LACINÉ VYDÁNÍ SPISŮ JACKA LONDONA.

43.

JACK LONDON:

KDYŽ BŮH SE SMĚJE

A JINÉ PŘÍBĚHY

Z angličtiny přeložil

MILOŠ MAIXNER.

1924

NAKLADATEL B. KOČÍ, KNIHKUPEC,

PRAHA I., MASARYKOVO NÁBŘ. 14.

»Tak jaký každý z nás,
takový i jeho Bůh bývá,
a tak přečasto Bůh mívá
divnou podobu a zvláštní ráz.«

Tiskem Jos. B. Zápotočného v Rokycanech. – 6069

KDYŽ BŮH SE SMĚJE.

(S poklonou Henrymu Cowellovi věnováno.)

»Ó bozi, bozi silnější jsou; času tok
jim ničím není, a kolena lidí kloní
se před nimi, a modlitby, jich žaly rok co rok
jak kadidlo k nim nesou se; ba tací oni
jsou, bozi Felicie…«

Carquinez konečně rozvázal. Přejel zrakem po drnčících oknech, pohlédl nahoru na trámoví stropu a naslouchal chvíli divokému řevu jihovýchodní bouře, která popadla bungalow do svých vyjících čelistí. Pak podržel svoji číši proti ohni a zasmál se v bujné radosti skrze zlaté víno.

»Je to překrásné,« řekl. »Je to přesladce sladké. Je to ženské víno a bylo stvořeno pro svaté v šedých řízách, aby ho pili.«

»My jsme ho vypěstili na svých vlastních teplých vršcích,« řekl jsem s pravou kalifornskou pýchou, jistě odpustitelnou. »Včera jste sem přijel skrze vinohrady, z nichž pochází.«

Stálo to vskutku za to přinutit Carquineza, aby rozvázal. Leč aby se Carquinez cítil zcela »svým«, bylo třeba, aby cítil sametové teplo vína zpívat ve své krvi. Byl to umělec, toť fakt, vždycky umělec; leč, byl-li střízliv, onen vysoký švih a elegance jaksi zmizela z jeho duševních pochodů, a on stával se skoro tak smrtelně fádním jako anglická neděle – ne tak fádním jako jiní lidé bývají fádními, leč rozhodně fádním v poměru k onomu brillantnímu stylu, který míval Monte Carquinez, byl-li opravdu svým.

Z toho všeho ovšem nesmí se souditi, že Carquinez, který jest mým drahým přítelem a ještě dražším kamarádem, by byl snad pošetilcem. Daleko ne! On se málokdy mýlil. Jak jsem již řekl, byl umělcem. Věděl vždy dobře, kdy měl dosti, a dosti u něho byla právě rovnováha – ona rovnováha, kterou mám já nebo vy, když jsme střízlivi.

On měl jakousi moudrou a instinktivní zdrženlivost, která připomínala něco řeckého. Leč on ani z daleka nebyl Řekem. »Já jsem Astek, já jsem Inka, já jsem Španěl,« slyšel jsem, jak o sobě říká. A, na mou věru, vypadal tak, taková směs podivných a starobylých ras, s jeho temnou pletí a nesymetrií a primitivností tahů. Jeho oči, skryté pod mohutným klenutým obočím, byly široko od sebe, a černé onou čerností, která jest čistě barbarská, a přes ně neustále spadával veliký chundel černých vlasů, skrze který se díval jako šibalský satyr z houští. Na sobě měl vždy a za všech okolností měkkou flanelovou košili pod sametovým rýhovaným kabátcem, a na krku červený nákrčník. Tento nosil asi místo rudé vlajky (známo o něm, že žil kdysi v Paříži mezi socialisty), a měl znázorňovati symbolicky krev a bratrství všech lidí. Rovněž tak nebylo pamětníka, že by byl nosil někdy něco jiného na hlavě než veliký sombrero s koženou páskou. Ba povídalo se dokonce, že se už s touto pokrývkou hlavy narodil. A co mne se týče, nemyslím, že by mohl někdo zdržeti se hlasité veselosti, když by ho viděl v jeho mexickém sombreru volati na drožku v Piccadilly, nebo zmítaného v bouřlivém zástupu směrem k New York Elevated.

Jak jsem pravil, Carquinez dostal ráži z vína – »jako hlína kdysi dostala čilost, když byl Bůh vdechl do ní život« – to jsou jeho vlastní slova.

Musím říci, že byl až blasfemicky důvěrný s Bohem, ale zase musím k tomu dodati, že přes to nebylo v něm ani stopy blasfemie. Byl za všech okolností poctivým, a, jelikož byl složen z paradoxů, byl velmi často velmi špatně chápán těmi, kdož ho dobře neznali. Dovedl někdy býti tak elementárně drsným jako hulákající divoch: jindy zase tak něžným jako dívka, tak jemným jako Španěl. A konečně – dobrá, cožpak nebyl Astékem? Inkou? Španělem?

A nyní musím prositi o prominutí, že jsem mu věnoval tolik času a místa. (Je to můj přítel a mám ho rád.) Dům se tedy třásl v bouři, a on přitáhl svoji židli blíže k ohni a smál se do něho skrze víno. Podíval se na mne, a na silnějším lesku jeho očí a jejich veselosti jsem poznal, že konečně jest naladěn na svoji správnou tóninu.

»A tak tedy vy si myslíte, že jste to vyhrál proti bohům?« zeptal se mne.

»Jak to – proti bohům?«

»Či jiná vůle, než jejich, vložila na lidi kletbu sytosti?« zvolal.

»Tak odkud se béře tedy ve mně ta vůle uniknouti sytosti?« zeptal jsem se triumfálně.

»Zase bohové,« smál se. »Je to jejich hra, kterou hrajeme. Oni míchají a rozdávají všechny karty… a berou sázky. Jen si nemyslete, že jste jim ušel tím, že jste utekl z potřeštěných měst. Vy se svými vinicemi pokrytými vršky, svými západy slunce a svými východy, se svým domácím pořádkem a jednoduchým životním systémem!«

»Pozoroval jsem vás dobře hned od svého příjezdu. Vždyť vy jste pranic nevyhrál. Vy jste se vzdal. Vy jste se smluvil s nepřítelem. Vy jste se přiznal, že jste unaven. Vy jste vztyčil bílou vlajku únavy. Vy jste vyvěsil vyhlášku, že život jest ve vás v období odlivu. Vy jste utekl od života. Vy jste provedl trik, mizerný trik. Vy jste odepřel pokračovati ve hře. Nechcete už hrát. Vy jste praštil kartami pod stůl a utekl se schovat sem mezi své pahorky.«

Odhodil své tuhé vlasy zpět se svých zářících očí, a skoro ani se nepřerušil stáčením dlouhé, hnědé mexické cigarety.

»Ale bohové to vědí dobře. Tohle je starý trik. Všecky lidské generace se oň pokusily… a prohrály to! Bohové vědí dobře, jak si pomoci s takovými, jako jste vy. Hnáti se za něčím, to znamená míti to, a míti to – znamená míti toho už dost. A tak tedy vy ve své moudrosti jste odmítl dále se honiti. Vy jste si vybral přestat. Velmi dobře. Vy budete míti dosti svého ustání. Vy pravíte, že jste utekl přesycení! Vy jste je prostě vyměnil za senilnost. A senilnost jest jenom jiné jméno pro přesycení. Je to maškaráda přesycení. Bah!«

»Tak se podívejte přece na mne!« zvolal jsem.

Carquinez byl pravým démonem, šlo-li o to, vylákati něčí duši na světlo a nadělati z ní hadrů a třísek.

Prohlížel si mne chvíli zničujícím pohledem od hlavy k patě.

»Na mně nevidíte jistě žádných symptomů,« pravil jsem vyzývavě.

»Rozklad je záludný,« opáčil, »vy jste pořádně zralý.«

Zasmál jsem se a odpustil mu právě pro jeho čertovství. Leč on odmítl moje odpuštění.

»Což pak nevím?« povídá. »Bozi vždycky zvítězí. Pozoroval jsem lidi hrát po léta hru zdánlivě vítěznou. Na konec to prohráli.«

»Jestli pak se někdy nemýlíte?« zeptal jsem se.

Vyfoukl přemítavě mnoho kroužků kouře, nežli mi odpověděl.

»Ano, jednou jsem byl skoro oklamán. Dovolte, povím vám o tom. Byl tedy jakýsi Marvin Fiske. Vzpomínáte si na něho? Na jeho dantovskou tvář a básnickou duši, jak zpíval svoji píseň těla, pravého kněze Lásky? A pak byla jakási Ethela Bairdová, na kterouž si přec rovněž asi vzpomenete.«

»Vřelá svatá,« pravil jsem.

»To je ona! Svatá jako Láska, a ještě sladší! Zrovna tak žena udělaná pro lásku; a přece – jak to říci? – prosycená skrz na skrz svatostí jako váš zdejší vzduch jest prosycen vůní květin. Dobrá, oni se tedy vzali. Zahráli si partii s bohy…«

»A vyhráli, vyhráli to slavně!« vpadl jsem mu do řeči.

Carquinez podíval se na mne útrpně, a jeho hlas zněl jako umíráček.

»Oni prohráli. Oni velkolepě, nádherně prohráli.«

»Svět přece se domnívá opak,« odvážil jsem se poznamenati chladně.

»Svět kombinuje myšlenky. Svět vidí jenom líc věcí! Leč já vím. Jestli pak vám někdy napadlo podiviti se tomu, proč že ona přijala závoj a pohřbila se v tom klášteře bolesti mezi mrtvými za živa?

»Poněvadž ho tak silně milovala, že když umřel…«

Další řeč mi odumřela na rtech pod Carquinezovým úšklebkem.

»Pohodlná odpověď,« pravil, »tovární výroby, jako kus bavlněného klubka. Úsudek světa! A svět toho náramně moc ví o tom všem. Právě jako vy i ona utekla před životem. Byla poražena. Vyvěsila bílou vlajku únavy. A žádné obležené město nevyvěsilo dosud tuto vlajku s takovou hořkostí a s tolika slzami.

»A nyní já vám povím ten celý příběh, a vy mi musíte věřit, poněvadž já vím. Oni uvážili zrale celý ten problém nasycenosti. Oni milovali Lásku! Oni znali do posledního haléře cenu Lásky. Milovali ji tak silně, že si vroucně přáli zachovati ji věčně vřelou a živoucí ve svých srdcích. Vítali její příchod; oni se obávali jejího možného odchodu.

»Láska toť touha – oni si mysleli, toť rozkošná bolest. Ona věčně hledá svého nasycení, a když je našla – umírá. Láska odepřená – toť Láska živá; Láska vyslyšená – toť Láska mrtvá. Sledujete mne dobře? Oni viděli, že to není smyslem života býti hladovým na to, co život poskytuje. Jísti a stále býti hladovým – to ještě nedokázal žádný člověk. Hle, problém nasycenosti. To je to. Míti a zachovati si pocit ostré hladové chuti u přeplněné tabule. Tohleto bylo jejich problémem, ježto oni milovali Lásku. Často o tom hovořili, se všemi sladkými záblesky vášnivé Lásky, hořícími jim v očích; s tvářemi žhoucími její rudou krví; s jejím hlasem, chvějícím se v jejích slovech, hned se skrývajícím v jemném tremolu v jejich hrdlech, hned zase barvícím jejich zvuky onou nevyslovitelnou něžností, která jest jenom Lásce vlastní.

»Jak že tohle všechno vím, ptáte se? Viděl jsem mnoho. Ale více ještě jsem se dozvěděl z jejího deníku. Tohle jsem v něm našel, z Fiony Macleodovy: »Neboť vskutku, tento putující hlas, tento šepot soumraku, tento dech tak rosně-sladký, tento plamenokřídlý pištec na flétnu, jehož nikdo nespatří, leda na okamžik, v duhovém záblesku radosti, nebo v bleskovém úderu vášně, toto skvělé mystérium, které zoveme „Amorem“, přichází, k některým unešeným visionářům, ne s písní na rtech, kterou by všichni mohli slyšeti, nebo s hlučnou violou veřejné hudby, leč jako někdo naplněný extasí, mlčky výmluvný svojí touhou.«

»Ale jak jenom zachovati si toho plamenokřídlého hudce na flétně s jeho němou výmluvností touhy? Nasytiti ho značí ztratiti ho. Jejich vzájemná láska byla velikou láskou. Jejich sýpky překypovaly nadbytkem; leč oni chtěli zachovati ostří hladové touhy své lásky neotupeno.«

»A nebyli snad pošetilí malí opeřenci, theoretisující na prahu Lásky. Byly to robustní, hotové duše. Oni už milovali jiné, dříve, ve dnech minulých, nežli se poznali; a v těch dnech oba zaškrtili Lásku něžnostmi, a zabili ji polibky, a pohřbili ji v hrobě nasycení.

»A nebyli ani studenými mátohami, tento muž a tato žena. Oni byli vřele lidští. V jejich krvi nebyla žádná Saxonská střízlivost. Její barva byla ohnivě rudá. Oni jí zářili. Temperamentem měli francouzskou radost z těla. Byli idealisty, ale jejich idealism byl galský. Nebyl ochlazen tím studeným a temným mokem, který Angličanům slouží za krev. Nebylo v nich ani za mák stoicismu. Byli Amerikány vzešlými z Angličanů, a přece ono odříkající a sebezapíravé anglické duševní tápání bylo jich daleko.

»Byli právě takoví, jak jsem pravil, a byli stvořeni pro radost – jenom že, chudáci, vynalezli osnovu. Čert vem všechny osnovy! Začli si hrát s logikou – a to byla jejich logika. – Teď ale dovolte mi, abych vám vyprávěl o rozmluvě, kterou jsme měli jedné noci. Bylo to o Gautierově Madeleine de Maupin. Pamatujete se na tu holku? Políbila jednou, jen jednou jedinkrát, a nechtěla nikdy více slyšeti o polibku. Ne, že by byla shledala, že polibky nejsou sladké, ale že se bála, aby ta rozkoš opakováním se neumenšila. Zase »nasycení«! Pokoušela se hráti bez vkladu proti bohům. Nu a to je docela proti pravidlům hry, kterou bozi sami udělali. Jenže ta pravidla nejsou napsána nad stoleni. Smrtelníci musí hrát, aby se naučili pravidlům.

»Dobrá, tedy co se týče té logiky. Tento muž a žena tedy uvažovali takhle: Proč pak políbiti se jenom jednou? Je-li to moudré políbiti se jenom jednou, není-liž to ještě moudřejší nepolíbiti se vůbec? Tak by mohli udržeti Lásku na živu. Bude-li se muset postiti, bude jistě tlouci věčně na jejich srdce.

»Možná, že to bylo následkem dědičnosti, že se zmohli na tento neblahý plán. Rasa chce na světlo a někdy těmi nejpodivnějšími cestami. A tlak se v nich vzbouřil prokletý Albion jako spekulující světák, jako drzá, chladně počítající a lstivá kokota. Konečně, ani nevím. Ale tolik vím: bylo to následkem jejich nezřízené touhy po radosti, že si zakázali radost.

»Jak on říkal (četl jsem to mnohem později v jednom z jeho psaní k ní): »Držeti Tebe ve své náručí, těsně, a přec ne těsně. Toužiti po Tobě, a přece nikdy Tě nemít, a tak Tě mít stále.« A ona: »A Ty, který Jsi stále mimo můj dosah. Neustále Tebe dosahovati a přece nikdy Tě nedosáhnouti, a myslili si, že to potrvá věčně, stále čerstvé a nové, a stále s prvým ruměncem na našich tvářích.«

»Asi to není tak doslova, jak oni to řekli. V mých ústech jejich filosofie lásky se kazí. A vůbec, kdo jsem já, abych se odvažoval hrabati se ve hmotě, z níž byla stvořena jejich duše? Jsem jen žába na bažinatém břehu veliké temnoty, dívající se kulatýma očima na mystérium a zázrak jejich plamenných duší. –

»A oni měli pravdu, tak dalece. Všechno je dobré, tak dlouho, dokud toho nemáme. Nasycenost a majetnictví jsou koně Smrti; a jedou v páru.

»A čas nás mohl toliko naučit, prodloužit si

našeho opojení vřelost doutnáním přívyku…«

»Našli to v nějakém sonetu od Alfreda Austina. Nazýval se »Moudrost Lásky«. Byl to ten jediný polibek Madeleiny de Maupin. Jak pak to bylo dále?

»Teď polibek a rozchod; – dál nelze jít;

a raděj smrt než shora dolů být

osudem svrženi – dřív silni – slábi teď…«

»Nu, oni byli moudřejší. Oni nechtěli se políbit a pak rozejít. Oni chtěli se vůbec nikdy nepolíbit, a tak zamýšleli zůstati věčně na nejvyšším vrcholku Lásky. Oženili se. Vy jste byl tehda v Anglii. A, pravím vám, že nikdy nebylo takové svatby. Svoje tajemství nechali si pro sebe. Tehda jsem to ještě nevěděl. Vášeň jejich opojení se neochlazovala. Jejich láska hořela se stále vzrůstající jasností. Jakživo zde nebylo něco podobného. Čas plynul, měsíce, roky a stále ten plamenokřídlý pištec na flétnu zářil větší a větší skvělostí.

»Všichni se divili. Stali se zázračnými milenci a byli obklopeni závistí všeobecnou. Někdy ji ženy litovaly, že nemá dětí – to je právě forma závisti u těchto tvorů.

»A já neznal jejich tajemství. Já uvažoval a divil se. Nejprve jsem očekával, myslím docela podvědomě, že jejich láska přejde. Pak jsem ale zpozoroval, že to byl Čas, který přecházel a Láska zůstávala. Tu jsem se stal zvědavým. Jaké to bylo tajemství? Jaké to byly magické okovy, kterými upoutali Lásku k sobě? Jak pak asi drželi toho nemilosrdného elfa? Jaký to elixír věčné lásky pili spolu, jako kdysi Tristan a Isolda v dávnověku? A čí to ruka asi svařila ten pohádkový nápoj?

»Jak pravím, byl jsem zvědav, a hlídal jsem je. Byli přímo posedlí láskou. Žili v jakémsi nepřetržitém opojení Lásky. Udělali si z toho jakýsi ritus a ceremoniál. Naplnili se uměním a poesií Lásky. Ne – oni nebyli neuropati. Oni byli silní a zdraví, a byli umělci. A oni dosáhli nemožného. Dosáhli nesmrtelné touhy!

»A já? Vídal jsem je často a sledoval jejich nekonečný zázrak Lásky. Byl jsem podrážděn a divil jsem se – a pak jednoho dne…«

Carquinez se zarazil náhle a zeptal se: »Četl jste někdy „Čas Lásky čekání“?«

Potřásl jsem hlavou.

»Page to napsal – Curtis Hidden Page, myslím. Dobrá, byl to tento kousek verše, jenž mi dal k tomu vůdčí nit. Bylo to jistého dne, v okenním výklenku blíže velikého piana – pamatujete se, jak ona uměla hrát? Smávala se někdy, že ani neví určitě, chodím-li k nim k vůli nim nebo k vůli hudbě. Nazývala mne »hudebním pošetilcem« – jednou také »zvukovým hýřilem«. A jaký hlas měl on! Když on zpíval, uvěřil jsem v nesmrtelnost, moje úcta k bohům stávala se spíše protěžujícím pocitem, i vymýšlel jsem prostředky a způsoby, jimiž bych je mohl bezpečně přelstíti a obejíti jejich záludy.

»Byl to pohled pro bohy, tento muž a tato žena, léta již svoji, a zpívající písně lásky se svěžestí čistě panenskou jako novorozená Láska sama, a přece se – zralostí a bohatství vznětu, jaký mladí milenci nikdy nemohou míti. Mladí milenci bledli a stávali se chudokrevnými vedle těchto dlouholetých manželů. Viděti je takto, samý oheň a plamen a něžnost, třesoucí se na sebe na vzdálenost, plýtvající lichotkami očí i hlasu v každém pohybu, v každém odmlčení se – Ano, jejích láska hnala je sobě navzájem do náručí, a oni bránili se tomu jako nepokojní motýlci, jeden pro druhého plamen svíčky, a kroužící jeden kol druhého v závratném víření toho úžasného věčného kroužení. Zdálo se, že poslušní jakéhosi velikého fysikálního zákona, mocnějšího a přece jemnějšího než sama gravitace, musí tělesně splynouti v jedno přímo před mýma očima! Není divu, že je nazývali zázračnými milenci. –

»Odbočil jsem. – A teď k jádru. Jednoho dne našel jsem v okenním výklenku knihu veršů. Otevřela se sama od sebe, prozrazujíc dlouhý zvyk, na „Čase Lásky čekání“. Stránka byla plna otisků palců a opotřebována obracením, a tu jsem četl:

„Tak sladké jest, stát trochu od sebe,

se lépe poznávat, a přece zachovat

si jemný pocit slasti dotýkání…

Ó, drahá, ještě ne! – Ó, dovol naši lásku

déle zachovat zakrytu svatým mythem

budoucích let, na taje čekající,

jež přijdou – kdysi – ne teď, ještě ne – –

Oh, ještě chvilku ať nám roste láska!

Když rozkvete, pak šťastně může mřít.

Ji živme polibky bez retů – nechme spát

na loži odepření ještě chvíli – –

Oh, ještě chvilenku, jen chvilku ještě jen!“

»Založil jsem stránku palcem a seděl tu tiše a nehybně dlouho, dlouho. Byl jsem omráčen jasností vidiny, kterou verš přede mnou odkryl. Bylo to osvícení. Bylo to jako záblesk Božího blesku v Temnotách. Chtěli zachovati si Lásku, měnivého gnoma, předchůdce mladičkého života – mladého života, který neústupně si žádá svého zrození!

»Přemílal jsem v duchu řádky – „ne ještě, kdysi“

„Ó, drahá, ještě ne“ – „ji živme polibky bez retů – nechme spát“. A zasmál jsem se hlasitě: ha, ha! Viděl jsem před sebou v jasné vidině jejich nevinné duše. Byly to děti. Nerozuměly! Hrály si s ohněm Přírody a uléhali k spánku v lože s nahým mečem. Vysmívaly se bohům. Chtěly zastaviti mízu Kosmu. Vymyslily systém a přišly s ním k hracímu stolku života, a myslily, že vyhraji. „Střežte se!“ volal jsem. „Bozi sedí s vámi za stolem. Oni jsou to, kteří tvoří nové zákony, pro každý nově vynalezený systém. Nemáte žádné naděje na výhru!“

»Leč k nim arci jsem tak nevolal. Čekal jsem. Však oni sami poznají, že jejich systém je bezcenný, a zahodí ho. Budou spokojeni s takovým štěstím, jaké jim bozi uštědří, a nebudou se namáhati vyrvati jim více.

»Čekal jsem. Neříkal jsem ničeho. Měsíce přicházely a odcházely, a stále hladové ostří jejich lásky stávalo se břitčím a jemnějším. Oni ho nikdy neotupili dovoleným objetím lásky. Brousili a ostřili ho na svém sebezapírání, a ono stávalo se ostřejším a ostřejším. A to šlo tak dále, až konečně i já počal pochybovati. Cožpak bozi spali? Divil jsem se. Či byli mrtvi? Smál jsem se v duchu. Ten muž a ta žena udělali zázrak. Oni přelstili Boha. Oni zahanbili tělo a zostudili tvář dobré Matky Země! Hráli si s jejím ohněm a nespálili se. Oni byli immunní. Byli sami bohy, rozeznávajícími dobré od zlého, neokoušejíce ho.

»„Cožpak je tohleto snad způsob, jak povstávají bozi?“ ptal jsem se sama sebe. „Jsem asi žába,“ myslím si. „A jen moje hloupé oči s klapkami z bahna zabránily mi v tom, že jsem nebyl oslepen leskem tohoto zázraku, který se přede mnou odehrával. Nafoukl jsem se svojí vlastní moudrostí a vyslovil jsem rozsudek nad bohy.“

»Leč i v tomto svém nejzazším rozumování byl jsem na omylu. Oni nebyli bohy! Byli to muž a žena – měkká hlína, která vzdychala a chvěla se, proniknutá žádostí, poskvrněná zvláštními slabostmi, kterých bozi nemají.«

Carquinez přerušil svoje vypravování, aby si stočil novou cigarettu – a zasmál se drsně. Nebyl to pěkný smích; znělo to jako výsměch ďábla a přehlušilo to i řev bouře, který pronikal k našim uším zastřeně ze sténajícího vnějšího světa.

»Já jsem žába,« pravil jako na omluvu. »Jakpak měli oni chápat? Byli to umělci a ne biologové. Znali hlínu svého ateliéru a neznali hlíny, z níž byli sami stvořeni. Ale to musím uznati – oni hráli vysoko. Jakživo tu ještě nebylo takové hry, a já pochybuji, že taková hra ještě někdy bude hrána.

»Nikdy nebylo tu také milostné extase, jako byla jejich. Oni nezabili Lásku polibky. Oni ji živili odepřením. A odpíráním hnali ji tak daleko, až byla přepnuta žádostí. A plamenokřídlý pištec na flétnu ovíval je svými křídly, až omdlévali závratí. Bylo to pravé delirium Lásky a pokračovalo to nezmenšeně, ba zvětšujíc se týdny a měsíci.

