Savoy byli právě za zlatem na západě. Sobí pastviny a potoky byly šmahem okupovány a mimo jiné i Eldorado, potok, kde naprosto nikdo nic neočekával. Olaf Nelson zaujal tam příděl pěti set stop, opatřil jej svými známkami a zmizel. V téže době nejbližší úřad, kde bylo lze dáti si připsati příděl, byl v policejních barácích ve Fort Cudahy, právě přes řeku proti Čtyřiceti Mílím. Sotva že se rozneslo, že potok Eldorado je skutečnou pokladnicí, bylo záhy vypátráno, že Olaf Nelson opominul podniknouti ten výlet dolů k Yukonu, aby si dal připsati svůj majetek. Muži vrhali hladové pohledy na ten opuštěný příděl, kde, jak věděli, tisíce dolarů čekalo jen na lopatu a splav. Neodvážili se však dotknouti se ho, neboť byl tu zákon, dovolující, aby uplynulo šedesát dní mezi označením kolíky a připsáním, po kterouž dobu nikdo nemohl činiti nároků na týž příděl. Celý kraj věděl o tom, že Olaf Nelson zmizel, a množství mužů chystalo se »skočiti« tam a hnáti se pak o závod do Fort Cudahy.

Avšak pokud jde o Čtyřicet Mil, soutěž byla omezena. V táboře věnujícím svou energii vystrojení buď Jacka Harringtona nebo Louis Savoye nikdo nebyl tak nerozumný, aby se pustil v ten zápas na vlastní pěst. K úřadu bylo plných sto mil a bylo ujednáno, že oba vyvolenci budou míti čtvero spřežení psů, jež by na ně čekalo na různých místech podél cesty. Přirozeně, že poslední spřežení mělo nejhlavnější úkol a právě pro těchto posledních pětadvacet mil jejich obětaví straníci snažili se dostati pokud jen možno nejsilnější zvířata. Obě strany počínaly si tak úporně a nabízely tolik, že psi dosáhli větší ceny. než kdy před tím kdo jen pamatoval v celém kraji. A náhoda tomu chtěla, že právě tato sháňka po psech obrátila pozornost celé veřejnosti ještě více k Joy Molineau. Nejen že ona byla příčinou toho všeho, nýbrž měla nejlepšího saňového psa od Chilcootu až k Behringovu moři. Ať jako tahoun u oje, nebo jako vůdce spřežení, Vlčí Tesák neměl soupeře. Muž, jehož saně by on vedl v posledním úseku cesty, musil vyhráti. O tom nemohlo býti sebe menší pochybnosti. Avšak veřejnost měla tolik smyslu pro slušnost a spravedlnost, že nikdo se ani neodvážil navrhnouti Joy něco v tom směru, a obě strany kojily se pouze útěchou, nemůže-li jeden ze soupeřů použíti služeb toho psa, že nemůže jich použíti ani druhý.

Nicméně, ježto muž, jako jedinec i jako celek, je tak utvářen, že kráčí životem tak požehnaně tupý k prohnanosti žen, tedy ani mužů Čtyřiceti Mil ani z daleka nenapadlo tušiti nějakou čertovinu v Joy Molineau. Přiznávali se později, že nedocenili správně té černooké dcery severní záře, jejíž otec obchodoval kožišinami zde v těch končinách dříve ještě, než jim se jen snilo o tom, aby sem vnikli, a která sama otevřevši poprvé oči viděla nádheru severního světla. Nikoli, její nahodilé narození zde neobmezilo nikterak jejích ženských znalostí, pokud jde o muže. Věděli, že s nimi zahrává, nevyznali se však v podstatě její hry, její hloubce a důmyslnosti. Neviděli nic, než vyloženou kartu tak, že až do poslední chvíle Čtyřicet Mil bylo ve stavu příjemné nejistoty a teprve, když vynesla svého posledního trumfa, poznali, kam hrála.

Počátkem týdne tábor vydal se na cestu, aby provázel Jacka Harringtona a Louis Savoye na jejich výpravě. Tito nečekali na poslední chvíli, neboť pomýšleli na to, aby se dostali k přídělu Olafa Nelsona o několik dní dříve, než uplyne lhůta jeho šetření, aby si mohli odpočinouti a aby měli svěží psi pro první úsek cesty. Cestou tam nacházeli již muže z Dawsonu, kteří chystali náhradní psí potahy podél cesty, a bylo patrno, že nebylo šetřeno nákladu vzhledem k těm milionům, jež byly v sázce.

Na dva dni po odchodu svých championů Čtyřicet Mil počalo vysílati jejich zásobní potahy – nejprve na zastávku pětasedmdesáti, pak padesáti a posléze pětadvaceti mil. Potahy pro tento poslední úsek byly nádherné a tak rovnocenné, že tábor uvažoval o jejich poměru po celou hodinu při padesáti stupních pod nulou, dříve než jim dovolil odjeti. V posledním okamžiku Joy Molineau přihnala se mezi ně na svých saních. Vzala stranou Lon Mc Fana, který měl na starosti Harringtonovo spřežení, a sotva jen první slova vyšla jí ze rtů, když bylo pozorováno, že jeho spodní čelist poklesla s rychlostí, jež dávala tušiti velké věci. Odepjala Vlčího Tesáka od svých saní, postavila jej v popředí Harringtonova spřežení a popohnala tak zvířata k yukonské cestě.