»Toužili a prahli všemi milostnými boly a sladkými agóniemi, silou nikdy před tím ani potom nepocítěnou milenci.

»A potom jednoho dne ospalí bozi přestali kývati hlavami. Vzbudili se a pohlédli na muže a ženu, kteří se opovážili tropiti si z nich žerty. A muž a žena pohlédli si jednoho jitra do očí a poznali, že něco odešlo. Byl to on, plamenokřídlý. Opustil je, tiše, v noci; odešel od jejich poustevnického krbu!

»Pohlédli si navzájem do očí a viděli, že je konec. Žádost byla mrtva! Rozumíte mi? Žádost byla mrtva. A oni přece nikdy se nepolíbili. Láska byla pryč. Nikdy více nebudou toužiti, ani hořeti touhou. Nezůstalo jim už nic – žádné chvění se, ani vibrování a rozkošné úzkosti, žádné bití srdce a tepen, žádné vzdechy ani zpěv. Žádost byla mrtva. Zemřela v noci, v lůžku studeném a nesdíleném; a oni ani nezpozorovali, že odchází. Poznali to teprve v očích druh druha.

»Bozi snad ani nejsou zrovna laskaví, ale často jsou milosrdní. Roztočili malinkou kuličku ze slonové kosti a shrábli sázky se stolu. Vše, co zbylo, byl muž a žena, patřící si vzájemně do chladných očí. – A on pak umřel. To byla ta milost. V týdnu Marvin Fiske byl mrtev – vzpomínáte si asi na ten případ. A v jejím deníku, napsáno v onom čase, četl jsem to dlouho potom, verše Mitchella Kennerlyho:

„A nebylo ni jedné hodiny,

že bychom byli mohli líbati a nelíbali.“«

»Oh – té ironie osudu!« zvolal jsem.

A Carquinez, v záři ohně pravý Mefistofeles v sametové kazajce, upřel na mne svoje černé oči. »A vy pravíte, že vyhráli? Úsudek světa! Vypravoval jsem vám to, a vím to, Vyhráli to právě tak, jako vy to vyhráváte tady na svých pahorcích.«

»A vy,« zeptal jsem se prudce, »vy se svými orgiemi zvuků a rozumu, se svými potrhlými městy a ještě potrhlejším žertováním – vy si myslíte, že vyhráváte?«

Potřásl zvolna hlavou. »Poněvadž vy, i se svým střízlivým pastýřským režimem prohráváte – není to ještě žádným důvodem k tomu, abych já vyhrával! My nikdy nevyhrajeme. Někdy si myslíme, že vyhráváme. Je to malinké žertování bohů.«

ODPADLÍK.

»Nyní ku práci se probouzím

a Boha prosím o sílu, bych před ním neprchal.

A před noci-li zemřít musím,

ať práce moje skončena. Boha prosím. Amen.«

»Jestli nevstaneš, Johny, nedám ti nic jíst!«

Výhrůžka neměla ani nejmenšího účinku na hocha. Držel se zuby nehty svého spánku, zápase za jeho zapomnění, jako snící bojuje za svůj sen. Hochovy ruce se slabě zaťaly v pěstě a on bil jimi nejistě a křečovitě do vzduchu. Tyto rány byly určeny jeho matce, leč tato ukázala značnou zručnost a přívyk ve vyhýbání se jim a zatřepala jím hrubě za rameno.

»Nech mne bejt!«

Začalo to jako křik, který počal utlumeně, v hloubkách spánku, pak prudce se zdvihal, jako skřek, až k vášnivé bojechtivosti, aby hned na to odumíral a klesl až k nesrozumitelnému stonu. Byl to zvířecí výkřik, jako duše týrané, plné nekonečného protestu a trýzně.

Jí to ale bylo lhostejno. Byla to smutnooká žena, s unaveným obličejem, a zvykla si už na toto zaměstnání, které opakovalo se po všechny dny jejího života. Chopila se jeho ložní pokrývky a snažila se ji stáhnouti; leč hoch, zanechav svých ran do vzduchu, chopil se jí křečovitě. Stočiv se do klubka v nohách postele, zůstával přece přikryt. Pak se tedy snažila stáhnouti celé prostěradlo na zem. Hoch jí v tom bránil. Opřela se vší silou. Jelikož byla těžší, hoch i prostěradlo povolili, prvý následuje instinktivně za druhým, aby se uchránil od chladna pokoje, chladna, které se zakusovalo do těla.

Jak se převažoval na hraně postele, zdálo se, že musí upadnouti po hlavě na zem. Leč vědomí se v něm probudilo. Vzpřímil se a na chvíli nebezpečně se houpal. Pak seskočil na zem. V témže okamžiku matka uchopila ho za ramena a zatřásla jím. Opět jeho pěsti udeřily, tentokráte s větší silou a přesností. V tomtéž okamžiku otevřel oči. Ona ho pustila. Byl konečně vzhůru.

»All right!« zamumlal.

Uchopila lampu a vyběhla ven, zanechavši ho ve tmě.

»Vyhubují tě,« varovala ho přes rameno.

Nevšímal si temna. Jakmile byl v šatech, vyšel ven do kuchyně. Jeho krok byl velmi těžký na tak hubeného a lehkého hocha. Jeho nohy vláčely se svojí vlastní vahou, což se zdálo nepochopitelným, ježto to byly takové vychrtlé nohy. Přitáhl prosedlou židli ke stolu.

»Johny!« zavolala ho ostře matka.

Vstal právě tak ostře se židle a šel beze slova k výlevce. Byla to mastná, nečistá výlevka. Zápach vycházel z odtoku. Nevšímal si toho. Že výlevka musí zapáchat, bylo pro něho právě tak částí přirozeného pořádku věcí, jako že mýdlo musí býti potaženo splaškami a těžko pěnící. Ne, že by se velmi namáhal s pěněním. Několik opláchnutí vodou tekoucí z kohoutku ukončilo celou záležitost. Zubů si nemyl. Ba, nikdy ani neviděl kartáčku na zuby, aniž věděl, že existují na světě bytosti, které provozují takové bláznovství, jako je mytí zubů.

»Taky by ses moh‘ mýt jednou denně bez říkání,« zlobila se matka.

Přidržovala rukou prasklé víčko na konvici a lila kávu do dvou hrnečků. On ani necekl, poněvadž to bylo předmětem stálé hádky mezi nimi, a jediná věc, na níž matka trvala s tvrdostí diamantu. Jednou denně bylo tedy nutno umýt si obličej. Utřel se do mastného ručníku, vlhkého, špinavého a roztrhaného, který zanechal mu na tváři útržky nití.

»Chtěla bych, abychom nežili tak daleko,« pravila, když si sedl. »Snažím se dělat, co mohu. Ty to víš. Ale dollar na nájemném je taková úspora, a máme tu také více místa. Ty to víš.«

On ji skoro ani neposlouchal. Už to slyšel dříve a často. Okruh jejích myšlenek byl omezen, a ona se stále vracela zpět k potížím, jimž byli vystaveni, že žili tak daleko od přádelny.

»Dollar znamená více žrádla,« poznamenal ve formě sentence. »Raději jdu dále, jen když dostanu více žrádla.«

Jedl spěšně, sotva napolo žvýkaje svůj chléb a splachuje nerozkousané žvance kávou dolů. Ta horká a bahnitá tekutina platila totiž za kávu. Johny myslil, že je to káva – a znamenitá káva. To byla jedna z mála illusí jeho života, která mu zůstala. On nikdy nepil skutečné kávy ve svém životě.

Doplňkem k chlebu dostal kousek studeného vepřového masa. Matka mu znova nalila kávy. Když končil se svým chlebem, díval se, dostane-li ještě. Postřehla jeho tázavý pohled.

»Koukej, nebuď žrout, Johny,« prohodila. »Už jsi měl svůj díl. Tvoji bratři a sestry jsou menší než ty.«

Neodpověděl na výtku. Nebyl zrovna řečníkem. Zanechal rovněž svých pohledů o více. Nestěžoval si nikdy, s trpělivostí, která byla právě tak hrozná jako škola, v níž se jí byl naučil. Dokončil svoji kávu, utřel si ústa hřbetem ruky a hnul se k odchodu.

»Počkej chvilku,« řekla spěšně. »Myslím, že ten bochník snese ještě jeden krajíček – tenkej.« V jejích pohybech bylo jakési kejklířství. Ačkoliv se zdálo, že mu krájí krajíc z bochníku, položila tajně bochník i krajíc zpět do plechovky a dala mu jeden ze svých dvou vlastních krajíců. Myslela, že ho oklamala, leč on dobře pozoroval její podskok. Přes to přijal chléb beze studu. Měl jakousi filosofii, že jeho matka následkem své chronické churavosti nemohla ani býti žádným jedlíkem.

Viděla, že jí svůj chléb na sucho, i natáhla se přes stůl a vylila svůj koflík kávy do jeho.

»Ňák mi to nedělá dobře na žaludek dneska,« vysvětlovala.

Vzdálený hvizd, dlouhý a pronikavý, postavil oba rázem na nohy. Pohlédla na plechový budíček na polici. Ručičky ukazovaly na půl šestou. Zbytek fabričního světa se právě probouzel ze spaní. Utáhla si šálu okolo plecí a na hlavu posadila si špinavý klobouk, beztvárný a staromódní.

»Budem‘ muset běžet,« řekla, stáhnuvši knot v lampě a fouknuvši dolů cylindrem.

Vydali se tedy ven a sešli dolů se schodů. Bylo jasno a zima, a Johny se zachvěl při prvém dotyku vnějšího vzduchu. Hvězdy ještě nezačly blednouti na nebi, a město leželo ještě ve tmě. Oba, Johny i jeho matka, šoupali nohami, jak šli. Nebylo žádné ctižádosti ve svalech jejich nohou, zdvihati je do výše od země.

Po patnácti tichých minutách jeho matka obrátila se na pravo.

»Koukej, ať nepřijdeš pozdě!« byla poslední její výstraha ze tmy, která ji pohlcovala.

Neodpověděl, drže se vytrvale své cesty. Ve fabriční čtvrti otevíraly se dveře na všech stranách a brzy octnul se v množství lidí, tlačících se ku předu tmou. Když procházel vraty továrny, píšťala znovu zaječela. Pohlédl na východ. Přes vrcholky domů na nebeském obzoru objevovalo se světlo. Právě jen tolik spatřil ze dne, když se k němu obracel zády, a připojil se k své pracovní skupině.

Zaujmul svoje místo v jedné z dlouhých řad strojů. Před ním, nad bednou plných malých cívek, byly veliké cívky, prudce se točící. Na tyto on navinoval předivo s malých cívek. Práce byla jednoduchá. Vše, čeho bylo třeba, byla rychlost. Malé cívky se vyprazdňovaly tak rychle a bylo tu tolik velikých cívek, které je odvíjely, že nebylo ani chvilky odpočinku.

Pracoval mechanicky. Když malá cívka doběhla, použil levé ruky jako brzdy, zastavuje velikou cívku, a v téže chvíli palcem a ukazovákem zachycuje poletující konec příze. A zároveň pravou rukou zachycoval volný konec příze na malé cívce. Tyto různé úkony vykonával současně a rychle oběma rukama. Pak přišel prudký pohyb obou rukou, když vázal tkalcovský uzel a pouštěl cívku. Není nic těžkého na tkalcovském uzlu. Chlubil se jednou, že by je mohl vázati ve spaní. A ostatně dělal to někdy, namáhaje se celá staletí v jediné noci s vázáním nekonečného počtu tkalcovských uzlů.

Někteří hoši se nevyznali, ztrácejíce spoustu času a kazíce strojové zařízení tím, že nahrazovali pomalu malé cívky, když doběhly. K vůli tomu zde byl dohlížitel, aby tomu zabránil. Právě chytil Johnyho souseda při tomto triku a dal mu pár pohlavků.

»Koukej tadyhle na Johnyho – proč pak nejseš jako on?« ptal se dohlížitel hněvivě.

Johnyho cívky letěly plnou parou, leč on se ani nezachvěl při té nepřímé pochvale. Byl kdysi čas – – leč tomu už je dávno, velmi dávno. Jeho apathická tvář se ani nehnula, když slyšel, jak ho ukazují jako skvělý příklad. Byl dokonalým pracovníkem. Věděl to. Často mu to říkali. Byla to jasná věc, a vůbec nic si na to už nedomýšlel. Z dokonalého pracovníka vyvinul se v dokonalý stroj. Když se jeho práce kazila, byla to u něho, jako u stroje, chyba materiálu. Bylo by zrovna tak možno, aby dokonalý hřebíkový lis krájel chybné hřebíky, jako aby on udělal chybu.

A malý div. Nebylo nikdy doby, aby byl nebýval ve styku se stroji. Mašinérie se skoro do něho vžila, nebo byl vychován v ní. Před dvanácti léty vznikl jakýsi malinký záchvat rozčilení v tkalcovně právě této prádelny. Johnyho matka omdlela. Položili ji na zem uprostřed hlučících strojů. Dvě starší ženy byly povolány od svých tkalcovských stavů. První dělník dohlížel. A v málo minutách bylo v tkalcovně o duši více, než jich bylo vešlo dveřmi. Byl to Johny, narozený s hlukem a klepáním stavů v uších, dýchaje prvými dechy teplý, vlhký vzduch, hustý poletujícími vlákny lnu. Kašlal prvého dne, aby sprostil své plíce těchto vlákének, a z téhož důvodu kašlal stále od té doby.

Hoch vedle Johnyho kňoural a vrněl. Jeho obličej byl zkřiven nenávistí k dohlížiteli, který upíral na něho svoje hrozivé oko z dálky; ale při tom každá cívka se vrtěla na plno. Hoch sípal strašlivé kletby do vrtících se cívek před ním; leč zvuk toho se nedonesl ani na dvanácte kroků, ježto řev v místnosti pojal ho do sebe a strávil ho jako tlustá stěna.

Toho všeho si Johny ani nevšiml. Měl svůj způsob, jakým se díval na věci. Mimo to věci sevšednějí opakováním a právě tuto příhodu už viděl nesčíslněkrát. Zdálo se mu právě tak bezúčelným opříti se vůli dohlížitelově, jako vzpírati se vůli stroje. Stroje byly učiněny, aby šly svým určitým způsobem a aby dělaly svoji zcela určitou práci. Bylo tomu právě tak i s dohlížitelem.

Ale okolo jedenácté vzniklo rozčilení v místnosti. Z jakési zřejmě záhadné příčiny rozčilení ihned vniklo všude. Jednonohý hoch, který pracoval na druhé straně Johnyho, belhal se rychle přes místnost k hlubokému trakaři, který tu stál prázdný. V tomto zmizel i s berlou a ztratil se všem s očí. Správce přádelny přicházel sem, doprovázen mladým mužem. Byl pěkně ustrojen a nosil škrobenou košili – tedy gentleman v Johnyho klassifikaci lidí, a rovněž tak i »inspektor«. Díval se ostře na hochy, jda mimo. Někdy se zastavil a kladl otázky. Když tak činil, byl nucen křičeti ze všech sil, při čemž jeho tvář byla směšně zkroucena vnitřní námahou učiniti se srozumitelným. Jeho bystré oko zpozorovalo prázdný stroj vedle Johnyho, neřekl ale ničeho. Johny rovněž upoutal jeho pohled a on se rázem zastavil. Uchopil Johnyho za rámě, aby ho odtáhl zpět o krok od stroje; leč s výkřikem údivu pustil mu ruku.

»Pořádně vyhublá,« smál se správce rozpačitě.

»Čisté kosti jenom,« zněla odpověď. »Pohleďte na ty nohy, ten hoch má skrofulosu – v začátku, ale má ji. Jestliže ho nechytí epilepsie na konec, bude to proto, že ho dostane tuberkulosa dřív.«

Johny poslouchal, ale nerozuměl. Nad to nezajímal se o budoucí nemoci. Byla to přítomná a vážnější nemoc, která mu hrozila ve formě inspektora.

»Nuže, milý hochu, chtěl bych, abys mi řekl pravdu,« pravil inspektor, vlastně křičel, nakláněje se blízko k hochovu uchu, aby ho slyšel. »Jak jsi stár?«

»Čtrnáct,« lhal Johny, a lhal plnou silou svých plic. Tak nahlas lhal, že ho to až rozkašlalo suchým, ostrým kašlem, který odstraňoval pápěrky lněné, usadivší se mu v plicích za celé dopoledne.

»Vypadá jako šestnáct,« pravil správce.

»Nebo šedesát,« vpadl inspektor.

»Takhle vypadal vždycky.«

»Jak dlouho?« zeptal se inspektor rychle.

»Léta. Nestárne vůbec ani trochu.«

»Nebo nemládne, myslím. Tuším, že zde pracuje celé ty roky?«

»Ano – ale to bylo ještě před vydáním toho nového zákona,« správce si pospíšil dodati.

»Prázdný stroj?« zeptal se inspektor, ukazuje na neobsazený stroj vedle Johnyho, na němž polo navinuté cívky letěly jako ztřeštěné.

»Tak to vypadá.« Správce kývl na dozorce, aby se přiblížil, a křičel mu do ucha, ukazuje na stroj. »Jde na prázdno,« sděloval inspektoru.

Přešli a Johny vrátil se k své práci, uspokojen, že nemoc byla odvrácena. Leč jednonohý hoch nebyl tak šťastným. Bystrooký inspektor vytáhl ho na délku ruky z prázdného vozíku. Jeho rty se chvěly a jeho tvář měla celá vzezření někoho, na koho padlo hluboké a nenapravitelné neštěstí. Dozorce vypadal tak udiveně, jakoby ho viděl poprvé, zatím co obličej správce vyjadřoval uraženost a nelibost.

»Znám ho,« řekl inspektor. »Je dvanáctiletý. Nechal jsem ho propustiti ze tří továren v jednom roce. Tahle je čtvrtá.«

Obrátil se k jednonohému chlapci. »Tys mi slíbil na čestné slovo, že půjdeš do školy.«

Jednonohý hoch propukl v pláč. »Prosím, pane inspektore, dvě děti nám umřely, a my jsme strašně chudí.«

»Pročpak kašleš tak silně?« ptal se inspektor, jako by ho obviňoval z nějakého zločinu.

A jako by se bránil proti nařčení, jednonohý hoch odvětil: »To nic není. Jen ‚sem se nastyd poslední tejden, pane inspektore, to je to.«

Konečně jednonohý hoch vyšel s inspektorem z místnosti; ulekaný a omlouvající se správce za nimi. Na to jednotvárnost zavládla znovu. Dlouhé dopoledne a ještě delší odpoledne přešlo a píšťala oznamovala čas k odchodu. Soumrak už se snesl, když Johny procházel vraty továrny. Zatím slunce si udělalo zlatý žebřík z nebe, zaplavovalo svět svým blahodárným teplem a snížilo se k západu a zmizelo za obzorem, obzorem přerývaným střechami domů.

Večeře byla rodinnou hostinou dne – jedinou hostinou, při níž se Johny setkal se svými mladšími bratry a sestrami. Mělo to v sobě něco z návštěvy pro něho, poněvadž on byl velmi stár, zatím co oni byli žalostně mladí. Neměl žádné trpělivosti s jejich neobyčejnou a ohromující mladistvostí.

On jí nerozuměl. Jeho vlastní dětství bylo příliš dávno uprchlo. Byl jako starý zlostný muž, obtěžovaný bujností jejich mladých duchů, která pro něho byla hotovou trapnou pitomostí. Horšil se tiše nad svým jídlem, nacházeje útěchy toliko v myšlence, že i oni budou muset brzy do práce. To jim asi vyžene bujnost z těla a udělá je usedlými a ctihodnými – jako on sám. Tak to bylo čistě dle lidské přirozenosti, že Johny si utvořil ze sebe samého měřítko, jímž měřil pak celý vesmír.

Během jídla matka vykládala nejrozličnějšími způsoby a s nekonečným opakováním, že se snaží udělati vše nejlépe, jak dovede; tak že to bylo vskutku pocitem úlevy, když se chudá večeře skončila a Johny odstrčil svoji židli a vstal. Rozmýšlel se chvíli mezi postelí a dveřmi na ulici, a nakonec vyšel dveřmi ven.

Nešel daleko. Usedl si na svahu, kolena přitažena, úzká ramena ku předu nachýlena, s lokty opřenými na kolenech, dlaněmi podpíraje si bradu.

Jak tak seděl, nemyslil na nic. Právě jen odpočíval. Co pak se týče jeho mysli, ta spala. Jeho bratři a sestry vyšli ven a hráli si hlučně s ostatními dětmi kolem něho. Elektrická lampa na úhlu ulice osvětlovala jejich dovádění. Byl nedůtklivý a dráždivý, to znali; leč duch dobrodružnosti sváděl je, aby ho dráždili. Vzali se za ruce kol něho a dávajíce si pohyby těla takt, zpívali mu do obličeje jakousi ponurou a nezdvořilou odrhovačku.

Nejprve vrhal na ně kletby – nadávky, kterým se naučil od různých mistrů dělnických. Vida však, že je to marno, a pomněv na svoji důstojnost, upadl zase do své nevrlé mlčelivosti.

Jeho bratr Will, nejbližší jemu věkem, který právě dovršil desátý rok svého věku, vedl kolo. Johny nechoval k němu zrovna něžných citů. Jeho život byl velmi brzy ztrpčen neustálou nutností ustupovati Willimu ve všem. Měl jasný pocit, že Will jest jeho velikým dlužníkem a že jest k tomu ještě i velmi nevděčným. V dobách svých vlastních her, dávno v šedé minulosti, byl oloupen o velmi mnoho času k hraní nutností dávati pozor na Williho. Will byl tehda pouhým děckem a jejich matka, tehdy jako dnes, trávila svoje dny v přádelně. Na Johnyho připadl úkol malého otce i malé matky.

A na Willovi se jevilo zřejmě dobrodiní plynoucí z toho neustálého hýčkání a ústupků ve všem mu činěných. Byl dobře stavěn, pěkně tuhý a tak veliký jako jeho bratr, ba ještě těžší. Bylo to tak, jakoby životní krev jednoho byla přelita do žil druhého. A v životnosti duševní bylo tomu rovněž tak. Johny byl utahán, vysílen, bez pružnosti, zatím co jeho mladší bratr zdál se pukati a přetékati bujností. Posměšná písnička zněla silněji a silněji. Will se nahnul blíže, jak tančil a vyplázl jazyk. Johny vymrštil levou paži a chopil ho kolem krku. V tomto okamžiku uhodil ho svojí kostnatou pěstí do nosu. Byla to neuvěřitelně kostnatá ruka, ale že uměla dobře udeřit, bylo vidět na bolestném řevu, který způsobila. Ostatní děti spustily ulekaný křik a Johnyho sestra, Jennie, veběhla do domu.

Odstrčil Williho prudce od sebe, kopl ho divoce do holeně, pak ho popadl a smýkl jím na zem, obličejem do bláta. A nepustil ho, dokud mu byl nevymáchal obličej několikráte důkladně v řídké špině. Pak ale se objevila matka, jakási anaemická smršť konejšení a hněvu mateřského.

»Proč mi nedá pokoj?« odpovídal Johny k jejím výtkám. »Co pak nevidí, že jsem unavenej?«

»Já sem tak silnej jako ty,« zuřil Will v jejím náručí, s obličejem v jedné směsi slzí, špíny a krve. »Já sem tak silnej jako ty, a budu brzy ještě silnější. A pak tě spráskám – vsaď se, že jo!«

»Měl bys koukat bejt, už v práci, dyž seš tak silnej,« zavrčel Johny. »To je to, co ti chybí. Měl bys bejt v práci. A je to věc tvý mámy, aby tě dala do práce.«

»Ale vždyť on je ještě malý,« protestovala matka. »On je ještě malinký hošík.«

»Já byl mladší než on, když jsem začal pracovat.« Johnyho ústa byla ještě otevřena, aby pokračovala ve výrazu křivdy, kterou cítil – ale ústa náhle sklapla sama od sebe s hlukem. Otočil se zasmušile na patě a loudal se domů a na postel. Dveře jeho komůrky byly otevřeny, aby vpustily teplo z kuchyně. Když se svlékal v polotemnu, zaslechl rozhovor své matky se sousedkou, která na chvilku zašla. Jeho matka plakala a její řeč byla přerývána bezmocným skytáním.

»Já nevím, co to teď jenom vlezlo do Johnyho,« slyšel, jak povídá. »On nebejval takovej. On to byl takovej trpělivej malej anděl.«

»Ale von je to hodnej chlapec,« pospíšila si obhájiti ho. »On pracoval poctivě, ale šel do práce moc mladej. Ale nebyla to moje chyba. Já dělám, co můžu, opravdu.«

Pak následovalo delší škytání z kuchyně a Johny bručel si pro sebe, co se mu zavírala oční víčka: »Čert mne vem, esli sem nepracoval poctivě.«

Příštího jitra byl zase matkou násilím vyrván z objetí spánku. Pak přišla hubená snídaně, pochod temnem a bledý zásvit dne přes střechy domů, když k němu obracel záda a vcházel do vrat továrny. Byl to právě zas jen jeden den z ostatních dní, a všechny ty dny byly stejné.

A přece byly změny v jeho životě – v dobách, kdy měnil práci, nebo když onemocněl. Když mu bylo šest let, byl malým otcem i matkou Willimu a ostatním dětem, které byly ještě mladší. V sedmi šel do prádelny – navíjet cívky. Když mu bylo osm, dostal práci v jiné prádelně. Jeho nová práce byla zázračně lehká. Jeho celou povinností bylo sedět s malinkou hůlkou v ruce a řídit běh sukna, jež běželo kolem něho. Tento proud sukna vyvěral ze žaludku stroje, šel přes horký válec a šel svojí cestou dále. On ale seděl stále na stejném místě, daleko od denního světla, plynový motýlek svítil mu nad hlavou – on sám část mechanismu.

Byl docela šťastným v této své práci, přes vlhké vedro, poněvadž byl dosud mlád a pln snů a illusí. A podivné sny snil, zatím co kouřící sukno běželo nekonečně kol něho a díval se na ně. Leč nebylo žádné změny v jeho práci, nic, co by budilo zájem, a on snil stále méně a méně, zatím co jeho duch otupoval a upadal v ospalost. Leč přes to vše – vždyť vydělával dva dollary týdně, a dva dollary znamenaly rozdíl mezi akutním vyhladověním a chronickou podvýživou.

Ale když mu bylo devět, ztratil svoji práci. Osypky byly toho příčinou. Když se uzdravil, dostal práci ve sklárně. Plat byl lepší, ale práce vyžadovala cviku. Byla to práce od kusu, a čím byl zručnějším, tím více vydělal. To byl podnět. A pod vlivem tohoto podnětu vypracoval se ve znamenitého dělníka.

Byla to jednoduchá práce, zavazovat skleněné zátky do malých lahviček. Kol pasu nosil svazek motouzu. Držel láhve mezi koleny, aby mohl pracovat oběma rukama. Tak seděl a nakláněje se nad svými koleny, hrbil svoje úzká ramena a jeho prsa byla stísněna deset hodin denně. To ovšem nebylo dobré pro plíce, ale svázal tři sta tuctů lahví za den. Správce byl naň velmi hrdý a vodil návštěvníky podívat se na něho. V deseti hodinách tři sta tuctů lahví prošlo jeho rukama. To znamenalo, že získal dokonalost stroje. Všechny zbytečné pohyby byly vymýceny. Každý pohyb jeho tenkých paží, každé hnutí svalů v jeho útlých prstech bylo rychlé a přesné. Pracoval pod vysokým tlakem, a následek toho byl, že se stal nervosním. V noci svaly se mu stahovaly ve spaní, a ve dne nemohl se uvolniti a oddechnouti si. Zůstával jaksi stále napjat a jeho svaly stále se stahovaly. Zároveň zesinavěl a jeho vlákénkový kašel se zhoršil. Pak zápal plic se zmocnil jeho slabých plic v stísněných prsou a on ztratil svoji práci ve sklárně.

Nyní se vrátil do přádelny, kde byl začal s navíjením cívek. Leč čekalo ho povýšení. Byl dobrým dělníkem. Půjde co nejdříve do škrobírny a později postoupí do tkalcovny. Dále už nebylo nic, leda zvýšení výkonnosti.

Strojové zařízení běželo rychleji, než když dříve zde byl, a jeho duch šel pomaleji. Už vůbec nesnil, ač jeho dřívější léta byla plna snění.

Jednou se dokonce i zamiloval. Bylo to, když počal voditi sukno přes horký válec, a bylo to do dcery správcovy. Byla daleko starší než on, mladá žena, a on ji spatřil z dálky, jen asi sotva půltuctukráte. Ale to nevadilo. Na povrchu plátna, které běželo kolem něho, maloval si zářící časy budoucnosti, v nichž dělal zázraky práce, vynalézal neuvěřitelné stroje, získával mistrovství prádelny a na konec tiskl ji ve své náručí a líbal ji střízlivě na obočí.

Leč tomu všemu bylo dávno odzvoněno, dokud příliš nesestárl a neznavěl na lásku. Také ona se vdala a odešla pryč, a jeho mysl usnula. Ale přes to to byl náramný zážitek a on díval se naň zpět, jako muži a ženy se dívají zpět na dobu, kdy věřili v pohádky. On nikdy nevěřil v pohádky a ve svatého Mikuláše; ale věřil pevně v úsměvnou budoucnost, kterou mu vymalovala jeho fantasie na kouřícím sukně.

Stal se mužem velmi brzy v životě. V sedmi letech, kdy počal bráti svoji prvou mzdu, počalo jeho dospívání. Jistý pocit nezávislosti se v něm vzbudil, a jeho poměr k matce se změnil. Jaksi jako vydělávající člověk, pracující pro svůj chléb, zastávající svoji práci ve světě, byl rovnocenný s ní. Mužství, plné mužství, přišlo, když mu bylo jedenáct, v čase, kdy chodil na noční práci po šest měsíců. Žádné dítě nemůže pracovat v noci a zůstat dítětem. –

Bylo několik velikých událostí v jeho životě. Jedna z nich byla, když jeho matka přinesla několik kalifornských sliv. Dvě další byly, když pekla mléčný nákyp. To byly události! Vzpomínal na ně s láskou. A v onom čase matka vypravovala mu o zázračném jídle, které někdy udělá – »plovoucí ostrov« to nazývala, »lepší než mléčný nákyp«. Léta snil o tom okamžiku, až zasedne ke stolu s »plovoucím ostrovem« před sebou, až konečně zařadil tu myšlenku do počtu nesplnitelných ideálů.

Jednou našel čtvrt koruny, ležící u cesty. To také bylo velikou událostí v jeho životě, docela tragickou. Znal svoji povinnost a uvědomil si ji ihned, jakmile stříbro mu blesklo v očích, dříve ještě, než je zdvihl. Doma nebylo dosti jídla, a domů ji měl tedy přinést, tak jak nosil domů svůj plat každou sobotu. Správné jednání v tomto případě bylo jasné; ale když on nikdy neměl ničeho ze svých peněz a měl takový hlad na cukroví. Měl zuřivou chuť na sladkosti, které byl okusil jenom o velikých svátcích.

Nepokoušel se ani oklamati se. Věděl, že je to hřích, a hřešil vědomě, když šel na patnáctihaléřovou cukrovou orgii. Deset centíků schoval na příští orgii; ale ježto nebyl zvyklý mít u sebe peníze, ztratil těch deset centíků. To se stalo v době, když trpěl všemi mukami trýzněného svědomí, a bylo to pro něho zasažením božské spravedlnosti. Měl ulekaný pocit o blízkosti hrozného a hněvivého Boha. Bůh to viděl, a Bůh byl tu rychle s trestem, odepíraje mu i plné vychutnání hříchu.

Ve vzpomínkách díval se na tento příběh jako na veliký zločinný skutek svého života, a při této vzpomínce jeho svědomí vždy znova se vzbudilo a dalo mu novou silou pocítiti svůj osten. Takto utvářen a vyrostlý v takovém okolí, vzpomínal na svůj čin s lítostí. Byl nespokojen se způsobem, jímž utratil svůj čtvrtník. Mohl ho investovati lépe, a poznav rychlost Boží spravedlnosti, mohl poraziti Boha tím, že měl utratiti celý čtvrtník jedním rázem. Dodatečně utratil ten čtvrtník tisíci různými způsoby, a vždycky lépe.

Byla tu ještě jedna vzpomínka z minulosti, temná a mlhavá, ale vtisknutá do jeho duše trvale brutálními nohami jeho otce. Byla to spíše dusivá můra než vzpomínka vidiny nějaké konkrétní věci – spíše něco jako rasová vzpomínka člověčenstva, která je děsí ve snu a kterou možno sledovat zpět až k počátkům života.

Tato vzpomínka nikdy nepřicházela Johnymu, když byl při plném vědomí, za plného denního světla. Přicházela v noci, v lůžku, v okamžiku, kdy jeho vědomí se ztrácelo ve spánku. Vzbouzela ho vždycky k uděšenému bdění a v prvém trapném okamžiku zdálo se mu vždycky, že leží napříč v nohou svého lůžka. V lůžku viděl nejasné postavy svého otce a matky. Nikdy vlastně neviděl, jak jeho otec vskutku vyhlížel. Měl jen jeden dojem svého otce, a ten byl, že měl brutální a bezcitné nohy.

Jeho prvé vzpomínky mu zůstaly, pozdějších žádných neměl. Všechny dny byly stejné. Včerejšek nebo vloni bylo si rovno jako tisíc let – nebo jako minuta. Nic se nikdy nestalo. Nebylo žádných příhod, aby označovaly chod času. Čas ani nekráčel. Stál věčně tiše. Jenom kroužící stroje běžely, a ty neběžely nikam, ačkoliv běžely rychleji.

Když mu bylo čtrnáct let, šel pracovat do škrobírny. Byla to obrovská příhoda. Něco se konečně stalo, nač se mohlo myslit mimo na denní spánek nebo na den týdenní výplaty. Znamenalo to mezník období. Byla to strojová Olympiáda, věc, od které se mohl počítati čas. »Když jsem začal pracovati v škrobírně«, nebo »potom«, nebo »před tím, než jsem začal pracovati v škrobírně« – to byly fráse, jež pak často zněly s jeho rtů.

Svoje šestnácté narozeniny oslavil tím, že postoupil do tkalcovny a dostal stav. Tohle byl zase popud, poněvadž to byla práce od kusu. A on vynikal, poněvadž hmota, z níž byl udělán, byla utvářena v přádelně na dokonalý stroj. Ke konci tří měsíců řídil dva stavy a později tři a čtyři.

Ke konci druhého roku u stavů zpracoval více yardů sukna než kterýkoliv tkadlec, a více než dvakráte tolik co někteří méně zruční. A doma začínal jakýsi blahobyt, jak se Johny přibližoval k zralosti plné výdělečné síly. Ovšem ne, že by jeho zvýšený výdělek byl přesahoval potřebu. Děti vyrůstaly. Jedly více. A chodily do školy, a školní knihy stojí peníze. A nějak, ku podivu, čím více pracoval, tím rychleji stoupaly ceny všech věcí. Dokonce i nájemné stoupalo, ačkoliv dům stále více schází.

Johny vyrostl; ale s větší výškou vypadal hubenější, než kdy před tím. Byl také nervosnějším. S nervositou vzrostla i nevrlost a dráždivost. Děti se naučily mnohou trpkou zkušeností chrániti se před ním. Matka si ho vážila pro jeho výdělečnou schopnost, ale tato úcta byla nějak smíšena se strachem.

Nebylo pro něho žádné radosti v životě. Života denního nikdy nezažil. V nocích spal v křečovitém bezvědomí. V ostatním čase pracoval, a jeho vědomí bylo vědomím stroje. Vně toho jeho duch byl prázdný. Neměl žádných ideálů – a jenom jedinou illusi; totiž, že pije znamenitou kávu. – Bylo to pracovní zvíře. Neměl pražádného duševního života; leč hluboko dole v podzemí jeho duše, bez jeho vědomí, byly váženy a prosívány všechny hodiny jeho dřiny, každý pohyb jeho rukou, každé stažení jeho svalů, a konaly se přípravy pro budoucí běh jeho činnosti, který‘ měl překvapit jej samého i celý jeho malý svět.

Bylo to pozdě na jaře. Přišel domů s pocitem neobvyklé únavy. Bylo jakési slavnostní očekávání ve vzduchu, když sedal za stůl, leč on si toho nevšímal. Po celý čas jídla zachovával nevlídné ticho, pojídaje mechanicky, co bylo před ním na stole. Děti vzdychaly a hekaly a mlaskaly při jídle. Leč on byl k tomu hluch.

»Esli pak víš, co jíš?« zeptala se ho konečně matka zoufale.

Podíval se roztržitě na mísu před sebou a pak na ni.

»Plovoucí ostrov,« oznamovala triumfálně. »Oh,« on na to.

»Plovoucí ostrov!« zvolaly děti sborem nahlas.

»Oh,« pravil znovu. A po třech či čtyřech soustech dodal: »Myslím, že nemám dnes hlad.«

Pustil lžíci, odstrčil svoji židli a vstal únavně od stolu.

»A, myslím, že půjdu do postele.«

Nohy se mu vláčely tíže než obvykle, když šel přes kuchyni. Svlékání bylo mu prací Titanovou, obrovskou malicherností; plakal slabě, když lezl na lůžko, s jednou botou ještě na noze. Cítil, jak cosi se zdvihá, bobtná v jeho hlavě, co mu dělá mozek hustým a rozměklým. Tenké jeho prsty se mu zdály velikými jako pěst a na jejich koncích cítil vzdálený pocit neurčitosti a rozměklosti jako v mozku. V kříži ho bolelo nesnesitelně. Všechny kosti ho bolely. Všude ho bolelo.

A v jeho hlavě začalo vrzati, hekati, bzučeti a řváti million cívek. Celý prostor byl pln létajících člunků. Létaly semo tamo, záludně, mezi hvězdami. Řídil samojediný tisíc stavů, a ony se zrychlovaly, rychleji a rychleji, a jeho mozek se odmotával, rychleji a rychleji, a stával se přízí, která plnila těch tisíc létajících člunků.

Příštího jitra nešel do práce. Byl příliš zaměstnán obrovským tkaním na tisíci stavech, které mu běžely v hlavě. Jeho matka šla do práce, ale dříve poslala pro doktora. Byl to těžký případ chřipky, pravil. Jennie sloužila mu za ošetřovatelku a konala jeho příkazy.

Byl to velmi těžký případ a trvalo to celý týden, než Johny se mohl obléci a ploužiti se slabě po podlaze. Ještě týden, pravil doktor, a bude schopen vrátiti se k práci. Předák tkalcovny navštívil ho v sobotu odpoledne, prvního dne jeho uzdravování se. »Nejlepší tkadlec v oddělení,« pravil předák jeho matce. »Jeho místo se mu zachová. Může přijití do práce za týden od pondělka.«

»Pročpak nepoděkuješ, Johny?« zeptala se ho matka úzkostlivě.

»Von byl tak nemocnej, že to eště ani není von,« vykládala na omluvu návštěvě.

Johny seděl skrčen na posteli a díval se upřeně na zem. Seděl tak ještě dlouho potom, když předák už odešel. Venku bylo teplo a on si sedl odpoledne na svah. Občas pohnul rty. Zdálo se, že je pohřížen v nekonečné výpočty.

Příštího jitra, když den se oteplil, usedl zase na stráni. Měl s sebou tentokrát papír a tužku, aby mohl pokračovati ve výpočtech, a počítal pečlivé a podivuhodně.

»Co pak přijde po milionech?« zeptal se v poledne, když Will přišel ze školy. »A jak pak se s nimi počítá?«

Tohoto odpoledne dokončil svou práci. Každého dne potom vracel se na svah, ale bez papíru a tužky. Velmi ho poutal strom, který rostl přes cestu. Studoval ho celé hodiny a byl velmi zaujat, když vítr zmítal jeho větvemi a šustil jeho listím. Celý týden zdál se býti ponořen ve veliké důvěrné zpovědi samému sobě. V neděli, sedě na svahu, zasmál se několikrát nahlas, k velikému údivu své matky, která ho neslyšela se smát po léta.

Příštího jitra, ještě za tmy, přišla k jeho lůžku vzbudit ho. Měl dosti spánku za ten týden a vzbudil se lehce. Nebránil se, ani se nepokoušel zadržet pokrývku, když ji s něho stahovala. Ležel klidně a mluvil klidně.

»Škoda práce, mámo.«

»Přijdeš pozdě,« pravila, v dojmu, že je dosud hloupý od spánku.

»Jsem vzhůru, mámo, a povídám ti, že je to zbytečná námaha. Uděláš lepší, dyž mě necháš bejt. Já nebudu vstávat.«

»Ale dyť přídeš vo práci!« plakala.

»Nebudu vstávat,« opakoval zvláštním nevášnivým hlasem.

Nešla také do práce tohoto jitra. Tohle to byla nemoc horší než všechny nemoci, které znala. Horečku a delirium chápala; ale tohleto bylo šílenství. Přikryla ho zase pokrývkou a poslala Jennii pro doktora.

Když tato osobnost přišla, Johny spal mírně, mírně se probudil a dovolil, aby mu ohmatali puls.

»Nic mu není,« oznamoval doktor. »Velmi vysílen, toť vše. Nemá moc masa na kostech.«

»Von byl dycky takovej,« poznamenala jeho matka.

»Teď di pryč, mami, a nech mě dokončit můj spánek.«

Johny mluvil sladce a mírně, a sladce a mírně se obrátil na bok a usnul.

V deset se probudil a začal se strojit. Vyšel do kuchyně, kde našel svoji matku s ulekaným výrazem v obličeji.

»Jdu pryč, mámo,« oznamoval, »a chci ti zrovna říc‘ s bohem.«

Ona si zastřela zástěrou oči, sedla si prudce a začala plakat. Čekal trpělivě.

»To sem mohla vědět,« vzdychala.

»A kam?« zeptala se konečně, odkrývajíc zástěru s očí a dívajíc se na něho s udiveným obličejem, ve kterém bylo i trochu zvědavosti.

»Nevím – někam.«

Když mluvil, strom za cestou objevil se mu s oslňující jasností před duševním zrakem. Zdálo se mu, že se skrývá pod jeho očními víčky, a mohl to jasně viděti, kamkoliv se podíval a kdykoliv si přál.

»A tvoje práce?« blekotala.

»Já už nechci jít do práce, nikdy.«

»Bože, Johny,« vzlykala, »todleto nepovídej!«

Co řekl, bylo pro ni blasfemií. Jako matka, která slyší svoje dítě zapírat Boha, tak byla Johnyho matka zaražena těmi slovy.

»Co pak to do tebe vlezlo, vůbec?« zeptala se, s ubohým pokusem býti přísnou.

»Číslice,« odpověděl. »Jenom číslice. Počítal jsem moc tendle tejden, a je to náramně překvapující.«

»Nevidím, co to má s tím co dělat,« fňukala.

Johny se usmál shovívavě, a jeho matka byla zřejmě znepokojena, že tak vytrvale schází jeho obvyklá nevrlost a dráždivost.

»Já ti to vysvětlím,« pravil. »Já sem sakramentsky unavenej. Co mě unavuje? Pohyby. Hýbal jsem se pořád, od narození. Mám dost pohybu, a nechci se už hýbat vůbec. Vzpomínáš si, když jsem pracoval ve sklárně? Dělal jsem tři sta tuctů denně. Tak si myslím, že jsem dělal asi deset různých pohybů na láhev. To je třicetšest tisíc pohybů za den. Deset dní, tři sta a šedesát tisíc pohybů. Měsíc, million osmdesát tisíc pohybů. Vyškrtni těch omdesát tisíc,« – pravil s laskavou štědrostí filanthropa – »vyškrtni těch osmdesát tisíc, zůstane million pohybů za měsíc – dvanáct millionů za rok.

»U stavů dělám dvakrát tolik pohybů. To dělá dvacetpět millionů pohybů za rok, a mně se zdá, že jsem se hejbal takhle aspoň million let.

»Teď, tenhle týden jsem se nehejbal vůbec. Neudělal jsem ani pohyb hodiny a hodiny. Já ti povídám, že to byla rozkoš, zrovna jen sedět hodiny a hodiny, a nedělat nic. Já jsem nebyl nikdy šťastnej do teďka. Já sem neměl čas. Hejbal sem se pořád. To není žádnej způsob, jak bejt šťastnej. A já už to vůbec nebudu dělat. Já budu teď sedět a sedět, a odpočívat a odpočívat, a pak eště odpočívat.«

»Ale co pak bude z Williho a těch druhejch dětí?« zeptala se zoufale.

»To je to – Will a ty druhý děti,« opakoval.

Ale v jeho hlase nebylo trpkosti. Znal dávno ctižádostivost své matky pro mladšího hocha, ale myšlenka na to už ho nerozpalovala. Na ničem už nezáleželo. Ani na tom ne!

»Vím, mámo, co jsi zamýšlela s Willim – nechat ho ve škole a udělat z něho účetního. Ale je to marné, mám toho dost. Bude muset jít do práce.«

»A to za to, že sem tě takhle vychovala,« plakala, zakrývajíc si znovu hlavu zástěrou a měníc tón.

»Tys mě nikdy nevychovávala,« odpověděl se smutnou laskavostí. »Já sem se sám vychoval, mámo, a já sem vychoval Williho. Von je silnější než já, a větší a těžší. Když sem byl klukem, zdá se mi, že sem nedostával dost jíst. Když on přišel a byl klukem, já sem pracoval a vydělával žrádlo i pro něho. Ale tomu je teď konec. Will může jít do práce, právě jako já, anebo může jít k čertu, mně je to jedno. Já sem unavenej. Já jdu. Nedáš mi ani s bohem?«

Neodpověděla. Zástěra šla zase přes hlavu a ona plakala znovu. Zastavil se na chvíli ve dveřích.

»Vopravdu, já sem dělala, jak nejlépe sem mohla,« vzdychala.

Vyšel z domu a šel dolů ulicí. Bledá radost vešla mu na tvář při pohledu na osamělý strom.

»A teď – teď budu nedělat nic,« pravil k sobě, polohlasně roztouženým tonem. Pohlédl zádumčivě k nebi, leč jasné slunce ho oslňovalo a oslepovalo. Byl to dlouhý pochod, na který se vydal, a on nešel rychle. Šel kolem prádelny. Tlumený hluk tkalcovny dolétal k jeho uším, a on se usmíval. Byl to mírný, pokojný úsměv. On už se nehněval na nikoho, ba ani na ty hekající, vřískající stroje ne. Nebylo v něm hořkosti, nic, nežli nevázaný hlad po odpočinku.

Domy i továrny prořídly, volná prostranství se zvětšovala, jak se přibližoval venkovu. Konečně město bylo za ním a on kráčel po listnaté stezce podél kolejí dráhy. Nekráčel jako muž. Ani vůbec nevypadal jako muž.

Byl jakousi travestií lidskosti. Byl to jakýsi zkroucený, zmačkaný a bezejmenný kousek života, který se belhal jako nemocná opice, s rameny sklesle svislými, se shrbenými plecemi, úzkoprsý, groteskní a hrozný.

Přešel malou železniční stanici a ulehl do trávy pod strom. Celé odpoledne tam ležel. Občas klímal se svaly stahujícími se mu ve spánku. Když byl probuzen, ležel bez hnutí, dívaje se na ptáky nebo patře na nebe skrze větve stromu nad ním. Jednou nebo dvakrát se zasmál hlasitě, ale bez jakéhokoliv vztahu k něčemu, co viděl nebo cítil.

Když soumrak přešel, v prvé hodině noční tmy, nákladní vlak vrachotil do stanice. Když lokomotiva přemísťovala vozy na pobočnou kolej, Johny se plížil podél vlaku. Otevřel poboční dvířka prázdného nákladního vozu a neohrabaně a pracně tam vlezl. Zavřel dveře. Lokomotiva hvízdla. A Johny ležel tiše a ve tmě se usmíval.

ŠPATNÁ ŽENSKÁ.

Bylo to proto, poněvadž se rozešla s Billym, že Loretta přišla na návštěvu do Santa Clary. Billy nic nechápal. Jeho sestra sdělovala, že chodil celou noc po pokoji a plakal. Loretta rovněž nespala celou noc a plakala skoro celou noc. Daisy to věděla, poněvadž tento pláč se odbýval v jejím náručí. A Daisin manžel, kapitán Kitt, to věděl také. Lorettiny slzy a Daisino těšení stály ho kus spánku.

Ale kapitán Kitt neztrácel rád spánek. Aniž si zrovna přál, aby Loretta si vzala Billyho – ani kohokoliv jiného. Bylo to přesvědčením kapitána Kitta, že Daisy potřebuje pomoci mladší sestry v domácnosti. Leč neříkal to nahlas. Místo toho stále tvrdil, že Loretta je příliš mladá, aby myslela na sňatek. Tak tedy to byla myšlenka kapitána Kitta, aby Loretta byla odpravena na návštěvu k paní Hemingwayové. Tam alespoň nebude žádný Billy.

Loretta nebyla ještě ani týden v Santa Clara a už byla přesvědčena, že myšlenka kapitána Kitta byla znamenitá. Předně, ač by tomu Billy ani neuvěřil, ona nechtěla si vzít Billyho. A za druhé, ač kapitán Kitt by tomu jistě neuvěřil, nechtělo se jí opustiti Daisy. Když Loretta pobyla dva týdny v Santa Clara, byla si tím docela jista, že se nechce vdáti za Billa. Leč nebyla si docela tak jistou, co se týče toho opuštění Daisy. Ne, že by byla milovala Daisy méně, ale že – měla pochyby.