»Ubohý Louis Savoy!« řekli muži; avšak Joy Molineau zableskla vyzývavě svýma černýma očima a odešla do chýše svého otce.

Půlnoc blížila se k přídělu Olafa Nelsona. Několik set mužů v kožiších dalo přednost 6o° pod nulou a okupaci přídělu před svody teplých chýší a pohodlných pryčen. Mnozí z nich měli již připravena svá označení a psy po ruce. Houf jízdních strážníků kapitána Konstantina byl sem vyslán dohlížeti k tomu, aby celá věc odehrála se poctivě a v pořádku. Rozkaz byl vydán, že nikdo nesmí zaraziti kolík, dokud poslední vteřina dne nesplyne s minulostí. Na Severu takové rozkazy rovnají se přikázáním Jehovy. Bylo jasno a silný mráz. Severní záře třepotala svými nádhernými barvami na obloze. Růžové vlny mrazivé krásy táhly se přes zenit, zatím co široké pruhy světélkující zelenavé běli oslepovaly hvězdy, nebo titanské ruce opisovaly ohromné kruhy nad točnou. A v tom nadpozemském osvětlení vlčáci vyli právě tak, jako jejich předkové před dávnými věky.

Policejní strážník v medvědím kožichu postoupil kupředu s hodinkami v ruce. Muži vrhli se ihned mezi psy, nutíce je vstát na nohy, rozmotávajíce postraňky a stavíce je do řady. Uchazeči přistoupili až k mezi, držíce pevně své značky a koly. Obešli před tím již tolikráte meze toho přídělu, že našli je nyní slepě. Strážník zdvihl ruku. Všichni, odhodivše přebytečné kožišiny a přikrývky a přitahujíce si ještě naposled pasy, napjali svou pozornost.

» Pozor!«

Šedesát párů rukou stáhlo si rukavice a tolikéž párů mokasínů opřelo se pevně do sněhu.

» Padla!«

Hnali se jako střela kolem té plochy, podél jejích čtyř stěn, zarážejíce své značky do každého rohu a pak dále do středu, kde musili zaraziti dva koly. Pak vrhli se ke svým saním na zmrzlé hladině potoka. Anarchie zvuků a pohybů vypukla. Saně narážely na saně a jeden psí potah zápolil s druhým, se zježenou srstí a skřípajícími tesáky. Úzké řečiště bylo ucpáno tou zápasící masou. Rány řemeny a násadkami karabáčů dopadaly nestranně mezi muže a zvířata. A aby to šlo rychleji, každý účastník měl houf kamarádů, dávajících pozor, aby mu pomohli z toho zmatku. Jen vynaložením všech sil a jednotlivě dostaly se saně odtud a mizely pak jako střela v temnotě převislých břehů.

Jack Harrington předvídal ten zmatek a čekal u svých saní, až se to poněkud urovná. Louis Savoy, vědom větší zkušenosti a prozíravosti svého soupeře v takových věcech, následoval jeho příkladu a čekal taktéž. Zástup byl již z doslechu, když se dali na cestu, a teprve, když urazili již nějakých deset mil dolů k Bonanze, dohonili je, jak spěchali v jedné řadě, avšak pohromadě. Šlo to bez hluku a bylo málo naděje, že v tu chvíli by druh druha předhonil. Saně od sanice k sanici měřily šestnáct palců, dráha pak osmnáct; avšak dráha ušlapána a uježděna o dobrou stopu níže byla jako koryto. S obou stran rozkládal se příkrov měkkých sněhových krystalů. Zabočil-li tam někdo, chtěje předejeti svého druha, jeho psi zapadali nutně až po břicho a pohybovali se jen hlemýždím krokem. Muži leželi tedy na svých uhánějících saních a čekali. V tomto stavu nenastala žádná změna až na patnáct mil mezi Bonanzou a Klondikem u Daswonu, kde dostali se na hladinu Yukonu. Zde čekaly první reservy. Zde však hotovi uštvati své první spřežení, kdyby bylo třeba, Harrington a Savoy našli své svěží potahy na dvě míle dále od ostatních, a tak ve zmatku při vyměňování saní dostali se doprostřed řady ostatních soupeřů. Snad na třicet mužů bylo stále ještě před nimi, když vyrazili na širokou hladinu Yukonu. Zde to začlo do tuha. Když řeka na podzim zamrzla, zůstalo na míli volné vody mezi dvěma hradbami ledu. Zde hladina zamrzla teprve nedávno, ježto byl silný proud, a led byl zde hladký, tvrdý a kluzký jako podlaha tančírny. Sotva jen se dostali na tu plochu, Harrington poklekl na saních, drže se jednou rukou a práskaje divoce bičem do psů a pobádaje je hroznými nadávkami. Spřežení rozběhla se porůznu na hladké ploše, snažíce se ze všech sil vpřed. Však málo mužů na Severu umělo tak použíti svých psů jako Jack Harrington. Pojednou počal předhánět ostatní a Louis Savoy drže se v kroku stíhal ho zoufale, tak že jeho vůdčí psi byli ve stejné řadě s koncem saní jeho soupeře.

Uprostřed té skelné plochy jejich zálohy vyřítily se od břehu. Harrington však nezmírnil rychlosti. Vyčkav okamžiku, kdy nové saně se těsně přiblížily, přeskočil na ně s hlasitým výkřikem a popohnal své nové psy tím více. Jejich poháněč dostal se již nějak se saní, splniv svůj úkol. Savoy učinil rovněž tak se svou zálohou a opuštěná spřežení, zabočujíce hned na pravo, hned na levo, srážela se s ostatními, vyvolávajíce jen nový zmatek. Harrington vyrazil opět ještě více kupředu, Savoy se ho však nespustil, a když se blížili konci té hladké, volné plochy, byli již v téže čáře s prvními saněmi. Vřítili se pak opět do úzké dráhy mezi dvěma sněhovými břehy a vedli nyní celé ty závody, zatím co Dawson, pozoruje to při světle severní záře, přísahal, jak krásně to provedli.

Klesne-li mráz na šedesát pod nulou, nikdo nemůže zůstati dlouho bez ohně nebo pohybu, chce-li se udržeti na živu. A tak Harrington a Savoy uchýlili se nyní ke starému zvyku »jeti v běže«. Seskočivše se svých saní, s opratí v ruce, běželi za saněmi, až krev počala jim opět prouditi v těle, vyhánějíce z něho mráz, a pak zase na saně, dokud teplo z nich opět nevyprchalo. Tak běžíce a jedouce vyměnili své druhé a třetí zálohy. Několikráte na hladkém ledu Savoy popohnal své psy, aniž se mu však podařilo předejeti Harringtona. Roztroušení na pět mil za nimi ostatní účastníci závodů snažili se dohnati je, avšak marně, neboť pouze Louis Savoyovi dostalo se slávy, že dovedl zachovati stejnou rychlost s Jackem Harringtonem.

Když se přihnali ke stanici pětasedmdesáti mil, Lon Mc Fane vyřítil se jim po boku a Harrington postřehnuv Vlčího Tesáka vpředu, věděl, že výhra náleží jemu. Žádné spřežení celého Severu nepředhoní ho v těch posledních pětadvaceti mílích. A Savoy spatřiv toho psa vésti spřežení jeho soupeře, věděl, že je konec zápasu a proklínal v duchu tu ženu způsobem, jak se ženy obyčejně proklínají. Držel se však stále v patách za Harringtonem, počítaje s náhodou až do posledka. A ženouce se tak kupředu, zatím co počalo se na jihovýchodu rozednívati, myslili s radostí i hněvem na to, jak to provedla Joy Molineau.

Čtyřicet Mil vylezlo časně ze svých spacích kožišin a kupilo se u okraje dráhy. S toho bodu viděli nahoru po yukonské hladině až k prvnímu záhybu na několik mil odtud. Odtud také bylo viděti na konec u Fort Cudahy, kde úředník zapisující příděly již nervosně čekal. Joy Molineau zaujala své místo na několik sáhů od dráhy a za daných okolností obyvatelé Čtyřiceti Mil zdrželi se zastoupiti jí cestu. A tak prostor mezi ní a tou úzkou cestou na ledové hladině byl volný. Rozdělali si ohně a kolem nich sázeli se o zlatý prach a O psy, nejvíce ovšem na Vlčího Tesáka.

»Už jsou tu!« zaječel nějaký indiánský hoch s vrcholku borovice.

Nahoře na Yukonu objevila se tmavá skvrna na sněhu, následována těsně druhou. Když se zvětšily, objevilo se více podobných skvrn, avšak v uctivé vzdálenosti za těmi prvními. Zvolna rozeznali psy a saně a muže ležící na nich.

»Vlčí Tesák vede,« šeptal policejní důstojník k Joy. Usmála se na něho.

»Deset proti jedné na Harringtona!« zvolal bohatý kovkop s Březového potoka, vytahuje svůj váček.

»Platí vám hodně vaše královna?« tázala se Joy.

Důstojník potřásl hlavou.

»Ale máte přece trochu prachu, co?« pokračovala.

Ukázal váček. Nahlédla tam rychle.

»Může ho býti na sto liber, není-liž pravda? Nuže dobře. Odměním se vám. Přijměte tu sázku.« Joy se tajemně usmála. Důstojník váhal. Pohlédl znova na cestu. Oba muži již opět poklekli a mrskali divoce své psy a Harrington vedl.

»Deset proti jedné na Harringtona!« houkl král s Březového potoka, strkaje svůj váček důstojníku do tváře.

»Přijměte sázku,« domlouvala Joy.

Uposlechl, krče rameny na znamení, že se podrobuje nikoli svému rozumu, nýbrž její kráse. Joy přikývla, dodávajíc mu odvahy.