V prvním dnu Lorettina příjezdu vznikl a počal se utvářeti v hlavě paní Hemingwayové plán, dosud jen mlhavý. Druhého dne poznamenala k Jacku Hemingwayovi, svému manželu, že Loretta je tak neviňoučká mladá bytůstka, že kdyby se nebral ohled na její naivnost, byla by positivně hloupou. Na důkaz toho vyprávěla paní Hemingwayová svému manželi několik věcí, které mu vyloudily úsměšek. Třetího dne plán paní Hemingwayové vytvářel se v patrnou formu. Tehdy sedla a složila jakési psaní. Na obálku napsala: »Mr. Edward Bashford, Athénský Klub, San Francisko.«

»Milý Nede!« začínalo psaní. Bylať jím kdysi vášnivě milována, asi tři týdny ve svých předmanželských dnech. Leč ona byla zavázala sebe i svoje srdce Jacku Hemingvayovi, který měl starší práva; a Ned Bashford filosoficky nezlomil si nad tím srdce. Přidal prostě tuto zkušenost k veliké sbírce podobně sebraných dat, z kterých stavěl svoji biologii. Umělecky a temperamentem byl Řekem – unaveným Řekem. Se zálibou citoval z Nietzscheho, na důkaz toho, že i on prošel dlouhou nemocí, která následuje po vášnivém hledání pravdy; že i on se z toho vybral, příliš zkušený, příliš chytrý, příliš hluboký, než aby ještě někdy mohl býti zachvácen ztřeštěností mladíků v jejich lásce ku pravdě. »Zbožňovati zdání,« často citovával; »věřiti ve tvary, v tony, ve slova, v celý Olymp zdání!« Tento zvláštní výňatek končil vždy: »Tihle Řekové byli povrchní« – právě ze své hlubokosti.

Byl docela mladým Řekem, utahaným a unaveným. Ženy jsou nevěrné a nepravdivé, soudil – v dobách, kdy měl jakési recidivy, a sestupoval k pessimismu se svého obvyklého filosofického klidu. Nevěřil v pravdivost žen; leč věren svému německému mistru, nestrhoval s nich ty vzdušné závoje, které zakrývaly jejich nepravdivost. Byl ochoten přijímati je jako zjevy a udělati z toho, co se dá. Byl povrchním – z hlubokosti.

»Jack si přeje výslovně, abych Vám vyřídila, „dobrý vítr“« – psala pani Hemingwayová ve svém psaní – »a rovněž „abyste vzal své rybářské náčiní s sebou“.« Paní Hemingwayová psala ještě jiné věci v tom psaní. Sdělila mu, že by konečně byla schopna ukázati mu docela pravdivou, neposkvrněnou a nevinnou ženu. »Naivnější, neposkvrněnější poupě ženskosti nikdy se nerdělo na této planetě«, byla jedna z vět, v nichž vyjádřila představení. A ku svému muži pravila triumfálně: »Jestliže tentokrát neožením Neda, tedy –« nechavši nedopověděnu hrůznou druhou možnost, pro kterou jí scházel buď slovník k vyjádření nebo fantasie k představě.

Přese všechny své předtuchy Loretta shledala, že nebyla v Santa Claře nešťastnou. Bill jí sice psal každý den, ale jeho psaní byla daleko méně obtížná, než jeho přítomnost. Rovněž utrpení, že byla pryč od Daisy, nebylo tak ukrutným, jak očekávala. Poprvé ve svém životě neztrácela se v zatmění pod dojmem záře Daisiny skvělé a zralé osobnosti. Za takovýchto výhodných podmínek Loretta dostala se brzy do popředí, zatím co paní Hemingwayová skromně a aniž by se za to styděla, ustupovala do pozadí.

Loretta začala chápati, že není bledým kotoučem, svítícím pouze odrazem cizího světla. Zcela nevědomky stala se středem událostí. Seděla-li u piana, byl vždy někdo při ruce, kdo jí obracel listy a kdo vyjadřoval svoji oblibu pro jisté písně. Upustila-li kapesník, byl tu někdo, kdo ho zdvihl. A byl tu někdo, kdo ji doprovázel na jejích toulkách a při sbírání květin. Učila se také loviti na mouchu v tichých vírech a pod divokými peřejemi, a jak předejíti zapletení hedvábných nití a střívkových vlasců do roští.

Jack Hemingway sám o to nestál, učiti začátečníky, a lovil nejraději sám, nebo vůbec ne, a tak poskytoval Nedu Bashfordovi s důstatek času, aby mohl pozorovati Lorettu jako zjev. Jako takový byla opravdu, co jeho filosofie žádala. Její modré oči měly přímý pohled hocha, a on liboval si v nich z vlastní hloubky a střežil se třásti se před falešností, kterou jeho filosofie ho vybízela, aby tušil dřímat v jejich hloubce. Měla grácii útlé květiny, křehkost barvy a linií jemného porcelánu, v čemž všem měl veliké zalíbení, aniž by myslel na Životní sílu, která tepala pod tím vším, a na vzdory Bernardu Shawovi – na něhož věřil.

Loretta rozkvétala. Rychle vyvíjela osobnost. Odkryla v sobě vlastní vůli a vlastní přání, které nebyly věčně proplétány vůlí a přáními Daisinými. Byla hýčkána Jackem Hemingwayem, kažena Alicí Hemingwayovou, a oddaně obsluhována Nedem Bashfordem. Podporovali její vrtochy a smáli se jejím výstřednostem, zatím co ona rozvíjela ony hezké malé tyranie, které jsou ukryty ve všech hezkých a jemných ženách. Její okolí působilo jako uspávací prostředek na její staré přání žíti věčně s Daisy. Toto přání už ji netrápilo, jako ve dnech jejího přátelství s Billym. Čím více byla s Billym, tím více si byla jista, že by nemohla žíti bez Daisy. Čím déle byla s Nedem Bashfordem, tím více zapomínala na svoji touhu po Daisy.

Ned Bashford rovněž na něco zapomínal. Začínal míchati povrchnost s hloubkou, a spletl si zdání se skutečností, až konečně je považoval za jedno a totéž. Loretta byla jiná než druhé ženy. Nebylo na ní žádného přestrojení. Byla skutečnou. Řekl to vše zrovna tak paní Hemingwayové, a řekl ještě více, a ona s ním souhlasila a v témž okamžiku zpozoroval, jak její manžel mrkl na něho okem na znamení dokonalého souhlasu.

Bylo to právě v době, kdy Loretta dostala od Billa psaní, které se poněkud lišilo od jeho druhých psaní. Celkem bylo ovšem chorobné jako všechna jeho psaní. Bylo to dlouhé popisování všelikých symptomů a utrpení, jeho nervosity a nespavosti a stavu jeho srdce. Pak následovaly výčitky, takové, jakých ještě nikdy před tím nečinil. Byly dosti ostré, aby ji rozplakaly, a dosti pravdivé, aby vtiskly tragičnost její tváři. Tuto tragičnost přinesla s sebou dolů k snídaní. To naplnilo hlavu Jackovu a hlavu paní Hemingwayové myšlenkami, a zlobilo to Neda. Pohlédli na něho o vysvětlení, leč on potřásl hlavou.

»Vyzkoumám to dnes v noci,« řekla paní Hemingwayová k svému muži.

Ale Ned chytil Lorettu odpoledne ve velkém sále. Ona se snažila odvrátiti obličej od něho. Uchopil ji za ruce, a ona pohlédla na něho skrze mokré brvy a s třesoucími se rty. Díval se na ni, mlčky a laskavě. Řasy vlhly a vlhly čím dál tím víc.

»Ale, ale, neplačte, maličká,« hovořil k ní konejšivě.

Položil své rámě, jakoby na ochranu, kol jejích ramen. A ona, jako unavené dítě, položila svoji hlavu na jeho rameno. A on chvěl se způsobem docela neobvyklým u Řeka, který se právě zotavil z dlouhé choroby.

»Oh, Nede,« vzdychala na jeho rameně, »kdybyste jen věděl, jaká já jsem špatná!«

Usmíval se shovívavě a vdychoval dlouhými doušky vzduch, těžký vůní jejích vlasů. Vzpomínal na svoji světáckou zkušenost s ženami, a vdychl ještě jednou dlouze. Zdálo se, že z ní věje dokonalá sladkost dítěte – »aura bílé duše«, jak to sám sobě definoval.

V tom zpozoroval, že její vzdechy se sesilují.

»Copak je, maličká?« ptal se jí mazlivě, skoro otcovsky. »Snad vás Jack unavil svojí hlučností? Či snad vaše vřele milovaná sestra vám dlouho nepsala?«

Neodpovídala, a cítil, že vskutku bude nucen políbiti ji na vlasy, že nebude moci být za to činěn zodpovědným, bude-li tato situace trvati příliš dlouho.

»Řekněte mi to,« řekl mírně, »a uvidíme, co mohu v tom pro vás učinit.«

»Oh, nemohu. Pohrdal byste mnou. – Oh, Nede, já se tak stydím!«

Smál se nedůvěřivě, a dotkl se slabě rty jejích vlasů – tak lehýnce, že o tom ani nevěděla.

»Zlatá maličká, zapomeňte na to všechno, ať je to cokoliv. A já vám vypovím, jak miluji…«

Vyrazila ostrý výkřik, který byl pln radosti, ale pak vzdychla:

»Příliš pozdě!«

»Příliš pozdě?« opakoval po ni v údivu.

»Oh, proč jen jsem to učinila, proč jsem to učinila!« vzdychala.

Pocítil náhlé zamrazení u srdce. »Copak?« zeptal se.

»Oh, já… on… Billy. Já jsem taková špatná ženština, Nede. Já vím, že už nikdy na mne ani nepromluvíte.«

»Tento… eh… tento Billy,« počal váhavě. »To je váš bratr?«

»Ne… on… já jsem nevěděla. Já byla tak mladá. Nemohla jsem tomu zabránit. Oh, já se zblázním! Já se zblázním!«

Loretta náhle zpozorovala, že jeho rameno a paže, kterou ji objímal, nějak uvolňuje. Odsunul ji něžně od sebe, a něžně ji usadil ve velikém křesle, kde ona si zakryla tvář a vzdychala znovu. Zakroutil zuřivě svůj knír; pak přisunul si druhou židli blíže a usedl.

»Já – já nerozumím,« pravil.

»Já jsem tak nešťastná,« vzlykala.

»Proč nešťastná?«

»Poněvadž… on… on chce, abych si ho vzala.«

Jeho tvář se okamžitě vyjasnila, a položil konejšivě ruku na ruku její.

»To přece nesmí činiti žádnou dívku nešťastnou,« poznamenal moudře. »Poněvadž vy ho nemilujete, není žádné příčiny – není-liž pravda, vy ho nemilujete?«

Loretta zavrtěla hlavou i rameny v mohutné negaci.

»Což?«

Bashford chtěl být zcela jist.

»Ne,« ubezpečila ho výbušně. »Nemiluji Billyho. Nechci milovati Billyho!«

»Poněvadž ho tedy nemilujete,« shrnul Bashford s důvěrou, »není žádné příčiny, proč byste měla být nešťastnou, jen proto, že vám učinil nabídku k sňatku.«

Rozvzdychala se znovu, a mezi vzdechy zvolala:

»To je ale právě ta potíž. Přála bych si, abych ho milovala. – Oh, kéž bych byla mrtva!«

»Hle, mé drahé dítě, vy se trápíte pro hlouposti.« Druhá jeho ruka přešla také a spočinula na její vedle prvé. »Ženy tohleto dělají denně. Poněvadž jste se rozmyslila jinak, či poněvadž jste neznala svého smýšlení, poněvadž jste – abychom užili zbytečně drsného slova – koketovala s nějakým mužem – –«

»Koketovala!« Pozdvihla hlavu a dívala se na něho očima plnýma slz. »Oh, Nede, kdyby to bylo vše!«

»Vše?« zeptal se dutým hlasem, co jeho ruce zvolna opustily její. Chtěl mluviti dále, ale pak zůstal tich.

»Ale já si ho nechci vzít!« propukla Loretta s protestem.

»Tedy byste neměla,« radil. »Ale já si ho musím vzít.«

»Musíte si ho vzít?« Přikývla.

»To je silné slovo.«

»Vím, že je,« přiznala, namáhajíc se ovládnouti své chvějící se rty. Pak promluvila klidněji. »Já jsem špatná ženská, hrozně špatná ženská. Nikdo to neví, jak jsem špatná – vyjma Billyho.«

Nastala přestávka. Obličej Neda Bashforda byl vážný; díval se podivně na Lorettu.

»On – Billy to ví?« zeptal se konečně.

Zdráhavé přikývnutí a hořící líce byly odpovědí.

Bojoval sám se sebou chvilku; očividně, jako potápěč, připravoval se k potopení do hlubiny.

»Vypravujte mi o tom.« Mluvil velmi pevně. »Musíte mi říci o tom všechno.«

»A vy – vy mi dovedete odpustit?« zeptala se mdlým, slabým hlasem.

Váhal, vdechl hluboko a konečně se ponořil.

»Ano,« řekl zoufale. »Odpustím vám. Pokračujte!«

»Neměla jsem nikoho, kdo by mi byl řekl,« počala. »Bývali jsme spolu tak často. Nevěděla jsem – tehdy – ještě pranic o světě.«

Přerušila se, aby přemýšlela. Bashford kousal svůj spodní ret netrpělivě.

»Kdybych byla jenom věděla – –«

Zase se zarazila.

»Ano – pokračujte,« nutil.

»Byli jsme spolu skoro každého večera.«

»Billy?« zeptal se se zuřivostí, která ji polekala.

»Ovšem, ano, Billy. Bývali jsme spolu tak často… Kdybych byla jenom znala… Nebylo nikoho, kdo by mi býval vysvětlil… A já byla tak mladá – –«

Její rty zůstaly otevřeny, jakoby chtěla pokračovati v řeči, a dívala se na něho úzkostlivě.

»Bídák!«

S touto explosí Ned Bashford vyskočil se židle, už ne unavený Řek, ale divoce rozzuřený mladý muž.

»Billy není bídák, je to hodný hoch!« bránila ho Loretta s pevností, která naplnila Bashforda údivem.

»Myslím, že mi budete chtít namluviti, že to bylo jenom vaší vinou,« pravil sarkasticky.

Kývla hlavou.

»Co?« zařval.

»Bylo to úplně mojí vinou,« pravila určitě. »Neměla jsem mu toho nikdy dovolit. Já jsem vinna.«

Bashford přestal choditi nahoru a dolů, a když promluvil, zněl jeho hlas odevzdaně.

»All right!« pravil. »Neviním vás ani dost málo, Loretto. A vy jste byla velmi čestnou. Ale Billy má pravdu a vy ne. Vy se musíte vzít.«

»S Billym?« zeptala se temným, jakoby vzdáleným hlasem.

»Ano, s Billym. Já sám se o to postarám. Kdepak bydlí? Já ho přinutím.«

»Ale já si nechci vzít Billyho!« křičela polekaně. »Oh, Nede, vy to přece neuděláte?«

»Udělám,« odpověděl tvrdě. »Musíte. A Billy musí. Rozumíte?«

Loretta skryla tvář ve vystlaném opěradle křesla a vypukla v bouři vášnivých vzlyků.

Vše, co mohl Bashford nejprve pochytiti, když naslouchal, bylo: »Ale já nechci opustiti Daisy! Já nechci opustiti Daisy!«

Chodil zasmušile tam a zpět, pak se ale zastavil a naslouchal zvědavě.

»Jak jsem to jen mohla vědět? Bú-hú!« Loretta plakala. »On mi to neřekl. Nikdo mne nikdy nepolíbil. Nikdy jsem ani nesnila, že polibek je tak strašlivou věcí… až, bú-hú… až mi to napsal. Zrovna jsem dostala psaní dnes ráno.«

Jeho tvář se vyjasnila. Zdálo se mu, že mu svítá.

»A to je to, proč pláčete?«

»Ne – ne.«

Srdce mu zase kleslo.

»Tak, proč pak vlastně pláčete?« zeptal se jí beznadějným hlasem.

»Poněvadž jste řekl, že se musím vdát za Billyho. A já si nechci vzít Billyho. Já nechci opustiti Daisy. Já nevím, co chci. Já chci umřít.«

Vzpružil se k novému pokusu.

»Tak se podívejte, Loretto, buďte rozumná. Co je to s těmi polibky. Vy jste mi neřekla všeho.«

»Já – já nechci všechno říci.«

Dívala se na něho prosebně vtichu, které nastalo. »Musím?« vypravila ze sebe třesoucím se hlasem. »Musíte,« řekl rozhodně. »Musíte mi říci všechno.«

»Dobrá tedy – – musím?«

»Musíte.«

»On… já… my…« počala rozpačitě. Pak vyrazila ze sebe: »Dovolila jsem mu, a on mne políbil.«

»Dále!« rozkázal Bashford zoufale. »To je vše,« odpověděla.

»Vše?« V jeho hlase zněla nesmírná nedůvěra. »Vše?« V jejím hlase zněla otázka neméně nesmírná.

»Myslím – ehm – nic horšího?« Byl si zdrcujícím způsobem vědom své neohrabanosti.

»Horšího?« Byla upřímně udivena. »Cožpak jest něco horšího? Billy řekl – –«

»Kdypak to řekl?« zeptal se Bashford prudce.

»Ve svém psaní, které jsem dostala dnes ráno. Billy povídá, že mé… naše… naše polibky jsou něco strašlivého, jestliže se nevezmeme!«

Bashfordovi začalo bzučet v hlavě.

»Copak řekl Billy ještě?« zeptal se.

»Řekl, že když žena dovolí muži, aby ji políbil, že si ho vždycky vezme za muže – že je to něco hrozného, když to neudělá. Je to tak zvykem, říká; a já říkám, že je to zlý, špatný zvyk, a nemiluji ho. Vím, že jsem hrozná,« dodala vzdorně, »ale nemohu si pomoci.«

Bashford bezmyšlenkovitě vyňal cigarettu. »Vadí vám to, když kouřím?« zeptal se, škrtaje sirkou.

Pak konečně přišel zase k sobě.

»Prosím za prominutí,« zvolal, odhazuje sirku i cigarettu. »Nechci kouřit. Nechtělo se mi vůbec tento… Co chci, to je – –«

Naklonil se nad Lorettou, uchopil její ruce do svých, pak usedl na opěradlo židle a něžně ji objal jednou rukou.

»Loretto, já jsem hlupák. Myslím to vážně. A myslím si ještě více. Chci, abyste se stala mojí ženou.« Čekal úzkostlivě v pomlčce, která nastala. »Měla byste mi odvětiti,« nutkal.

»Já bych chtěla… jestliže – –«

»Ano, pokračujte. Jestliže, co?«

»Jestli si nemusím vzít Billyho.«

»Přece se nemůžete vdáti za nás oba,« skoro křičel.

»A není to tedy zvykem to… co… co Billy říká?«

»Ne, není to zvykem. A teď, Loretto, chcete si mne vzíti?«

»Nebudete na mne zlostný?« špulila rty mazlivě. Chopil ji do náručí a políbil ji.

»Chtěla bych, aby to bylo zvykem,« pravila slabým hlasem, uprostřed objetí, »poněvadž pak bych si vás musela vzít, Nede… miláčku – – není-li pravda?«

JENOM MASO.

Loudal se až na roh a vrhl pohled nahoru a dolů křižující ulicí; neviděl však ničeho, leda oasy světla, vrhané na zemi svítilnami na dalších křižovatkách. Pak se loudal zpět, odkud přišel. Byl to jen stín muže, klouzající bezzvučně a bez zbytečných pohybů polotemnem. A přece byl velmi ostražitý, jako divé zvíře v džungli, ostře čenichající a pozorné. Hnutí někoho jiného v temnu okolo něho bývalo by muselo býti stinnější než on, aby mu uniklo. Nad to, co mu oznamovaly jeho smysly o stavu věcí, měl ještě jemnější orgán zpravodajský, jakýsi cit ovzduší kolem sebe. Věděl, že dům, před kterým se zastavil na chvilku, obsahoval děti. A přece žádným vědomým úsilím vnímání nezískal tohoto poznatku. Ba, ani si toho vlastně neuvědomoval, že to ví, tak matný byl to dojem. Leč kdyby byl nastal okamžik, v němž byla by nutná nějaká činnost vzhledem k tomuto domu, byl by jednal na podkladě přesvědčení, že jsou v něm děti. Nebyl si ani vědom toho, co všechno věděl o sousedstvu.

Tímže způsobem ani nevěda, jak, věděl také, že nehrozilo žádného nebezpečí se strany kroků, které přicházely příčnou ulicí. Dříve ještě než ho spatřil, věděl, že je to nějaký opožděný chodec spěchající domů. Pěšec objevil se na křižovatce a zmizel na druhém konci ulice. Hlídající muž zpozoroval světlo, které zaplálo v okně na rohu, a když shaslo, věděl, že je to dohořívající sirka. To bylo vědomé zařazování běžných zjevů a jeho myslí bleskla myšlenka: »Chtěl vědět, kolik je hodin.« V jiném domě bylo osvětlené okno. Světlo hořelo temně a vytrvale, a on měl pocit, že je to světnice nemocného.

Zvláště se však zajímal o dům přes ulici, ve středu bloku. Tomuto domu věnoval největší pozornost. Ať se díval kamkoliv, ať šel kamkoliv, jeho pohledy i jeho kroky stále se k němu navracely. Vyjma otevřené okno nad vraty nebylo na domě ničeho zvláštního. Nic nevycházelo ani nevcházelo do něho. Nic se nedělo. Nebylo ani osvětlených oken, aniž se světla objevila a mizela v některém z oken. A přece byl středem jeho pozornosti. Vracel se k němu vždy po ohledání stavu sousedství.

Přes svůj cit o věcech nespoléhal se. Byl si vrcholně vědom choulostivosti svého postavení. Ač nepolekán kroky náhodného chodce, byl přece tak napjat a citlivý a připraven na všechno, jako každé bojácné zvíře. Byl si vědom možnosti jiných intelligencí, plížících se kolem ve tmě – intelligencí podobných jeho vlastní, v pohybu, postřehu a v uhadování.

Daleko dole v ulici zachytil dojem čehosi, co se hýbalo. A věděl hned, že to nebyl žádný pozdní chodec jdoucí domů, ale hrozba a nebezpečí. Zahvízdl dvakráte na dům přes ulici a pak zmizel jako stín, směrem k rohu a pak kolem něj. Zde se zastavil a hleděl kolem sebe opatrně. Uspokojen, vyhlédl zpět kolem rohu a studoval předmět, který se hýbal a který přicházel blíže. Tušil dobře. Byl to strážník.

Muž šel stále po příčné ulici až k nejbližšímu rohu, z jehož záštity pozoroval pak roh, který byl právě opustil. Viděl policistu, jak přechází a jde dále přímo ulicí. Šel souběžně s policistou, a za nejbližším rohem pozoroval ho znovu, jak přechází mimo; pak se navrátil zpět. Hvízdl jednou na dům přes ulici a po chvíli hvízdl opět. V tomto hvizdu bylo ubezpečení, právě jako v předešlém zahvízdnutí byla výstraha.

Spatřil temné těleso rýsovati se na oblouku vrat a pak zvolna slézati po pilíři. Pak to sešlo dolů se schodů, prošlo malými železnými dvířky a šlo dolů ulicí po chodníku, přijavši podobu muže. Ten, který byl hlídal, zůstal na své straně ulice a šinul se vpřed až k rohu, kde přešel na druhou stranu a připojil se k druhému. Byl docela maličkým vedle muže, k němuž se připojil.

»Jak’s to vyved, Matte?« zeptal se.

Druhý zabručel nesrozumitelně a kráčel dále mlčky několik kroků.

»Tak se mi zdá, že sem vylodil to zboží,« řekl.

Jim se zachechtal v temnu a čekal na další výklad. Dlaždice ubíhaly pod jejich nohami a on se stával netrpělivým.

»Dobrá, teda jak je to s tím zbožím?« zeptal se.

»Jakejpak lov si vůbec vlastně udělal?«

»Byl sem příliš zaměstnanej, než abych to očenichal, ale je to tlustý. Tolik ti můžu říct, Jime, je to tlustý. Ani nemám kuráž na to myslet, jak je to tlustý. Počkej, až přídem do pokoje.«

Jim se naň podíval ostře pod pouliční svítilnou na nejbližší křižovatce a spatřil, že jeho tvář jest trochu zachmuřena a že nějak podivně nese levou ruku.

»Co pak to máš s tou rukou?« ptal se.

»Ten malej čert mne kous‘. Doufám, že nedostanu steklinu. Lidi se někdy štěknou, když je člověk pokouše, že ne?«

»Sepral se s tebou, he?« ptal se Jim povzbudivě.

Druhý zabroukal.

»Ty seš tvrdší než peklo, na informace,« vybuchl Jim podrážděně. »Tak nám to vypravuj. To tě přec nestojí prachy, vypravovat kamarádovi!«

»Tak se mi zdá, že sem ho kapku uškrtil,« byla odpověď. Pak, jako na vysvětlenou: »Von se na mně probudil.«

»Tys to udělal čistě. Neslyšel sem ani muk.«

»Jime,« řekl druhý vážně, »todleto je věc na šibenici. Já sem ho dodělal. Musil sem. Von se na mně probudil. Ty a já budem se muset ukrejt ňákou chvíli.«

Jim hvízdl nízce, že rozumí.

»Slyšel’s mě hvízdat?« zeptal se náhle.