Všechen hluk ustal. Muži přestali sázeti.

Poskakujíce, naklánějíce se a trhajíce sebou řítily se saně divoce kupředu. Ačkoli jeho první pes stále ještě se držel v téže čáře s koncem Harringtonových saní, tvář Louis Savoye byla bez naděje. Harrington měl ústa pevně sevřena. Nehleděl ani na pravo, ani na levo. Jeho psi běželi v dokonalém rytmu, pevně, držíce se přesně vyježděné dráhy a Vlčí Tesák s hlavou dolů a nevida, kniče tiše, vedl své druhy nádherně.

Čtyřicet Mil zatajilo dech. Ani sebe menšího zvuku mimo vrzání sanic a svištění bičů.

A tu ozval se vzduchem jasný hlas Joy Molineau. »Hé! Jo! Vlčí Tesák! Vlčí Tesák!«

A Vlčí Tesák slyšel, opustil ihned dráhu, řítě se střemhlav ku své paní. Spřežení hnalo se za ním a saně naklonily se na okamžik na jednu sanici a svrhly Harringtona do sněhu. Savoy mihl se kolem něho jako blesk. Harrington vyskočil a viděl ho, jak spěchá přes řeku ke kanceláři.

Nemohl neslyšeti, co se právě mluvilo.

»Oh, jede dobře,« vysvětlovala Joy Molineau důstojníkovi. »Umí udržeti rychlost.«

NA KONCI DUHY.
I.

Ze dvou příčin se stalo, že Montana Kid odložil své jelenice a mexické ostruhy a setřásl prach farmy v Idaho se svých nohou. V přední řadě střízlivá, přísně mravná civilisace, vtírající se úporně do těch krajů, pokazila patriarchální stav na západních dobytčích farmách a zpanštělá společnost počala hleděti chladným okem nelibosti na něho a jemu rovné. Na druhém místě pak v jednom ze svých kyklopských okamžiků lidské plémě se zdvihlo a posunulo svou hranici o několik tisíc mil dále. Tak dozravší společnost mimovolně zjednává místo svým dospívajícím členům. Pravda, to nové území bylo většinou pustina, avšak jeho několik set tisíc čtverečních mil mrazu dovolilo aspoň volně dýchati těm, kdož by se byli již zadusili doma.

Montana Kid byl jedním z nich. Míře k pobřeží se spěchem, jejž by snad několik policejních zpráv mohlo vysvětliti, a s větší odvahou než zásobou peněz, docílil toho, že se dostal na loď v přístavu Pugetova zálivu a že přežil všeobecné strasti mořské nemoci a stravy v podpalubí. Byl dosti pobledlý a vyhublý, avšak stále ještě pán sama sebe, když vystoupil na břeh v Dyei jednoho jarního dne. Podle cen psů, potravin, výstroje a poplatků, vymáhaných proucími se vládami, postřehl záhy, že Sever je spíše vše jiné, než Mecca chudému muži. A tak ohlížel se kolem sebe, hledaje nějaký snadný a rychlý výdělek. Mezi břehem a horskými průsmyky bylo roztroušeno stále na mnoho tisíc dychtivých poutníků a Montana Kid počal hledati mezi nimi pramen svých příjmů. S počátku rozdával karty na faro v hráčské boudě z jedlových prken, avšak nepříjemná nutnost přinutila ho, ukončiti náhle život nějakého muže a vydati se rychle na další cestu odtud. Pak spekuloval se hřeby do koňských podkov, jež prodával čtyři kusy za dolar, když tu neočekávaný příchod jednoho sta sudů tohoto zboží pokazil mu trh a přinutil ho prodat svou zásobu se ztrátou. Pak objevil se v Ovčím Táboru, organisoval nosiče z povolání a vyhnal jejich mzdu o deset centů za libru v jediném dnu. Na znamení své vděčnosti nosiči poctili svými sázkami jeho faro a ruletu a byli vesele oloupeni o svůj výdělek. Avšak jeho obchodní schopnosti byly příliš velké, aby nesetkaly se s překážkami, a tak jeho zákazníci sehnali se na něho jednoho večera, spálili mu boudu, rozdělili se o bank a zahnali ho dále s prázdnými kapsami. \

Zlý osud byl mu stále soudruhem. Spojil se s několika druhy k dopravě whisky přes hranice po neznámých a nebezpečných cestách, ztratil však své indiánské vůdce a již první zásilku zabavila mu jízdní policie. Četné jiné nehody byly příčinou, že jeho srdce zatvrdlo a jeho drzost a odvaha ještě víc vzrostla, a oslavil svůj příchod k Bennettovu jezeru tím, že uváděl v nepokoj tábor po plných dvacet hodin. Pak ale ujali se ho kovkopové a pozvavše ho ke své schůzi, dali mu pokyn, aby se hleděl ztratili. Měl zbožnou úctu před takovými spolky a uposlechl tak rychle, že nedopatřením ztratil se spolu s cizím spřežením psů. To rovnalo se krádeži koní v mírnějším pásmu a proto sotva se dostal na výšinu mezi Bennettem a Tagishem, utábořil se plných sto mil dále od cesty k severu.