»To víš. Už sem byl hotov. Zrovna sem vylízal.«

»Byl to bejk. Ale nic nečuchal. Šel akorát rovně vokolo a klepal kopytama dál a pryč. Pak sem přišel zpátky a hvizd na tebe. Copak’s tam dělal tak dlouho potom?«

»Čekal sem, až budu jistej,« vykládal Matt. »Byl sem moc šťastnej, když sem tě slyšel po druhý hvízdnout. Je to těžká práce, čekat. Tak sem tam seděl a myslel a myslel… všelijaký věci sem myslel. To je zvláštní, co si tak chlap všecko někdy myslí. A k tomu tam byla taková zatracená kočka, která se tam courala pořád po domě a zlobila mně svejma hlukama.«

»A je to tlustý,« vykřikl Jim nesmyslně a radostně.

»Vím, co povídám, Jime, je to tlustý. Sem celej zvědavej zas se na to kouknout.«

Nevědomky oba muži zrychlili krok. Ale neopomenuli ničeho ve své obezřetnosti. Po dvakráte změnili dráhu, aby se vyhnuli policistům, a dobře se pojistili, aby nebyli viděni, když se nořili do temné chodby levného činžáku na konci města.

Teprve když se octli ve svém pokojíku v nejhořejším poschodí, rozškrtli sirku. Když Jim rozsvítil lampu, Matt zavřel dveře a zasunul závory na místa. Když se obrátil, viděl, že jeho společník čeká netrpělivě. Matt se pro sebe usmál druhově chtivosti.

»Tydle lampičky sou docela dobrý,« řekl, vytahuje malinkou kapesní elektrickou lampičku a prohlížeje ji. »Ale budeme si muset opatřit novou baterii. Už to de moc slabě. Tak se mi zdálo jednou nebo dvakrát, že mě to nechá po tmě. Směšný zařízení tam maj v tom domě. Málem sem se ztratil. Jeho pokoj byl na levo, a to mě trochu pletlo.«

»Dyť sem ti říkal, že je na levo,« vpadl Jim.

»Tys mně řek‘, že je na pravo,« pokračoval Matt. »Myslím, že vím, cos mi říkal, a tady je mapa, co si kreslil.«

Pohrabav se v kapse u vesty, vytáhl odtud zmačkaný kus papíru. Když ho rozbalil, Jim se nad ním naklonil a díval se.

»Tak sem se teda splet,« přiznával.

»To taky jo. Stálo mne to kapku přemejšlení na chvíli.«

»Ale teď je to už jedno,« křičel Jim. »Ukaž nám, cos chytil.«

»To není jedno,« obrátil Matt. »Na tom záleží hodně… aspoň mně. Na mě přišlo všecko nebezpečí. Já sem strčil hlavu do pastě, zatím co’s ty stál na ulici. Měl ses na to lepší podívat a dát si víc pozor. Dobrá, já ti to ukážu.«

Hrábl ledabyle do kapes u kalhot a vyňal hrst malých diamantů. Rozhodil je v jiskřícím proudu po mastném stole. Jim vyrazil silnou nadávku.

»To nic není,« řekl Matt s vítěznou samolibostí. »Eště sem ani nezačal.«

Pokračoval ve vybírání kořisti z jedné kapsy po druhé. Byly mezi tím diamanty zaobalené v kamzičí kůži, a ty byly větší než ony z prvé hrsti. Z jedné kapsy vysypal hrst velmi malých řezaných drahokamů.

»Sluneční prach,« poznamenal, když je rozhodil po stole, stranou samy pro sebe.

Jim je prozkoumával.

»To je jedno, každej z nich dá svoje dva dollary,«řekl.

»Je to všecko?«

»A není toho dost?« zeptal se druhý uraženým tonem.

»To se ví, že je,« odpověděl Jim s rozhodným souhlasem. »Víc než sem si myslel. Nevzal bych ani haléře méně než deset tisíc za tu hromadu.«

»Deset tisíc,« šklebil se Matt. »Stojej za dvakrát tolik, a já rozumím starýho čerta klenotům vůbec. Koukni na tohodle velikýho klacka!«

Vybral ho z třpytící se hromady a držel ho blízko lampy se vzezřením znalce, potěžkávaje ho a posuzuje.

»Stojí za tisíc samotnej pro sebe,« usoudil Jim rychle.

»Tisíc tvejch prababiček!« prohodil Matt pohrdlivě. »Nekoupíš ho za tři.«

»Vzbuď mě! Já spím!« Třpyt drahokamů oslepoval Jimovi oči a on počal vybírati větší diamanty a prohlížeti je. »My sme bohatý lidi, Matte – budem hotový bubřinové.«

»Bude to trvat roky, než je odbudem,« odpověděl Matt praktičtěji.

»Ale pomysli, jak budem žít! Nic nedělat, než utrácet, a jenom se jich zbejvat.«

Mattovi počaly se svítiti oči, jak se jeho flegmatická povaha začala probouzeti.

»Povídal sem ti, že sem ani nemoh uhádnout, jak je to tlustý,« mumlal hlubokým hlasem.

»Jaký to lov! Jaký to lov!« druhý volal ekstaticky.

»Skoro bych byl zapomněl,« řekl Matt, vsouvaje ruku do postranní kapsy kabátu.

Vynořila se tkanice velikých perel, zaobalená v hedvábném papíru a kamzicí kůži. Jim na ně sotva pohlédl.

»Ty stojej prachy,« prohodil a vrátil se k démantům.

Ticho padlo na oba muže. Jim si hrál s drahokamy, probíraje je prsty, rozděluje je na hromádky a rozhrabuje je do plochy a po celém stole. Byl to suchý, vychrtlý muž, nervosní, dráždivý, stále napnutý a anaemický – typické dítě stoky, s nehezkými, zkroucenými rysy, s malýma očima, s obličejem a ústy věčně a horečně žíznivými, zvířecím, jakýmsi kočičím způsobem až do útrob znamenaný degenerací.

Matt si nehrál s démanty. Seděl s bradou v dlaních a lokty na stole, zíraje těžkopádně na skvoucí podívanou. Byl v každém směru opakem druhého. Žádné město ho nezplodilo. Byl silně svalnatý a chlupatý, podoben gorille silou i vzezřením. Pro něho neexistoval žádný nadpomyslný svět. Jeho oči byly plně a široce otevřeny a zdálo se, že z nich zírá jakési bodré bratrství. Vnukaly důvěru. Leč bližší ohledání bylo by ukázalo, že jeho oči byly trochu příliš plné, o malinké poznání příliš daleko od sebe. Převyšoval, překypoval přes meze normálnosti a jeho rysy lhaly o muži, jenž se pod nimi skrýval.

»Ta hromada stojí dobře padesát tisíc,« poznamenal náhle Jim.

»Sto tisíc,« řekl Matt.

Ticho se vrátilo a vydrželo dlouhý čas; bylo přerušeno zase Jimem.

»Co pak, k čertu, s nimi dělal doma se všemi? – to je, co bych chtěl vědět. Já bych byl myslel, že je má dole v krámě v pokladně.«

Matt právě se zabýval vidinou uškrceného muže, jak ho byl posledně zahlédl v slabé záři elektrické lampičky. Ale při té vzpomínce na něho se ani nehnul.

»To je těžký vědět,« odpověděl. »Von se moh‘ připravovat vohnout svýho společníka. Von se moh‘ scvrknout ráno do neznáma, dybysme se k tomu nebyli nachomejtli. Já sem přesvědčenej, že je zrovna tolik zlodějů mezi poctivejma lidma, jako mezi zlodějema. Můžeš vo tom pořád číst v novinách, Jíme. Společníci dycky vokrádaj jeden druhýho.«

Zvláštní, nervosní pohled zahrál v očích druhého. Matt neprozradil, že ho zpozoroval, ačkoliv prohodil:

»Vo čem pak’s to myslil teďka, Jime?

Jim byl poněkud v rozpacích na okamžik.

»Nic,« odpověděl. »Jenom sem si právě myslel, jak je to směšný – všechny tydlety věci mít doma. Proč pak se ptáš?«

»Pro nic. Tak mi to zrovna napadlo, to je to celý.«

Ticho znova zavládlo, přerýváno jenom občas tichým a nervosním zachechtáním Jimovým. Byl překonán množstvím těch drahokamů. Nebylo to snad tím, že by byl cenil jejich krásu. Ani na to nepomyslil, že by byly krásné samy v sobě. Ale v nich už viděla jeho rychlá obrazotvornost všechny radosti života, které ony koupí, a všechny touhy a chutě jeho nezdravého těla a chorobné duše byly vydrážděny sliby, které z nich vycházely. Stavěl velkolepé vzdušné zámky z jejich skvělého ohně a sám bledl nad tím, co stavěl. To bylo vždy v těchto okamžicích, kdy se zachechtal. Bylo to všechno příliš nemožné, než aby to bylo pravda. A přece, zde, před ním na stole, zářily, dmychajíce na plamen vášně v něm, a on se zachechtal znovu.

»Myslím, že bysme je mohli taky spočítat,« řekl Matt náhle, vytrhnuv se ze svých dum. »Ty se koukej a hlídej, že je to poctivý, poněvadž ty a já, Jime, my budeme mezi sebou poctiví. Rozumíš?«

Jimovi se tohle nelíbilo – prozradil to jeho pohled; a Mattovi se nelíbilo zase, co viděl v očích svého společníka.

»Rozumíš?« opakoval Matt, skoro hrozivě.

»Copak sme nebyli dycky poctivý?« odvětil druhý, obhajuje se, poněvadž v něm už šeptala zrada.

»To stojí starýho čerta, bejt k sobě poctiví v zlejch časech,« obrátil Matt. »Co stojí za něco, je bejt si poctiví v blahobytu. Když nic nemáme, tak to umí každej bejt poctivý ke kamarádu. Teď sme bohatý, a teď budem obchodníci – poctiví obchodníci. Rozumíš?«

»To je řeč pro mně,« souhlasil Jim, leč hluboko dole v jeho chtivé duši a bez jeho vědomí pusté a nevázané myšlenky sebou zmítaly jako spoutané bestie.

Matt přistoupil k poličce na jídlo za dvouplamennými petrolejovými kuchyňskými kamny. Vysypal čaj z papírového sáčku, a z jiného sáčku vysypal trochu červeného pepře. Vrátiv se ke stolu, naplnil je na dvě velikosti roztříděnými malými démanty. Po té spočítal veliké drahokamy a zaobalil je zase do hedvábného papíru a do kamzičí kůže.

»Sto a čtyřicet sedm pořádnejch kusů,« zněl jeho součet; »dvacet vopravdu velikejch; dva klackové a jeden velrybák; a dvě hrstě malinkejch a prachu.«

Podíval se na Jima.

»Správně,« byla odpověď.

Napsal tedy seznam na kus konceptního papíru, učinil opis a dal jeden svému společníku a sám nechal si druhý.

»Jenom pro kontrolu,« pravil.

Přistoupil zase k poličce a vysypal cukr z velikého papírového pytlíku. Do tohoto pak vložil démanty, veliké i malé, zaobalil ho pak do hedvábného, pestře tištěného kapesníku a schoval hluboko pod svůj polštář. Pak si usedl na hranu své postele a svlékl si boty.

»A ty teda myslíš, že stojej za sto tisíc?« zeptal se Jim, ustav a pohledná na něho od rozplétání svých tkaniček u bot.

»To jistě,« zněla odpověď. »Viděl sem jednu holku z tančírny v dole v Arizoně jednou, kerá měla několik takovejch blejskáčů na sobě. Ale nebyly pravý. Povídala, že by stály dobře padesát tisíc, a neměla jich ani tucet, všech dohromady.«

»Kdopak by se dřel pro živobytí?« zeptal se Jim vítězně. »Dřina s motykou a lopatou!« šklebil se.

»Dybych se dřel jako pes celej život a střádal celej svůj vejdělek, neměl bych ani polovic toho, co sme dostali dnes v noci.«

»Takhle mejt nádobí je asi všecko, co bys ty doveď, a nevydělal bys víc než dvacet za měsíc a žrádlo na lodi. Tvoje vejpočty sou kapku z cesty, ale jinak’s to řek‘ dobře. Aťsi se ty lidi dřou, co je to těší. Honil sem jednou dobytek třicet a jeden měsíc, dyž sem byl mladej a blbej. Dobrá, teď sem starší a nehoním žádnej dobytek.«

Vlezl do postele na jedné straně. Jim zhasl světlo a následoval ho na druhé straně.

»Jakpak je to s tvou rukou?« ptal se Jim laskavě.

Tahle pozornost byla úplně neobvyklá, a Matt to pocítil a odvětil:

»Myslím, že nedostanu steklinu. A pročpak se ptáš?«

Jim pocítil v sobě hnutí špatného svědomí a v duchu proklínal způsob druhého, klást nepohodlné otázky; ale nahlas odpověděl:

»Ale nic, jenom si se mi zdál bejt trochu votrávenej z toho, na začátku. Co pak uděláš se svojím podílem, Matte?«

»Koupím si rančo v Arisoně a usadím se tam a budu platit druhý lidi, aby honili dobytek za mně. Je jich několik, kerý bych moc rád viděl, aby vode mne chtěli práci, hrom je zab! A teď spusť žaluzii, Jíme. Bude to kapku trvat, než si koupím rančo. Teďka zrovna ale chci spát.«

Jim ležel dlouho bdě, nervosní a škubaje sebou, převaluje se nepokojně a vyškubávaje se do plného bdění vždycky, kdykoliv začínal klímat. Démanty dosud zářily mu pod očními víčky a jejich lesk ho bodal. Mett, přes svou těžkopádnou povahu, spal lehce, jako divoké zvíře, i ve spánku na pozoru; a Jim poznal, že kdykoliv on sám sebou hnul, že tělo jeho společníka sebou také hnulo, dokazujíc dostatečně, že ucítilo dojem a že se chvělo zrovna na krajíčku probuzení. Většinou ale Jim sám nevěděl nikdy jasně, je-li tomu tak či zda druhý spal či byl vzhůru. Jednou, tiše a klidně, ukazuje plné vědomí, Matt mu řekl: »Ale, koukej, ať spíš, Jime! Netrap se s diamantama. Dyť oni neutečou.« A Jim si myslel, že právě v tomto okamžiku Matt jistojistě spí.

Pozdě ráno Matt se probudil prvým Jimovým pohybem a potom usínali i klímali spolu až do poledne, kdy vstali spolu a počali se oblékati.

»Du ven, přinést noviny a kousek chleba,« řekl Matt. »Ty vař kafe.«

Jak Jim poslouchal, nevědomky jeho zrak sklouzl s Mattovy tváře na podušku, pod níž byl sáček, zaobalený v bandamském kapesníku. V tomže okamžiku Mattův obličej dostal výraz divokého zvířete.

»Koukej sem, Jime,« zasyčel. »Ty budeš hrát poctivě. Esli mi uděláš svinstvo, tak tě dodělám. Rozumíš? Já tě sežeru, Jime. Ty to víš. Zakousnu se ti zrovna do chřtánu a sežeru tě jako beefsteak.«

Jeho opálená tvář byla černá krví, která se mu do ní vehnala, a jeho od tabáku žluté zuby byly vyceněny skrze šklebící se rty. Jim se zachvěl a mimoděk se skrčil. Smrt mluvila z muže, který na něho hleděl. Vždyť předešlé noci tento muž černé tváře zabil jiného svýma vlastníma rukama, a nemělo to žádného vlivu na jeho spánek. A ve svém vlastním srdci Jim cítil a byl si vědom ploužící se viny, v myšlenkách, které zasluhovaly všechno to, čím mu bylo hroženo.

Matt vyšel, zanechávaje ho stále třesoucího se ještě. Pak nenávist zkroutila mu tvář, a on tiše chrlil kletby, divoké a zuřivé, na dveře. Vzpomněl si na klenoty a běžel k posteli hmataje pod polštář pro bandannský kapesník. Mnul jej mezi prsty, aby se přesvědčil, že obsahuje dosud démanty. Přesvědčiv se, že je Matt neodnesl s sebou, pohlédl na petrolejová kamínka s provinilým škubnutím. Pak je rychle zažehl, naplnil kávovou konvici u výlevky a postavil ji nad plamen.

Káva už se vařila, když se Matt vrátil, a zatím co krájel chléb a položil kousek másla na stůl, naléval Jim kávu. Matt usedl za stůl, srkl si několikráte kávy; pak vyňal z kapsy ranní číslo novin.

»My sme počítali moc z cesty,« pravil. »já jsem li řek‘, že sem se ani neodvážil počítat, jak to bylo tlustý. Koukej semhle.«

Ukázal na záhlavní řádky na prvé stránce.

»Rychlá nemesis na Bujanově stopě,« četli. »Zavražděn ve spánku po oloupení svého společníka.«

»Tady to máš!« křičel Mat. »On oloupil svého společníka – oloupil ho jako špinavej zloděj.«

»Za půl millionu klenotů se postrádá,« četl Jim nahlas. Položil noviny a vyvalil oči na Matta.

»To je, co sem ti povídal,« řekl druhý.

»Co pak, u čerta, my víme o klenotech? Půl millionu! – a to nejlepší, co sem moh‘ hádat, bylo sto tisíc. Pokračuj a čti to celý.«

Četli tiše, hlava vedle hlavy, s nedotknutou kávou vychládající před nimi na stole; a od času k času jeden nebo druhý z nich vybuchl nějakou vynikající tištěnou větu.

»Chtěl bych vědět, jakej dělal Metzner obličej, když otevřel dnes ráno pokladnu v krámě,« zajíkal se Jim.

»To víš, že to nabral pořádně do Biujanovýho domu,« objasňoval Matt. »Jeď dál se čtením.«

»Připraven odcestovati poslední noci v deset hodin na »Sajodě« do Jižních Moří – parník zdržen nakládáním mimořádného nákladu – –«

»Pro tohleto sme ho zastihli v posteli,« přerušil Matt. »Bylo to přece štěstí – jako bys chyt výhru jedné proti padesáti.«

»Sojoda odplula v šest dnes ráno – –«

»Už ji nedostih‘,« řekl Matt. »Viděl sem, že jeho budíček byl nařízenej na pět. To by byl měl hromadu času… jenomže sem mu do toho vlez já a dal sem mu závoru na ten jeho čas. Pokračuj!«

»Adolf Metzner v zoufalství – slavný Haythornův perlový náhrdelník – nádherné vybrané perly – ceněné znalci od padesáti do sedmdesáti tisíc dollarů.« Jim spustil stavidla úžasným a slavnostním nadávkám, konče opovržlivě: »Tydle sakramencký ústřičný vejce že stojej takový peníze?« Oblízl si rty a dodal: »No, voni to sou krásky, to je pravda.«

»Veliký brasilský briliant,« pokračoval ve čtení, osmdesát tisíc dollarů – mnoho drahocenných briliantů nejčistší vody – několik tisíc malých démantů, dobře stojících za čtyřicet tisíc.«

»Co ty nevíš o šperkách, to stojí za to znát,« smál se Matt dobromyslně.

»Theorie detektivů,« četl Jim. »Zloději museli vědět – důmyslně sledovali Bujanovy pohyby – podrobně znali jeho plány a sledovali ho k jeho domu s plody jeho loupeže      «

»Důmyslně – čerta!!« vyrazil ze sebe Matt. »Takhle se dělá reputace… v novinách. Jakpak sme měli vědět, že vokrad svýho společníka?«

»To je jedno, jen dyž sme dostali zboží,« cenil se Jim. »ukaž, podíváme se eště jednou.«

Ujistil se, že dveře jsou zamčeny a závora zasunuta, zatím co Matt přinesl sáček v bandanna a otevřel ho na stole.

»Nejsou to krásky, co?« zvolal Jim při pohledu na perly; a nějaký čas nemohl od nich odtrhnouti zraků. »Dle úsudku znalců ceněny na padesát, až sedmdesát tisíc dollarů.«

»A ženský maj‘ rádi takový věci,« poznamenal Matt. »A udělaly by všecko, aby je dostaly – prodají sebe, budou vraždit, všecko.«

»Zrovna jako ty a já.«

»Co tě napadá, člověče?« Matt obrátil. »Já budu pro ně vraždit, ale ne pro ně samotný, ale pro to, co mi ony zaopatřej‘. To je ten rozdíl. Ženský chtěj ty klenoty pro sebe, já je chci pro ty ženský a podobný věci, kerý mi zaopatřej.«

»To je dobře, že mužský a ženský nepotřebujou ty samý věci,« poznamenal Jim.

»To je právě to, co dělá obchod možnej,« souhlasil Matt; »že lidi potřebujou různý věci.«

Uprostřed odpoledne Jim vyšel ven kupovat jídlo. Zatím co byl venku, Matt sebral šperky ze stolu, zaobalil je, jak byly před tím, a uložil je pod poduškou. Pak zažehl petrolejová kamínka a postavil vodu na kávu. Několik minut po té Jim se vrátil.

»Moc divný je to,« poznamenal. »Ulice a krámy, a lidi zrovna tak, jak to bylo dycky. Nic se nezměnilo. A já skrz to chodím a sem milionář. Nikdo se na mě nekouk‘ a neuhád to.«

Matt zabručel nesouhlasně. Málo chápal lehčí rozmary a nápady obraznosti svého společníka.

»Dostal’s ležáckýho?« ptal se.

»To se ví, a je na palec tlustej. Je to broskvička. Koukej na něj.«

Rozbalil řízek a držel ho druhému k prohlédnutí.

Pak uvařil kávu a prostřel na stůl, zatím co Matt smažil řízky.

»Nenandej jim moc toho červenýho pepře,« varoval Jim. »Já nejsem zvyklej na tu tvou mexickou kuchyň. Ty to dycky uděláš moc horký.«

Matt zamručel ve smíchu a pokračoval ve svém kuchtění. Jim nalil kávu, ale nejdříve do poznamenaného porcelánového šálku vysypal prášek, který přinesl v kapse u vesty zabalený v tenkém rýžovém papírku. Obrátil se zády k svému společníku na tu chvilku, ale neodvážil se pohlédnouti do zadu na něho. Matt rozestřel noviny na stole a na novinách umístil horkou pánev. Rozřízl řízek na polovic a dal Jimovi a sobě po půlce.«

»Jez, dokavad je horkej,« radil a nožem i vidličkou předcházel příkladem.

»Ten je ale fešáckej,« usoudil Jim po prvním soustu. »Ale jednu věc ti řeknu rovnou. Já tě nikdá nepřídu navštívit na tvej arizonskej farmě, tak mě ani nezvi.«

»Co pak je?« ptal se Matt.

»Starej čert je,« zněla odpověď. »To mexikánský vaření na tvej farmě by bylo na mě moc silný. Esli mě čeká peklo v příštím životě, tak si aspoň nebudu trápit vnitřnosti v tomhle. Proklétej pepř!«

Usmál se, vyrazil vzduch ústy, aby si ochladil hořící rty, napil se trochu kávy a pokračoval v jídle řízku.

»A copak si vůbec myslíš o budoucím životě, Matte?« zeptal se o něco později, zatím co tajně se divil, proč druhý ještě neokusil své kávy.

»Není žádnej budoucí život.« odvětil Matt, odkládaje vidličku, aby zapil kávy. »Ani nebe, ani peklo, ani nic. Dostaneš všecko, co ti patří, už tady v tomhle životě.«

»A potom?« Jim se ptal z chorobné zvědavosti, poněvadž věděl, že se dívá na člověka, který musí brzy zemříti. »A potom?« opakoval.

»Viděls už mužskýho mrtvýho dva tejdny?« ptal se druhý.

Jim potřásl hlavou.

»Dobrá, já jo. Byl jako tendle řízek, který jíme právě já a ty. Byl to jednou bejk, a honil se po planině. Ale teď je to jenom maso. To je všecko, jenom maso. A to je to, k čemu ty i já a všichni lidi dojdou – maso.«

Matt převrhl do sebe celý šálek kávy a nalil si znovu.

»Bojíš se umřít?« zeptal se.

Jim potřásl hlavou. »Copak je to plátno? Já ostatně neumřu, ať je to jak chce. Já jenom přejdu a budu žít zase – –«

»Abys kraď a lhal a špehoval skrz příští život a pokračoval tak věčně a pořád a pořád?«

Matt se vysmíval.

»Možná, že se polepším,« Jim nadhazoval důvěryplně. » Možná, že nebude potřeba krást v budoucím životě.«

V tom ustal náhle a zíral upjatě před sebe s ulekaným výrazem ve tváři.

»Co pak je?« ptal se Matt.

»Nic. Zrovna sem si myslel,« Jim navrátil se k sobě. »na to umíráni, to je všecko.«

Ale strachu, který jím zatřásl, už se nemohl zbaviti. Bylo mu, jakoby něco neviditelného a mračného bylo prošlo mimo něho, vrhajíc na něho stín své přítomnosti. Byl si vědom pocitu předzvěsti. Něco neblahého bylo na cestě. Neštěstí viselo ve vzduchu. Díval se upřeně přes stůl na druhého muže. Nemohl tomu rozuměti. Což pak se snad zmýlil a otrávil sebe? Ne, Matt měl poznamenaný šálek a on určitě vsypal jed do znamenaného šálku.