Nu, a tehdy se stalo, že blížilo se již jaro a mnoho čelných občanů Dawsonu putovalo k jihu, než půjdou ledy. Setkal se s nimi, pohovořil s nimi, zapamatoval si jejich jména a poměry, a šel svou cestou. Měl dobrou paměť a živou obraznost, a pravdomluvnost nenáležela k jeho ctnostem.

II.

Dawson, vždy dychtivý novinek, shlédl saně Montany Kida, jak míří sem dolů po Yukonu, a vyšli mu vstříc na led, aby ho přivítali. Nikoli, nenese s sebou žádných časopisů, neví, zda Durrant byl již oběšen; rovněž neví, kdo vyhrál v závodech v den Díkůčinění; neslyšel o tom, zda Spojené Státy a Španělsko jsou ve válečném stavu; neví, kdo je Dreyfus; avšak O’Brien? Což o tom neslyšeli? Nuže, O’Brien utonul přece u Bílého Koně; Sitka Charley vyvázl jediný z celé výpravy. Joe Laduc? Obě nohy mu zmrzly a byly amputovány u Pěti Prstů. A Jack Daltori? Ten vylétl pěkně do vzduchu s veškerým mužstvem na Lvounu. A Bettles? Ztroskotal na Karthagině v Seymourově úžině – ze tří set zůstalo jen dvacet na živu. A Swiftwater Bill? Probořil se na zvětralém ledu Jezera Le Barge se šesti členy operní společnosti, jež provázel. Guvernér Walsh? Ztracen s veškerým mužstvem a osmi saněmi na Třiceti Mílích. Devereaux? Kdo je Devereaux? Oh, ten kurýr? Zastřelen Indiány na Jezeru Bažin.

A tak to šlo dále. Zpráva o jeho příchodu se roznesla a muži spěchali sem zeptati se po přátelích a společnících, a hned opět odcházeli příliš zaraženi a ohromeni, by mohli klíti. Ve chvíli, kdy Montana Kid dostal se ku břehu, byl již obklopen několika sty kovkopů v kožiších. Když kráčel kolem policejních baráků, byl již středem celého procesí. U operního domu byl jádrem rozčileného davu, jehož všichni členové zápolili spolu o příležitost, aby se mohli pozeptati po některém svém nepřítomném kamarádu. Se všech stran ho zvali, aby se šel napít. Dosud nikdy Klondike tak neotevřel své náruči nějakému che-cha-qua. Celý Dawson byl na nohou. V celé jeho historii neudala se dosud nikdy taková řada katastrof. Všichni známí, kdož odešli na jaře na jih, byli ti tam. Chýše chrlily své obyvatele. Divoce a vyjeveně hledící muži spěchali dolů se svých přídělů, aby vyhledali muže, který přinášel tak hrozné zprávy. Ruská míšenka, Bettlesova žena, usedla u ohně všecka vzrušena a bědujíc sypala si popel na své havraní vlasy. Vlajka na kasárnách byla spuštěna na znamení smutku do poloviny stěžně. Dawson oplakával své mrtvé.

Proč to Montana Kid udělal, nikdo neví. Není snad jiného vysvětlení, než že pravdomluvnost nebyla jeho ctností. Avšak po celých pět dní držel celý kraj ve smutku a nářku a po celých pět dní byl hlavní osobou na Klondiku. Dostalo se mu od všech nejlepší stravy a noclehu. Ve výčepech nabízeli se mu ochotně k bezplatné obsluze. Muži vyhledávali ho ustavičně. Vysocí úředníci dožadovali se od něho bližších zpráv a v kasárnách byl pohoštěn od Konstantina a jeho důstojníků. A pak jednoho dne Devereaux, vládní kurýr, zastavil své znavené psy před kanceláří horního úřadu. Mrtev? Kdo to řekl? Dejte mu jen sobí kýtu a ukáže vám, zda je mrtev. Cože? Guvernér Walsh je přece v táboře na Malém Lososím a O’Brien přijde, jakmile hladina bude volná. Mrtev? Jen mu dejte sobí kýtu a uvidíte.

A Dawson byl opět na nohou. Vlajka na kasárnách, byla zase vytažena a Bettlesova žena se umyla a oblékla si nový šat. Veřejnost dala na jevo své přání, aby Montana Kid se odtud ztratil. A Montana Kid tak skutečně učinil – jako obyčejně se saněmi a psy, náležejícími někomu jinému. Dawson se zaradoval, vida ho ujížděti po Yukonu a přál šťastnou cestu a dobré pořízení tomu zatvrzelému hříšníku. Pak ale přihlásil se majitel těch saní a psů, stěžoval si u Konstantina, který mu půjčil jednoho ze svých policejních zřízenců.

III.