Jeho příští myšlenkou bylo, že je to všechno jenom jeho fantasie. Už mu často zahrála komedii. Osel! Ovšem, že to byla. Ovšem, že něco se mělo stát, ale mělo se stát Mattovi. Což pak nevypil Matt celý šálek kávy?

Jim se obveselil a dokončil svůj řízek, namáčeje chléb do omáčky, když už neměl maso.

»Dyž sem byl kluk– –« počal, ale náhle ustal.

Zase ona neviditelná oblačná věc přeletěla, a jeho celá bytost byla rozechvěna předzvěstí nastávající nehody. Cítil rozkladnou sílu pracující mu v mase, a ve všech svalech měl pocit, že mají chuť se stahovat. Opřel se dozadu prudce a zrovna tak prudce nahnul se vpřed a opřel se lokty o stůl. Chvění běželo temně svaly jeho těla. Bylo to jako první závan větru v listech před bouří. Zaťal zuby. Přišlo to zase, křečovité stažení všech svalů. Cítil, že se v jeho nitru vzmáhá panické vzbouření. Jeho svaly neuznávaly už jeho vládu nad sebou. Opět stáhly se mu křečovitě, proti jeho vůli, neboť on nechtěl, aby se stáhly. To byla vnitřní revoluce, to byla anarchie; a hrůza bezmocnosti zmocnila se ho prudce, když jeho maso se svíjelo a zdálo se svíjeti ho do klubka, zatím co mráz přebíhal mu nahoru a dolů po zádech a pot mu vyrážel na čele. Díval se kolem po pokoji a všechny věci v něm zarážely ho svojí známostí. Bylo to, jakoby se byl vrátil z dlouhého výletu. Pohlédl přes stůl na svého společníka. Matt se na něho díval a smál se. Výraz hrůzy rozestřel se po Jimově obličeji.

»Bože, Matte, snaďs mi nenamíchal?« vykřikl.

Matt se smál a pozoroval ho dále. V záchvatu, který nastal, Jim neztratil vědomí, jeho svaly se svíjely a kroutily, trhajíce jím a lámajíce ho ve svém divokém sevření. A uprostřed toho všeho zdálo se mu, že Matt si vede podivně. Šel po téže cestě. Úsměv zmizel mu s tváře a zůstal mu na ní napjatý výraz, jakoby naslouchal nějakému vnitřnímu rozhovoru a snažil se ho pochopiti. Matt vstal, přešel pokojem a zase zpět, načež usedl.

»Ty’s to udělal, Jime,« pravil klidně.

»Ale já sem nevěděl, že ty se pokusíš dodělat mě,« odpověděl Jim s výčitkou.

»Oh, já sem tě dodělal dobře,« pravil Matt se zuby pevně sevřenými a s třesoucím se tělem. »Co pak’s mi dal?«

»Strychnin.«

»To samý, co sem já dal tobě,« přiznával Matt. »Je to sakramencky pekelná mše, co?«

»Ty lžeš, Matte,« škemral Jim, »tys mi nenamíchal, že ne?«

»To víš, že jo, Jime; a nepřecpal sem tě s tím, buď jistej. Zapek sem ti to tak čistě, jak to šlo do tvej polovice řízku. – Počkej! Kampak deš?«

Jim se vrhl prudce ke dveřím a odstrkoval závory. Matt skočil k němu a odstrčil ho zpět.

»Droguerie,« hekal Jim. »Droguerie.«

»Nikam nepůjdeš. Zůstaneš pěkně tady. Nebude žádný běhání a dělání hasičskejch představení – teď, dokud ty drahokamy ležej‘ pod polštářem. Chápeš? Kdybys neumřel, dostal by ses policii do ruky a potom to všecko vyptávání by přišlo. Něco k vrhnutí je to pravé proti jedu. Já sem na tom zrovna tak jako ty, a já si vezmu něco pro vrhnutí. To je taky to jediný, co by ti dali v droguerii vůbec.«

Smýkl Jimem zpět do středu pokoje a zasunul závory na jejich místo. Jak kráčel přes pokoj k poličce, přejel si jednou rukou přes čelo a mrštil na zem kapkami potu. Stříklo to slyšitelně na zemi. Jim díval se v úzkostech, jak Matt vzal plechovku s hořčicí a šálek a běžel k výlevce. Zamíchal si šálek plný vody a polovic hořčice a vypil ho. Jim ho následoval a natahoval třesoucí se ruku po prázdném koflíku. Zase ho Matt odstrčil. Když si míchal druhý koflík, zeptal se: »Copak si myslíš, že mi jeden koflík stačí? Můžeš počkat, až budu hotov.«

Jim se hnul zase potácivě ke dveřím, ale Matt ho zarazil.

»Budeš-li dělat vopičárnu s těma dveřma, zakroutím ti krk. Chápeš? Můžeš si taky vzít, až budu mít dost. A dyž ti to pomůže, tak ti zakroutím krk, abys to věděl. Tak vidíš, že to máš jedno. Řek‘ sem ti často, co tě čeká, esli mi uděláš svinstvo.«

»Ale tys mi udělal taky svinstvo,« koktal Jim s námahou.

Matt pil druhý šálek a neodpovídal.

Pot tekl Jimovi do očí a on sotva viděl na cestu ke stolu, kde si vzal také šálek. Ale Matt si míchal třetí šálek a, jako dříve, smýkl jím zpět.

»Řek‘ sem ti, abys počkal, až budu hotov,« vrčel Matt. »Koukej, ať si mi z cesty!«

A Jim se držel za výlevku, aby udržel na nohou svoje svíjející se tělo, zatím co toužil po té žluté míchanici, jež mu znamenala život. Byla to čistá vůle, kterou se držel na nohou a za výlevku. Jeho maso se namáhalo ohnouti jej v oblouk a uhoditi jím o zem. Matt vypil třetí šálek a s těžkostí dokázal dopližiti se k židli a usednouti na ni. Jeho první záchvat míjel. Křeče, které jím zmítaly, odumíraly. Tento dobrý zjev přičítal hořčici a vodě. Byl aspoň zachráněn. Setřel pot s obličeje a v přestávce klidu našel místo pro zvědavost. Pohlédl na svého společníka.

Křeč vyrazila plechovku s hořčicí Jimovi z ruky a obsah byl rozlit po zemi. Sehnul se, aby naškrabal trochu hořčice do šálku, a následující křeč složila ho na zem. Matt se usmál.

»Drž se jí!« povzbuzoval ho. »Je to moc dobrá věc. Mně to pomohlo.«

Jim ho slyšel a obrátil k němu změněný obličej, zkřivený utrpením a prosbou. Křeč teď následovala za křečí, až byl úplně v záchvatu, váleje se po zemi a žlutě si obličej i vlasy v hořčici.

Matt se drsně smál při tom pohledu, ale jeho smích přetrhl se uprostřed. Třesení projelo mu tělem. Nový záchvat se dostavoval. Povstal a potácel se naproti k výlevce, kdež, strkaje si ukazováček do krku, marně se namáhal pomoci účinku zvracejícího prostředku. Konečně se zachytil za výlevku, jako se prve zachytil Jim, naplněn hrůzou při myšlence, že se svalí na zemi.

Záchvat druhého právě byl pominul a Jim si usedl, sláb a omdlévajicí, příliš slabý, než aby mohl vstáti, čelo zaplaveno potem, rty potřísněny pěnou žlutou od hořčice, v níž se byl válel. Protíral si oči kotníky a stony, které byly jako nářek, draly se mu z hrdla.

»Pročpak frníš?« ptal se Matt ze své agónie. »Všecko, co máš udělat, je chcípnout. A když chcípneš, tak budeš chcíplej.«

»Já – – ne – – frním – – to – – je – – ta – – hořčice – – píchá – mně – do – vočí,« hekal Jim se zoufalou pomalostí.

Byl to jeho poslední úspěšný pokus řeči. Potom už jenom blekotal nesouvisle, tluče do vzduchu třesoucíma se rukama, až nová konvulse roztáhla ho po zemi.

Matt potácel se zpět k židli, a svinut v klubku seděl na ní, objímaje kolena rukama, a bojoval se svým rozkládajícím se masem. Vyšel z toho záchvatu studený a slabý. Podíval se, jak to dopadá s druhým, a viděl, že leží bez hnutí.

Pokoušel se o samomluvu, býti vtipným, pokusit se o poslední odporný výsměch životu, leč jeho rty vydávaly pouze nesouvislé zvuky. Namanula se mu myšlenka, že emetikum zklamalo a že nezůstává nic, než droguerie. Pohlédl ke dveřím a vysoukal se na nohy.

Tu se ubránil pádu jenom tím, že se držel židle. Nový záchvat počínal. A uprostřed záchvatu, s tělem a všemi jeho částmi rozlétajícími se na vše strany a zase stáčejícími a kroutícími se zpět do klubka, držel se křečovitě židle a šinul ji před sebou ke dveřím. Poslední zbytky vůle ho opouštěly, když se dostal ke dveřím. Otočil klíčem a odstrčil jednu závoru. Mávl po druhé, ale chybil. Pak se opřel celou vahou o dveře a sklouzl tiše na zemi.

ON JE STVOŘIL.

Potkala ho ve dveřích. »Nemyslela jsem, že přijdeš tak brzy.«

»Je půl deváté.« Podíval se na hodinky. »Vlak jede v 9:12.«

Řekl to velmi po obchodnicku; pak ale spatřil, že její rty se zachvěly, když se prudce odvrátila a vedla ho dovnitř.

»Bude to všechno zas v pořádku, malá ženuško,« pravil konejšivě. »Doktor Bodineau je pravý muž pro ten případ. On ho z toho dostane, budeš vidět.«

Vstoupili do jídelny. Jeho zraky přelétly nepokojně kolem, pak se obrátil k ní.

»Kde je Al?«

Neodpověděla, ale v náhlém popudu přišla až k němu a stanula bez hnutí. Byla to útlá, černooká žena, v jejímž obličeji byla zřejmě vytištěna námaha a potíž života. Leč jemné vrásky a unavený výraz v očích nebyly toliko prací únavy. On věděl, čí práce to byla, když se na ni díval; i ona věděla, když se dívala do zrcadla.

»Je to marné, Marie,« pravil. Položil jí ruku na rameno. »Zkusili jsme všechno. Je to ubohá záležitost, vím to, ale co jiného si počíti? Ty jsi ničeho nezmohla. Doktor Bodineau je vše, co zbývá.«

»Kdybych měla ještě nějakou jinou naději – –« počala váhavě.

»To jsme už všechno proklepali,« odpověděl drsně. »Teď se musíš sebrat. Ty víš, k jakému závěru jsme přišli. Ty víš, že nemáš ani stínu naděje v žádném jiném směru.«

Potřásla hlavou. »Vím to. Ale je to tak hrozné, vědět, že musí pryč, a vybojovat to sám s sebou – samoten.«

»Nebude sám. Je tu doktor Bodineau. A mimo to, je to překrásné místo.« Odmlčela se.

»Je to jediná cesta,« pravil. »Je to jediná cesta,« opakovala mechanicky. Pohlédl na hodinky. »Kde je Al?«

»Pošlu ho sem.«

Když se dveře za ní zavřely, šel přes pokoj k oknu a díval se jím ven, bubnuje roztržitě prsty po skle. »Halló.«

Obrátil se a odvětil na pozdrav muže, který právě vešel. V chůzi tohoto muže byla zřejmá liknavost, s jakou vláčel nohy, když kráčel přes pokoj k oknu a zastavil se nerozhodně uprostřed cesty.

»Rozhodl jsem se jinak, Jiří,« oznamoval spěšně a nervosně. »Já nepůjdu.«

Poškubával za rukáv, šoupal nohama, klopil oči a s velkým úsilím je zase pozdvihl, aby pohlédl na druhého.

Jiří díval se naň tiše; jeho chřípí se šířilo a tenké prsty nevědomky se mu kroutily jako orlí spáry, hotovy zatíti se.

V rysech a výrazu obou mužů bylo mnoho příbuzného, a přece při největší podobě byla zde úplná odlišnost. Měli oba černé oči, leč oči muže, který stál u okna, byly ostré a přímého pohledu, zatím co oči muže stojícího uprostřed pokoje byly zaražené a plaché. Nemohl snésti pohledu druhého a úporně a marně zápasil sám sebou, aby to dovedl. Vysoké lícní kosti s prohlubeninami pod nimi byly tytéž, leč ústroj těchto prohlubenin byl různý. Úzkoretá ústa byla stejného útvaru, leč Jiřího ústa byla pevná a svalnatá, zatím co Alova byla měkká a chabá – ústa askety, jenž se stal rozkošníkem. A v koutcích byla svislá. Tělo mu začínalo tučněti, obzvláště nápadně na orličím zahnutém nose, jenž jistě kdysi býval jako nos druhého, ale jenž nyní ztratil svoji ostrost, kterou druhý podržel.

Al snažil se zachovati rovnováhu uprostřed pokoje. Ticho ho zlobilo. Měl pocit, jakoby měl začíti se kymáceti vpřed a vzad. Ovlhčil si rty jazykem.

»Chci zůstat,« řekl zoufale.

Sklopil zase oči a začal škubati na svém rukávě.

»A ty’s jenom dvacetšest let stár,« pravil Jiří konečně. »Ty ubohý, slabý, starý muži.«

»Příliš mnoho si to nemysli,« obrátil Al se zábleskem bojovnosti v oku.

»Vzpomínáš si, když jsme plovali onu míli a půl přes kanál?«

»Dobrá, a co je z toho?« Vzdorný výraz rozlézal se Alovi po tváři.

»A pamatuješ se, když jsme boxovali po škole ve stodole?«

»Nezůstal jsem ti nic dlužen, myslím.«

»Nic dlužen!« Jiřího hlas zvýšil se náhle o několik stupňů. »Ty’s mi nabil čtyřikrát v pěti dnech. Ty’s byl dvakrát tak silný jako já – třikrát tak silný. A teď bych se bál udeřiti tě polštářem s pohovky; ty bys se zkroutil jako loňský list se stromu. Ty bys umřel, ty ubohý, bídný, starý muži.«

»Nemusíš mne urážet jenom proto, že jsem změnil svůj úmysl,« bránil se druhý se záchvěvem pláče ve hlase.

Jeho žena vešla a on hleděl k ní prosebně; ale muž u okna přistoupil náhle k němu a vybuchl:

»Ty nevíš sám, co chceš, ani dvě minuty! Ty nemůžeš mít žádné úmysly vůbec, ty bezpáteřný, plazící se červe!«

»Ty mne nemůžeš rozzlobit!« Al se usmíval zchytrale a podíval se vítězně na svoji ženu. »Ty mne nemůžeš rozzlobit,« opakoval, jakoby ta myšlenka ho dokonale uspokojovala. »Znám vaši hru. Je to můj žaludek, povídám vám. Nemohu si pomoci. Před Bohem, nemohu! Není-liž pravda, že je to můj žaludek, Marie?«

Pohlédla na Jiřího a promluvila pokojně, ačkoliv ruka, kterou skrývala pod zástěrou, se jí třásla.

»Což pak už není čas?« zeptala se měkce.

Její muž se na ni obrátil divoce. »Já nepůjdu!« křičel. »Právě teď jsem mu to řekl – – jemu. A opakuji vám to tedy oběma, že nepůjdu. Vy mne nedonutíte!«

»Ale, miláčku, ty jsi přece řekl – –« počala.

»To je jedno, co jsem řekl!« vyrazil ze sebe. »Řekl jsem něco jiného právě teď, a tys to slyšela, a to platí.«

Přešel pokojem a vrhl sebou s důrazem do lenošky. Leč druhý muž byl okamžitě u něho. Spárům podobné prsty zaťaly se mu do ramene, smýkly jím na nohy a držely ho na nich.

»Teď jsi však dosáhl vrcholku. Ale, a přeji si, abys to pochopil. Snažil jsem se zacházeti s tebou jako… jako se svým bratrem, ale teď s tebou budu nakládati jako s věcí, kterou jsi. Rozuměl jsi?«

V jeho hlase zněl chladný hněv. V jeho očích bylo chladné světlo. Bylo to nesmírně účinnější než jakýkoliv výbuch, a Al svíjel se pod tím a pod jeho drtící rukou, která mu ranila ramenní svaly.

»Je to jenom mojí zásluhou, že máš tento dům, že máš chléb, který jíš. – Tvoje postavení? Každý jiný muž by býval vyhozen už před rokem – před dvěma léty. Já tě v něm udržoval. Tvůj plat byl dobrodiním.

Byl ti placen z mé kapsy. Marie – – její šaty – – tento úbor, který má na sobě, je přešitý; ona nosí předělané šaty svých sester, mé ženy. Dobročinnost – rozumíš? Tvé děti – nosí předělané šaty mých dětí, šaty dětí mých sousedů, kteří myslí, že ty šaty jdou do nějakého sirotčince. A je to sirotčinec – –– nebo alespoň brzy bude.«

Zdůrazňoval každou větu nevědomky zesílením stisku své ruky na jeho rameni. Al se svíjel bolestí z toho. Pot mu vyrážel na čele.

»Teď mne dobře poslechni,« jeho bratr pokračoval. »Ve třech minutách mi sdělíš, že jdeš se mnou. Neučiníš-li tak, Marie i děti ti budou vzaty – dnes. Nemusíš už chodit do úřadu. Tento dům ti bude uzavřen. A za šest měsíců budu míti to potěšení tě pochovat. Máš tři minuty, abys se rozmyslil.«

Al učinil dusící se pohyb a vztáhl své slabé prsty k tísnící ho ruce.

»Mé srdce – – pusť – – ty mne usmrtíš,« hekal.

Ruka bratrova srazila ho násilím do lenošky a pak ho pustila.

Hodiny na krbu hlasitě tikaly. Jiří podíval se na ně a na Marii. Ta se opírala o stůl, neschopna ukrýti své rozechvění. On si uvědomil vysoce nepříjemný dotyk prstů svého bratra na své ruce. Docela nevědomky utřel si hřbet ruky o kabát. Hodiny tikaly dále v tichu. Jiřímu se zdálo, že pokoj se otřásá jeho hlasem. Stále ještě slyšel se mluvit. »Půjdu,« ozvalo se s lenošky.

Byl to slabý a nejistý hlas, a byl to slabý a nejistě stojící muž, který se zdvihal s lenošky. Hrnul se ke dveřím.

»Kampak jdeš?« zeptal se Jiří.

»Ruční zavazadlo,« zněla odpověď. »Marie pošle veliké za mnou. Přijdu za minutu.«

Dveře se za ním zavřely. Okamžik na to, jat podezřením, Jiří otevřel dveře. Pohlédl dovnitř. Jeho bratr stál u bufettu, v jedné ruce láhev, v druhé ruce sklenku whisky, dnem vzhůru u úst.

Skrze sklenku Al viděl, že jest pozorován. Zachvátila ho panika. Spěšně se pokusil znovu naplniti sklenici a podnésti ji ke rtům; leč sklenka i láhev letěly s třeskem na zem. Zasyčel. Znělo to jako skřek divého zvířete. Leč stisk na rameni podmaňoval a děsil ho. Nechal se passivně strkati ke dveřím.

»Zavazadlo,« hekal. »Je tady – – v této místnosti. Nech mi ho vzíti.«

»Kde je klíč?« zeptal se jeho bratr, když je byl přinesl.

»Není zamknuto.«

V nejbližším okamžiku zavazadlo bylo široce rozevřeno a ruka Jiřího prohledávala obsah. Z jedné strany vytáhla láhev whisky, z druhé strany lahvici. Zabouchl zavazadlo.

»Pojď,« pravil. »Zmeškáme-li jednu tramway, zmeškáme vlak.«

Vyšel do chodby, ponechávaje Ala s jeho ženou. Bylo to jako pohřeb, myslel si Jiří, když tak čekal. Převlečník jeho bratra zachytil se na stěžejích dveří a zdržel jejich zavření právě dosti dlouho, že zaslechli prvý vzlyk Mariin. Ústa Jiřího byla pevně semknuta, když kráčel dolů po schodech. V jedné ruce nesl zavazadlo. Druhou rukou vedl bratra za rámě. Když se blížili rohu ulice, uslyšel tramwayový vůz o blok za sebou, pobídl bratra ku spěchu. Al dýchal těžce. Jeho nohy se plouhaly a vlékly, a zůstával zpátky.

»Ty jseš ale pekelný bratr,« vyrážel.

Místo odpovědi získal si pouze prudké tržení rukou. Připomnělo mu to jeho mládí, když býval tažen sebou nějakým hněvivým dospělým. A jako dítěti bylo mu třeba pomoci nahoru po stupních vagonu. Klesl na vnější sedadlo, udýchán, potě se, přemožen námahou. Sledoval oči Jiřího, jak si ho tento prohlížel shora dolů.

»Ty jsi pekelný bratr,« poznamenal Jiří, když byl skončil svoji prohlídku.

Vlhkost naplnila Alovi oči.

»Je to můj žaludek,« řekl s lítostí nad sebou samým.

»Tomu se nedivím,« zněla odpověď. » Vypálený jako kráter sopky. Žhavý žár jest proň již ničím!«

Pak už nemluvili. Když přijeli na přestupní stanici, Jiří přišel k sobě trhnutím. Usmál se. Se ztrnulým zrakem, který neviděl domů ubíhajících zpět jeho zorným polem, upadl sám ve stav hlubokého sebelitování. Pomohl svému bratru z vozu a pohlédl vzhůru příčnou ulicí. Jejich vůz nebyl dosud v dohledu.

Alovy oči padly na nárožní lahůdkářství a bar přes cestu na druhé straně ulice. Rázem se stal nepokojným. Ruce začínaly se vymykati jeho vůli, a on toužil hladově přes ulici ke dveřím, které právě, co se díval, široce se rozevřely a vpustily dovnitř nějakého šťastného poutníka. A v tomže okamžiku spatřil barmana v bílé kazajce proti stěně z blýskajícího skla. Úplně nevědomky se hnul přes cestu.

»Zastav!« Jiřího ruka spočinula mu na rameni.

»Chci trochu whisky,« odpověděl.

»Už jsi měl trochu.«

»To bylo už dávno. Pohleď, Jiří, nech mne vypiji trochu, je to poslední den. Neber mi to docela, dokud nejsme tam – Bůh ví, že to bude dost brzy.«

Jiří pohlédl zoufale vzhůru ulicí. Vůz byl už v dohledu.

»Už není času na pití,« pravil.

»Já nechci pít. Já chci celou láhev.« Hlas Alův stával se lichotivým. »Koukej, Jiří. To je poslední, docela poslední.«

»Ne.« Bylo to definitivní odmítnutí, tak jak je mohly dát i jeho sevřené rty.

Al pohlédl na blížící se vůz. Náhle usedl na patník.

»Co pak to znamená?« zeptal se ho bratr s náhlým leknutím.

»Nic. Chci trochu whisky. Je to můj žaludek.«

»Pojď teď, vstaň!«

Jiří se proň natáhl, leč ten ho předešel a roztáhl se jak dlouhý, tak široký po dláždění, nehledě na bláto a na udivené zraky chodců.

Vůz zvonil už na zatáčce u nedalekého bloku domů.

»Ty ho zmeškáš,« smál se Al s dláždění. »A bude to tvoje chyba.«

Pěstě Jiřího stiskly se pevně.

»Na mou čest, chtěl bych tě spráskat.«

»A zmeškat tram,« zněla vítězná odpověď s dláždění.

Jiří podíval se na vůz. Byl už v polovině bloku. Pohlédl na hodinky. Zápasil v sobě ještě vteřinu.

»Dobrá,« pravil. »Já ji přinesu. Ale ty vlezeš do tohohle vozu. Jestli ho propustíš, rozbiju ti tu láhev o hlavu.«

Vrhl se přes ulici a do baru. Vagon přijel a zastavil se. Žádní cestující nevystupovali. Al se vytáhl po stupních a usedl. Smál se, když průvodčí zatáhl za zvonec a vůz se hnul. Dveře baru se rozlétly. Svíraje v jedné ruce zavazadlo a v druhé pintovou láhev whisky, Jiří se pustil za vozem. Průvodčí, ruku na provazu zvonce, čekal, bude-li třeba zastaviti. Nebylo. Jiří vyskočil lehce na vůz, usedl vedle bratra a podal mu láhev.

»Mohl jsi také vzíti kvart,« pravil Al vyčítavě. Vytáhl zátku kapesní vývrtkou a pozdvihl láhev. »Jsem nemocen… můj žaludek,« vykládal omluvným tonem spolucestujícím, sedícím nejblíže. –

Ve vlaku seděli v kuřáckém oddělení. Jiří cítil, že je to nezbytno. Také jeho srdce se obměkčilo, že nezmeškali vlak. Cítil daleko laskavěji se svým bratrem a dělal si výčitky, že byl zbytečně drsným. Snažil se to smazati tím, že vypravoval o jejich matce, o sestrách, o malých záležitostech a zájmech rodinných. Leč Al byl nevrlý a oddal se cele své láhvi. Jak čas ubíhal, jeho ústa visela vždy ochableji a ochableji, a kruhy pod očima zdály se mu nabotnávati a všechny obličejové svaly jakoby povolovaly.

»Je to ten můj žaludek,« pravil, když byl vypil láhev a vhodil ji pod sedadlo; leč tvrdý výraz v obličeji jeho bratra zarazil mu další výklady.