Míře k Polárnímu městu a ježto led počal již téměř praskati pod jeho sanicemi, Montana Kid použil dloužících se dnů a putoval se svými psy od časného rána do pozdní noci. Pochyboval jen málo o tom, že majitel dotyčných psů se pustil po jeho stopě, a přál si dostati se na americké území, než ještě ledy se hnou. Avšak odpoledne třetího dne bylo patrno, že prohrál ve svých závodech s jarem. Yukon počal se vzpínati a reptati ve svých poutech. Bylo třeba daleko si zajížděti, neboť dráha počala se lámati, spodní silný proud ohlodával již její spodek a led ve stálém nepokoji praskal a pukal s hromovým rachotem v zející trhliny. Těmito, jakož i četnými jamami voda počala se přelévati přes ledovou plochu a ve chvíli, kdy zabočil k chýši nějakého dřevorubce na konci ostrova, voda podrážela již chvílemi psům nohy, takže musili plovati. Byl mrzutě přivítán dvěma obyvateli chaty, odpřáhl však své psy a počal si vařiti.

Donald a Davy byli dva poctivé vzory zálesáckých budiž k ničemu. V Kanadě narozeni ze školského měšťáckého rodu, opustili v bláznivém okamžiku své kancelářské stoly, vybrali si své úspory a vydali se na Klondike. A nyní ochutnali veškeré té drsnosti a nevlídnosti zdejšího kraje. Bez potravin, bez odvahy a ducha, s touhou po domově v srdci, dali se najati P. C. Společností, aby káceli dříví pro její parníky, zač se jim dostalo slibu, že budou pak zdarma dopraveni domů. Naprosto nedbajíce nebezpečí jarní záplavy, dokázali nejlépe svou neschopnost tím, že zvolili si právě ten ostrov za své obydlí. Montana Kid, ač sám neměl mnoho zkušeností, pokud jde o jarní vzedmutí velké řeky, rozhlížel se kolem sebe nedůvěřivě a vrhal toužebné pohledy k vzdálenému břehu, kde tyčící se balvany slibovaly ochranu před ledovými krami celého Severu.

Nakrmiv psy i sebe, zapálil si lulku a vyšel si ven, chtěje se rozhlédnouti a nabýti lepšího názoru o celé situaci. Ostrov jako všichni jeho říční bratři byl vyšší na svém horním konci a zde právě Donald a Davy zbudovali si svou chýši a nakupili množství dříví. K jednomu břehu řeky bylo odtud na dobrou míli, kdežto mezi ostrovem a bližším břehem leželo rameno snad jen sto sáhů široké. Při prvním pohledu na tento stav Montana Kid cítil pokušení vzíti své psy a prchnouti odtud na pevninu, přihlédnuv však blíže, objevil, že je tam příliš silný a nebezpečný proud. Doleji řeka zahýbala ostře k západu a v tomto ohbí byla její hladina poseta množstvím malých ostrůvků.

»Zde se ucpe,« prohodil sám k sobě.

Na půl tuctu saní, směřujících patrně k Dawsonu, brodilo se studenou vodou ke spodnímu konci ostrova. Cesta po řece přestávala již býti odvážnou a počala býti nemožnou, a byli ve stálém nebezpečí, až posléze dostali se přece k ostrovu a přicházeli nyní po pěšině těch dřevorubců k chýši. Jeden z nich, oslepen sněhem, vlekl se bezradně za saněmi, přidržuje se jich. Byli to statní, mladí chlapíci, v potrhaném šatu, ošumělém cestou, avšak Montana Kid setkal se s lidmi téhož druhu již dříve a poznal ihned, že nepatří k jeho druhu.

»Haló! Jaká je cesta k Dawsonu?« ptal se první z nich, pohleděv na Donalda a Davyho a spočinuv pak svým zrakem na Kidovi.

První setkání v takové pustině nevyznačuje se nikdy obřadností. Hovor počal býti záhy všeobecný a novinky z Dolní a Horní krajiny střídaly se rychle za sebou. Avšak příchozí byli se svými zprávami brzo u konce, neboť přezimovali v Minooku, na tisíc mil níže, kde nebylo nic zvláštního. Montana Kid však přišel teprve nedávno od moře a zmocnili se ho ihned, zatím co rozbíjeli svůj tábor, zaplavujíce ho otázkami o celém světě, od něhož byli odloučeni již po plných dvanáct měsíců.

Silný praskot, přehlušující hukot a dunění řeky, přivolal je všechny na břeh. Na ledové ploše nahromadilo se již příliš mnoho vody a led tlačen ze spodu i shora snažil se odtrhnouti od břehů. Široké trhliny tvořily se přímo před jejich zraky a vzduchem ozýval se stálý rachot, ostrý a pronikavý, jako střelba dlouhé řady pušek za jasného dne.

Po proudu hnali se k nim dva muži divoce se svým psím potahem na zachovaném dosud pruhu ledu. Avšak v tom již počali se také bořiti a brodili se vodou. Za nimi, kde jejich nohy stály ještě před okamžikem na ledu, byly nyní již vířící kalné vlny a touto trhlinou řeka, dmula se vzhůru, zaplavujíc je až po pás, kdežto saně zmizely již pod vodou a psi zápolili, bráníce se utonutí. Oba muži se zastavili, chtějíce zachrániti své psy, a brodíce se studenou vodou, přesekávali noži postraňky a řemení. Pak pustili se sami ke břehu tou vířící vodou a dorážejícími krami, právě k místu, kde stál Kid.

»Jakže, ať visím, není-li to Montana Kid!« zvolal jeden z nich, jemuž Kid právě pomohl, vytahuje ho z vody na břeh. Měl na sobě červený kabátec jízdní policie a žertovně přiložil ruku k čapce, jako by k vojenskému pozdravu.

»Mám na vás zatykač, Kide,« pokračoval, vytahuje potrhaný a promočený papír ze své náprsní kapsy, »a doufám, že půjdete s námi klidně a bez odporu.«

Montana Kid pohlédl na všechen ten chaos na řece a pokrčil rameny, a strážník, sleduje jeho pohled, se usmál.

»Kde jsou psi‘?« tázal se jeho druh.

»Pánové,« přerušil ho strážník, »zde je můj přítel, Jack Sutherland, majitel dvaadvacátého na Eldoradu –«

»Snad ne Sutherland z 92. roku?« přerušil ho muž oslepený sněhem, klopýtaje k němu.

»Týž!« Sutherland mu stiskl ruku.

»A vy?«

»Oh, jsem z pozdější doby, avšak pamatuji na vás ze svých začátečnických let. Pracoval jste tehdy pro P. G. Hoši,« zvolal, obraceje se k ostatním, »zde je Sutherland, Jack Sutherland, bývalý full-back na universitě. Pojďte, kamarádi, a padněte na něho. Sutherland – zde je Greenwich – hrál po dvě sezóny jako back.«

»Ano, četl jsem o tom,« řekl Sutherland, potřásaje mu rukou. »A pamatuji se dobře na vaše slavné zápasy.«

Greenwich se zarděl pod svou osmahlou kůží a rozpačitě ustoupil stranou.

»A zde je Matthews z Berkeley. Pojďte s námi, muži, pojďte již!«

Všichni na něho dopadli, odnesli ho téměř do svého tábora, dali mu suchý oděv a napojili ho hojně čajem.

Donald a Davy, jichž si nikdo nevšiml, vrátili se do chaty ke své oblíbené večerní hře v karty, a Montana Kid následoval je s policejním strážníkem.

»Zde máte také nějaký suchý hadr,« řekl, vytahuje je ze svého nevelkého vaku. »A doufám, že budete se mnou spáti na jedné pryčně.«

»Nu, povídám, jste hodný chlapík,« prohodil strážník, natahuje si jeho punčochy. »Lituji, že vás musím dovésti nazpět do Dawsonu, doufám však, že to tam s vámi nedopadne tak zle.«

»Jenom ne tak rychle,« usmál se záhadně Kid. »Nejsme ještě tak daleko. Až půjdu, myslím, že to bude po proudu, a jak věci vypadají, myslím, že půjdete se mnou.«

»Ani bych neřekl, pokud se znám –«

»Pojďte ven a ukáži vám to tedy. Ti blázni zde,« ukázal palcem přes rameno na oba Skoty, »to provedli jak náleží hloupě, když to postavili zde. Nejdříve si však nacpete dýmku – je to dobrý tabák – a potěšte se s ní, pokud můžete. Dlouho již asi nebudete kouřiti.«

Strážník vyšel s ním udiven a Donald a Davy nechali karet a následovali je. Minoočtí muži spatřili, jak Montana Kid ukazuje hned proti proudu řeky, hned opět dolů, a přidružili se k nim také.

»Co se děje?« tázal se Sutherland.

»Nic zvláštního.« Lhostejnost slušela Kidovi dobře. »Nic, než že zde bude brzo celé peklo. Vidíte tam ten záhyb dole? Tam to bude, kde se zastaví na miliony tun ledu. A pak se řeka ucpe v obou ramenech miliony tun. Nahoře to praskne nejdříve, a pak teprve dole a konec!« Máchl dramaticky rukou na ostrov. »Miliony tun,« dodal zamyšlen.

»A co bude s dřívím?« vyptával se Davy.

Kid mávl opět rukou a Davy zabědoval: »Práce mnoha měsíců! Nemožno! Ne, ne, mladíku, nemožno! Žertujete. Řekněte, že žertujete,« prosil.

Když však Kid se drsně zasmál a obrátil se na patě, Davy vrhl se divoce na ty hranice dříví a počal je házeti dále od břehu.

»Pomozte mi, Donalde!« volal. »Což mi nemůžete pomoci? Je to práce mnoha měsíců a znamená to naši cestu domů.«

Donald chytil ho za rameno a zatřásl jím, vytrhl se mu však. »Neslyšíte, člověče? Miliony tun a odplaví nám to naše dříví!«

»Vzmužte se!« domlouval mu Donald. »Což nemáte rozum?«

Davy si však nedal říci a Donald vrátil se do chaty, připravil svůj a Davyho opasek s penězi a vyšel ven na místo, kde půda ostrova byla nejvyšší a kde vysoká jedle tyčila se nad své sestry.