Kočár, který je očekával na stanici, byl vypraven s celou vážností a přepychem soukromé ekypáže. Oči Jiřího byly široce otevřeny pro význačné známky ústavu, do něhož jeli, leč jeho obavy mizely jedna za druhou. Když projeli širokou branou a nesli se rozlehlými lukami, cítil zřejmě, že ústavní povaha místa nebude se vtírati jeho bratru. Bylo to spíše něco jako letní hotel, nebo ještě lépe, venkovský klub. A jak jeli jarním sluncem a zpěv ptactva zněl mu v uších a vůně květů naplňovala mu chřípí, Jiří vzdychal po týdnu odpočinku v takovém místě, a v jeho očích kmital se mu pustý obraz léta ve městě a v úřadě. Nebylo místa v jeho příjmech pro něho i jeho bratra.

»Pojď, projdeme se po louce,« navrhoval, když byli promluvili s doktorem Bodineauem a prohlédli místnosti určené pro Ala. »Povoz pojede na nádraží za půl hodiny, a tak máme právě čas.«

»Je tu překrásně,« poznamenal po chvíli. Pod nohami vlnila se mu sametová tráva, stromy klenuly se mu nad hlavou a on stál v pestrém slunečním jasu.

»Chtěl bych tu zůstat alespoň měsíc.«

»Chceš si vyměnit místo se mnou?« řekl Al rychle.

Jiří se nad tím zasmál, ale cítil, jak mu srdce klesá.

»Pohleď na ten dub!« zvolal. »A ten datel! Není to krása?«

»Nelíbí se mi to tu,« slyšel, jak jeho bratr mumlá. Jiřího rty se stiskly v přípravě na zápas, ale řekl: »Pošlu Marii a děti do hor. Potřebuje to a děti také. A až ty budeš v pořádku, pošlu tě za nimi. Pak můžeš užít svých letních prázdnin, než se vrátíš do úřadu.«

»Ale já nezůstanu v téhle proklaté díře, ať si o tom říkáš, co chceš,« prohlásil Al krátce.

»Ano, ty zůstaneš, a ty získáš zase své zdraví a svoji sílu zpět, tak aby pohled na tebe vrátil Marii barvu do tváří, kde dříve bývala.«

»Vrátím se s tebou.« Hlas Alův byl pevný. »Pojedu tímže vlakem zpět. Je asi právě čas sednout do vozu, myslím.«

»Neřekl jsem ti o všech svých plánech,« snažil se Jiří pokračovati, ale Al ho přerušil.

»Můžeš toho právě nechat. Nepotřebuju tvého mýdelného povídání. Jednáš se mnou jako s dítětem. Nejsem žádné dítě. Rozhodl jsem se a ukážu ti, jak dlouho dovedu držeti své rozhodnutí. Nemusíš se mnou už mluvit. Nestojím ani haléř o to, co budeš povídat.«

Zhoubné světlo planulo mu v očích, a zdál se svému bratru docela jako krysa, zahnaná do kouta, zoufalá a hotová k zápasu. Jak naň Jiří patřil, vzpomínal zpět na jejich dětství, že zase jednou se probudila ta tupá tvrdohlavost v Alovi, která mu jako dítěti umožňovala opírati se všemu úsilí a přemluvám.

Jiří se vzdal naděje. Prohrál. To nebyla žádná lidská bytost. Poslední jemný lidský instinkt z něho vyprchal. Bylo to zvíře, těžkopádné a tupé, neschopné pohnutí – právě jen syrová hmota životní, bojovná, vzpurná a nezkrotitelná. A jak se tak díval na svého bratra, cítil, jak se v něm rodí podobné zvíře. Pocítil, jak se mu prsty křiví a napínají jako Thugovi, a pocítil touhu zabíjet. A jeho rozum, změniv se na zrádce konečně, radil mu, že má zabít, že je to jediné, co mu zůstalo, aby učinil.

Byl vytržen sluhou, který naň volal skrze stromy, že povoz naň čeká. Odpověděl. Pak, pohledná před sebe, uzřel svého bratra. Zapomněl, že je to jeho bratr. Byla to jenom věc v tom okamžiku. Počal mluviti, a jak mluvil, cesta stávala se mu jasnou. Jeho rozum ho nezradil. Zvíře v něm jenom uvedlo jeho rozum na správnou cestu.

»Ty nestojíš docela za nic, Ale,« pravil. »Ty to víš. Udělal jsi z Mariina života peklo. Ty’s kletbou svým dětem. A neudělal jsi zrovna ráj ze života nás ostatních.«

»Mluvíš docela zbytečně,« vpadl Al. »Já tady nezůstanu.«

»To je právě, k čemu přijdu,« pokračoval Jiří. »Nemusíš tady zůstat.« (Alova tvář se rozjasnila, a on učinil mimoděk pohyb, jakoby chtěl jiti k povozu.) »Naproti tomu není nijak třeba, aby ses vracel se mnou. Je ještě jeden prostředek.«

Jiří vsunul ruku do své zadní kapsy a vyňal revolver. Ležel v jeho ruce, rukojetí k Alovi, a Alovi on ho podával. Zároveň pokynem hlavy naznačil mu blízké houští.

»Ty mne neomráčíš,« zasyčel Al.

»To není žádný bluff, Ale. Podívej se na mne. Myslím to vážně. A jestli ty to nechceš udělat i sám pro sebe, budu nucen to učinit já.«

Dívali se druh na druha, nabízený revolver stále v natažené ruce. Al váhal okamžik, pak mu z očí vyšlehl blesk. Prudkým pohybem chopil revolver.

»Můj bože! Učiním to,« pravil. »Ukáži ti, co je ve mně.«

Jiřímu udělalo se náhle nevolno. Odvrátil se. Neviděl, jak jeho bratr vchází do houští, ale slyšel, jak jeho tělo proplétalo se listím a větvemi.

»S Bohem, Ale!« zavolal.

»S Bohem!« ozvalo se z houští.

Jiří cítil, jak se mu pot perlí na čele. Začal si utírati kapesníkem tvář. Slyšel, jakoby z dálky hlas sloužícího, volající ho, že povoz na něho čeká. Datel se snesl skvrnami sluneční záře a usedl na straně dvanáct stop dále. Jiří cítil, že je to vše sen, a přece skrze to vše cítil svrchovanou oprávněnost všeho. Bylo to správné, co učinil. Byla to jediná možnost.

Celé tělo se mu křečovitě zachvělo, jakoby byl uslyšel ránu z revolveru. Byl to hlas Alův přímo za jeho zády.

»Tady máš svoji pistoli.« řekl Al. »Zůstanu.«

Sloužící se objevil mezi stromy, přibíhaje rychle a volaje úzkostlivě. Jiří vložil zbraň do kapsy a uchopil bratra za obě ruce.

»Bůh ti žehnej, starý hochu,« zamručel, »a« – se silným stiskem na rozloučenou – »mnoho štěstí!«

»Jdu,« zvolal na sloužícího: obrátil se a běžel skrze stromy k povozu.

»ČAJNAGO.«

»Korál roste, palma vyrůstá, ale člověk odchází.«

Tahitské přísloví.

Ah Čo nerozuměl francouzsky. Seděl v hustě obsazené soudní síni, velmi unaven a nudící se, poslouchaje neustávající explosivní frančinu, kterou mluvil hned jeden, hned zase druhý úředník. Bylo to jenom nekonečné žvanění pro Ah Čo-a, a on se divil hlouposti Francouzů, kteří si dávali tolik práce, aby našli vraha Čung-Ga-ova, a kteří ho nenacházeli vůbec. Všech pět set kuliů na plantáži vědělo, že Ah San to byl, který ho zabil, a Ah San ani nebyl zatčen. Je to sice pravda, že všichni kuli se tajně usnesli nesvědčit nikdy jeden proti druhému, ale přece, vždyť to bylo tak prosté, Francouzi přece mohli lehce uhodnout, že to byl Ah San. Byli velice hloupí, ti Francouzi.

Ah Čo neudělal nic, proč by se měl bát. On v tom neměl vůbec prstů, v té vraždě. To je pravda, on byl při tom, a Schemmer, dozorce na plantáži, vrazil do baráků ihned na to a chytil ho tam, zároveň se čtyřmi či pěti druhými; ale co z toho? Čung-Ga byl bodnut toliko dvakráte. To bylo přece zcela jasno, že pět či šest mužů nemohlo zásadití dvě bodné rány. Nanejvýše, jestliže každý muž bodl jenom jednou, jenom dva muži mohli to učiniti.

Tak to bylo, jak Ah Čo uvažoval, když on a jeho čtyři soudruzi lhali a zapírali a pletli se ve svých výpovědích před soudem o tom, co se sběhlo. Slyšeli hluk vraždění a, jako Schemmer, běželi k tomu místu. Přiběhli tam před Schemmerem – to bylo vše. Pravda, Schemmer svědčil, že přilákán zvuky hádky, když šel kolem, stál alespoň pět minut venku; a pak, když vešel, že našel zatčené už uvnitř, a že nemohli vejiti zrovna před tím, poněvadž on stál u jediných dveří k barákům. Ale co z toho? Ah Čo a jeho čtyři spoluzatčení dosvědčili, že Schemmer se mýlí. Na konec je nechají běžet. Všichni byli o tom přesvědčeni. Pěti lidem se přece nemůže uříznout hlava za pouhé dvě rány nožem. Nad to žádný z těch cizích ďáblů neviděl to zabití. Ale když oni ti Francouzi jsou tak hloupí. V Číně, Ah Čo dobře to věděl, úředník by byl všechny dal na mučidla a dozvěděl se pravdu. Pravdu lze se tak snadno dověděti na mučidlech. Ale tihle Francouzi nemučili – ohromní pošetilci! Proto se také nikdy nedozvědí, kdo zabil Čung Ca.

Ale Ah Čo takto nechápal vůbec ničeho. Anglická Společnost, které náležela plantáž, dovezla na Tahiti s velkým nákladem těch pět set kuliů. Akcionáři křičeli po dividendě, a Společnost ještě žádné nezaplatila; pročež Společnost si nepřála, aby její drahocenní smluvní dělníci vzali si do zvyku zabíjet se navzájem. Byli tu také tito Francouzi, dychtivě se namáhající ohromit Čajnagoy¹ přednostmi a znamenitostmi francouzských zákonů.

Nic není nad to, než jednou za čas dáti příklad; a vůbec, k čemu by byla Nová Kaledonie, leda aby se tam posílali muži dožít svůj život v bídě a bolu, a vytrpět svůj trest za to, že byli slabí a lidští?

Ah Čo nerozuměl ničemu z toho. Seděl v soudní místnosti a čekal na směšný rozsudek, který jej a jeho soudruhy osvobodí, aby mohli se vrátiti do plantáže a dopracovati svůj čas dle smlouvy. Rozsudek brzy bude vynesen. Řízení se blížilo konci. Viděl to. Už nebylo žádných svědectví, žádné brebentění jazyků. Francouzští ďáblové byli také už unaveni a zřejmě už se těšili na rozsudek. A zatím co čekal, vzpomínal zpět na svůj život, kdy podepsal smlouvu a vyplul na lodi na Tahiti. Časy byly zlé v jeho vesnici, a když se zavázal k práci na pět let v Jižních Mořích za padesát mexických centiků denně, považoval se za šťastného. Byli lidé v jeho vesnici, kteří se dřeli celý rok pro deset mexických dollarů, a byly tu ženy, které pletly sítě za pět dollarů celý rok, a v domech obchodníků byly služebné dívky, které dostávaly čtyři dollary za rok služby. A tady on měl dostávati padesát centů denně; za den, za jediný den, měl dostávati tento knížecí obnos! A což, bude-li práce těžká? Po pěti létech vrátí se domů – tak to bylo ve smlouvě – a už nikdy nebude muset pracovati. Bude bohatým mužem pro celý život, se svým vlastním domem, s ženou a dětmi vyrůstajícími a uctívajícími ho. Ano, a za domem bude míti malinkou zahrádku, místečko k přemýšlení a odpočinku, se zlatými rybičkami v malinkém jezírku a s větrnými zvonky, zvonícími v několika stromech, a bude tu vysoká zeď kolem do kola, takže jeho snění nebude rušeno.

Dobrá, odpracoval už tři z těchto pěti let. Už byl bohatým mužem (ve své domovině) se svými úsporami, a jenom dva roky stály mezi bavlněnou plantáží na Tahiti a sněním a odpočinkem, které ho očekávalo.

A zrovna nyní mu ucházely peníze k vůli tomu nešťastnému případu, že byl přítomen zabití Čung-Gaovu. Ležel tři neděle ve vězení, a každý den z těchto tří neděl ztrácel padesát centíků. Ale teď rozsudek brzy bude vynesen, a on půjde zpět do práce.

Ah Čo byl dvacet dva roky stár. Byl šťasten a dobromyslný, a bylo mu lehko se smát. Při asiatsky štíhlém těle jeho obličej byl kulatý. Byl okrouhlý, jako měsíc, a vyzařoval něžnou laskavost a sladkou mírnost ducha, docela neobvyklou u jeho krajanů. A jeho vzezření nelhalo. On nikdy nezavinil nepořádku, nikdy se nezúčastnil pračky. Nehrál. Jeho duše nebyla dosti drsná na duši, jakou musí míti hráč. Byl spokojen s maličkostmi a jednoduchými radostmi. Snění a ticho v přírodě po dni plném práce v úpalu slunečním na bavlníkovém poli bylo mu největším zadostiučiněním. Dovedl seděti celé hodiny a dívati se na osamělou květinu a filosofovati o mystériích a hádankách života. Sivá volavka na úzkém výběžku písčitého břehu, stříbřitý lesk létací rybky, nebo západ slunce, perlový a rudý za lagunou, dovedly nadchnouti ho k úplnému zapomnění dlouhého procesí únavných dní a těžkých ran Schemmera.

Schemmer, Karl Schemmer, byl zvíře, zvířecí zvíře. Ale zasloužil si svůj plat. Dovedl vytlouci poslední částečku síly z těch pěti set otroků; neboť otroky byli, dokud lhůta jejich let nevypršela. Schemmer se přičiňoval poctivě, aby vydobyl všechnu sílu z těch pěti set potících se těl a přeměnil ji na balíky pýřité bavlny, hotové k vývozu. Jeho dominující, obrněná, zárodečná zvířeckost to byla, která ho uzpůsobovala, že mohl dokázati tuto přeměnu. Byl k tomu ozbrojen tlustým koženým řemenem, tři palce širokým a jeden yard dlouhým, se kterým vždycky jezdil a který příležitostně mohl padnouti na nahá záda sehnutého kuli se zvukem jako rána z pistole. Tyto zvuky byly časté, kdykoliv Schemmer jel po zbrázděném poli.

Jednou, počátkem prvého roku smluvní práce, zabil jednoho kuli jedinou ranou své pěsti. Nerozbil mu přímo lebku jako vaječnou skořápku, ale rána byla dostatečná, aby pomíchala to, co bylo v ní, a po týdenním stonání muž zemřel. Leč Číňané nestěžovali si u těch francouzských ďáblů, kteří vládli nad Tahiti. Byla to jejich vlastní záležitost. Schemmer byl jejich vlastním problémem. Byli nuceni vyhnouti se jeho hněvu jako se vyhýbali jedu stonožek, které číhaly v trávě nebo vlézaly do spacích oddělení za deštivých nocí. Čajnago-ové – tak byli nazýváni líným, hnědokožným ostrovním národem – dávali si pozor, aby se neznelíbili Schemmerovi příliš mnoho. To bylo totéž, jako dodati mu plnou míru vydatné práce. Ta Schemmerova rána pěstí vynesla Společnosti tisíce dollarů, a Schemmerovi z toho nepovstala pražádná nepříjemnost.

Francouzi, beze všeho kolonisačního smyslu, směšní ve své dětinské hře – »rozvinouti prameny blahobytu ostrova«, byli jenom příliš šťastni, když viděli, že Anglické Společnosti se daří. Co záleží na Schemmerově hrozné pěsti? Čajnago že umřel? Dobrá, vždyť je to jenom Čajnago. Mimo to zemřel přece na sluneční úpal, jak lékařské vysvědčení dotvrzovalo. Pravda, v celé historii Tahiti ještě nikdy nikdo nezemřel na úpal. Ale to bylo právě to, zrovna tento fakt, co činilo smrt tohoto Čajnago něčím výjimečným. To právě jasně vyznačil lékař ve svém posudku. Byl velmi upřímným. Dividendy se musí platit, nebo by přistoupil nový úpadek k dlouhé řadě úpadků na Tahiti.

Kdo pak má rozuměti těmto bílým ďáblům?

Ah Čo uvažoval o jejich nepochopitelnosti, zatím co seděl čekaje na rozsudek v soudní síni. Nikdo neví, co se děje v zadu, v jejich myslích. On viděl dosti těch bílých ďáblů. Byli si všichni podobni – důstojníci a námořníci na lodi, francouzští úředníci, těch několik bílých mužů na plantáži i s Schemmerem. Jejich mysli vždycky pohybovaly se po tak záhadných cestách, že nebylo možno je uhádnouti. Stávali se hněvivými beze vší zjevné příčiny, a jejich hněv byl vždycky nebezpečným. Byli jako divoká zvěř v takových případech. Trápili se nad maličkostmi, a po případě dovedli přepracovati dokonce i Čajnago-a. Nebyli střízliví jako Čajnago-ové jsou střízliví; jsou to hltavci, pojídající mnoho a pijící ještě více. Takový Čajnago nikdy neví, kdy nějaký čin se jim bude líbiti nebo kdy vzbudí bouři hněvu. Čajnago to nikdy nemůže říci. Co se jednou líbilo, může hned na to vyvolati výbuch vzteku. Byla tu jakási opona v pozadí očí bílých ďáblů, která zastírala rub jejich mysli zrakům Čajnagoů. A pak, vrchol všeho toho, byla ta strašlivá výkonnost těch bílých ďáblů, ta schopnost dělat věci, učinit, aby věci šly, dopracovati se výsledků, ohnout i pod svoji vůli všechny lezoucí, plazící se věci, ba i sílu samých živlů. Ano, bílí muži byli podivní a úžasní, a byli to ďábli. Podívejte se na Schemmera.

Ah Čo se divil, proč rozsudek se tak dlouho musí tvořit. Ani jeden z přítomných nepoložil své ruky na Čung Ga-a. Ah San ho přece sám zabil. Ah San to sám učinil, ohnuv Čung Ga-ovu hlavu zpět, drže ho za cop a druhou rukou, ze zadu a přes rameno vrazil mu nůž do těla. Dvakrát mu ho tam vrazil. Zde, v samé soudní síni, se zavřenýma očima, Ah Čo mohl viděti odehrát se celé to zabití znovu – zápas, ohavná slova vrhaná sem i tam, špínu a urážku vrženou na ctihodné předky, nadávky nakupené na nenarozené dosud generace, skok Ah Sanův, jeho uchopení copu Čung-Gaova, nůž, který dvakrát se vnořil do jeho masa, rozlétnutí se dveří, vražení do nich Schemmera, skok ke dveřím a uprchnutí Ah Sana, létající řemen Schemmerův, který zahnal zbylé do kouta, a výstřel z revolveru, který přivolal Schemmerovi pomoc. Ah Čo se chvěl, když to prožíval znovu. Jedna z ran řemenem mu poranila tvář, vzavši ssebou kus kůže. Schemmer ukázal na toto poranění, když na svědecké lavici dosvědčoval totožnost Ah Čo-a. Bylo to teprve teď, že sledy tohoto poranění už zmizely. Byla to také rána! Půl palce blíže ke středu a byla by mu vyrazila oko. Pak Ah Čo zapomněl tu celou příhodu ve vidění své zahrady snění a odpočinku, která bude jeho, až se navrátí do své vlasti.

Seděl tu tedy s lhostejným obličejem, když úředník četl rozsudek. Rovněž tak lhostejné byly obličeje jeho čtyř společníků. A zůstali lhostejnými, když jim tlumočník vykládal, že všech pět bylo nalezeno vinnými vraždou Čung Ga-a, a že Ah Čow-ovi bude useknuta hlava, Ah Čo že bude sloužit dvacet let v trestanecké kolonii v Nové Kaledonii, Wong Li dvanáct let a Ah Tong deset let. Nestálo to za to rozčilovati se tím. I Ah Čau zůstal nepohnutým jako mumie, ačkoliv to byla jeho hlava, která měla býti useknuta. Úředník dodal několik slov a tlumočník překládal, že jelikož Ah Čou-ova tvář byla nejvíce pohmožděna Schemmerovým řemenem a tím jeho identifikace nejjasnější a že, jelikož jeden muž musí zemříti, že tím mužem může právě tak dobře býti on. Rovněž, že fakt, že Ah Čo-ova tvář taktéž byla vážně pohmožděna a následovně dokazuje jeho přítomnost při vraždě a nepochybné účastenství, dobře zaslouží mu těch dvacet let trestanecké práce. A až dolů k Ah Tangovým deseti létům poměrný důvod každého rozsudku byl odůvodněn. Nechť Čajnago-ové vezmou si toto poučení k srdci, soud podotkl na konec, ježto se musí naučit, že zákon bude vyplněn na Tahiti, i kdyby nebe mělo spadnout!

Všech pět Čajnago-ů bylo odvedeno zpět do vězení. Oni nebyli ani uraženi ani zarmouceni, že rozsudky byly neočekávány, bylo právě to, nač byli zvykli ve svých stycích s bílými ďábly. Od nich zřídka kdy Čajnago čekal něco jiného než neočekávatelné. Těžký trest za zločin, který nespáchali, nebyl podivnější než ty nesčíslné podivné věci, které bílí ďáblové činili.

V následujících týdnech Ah Čo pozoroval Ah Čow-a s mírnou zvědavostí. Jeho hlava měla býti uříznuta guillotinou, která byla vztýčena v plantáži. Pro něho zde nebude už žádných sklánějících se let, žádných zahrad klidu. Ah Čo filosofoval a přemítal o životě a smrti. Co se jeho samého týkalo, nebyl nijak zarmoucen. Dvacet let bylo pouze dvacet let. O tolik let byla jeho zahrada oddálena pro něho – toť bylo vše. Byl mlád a trpělivost Asie byla v jeho kostech. Mohl počkati těch dvacet let, a za ten čas var jeho krve bude umírněn a on bude lépe uzpůsoben pro tuto zahradu rozkoše. Přemýšlel o jméně pro ni; bude ji nazývati Zahradou Jitřního Klidu. Byl naplněn štěstím po celý den myšlenkou i byl nadchnut k utvoření mravoučné průpovídky o ctnosti trpělivosti, kterážto průpovídka ukázala se býti velkou útěchou, zvláště pro AVong Li-ho a Ah Tonga. Co se týče Ah Čow-a, ten nestál o tu průpovídku. Jeho hlava měla býti oddělena od jeho těla tak brzo, že neměl potřebí nijaké zvláštní trpělivosti, aby se toho dočkal. Dobře kouřil, dobře jedl a dobře spal a netrápil se tím, že čas ubíhá tak zvolna.

Cruchot byl četníkem. Měl za sebou dvacet let služby v koloniích, z Nigérie a Senegalu až po Jižní Moře, a těchto dvacet let nerozjasnilo viditelně jeho tupé mysli. Byl právě tak těžkopádným a hloupým jako ve svých selských létech na jihu Francie. Znal disciplinu a strach před autoritou, a od Boha až dolu k četnickému seržantovi jediný rozdíl pro něho spočíval v míře otrocké poslušnosti, kterou prokazoval. Přesně vzato, seržant utvářel se v jeho mysli v hrozivější podobě než Bůh, vyjma v neděli, kdy Boží řečníci měli slovo. Bůh byl po většině velmi daleko a seržant byl obyčejně velmi blízko po ruce.

Cruchot to byl, jenž obdržel od Vrchního Soudce rozkaz pro žalářníka, přikazující tomuto zaměstnanci, aby vydal Cruchotovi osobnost Ah Čo-a. Tu se ale přihodilo, že Vrchní Soudce ustrojil slavnostní večeři právě tu noc před tím kapitánu a důstojníkům francouzské válečné lodi. Ruka se mu třásla, když spisoval rozkaz, a oči ho bolely tak strašně, že ani si nepřečetl ten rozkaz po druhé. Byl to pouhý život Čajnago-a, o který se tu jednalo, celkem vzato. Tak ani nezpozoroval, že vypustil konečné písmeno ve jméně Ah Čowově. Rozkaz zněl na »Ah Čo-a«, a když jej Cruchot předložil žalářníkovi, vydal mu tento osobu Ah Čoovu. Cruchot vzal tuto osobu vedle sebe na sedátko kolesky, za dvěma muly, a jel. Ah Čo byl rád, že je venku na slunečním světle. Seděl vedle četníka a zářil. Zářil ještě silněji, když zpozoroval, že mulové obracejí se na jih k Atimaonu. Nepochybně Schemmer pro něho poslal, aby mu byl přiveden zpět. Schemmer ho potřeboval ku práci. Dobrá, bude dobře pracovati. Schemmer nebude míti nikdy příčiny si stěžovati.