Muži před chatou slyšeli zvoniti jeho sekeru a zasmáli se. Greenwich vrátil se s obhlídky ostrova a oznamoval, že jsou zde zavřeni. Bylo naprosto nemožno dostati se přes to rameno na břeh. Oslepený Minook počal zpívati a ostatní k němu připojili:

»Rád bych věděl, zda je to pravda?
Nezdá se vám?
Mně se zdá, jako by lhal,
rád bych věděl, zda je to pravda?

»Je to hřích,« naříkal Davy, zdvihnuv hlavu a dívaje se na ně, jak tančí v šikmých paprscích slunce. »Co se stane s mým dřívím?«

»Rád bych věděl, zda je to pravda?«

znělo mu v odpověď.

Hukot řeky pojednou ustal a podivné, příšerné ticho rozhostilo se kolem. Led odprýskl od břehů a vyplul výše nad hladinu řeky, jež se vzdouvala stále výše a. výše, rychle a tiše, na dvacet stop vysoko, až ohromné ledové koláče počaly se zvolna tříti o hřeben břehu. Dolní část ostrova, jsouc nižší, byla již zatopena. Pak všecka ta bílá massa počala plynouti po proudu. Avšak šum vzrůstal rychlostí a brzo celý ostrov zachvíval a třásl se nárazem těch ledových balvanů. Mohutné kry, vážící několik set tun, byly vrhány tlakem do vzduchu jako hrách. Celá ta mrazivá anarchie duněla, hučela a hřměla, až muži musili křičeti druh druhu do ucha, aby se slyšeli. Chvílemi praskot se zadního ramene řeky pronikal tím chaosem. Ostrov otřásl se nárazem ohromné kry, dopadnuvší přímo na jeho čelo. Urýpla na dvacet jedlí z kořenů a pak otočivši a převrátivši se zdvihla svůj zablácený spodek se dna řeky a hnala se na chýši, drtíc břeh a podetínajíc stromy jako nějaký obrovský nůž. Jak se zdálo, sotva se jen dotkla rohu té chatrče, avšak silné trámy lámaly se jako sirky a celá kostra zhroutila se jako hračka.

»Práce mnoha měsíců! Práce mnoha měsíců a cesta domů!« bědoval Davy, zatím co Montana Kid a policejní strážník vlekli ho pryč od hromad dříví.

»Budete míti ještě dosti příležitosti vrátiti se domů,« houkal na něho strážník, poklepávaje mu po hlavě a odstrčil ho prudce do bezpečí.

Donald s vrcholku jedle viděl, jak zkázonosný ledový balvan smetl hranice narovnaného dříví a zmizel v proudu. Jako by upokojen touto škodou, proud klesl ke své dřívější úrovni a počal zmírňovati svou rychlost. Také hluk se poněkud ztišil, takže ostatní mohli slyšeti, jak Donald volá ze svého hnízda, aby pohlédli dolů po proudu. Jak předvídali, zácpa počala mezi ostrovy v ohbí řeky a led počal se tam kupiti v ohromnou přehradu, táhnoucí se od břehu ke břehu. Řeka se zastavovala a vody nenalézajíce odtoku počaly vystupovati. Vzedmuly se tak, že celý ostrov byl pod vodou, muži brodili se po kolena a psi plavali k ssutinám chatrče. Pak náhle hladina přestala stoupati, aniž bylo znamenat, zda padá.

Montana Kid potřásl hlavou. »Ucpala se nahoře a proto sem teď nic nejde.«

»Celá hra záleží od toho, která přehrada se, dříve prolomí,« dodal Sutherland.

»Právě,« souhlasil Kid. »Prolomí-li se dříve hořejší, nebudeme míti naděje. Nic té spoustě neodolá.«

Minoočtí muži odvrátili se mlčky, avšak pak zanotovali své oblíbené písně.

Udělali ve svém kruhu místo Montanu Kidovi a policejnímu strážníku, kteří brzo pochytili rytmus sborů, když přecházeli od písně k písni.

»Oh, Donalde, což mi nepomůžete?« vzlykal Davy u paty stromu, na nějž uchýlil se jeho druh. »Oh, Donalde, člověče, nepomůžete mi?« zabědoval opět a ruce mu krvácely, jak se marně namáhal vyšplhali po kluzkém kmenu.

Donald však upíral svůj ztrnulý pohled proti proudu a pojednou jeho hlas zazněl, chvěje se strachem:

»Všemohoucí Bože, už to jde!«

Stojíce po kolena v ledové vodě, minoočtí muži s Montanem Kidem a policejním strážmistrem chytili se za ruce a spojili své hlasy v hroznou »Válečnou hymnu republiky«. Avšak jejich slova byla přehlušena blížícím se řevem.

A Donaldovi dostalo se pohledu, jehož nikdo nemůže spatřiti a přežíti to. Ohromná bílá zeď dopadla na ostrov. Stromy, psi, muži, vše zmizelo, jako by ruka Boží setřela tvář přírody. Tolik ještě viděl, pak se na okamžik zakymácel na svém vysokém hambalku, než byl vymrštěn jako střela daleko do toho ledového pekla.