Byl horký den. Nastal klid v passátech. Mulové se potili, Cruchot se potil a Ah Čo se potil. A byl to Ah Čo, který‘ snášel vedro s největší lhostejností. Dřel se už po tři roky pod tímto sluncem na plantáži. Zářil a zářil s takovou upřímnou dobromyslností, že dokonce i Cruchotova tupomyslnost byla pohnuta k údivu.

»Ty jsi ale legrační,« řekl konečně.

Ah Čo přikývl a zářil ještě silněji. Na rozdíl od úředníků Cruchot mluvil k němu v nářečí kanackém a tomuto, jako všichni Čajnago-ové a všichni cizí ďáblové, Ah Čo rozuměl.

»Směješ se příliš mnoho,« bručel Cruchot. »Srdce člověkovo mělo by být plno slzí v takový den, jako tento.«

»Jsem rád, že jdu z vězení.«

»To je všechno?« Četnik pokrčil rameny.

»Není to dost?« zněla odpověď.

»Tak teda tě netěší, že ti uříznou hlavu?«

Ah Čo pohlédl na něho v prudkém ustrnutí a pravil:

»Což, vždyť jdu zpět do Atimaona pracovat na plantáži pro Schemmera. Což mne nevezete do Atimaona?«

Cruchot pohladil si zádumčivě svoje dlouhé kníry »Dobrá, dobrá,« pravil konečně se švihnutím biče na náručního mezka, »tak teda ty nevíš?«

»Nevím, co?« Ah Čo počínal pociťovati neurčitý nepokoj. »Nechce mne už Schemmer nechati pro sebe pracovat?«

»Ne už po dnešku.« Cruchot se srdečně zasmál. Tohle byl dobrý vtip. »Vidíš, ty už nebudeš dobře schopen ku práci po dnešku. Muž bez hlavy nemůže pracovat, co?« Šťouchl Čajnago-a do žeber a rozchechtal se.

Ah Co zachovával ticho, zatím co mezci běželi dobrou míli. Pak promluvil: »Cožpak mi chce Schemmer uříznouti hlavu?«

Cruchot se ušklíbl a přikývl.

»Tohle je omyl,« pravil Ah Co vážně. »Já nejsem ten Čajnago, kterému se má uříznouti hlava. Já jsem Ah Čo. Ctihodný soudce rozhodl, že budu držen dvacet let v Nové Kaledonii.«

Četník se rozesmál. Tohleto byl dobrý vtip, tenhle směšný Čajnago, který chtěl oklamati guillotinu. Mulové klusali skrze kakaový háj a půl míle podél lesknoucího se moře, než Ah Co znovu promluvil:

»Já vám pravím, že nejsem Ah Čow. Ctihodný soudce neříkal, že se mi má uříznout hlava.«

»Nic si z toho nedělej,« pravil Cruchot, s lidumilným předsevzetím udělat to svému vězni lehčím. »To není tak těžké umřít tímhle způsobem.« Luskl prsty. »Je to rychlé – takhle. To není jako viset na konci provazu a kopat kolem sebe a šklebit obličejem pět minut. Je to jako zabít kuře sekerou. Usekneš mu hlavu a je to. A to je totéž s mužem. Puf! a je to! To nebolí. Ani si nemyslíš, že to bolí. Vůbec nemyslíš. Hlavu máš pryč, tak nemůžeš myslet. Je to velmi dobré. Takhle bych já chtěl umřít, rychle, ano rychle. Ty jsi šťastný, že umíráš takhle. Mohl bys dostat lepru a rozpadávat se na kousky pomalu, prst po prstu, a jednou za čas palec, rovněž tak prsty u nohou. Znal jsem člověka, který byl spálen horkou vodou. Trvalo mu to dva dny, než umřel. Moh’s ho slyšet řvát na kilometr daleko. Ale ty? Ah! Tak lehko! Ck –– Nůž ti uřízne krk takhle. Je po všem. Snad dokonce ten nůž lehtá. Kdopak to ví? Nikdo, kdo takhle umřel, ještě se nevrátil, aby to vypravoval.«

Tuto poslední poznámku považoval za tak zabijácký vtip, že si dovolil půl minuty zmítat se smíchem. Jeho část veselosti byla sice už vyčerpána, ale on považoval to za svoji lidskou povinnost rozveselit i Čajnago-a.

»Ale já vám povídám, že já nejsem Ah Čow,« trval na svém druhý.

»Já nechci, aby mi uřízli hlavu.«

Cruchot se zamračil. Čajnago šel ve své pošetilosti příliš daleko.

»Já nejsem Ah Čow – –« počal zase Ah Čo.

»Tak dost,« přerušil ho četník. Nafoukl tváře a namáhal se vypadati zuřivě.

»Pravím vám, že já nejsem – –« počal Ah Čo znovu.

»Zavři hubu!« utrhl se Cruchot.

Potom jeli dále tiše. Bylo to dvacet mil z Papeete do Atimaa, a více než polovina té cesty uběhla, nežli se Čajnago zase odvážil promluvit.

»Viděl jsem vás v soudní síni, když ctihodný soudce nás soudil,« počal. »Velmi dobře. A vzpomínáte si, ze Ah Čow, jehož hlava měla býti uříznuta –– vzpomínáte si, že on – Ah Čow – byl veliký muž? Podívejte se na mne.«

Povstal náhle a Cruchot viděl, že je to krátký muž. A právě tak náhle Cruchot pochytil drobeček vzpomínky na obraz Ah Čow-a, a v tomto obraze Ah Čow byl vysoký. Celníkovi všichni Čajnago-ové vyhlíželi stejně. Jeden obličej byl jako druhý. Ale mezi velikostí a malostí dovedl rozlišovati, a věděl nyní, že má nepravého muže vedle sebe na sedátku. Zarazil svoje mezky tak náhle, že voj vyletěla vzhůru a zdvihla jim chomouty.

»Vidíte, že je to omyl,« pravil Ah Čo, usmívaje se příjemně.

Ale Cruchot přemýšlel. Už ho mrzelo, že zastavil kolesku. Nevěděl o omylu Vrchního Soudce, a nevěděl, co si o tom myslet; věděl ale, že mu dali tohoto Čajnago-a, aby ho dopravil do Atimaa, a že to byla jeho povinnost dopraviti ho do Atimaa. Což je-li to ten nepravý a oni mu uříznou hlavu? Byl to přece jenom Čajnago, vezme-li se to kolem a kolem, a co pak je to Čajnago, celkem vzato? Nad to, ani to nemusí být omyl. On nevěděl přece, co se dělo v hlavách jeho představených. Oni přece nejlépe vědí, co dělat. Kdopak byl on, aby myslel za ně? Kdysi, velmi dávno, pokusil se mysleti za ně a seržant mu řekl: »Cruchote, jste vy blázen! Čím dříve si to zapamatujete, tím lépe půjdete ku předu. Vy nejste zde k tomu, abyste přemýšlel, ale abyste poslouchal a nechal přemýšlení vyšším než jste vy.« Tato vzpomínka ho trápila. A tak, kdyby se vrátil do Papeete, zdržel by exekuci v Atimaonu, a kdyby se neprávem vrátil, obdržel by nos od seržanta, který už čekal na vězně. A, mimo to, dostal by nos v Papeete rovněž.

Dotknul se mezků bičem a znovu se rozjel. Pohlédl na hodinky. Už nyní má půlhodinové zpoždění a seržant bude jistě hněviv. Popohnal mezky k rychlejšímu běhu. Čím více snažil se Ah Čo vysvětliti ten omyl, tím tvrdohlavějším stával se Cruchot. Vědomí, že veze nepravého muže, nezlepšovalo nikterak jeho nálady. Vědomí, že se to nestalo následkem jeho omylu, ubezpečovalo ho v důvěře, že bezpráví, které činí, jest právem. A raději, než by se vysazoval nepříjemnosti se seržantem, pomohl by ochotně tuctu nepravých Čajnago-ů na onen svět.

A Ah Čo, když jej četník udeřil přes hlavu rukojetí biče a rozkázal mu hlasitě, aby zavřel hubu, tu nezbývalo nic jiného, než zavřití hubu. Dlouhá jízda pokračovala v tichu. Ah Čo uvažoval o podivných způsobech cizích ďáblů. Bylo si je nemožno vysvětliti. Co s ním právě činili, bylo právě jen ukázkou, jak si počínali vždy. Nejdříve usvědčili z viny pět zcela nevinných mužů a hned na to uříznou hlavu muži, kterého dokonce i oni sami, ve své temné nevědomosti, uznali hodným toliko dvaceti let žaláře. A dělat se nedalo nic. On mohl toliko líně sedět a přijímat, co tito páni života mu vyměřili. Jednou, na chvilku, upadl do zděšení a pot na jeho těle ochladí; leč vybojoval se z toho záhy. Snažil se oddati se svému osudu vzpomínkou a opakováním si několika veršů z »Jin-Čih Wen-u« (»Úvahy o Klidné Cestě«); leč místo toho viděl v duchu neustále svoji vysněnou zahradu přemítání a odpočinku. To jej zlobilo, až se konečně oddal zcela svému snu a seděl ve své zahradě, naslouchaje cinkání větrných zvonků v několika stromech. A hle! Sedě takto, ve svém snění, byl s to vzpomenouti si a opakovati si myšlenky z »Úvahy o Klidné Cestě«.

Tak čas ubíhal krásně, až do Atimaona, a mezkové poklusali až k patě popraviště, v jehož stínu čekal netrpělivý seržant. Ah Čo byl vytažen po žebříku na lešení. Pod sebou na jedné straně viděl shromážděny všechny kuli z plantáže. Schemmer rozhodl, že ten případ má býti dobrou příležitostí k dání výstrahy, a tak svolal všechny kuli s polí a přinutil je býti při tom. Jakmile tito spatřili Ah Čo-a, začali mezi sebou mluviti tichými hlasy. Viděli ten omyl; ale nechali si to pro sebe. Ti nevysvětlitelní bílí ďáblové se nepochybně rozmysleli. Místo aby brali život jednomu nevinnému muži, brali ho jinému nevinnému. Ah Čow či Ah Čo – což na tom záleželo, který? Oni nikdy nerozuměli těm bílým psům, právě tak jako bílí psi nerozuměli jim. Ah Čo-ovi tedy uříznou hlavu, ale oni, až jejich zbývající dva roky práce projdou, vrátí se zpět do Číny.

Schemmer udělal sám vlastnoručně guillotinu. Byl zručným mužem, a ačkoliv nikdy neviděl guillotiny, francouzští důstojníci mu vysvětlili princip. Bylo to dle jeho návrhu, že ustanovili exekuci do Atimaona a ne do Papeete. Schemmer dokazoval, že místo zločinu jest nejlepším místem také pro trest, a nad to bude to míti velmi zdravý vliv na ten půl tisíce Čajnago-ů na plantáži. Schemmer se rovněž nabídl, že bude zastávati úkol kata, a v této své hodnosti byl nyní také na lešení, čině pokusy s přístrojem, který stvořil. Špalek banánovníku, rozměrů a hutnosti asi mužského krku, ležel pod guillotinou. Ah Čo se díval upjatýma očima. Němec, toče malým navíječem, zdvihl nůž na vrcholek malého lešení, které sestrojil. Trhnutí tlustým provazem uvolnilo nůž a ten sletěl bleskem, čistě přetínaje banánový špalek.

»Jakpak to jde?« Seržant, který vylezl na popraviště, položil tuto otázku.

»Krásně,« zněla Schemmerova nadšená odpověď. »Dovolte, já vám to ukážu.«

Znovu zatočil navíječem, který vytáhl nůž vzhůru, trhl provazem, a nůž dopadl s třeskem dolů na měkký kmen. Leč tentokráte prošel toliko na tři čtvrtě kmenem.

Seržant zamručel. »Tohle nestačí,« pravil.

Schemmer utřel si pot s čela. »Co to potřebuje, je více váhy,« oznamoval. Přikročiv na okraj lešení, křičel na kováře, aby mu přinesl dvacetipětiliberní kus železa. Když se nahýbal nad přístrojem, upevňuje železo na široký hřbet nože, Ah Čo pohlédl na seržanta a viděl, že má příležitost.

»Ctihodný soudce řekl, že Ah Čow-o-vi se má uříznout hlava,« počal.

Seržant přikývl netrpělivě. Myslil na patnáctimílovou jízdu dnes odpoledne, která ho očekávala, na závětrnou část ostrova a na Rerthu, hezkou polokrevnou dceru pana Lafiera, obchodníka perlami, která ho očekávala na jejím konci.

»Dobrá, já nejsem Ah Čow. Já jsem Ah Čo. Ctihodný žalářník se zmýlil. Ah Čow je veliký muž, a vy vidíte, že já jsem malý.«

Seržant na něho zběžně pohlédl a viděl omyl.

»Schemmere,« zavolal pánovitě. »Pojďte sem!«

Němec zabručel, ale zůstal skloněn nad svojí prací, až kus železa byl připevněn k jeho spokojenosti.

»Je váš Čajnago připraven?« zeptal se.

»Podívejte se na něho,« zněla odpověď. »Je to ten Čajnago?«

Schemmer byl překvapen. Nadával pěkně několik vteřin a díval se s politováním na tu věc, kterou byl sestrojil vlastníma rukama a kterou byl tak žádostiv viděti v práci. »Podívejte se,« řekl konečně, »my tu věc nemůžeme odkládat. Už jsem tak jako tak ztratil tři hodiny práce z těch pěti set Čajnagoů. Nemohu si dovolit ztratit je znova pro toho pravého. Dokončeme to představení tak, jak to je. Je to jenom Čajnago.«

Seržant si vzpomněl na dlouhou jízdu před sebou a na dceru obchodníka perlami, a byl v rozpacích.

»Budou z toho vinit Cruchota – přijdou-li na to,« dotíral Němec. »Ale je málo pravděpodobnosti, že na to přijdou. Ah Čo to neřekne, v každém případě.«

»Rozhodně nebudou vinit Cruchota,« pravil seržant. »Ten omyl zavinil asi žalářník.«

»Tak pokračujme tedy. Nemohou nám dávati vinu. Kdopak může rozeznati jednoho Čajnago-a od druhého? Můžeme říci, že jsme prostě vykonali rozkaz na Čajnago-ovi, který nám byl vydán. Nad to, já vskutku nemohu vytrhnout všechny tyto kuli podruhé z jejich práce.«

Mluvili francouzsky, a Ah Čo, který nerozuměl z toho ani slovu, přece věděl, že rozhodují o jeho osudu. Věděl rovněž, že rozhodnutí závisí od seržanta, i visel na rtech tohoto úředníka.

»Dobrá tedy,« rozhodl se seržant. »Pokračujíc s tím. Je to jenom Čajnago.«

»Zkusím to ještě jednou, jenom abych byl jist.« Schemmer postrčil banánový kmen pod nůž, který byl vytáhl na vrcholek lešení.

Ah Čo snažil se vzpomenouti si na průpovídky z »Úvah o Klidné Cestě«. – »Život ve svornosti,« napadlo mu; ale to se nehodilo. On už neměl žíti. Měl zemříti. Ne, to se nehodí. »Odpouštěj zlobě« – ano, ale zde nebyla žádná zloba, kterou by měl odpustiti. Schemmer a ti ostatní dělali to všechno docela bez zloby. Pro ně to bylo právě jenom kus práce, kterou bylo třeba vykonati, právě tak jako vymýcení kusu džungle, načerpání vody a sázení bavlny byly kusy práce, kterou bylo třeba vykonati. Schemmer trhl provazem a Ah Čo zapomněl na »Úvahy o Klidné Cestě«. Nůž sletěl dolů s třeskem a čistě přeťal kmen.

»Překrásně!« zvolal seržant, zaraziv se uprostřed zapalování cigaretty. »Překrásně, milý příteli!«

Schemmer byl potěšen tou chválou.

»Pojď sem, Ah Čow!« pravil v tahitském jazyku.

»Ale já nejsem Ah Čow – –« počal Ah Čo.

»Zavři hubu!« byla odpověď. »Jestli ještě otevřeš hubu, rozbiju ti hlavu.«

Dozorce pohrozil mu sevřenou pěstí a on ztichl. Copak to bylo plátno, odporovati? Tihle cizí, ďáblové vždycky prosadili svou. Nechal se uvázati k stojatému prknu, které bylo právě rozměrů jeho těla. Schemmer utáhl popruhy těsně – tak těsně, že se provazy zařezávaly do masa a ranily. Ale on nenaříkal. Ta bolest nebude trvati dlouho. Cítil, jak prkno se převažuje ve vzduchu do vodorovné polohy, a zavřel oči. A v tomto okamžiku pochytil poslední zákmit své zahrady meditace a odpočinku. Zdálo se mu, že sedí v té zahradě. Chladný větřík vál a zvonky v některých stromech zvonily sladce. Rovněž ptáci cvrlikali ospale, a přes vysokou zeď nesl se k němu přitlumený šum vesnického života.

Pak si uvědomil, že prkno se zastavilo, a ze svalových tlaků a tahů poznal, že leží na zádech. Otevřel oči. Přímo nad sebou viděl pověšený nůž svítit se na slunci. Viděl závaží, které tylo přidáno, a zpozoroval, že jeden ze Schemmerových uzlů sklouzl. Pak zaslechl seržantův hlas v ostrém rozkazu. Ah Čo zavřel oči prudce. Nechtěl viděti nůž, jak letí dolů. Ale ucítil ho – na jediný veliký prchavý okamžik. A v tomto okamžiku si vzpomněl na Cruchota a na to, co Cruchot řekl. Ale Cruchot neměl pravdu. Ten nůž nelechtal. Tolik si uvědomil, než přestal si uvědomovati vůbec.

DRŽ SE K ZÁPADU.

»A ť děláš cokoliv, drž se k západu!

drž se k západu.«

Plachtářské pokyny pro Mys Hornův.

Po sedm neděl nacházela se Mary Rogers mezi 500 jižně v Atlantiku a 500 jižně v Pacifiku, což znamenalo, že po sedm neděl bojovala o obeplutí Mysu Hornova. Po sedm neděl buď seděla ve svinstvu², nebo blízko svinstva, vyjma jednou, a tu, po šesti dnech neuvěřitelného svinstva, které si odjezdila pod ochranou nebezpečného pobřeží Terry del Fuego, málem byla by vjela na břeh na těžkém vlnění v mrtvém klidu, který se náhle snesl. Po sedm neděl rvala se s »šedovousáči³« mysu Hornova, a v odvetu byla jimi tlučena a drcena. Byla to dřevěná loď, a to nekonečné napjetí otevřelo její spáry, tak že dvakrát denně pohotovost se střídala u pump.

Mary Rogers byla utahána, mužstvo bylo utaháno a ohromný Dan Cullen, velitel, byl rovněž utahán. Možná, že on byl utahán ze všech nejvíce, poněvadž na něm ležela zodpovědnost tohoto ohromného zápasu. Spal většinu toho času v šatech, ačkoliv spal zřídka kdy. Strašil po palubě v noci, veliký, hřmotný, rozložitý přízrak, černý od slunečního žáru třiceti let na moři a chlupatý jako orangutang. On sám pak byl strašen jedinou myšlenkou činnosti, plachtářským heslem pro Horn: »Cokoliv děláš, drž se k západu! drž se k západu!« Byla to posedlost. Nemyslil na nic jiného, vyjma, že časem proklínal Boha, že posílal tak těžké počasí.

»Drž se k západu!« Ležel v křížku s Hornem, a tucetkráte ležel těsně při větru pod železným Mysem, nesen východo-severně nebo severo-severovýchodně, dvě míle od břehu. A pokaždé ten věčný západní vítr smetl ho zpět a on tíhl k východu. Potíral vichřici za vichřicí, jižně až k 640, uvnitř kruhu antarktického hnaného ledu, a zaslíbil svoji nesmrtelnou duši Silám Temnoty, za malý kousíček cesty k západu, za malý passátek, který by ho vzal ssebou kolem. A přece tíhl k východu. V zoufalství pokusil se projeti skrze Úžiny Le Mairc. Na polovici cesty vítr se otočil k severo-severo-západu, tlakoměr klesl na 28-88, a on se otočil a hnal se pod bouří cyklonické zuřivostí, a jenom o vlas neposadil Mary Rogersovou na černé zubaté skály. Po dvakráte se nesl k západu, přímo na Úskalí Diega Ramiresa, v jednom z těchto případů zachránily ho toliko náhrobní kameny ztroskotaných lodí, které postřehl čtvrt míle těsně před přídou mezi dvěma chumelenicemi.

Vítr! Kapitán Dan dovolával se všech svých třiceti let na moři, že takhle to nikdy dosud nefoukalo. Mary Rogersová byla zaplavena v okamžiku, když dával toto ujištění, a, aby bylo potvrzeno úplně, v půl hodině Mary Rogersová byla ve vodě až po palubní propusti. Její nová hlavní vrcholová plachta a z brusu nový spencer uletěly jako hedvábný papír; a pět plachet, otočených a upevněných v dvojitých rozpěrách, bylo větrem uvolněno a strženo s rahen. A do rána Mary Rogersová byla zaplavena až po okraj ještě po dvakráte, a otvory musely býti proraženy v jejím pažení, aby se ulehčilo její palubě od tíhy oceánu, který tlačil dolů.

Průměrně jednou týdně kapitán Dan Cullen spatřil na okamžik slunce. Jednou na deset minut slunce svítilo v poledne, a deset minut na to nová bouře začínala hvízdati, obojí střída pohotovosti měla co dělati se svinováním plachet, a všechno bylo skryto v temnotách ženoucí se sněhové bouře. Jednou byl kapitán Dan Cullen po celých čtrnácte dní bez meridianu i bez chronometrického výpočtu. Zřídka kdy znal svoje položení přesněji než na půl stupně, vyjma byl-li v dohledu země; poněvadž slunce i hvězdy zůstávaly skryty za mraky a bylo tak temno, že i v nejlepším případě obzor byl ubohým a neschopným k přesnému měření. Šedé temno pokrývalo svět. Mraky byly šedé; veliké vlny byly olověně šedé; jejich kouřící se hřebeny byly šedivým vírem; ano, i občasní albatrosi byli šediví a sněhové vločky nebyly bílé, nýbrž šedivé pod temným příkrovem nebes.

Život na palubě Mary Rogersové byl šedým – šedým a temným. Obličeje námořníků byly modrošedé; všichni trpěli prasklinami a puchýři od mořské vody a trpěli neobyčejně. Byly to stíny mužů. Po sedm neděl stále na přídě nebo na palubě, nevěděli už, co to jest býti suchým. Nevěděli, co to jest vyspati se ve střídě, a při všech střídách platilo stále »Všechno mužstvo na palubu!« Kradli kousky nepokojného spánku a spali ve svých nepromokavých šatech, připraveni na věčné volání. Byli tak slábi a unaveni, že obě střídy sotva zmohly práci jedné. To byla také příčina, proč obě střídy byly zároveň na palubě většinu času. A ani stín muže nemohl se vyhnouti své povinnosti. Nit menšího, než zlomená noha, nemohlo pomoci muži, aby se zbavil práce; a byli tu dva tací, kteří byli potlučeni a zhmožděni záplavami moře, které se přelilo přes palubu.

Jiný ještě muž, který byl stínem muže, byl Jiří Dorety. Byl to jediný cestující na palubě, přítel firmy, který podnikl tu cestu pro své zdraví. Leč sedm neděl Mysu Hornova nezlepšilo mu zdraví zrovna. Vzdychal a hekal ve své kajutě celé dlouhé, kymácející se noci; a když byl na palubě, byl tak zaobalen k vůli teplu, že se podobal obcházejícímu vetešnickému obchodu. V poledne, když jedl v kabině u stolu v temnu tak hlubokém, že kývající se kajutní lampy svítily neustále, vyhlížel tak sínavě šedě jako nejnemocnější, nejsmutnější muž na přídě. A pohled na kapitána Dan Cullena přes stůl nepřidával mu mnoho veselosti. Kapitán Cullen žvýkal a mračil se a mlčel. Mračení se patřilo Bohu, a s každým zvyknutím opakoval si jedinou myšlenku svého bytí, která zněla: drž se k západu! Bylo to hrubé, chlupaté zvíře, a pohled na něho neměl povzbudivosti pro chuť druhého. Pohlížel na Jiřího Doretyho jako na Jonáše a říkal mu to aspoň jednou při každém jídle, urputně přenášeje svoji špatnou náladu s Boha na cestujícího a zase zpět.

A ani první kormidelník nebyl prvotřídní pomocí pro špatnou chuť. Josua Higgins jménem, námořník povoláním a náklonností, ale bezcenný schopnostmi, byl nespolehlivým, plazícím se tvorem, bez srdce, sobec a zbabělec, bez duše, ve stálém strachu o svůj život před Danem Cullenem, a tyran na lodníky, kteří věděli, že za prvním kormidelníkem byl kapitán Cullen, zákonodárce a donucovač, řidič i ničitel, ztělesnění tuctu takových kormidelníků. V tomto divokém nečase na jižním konci světa Josua Higgins přestal se mýti. Jeho špinavý obličej obyčejně připravil Jiřího Doretyho o tu trošku chuti k jídlu, kterou se mu podařilo nastřádati. V obvyklých okolnostech bylo by toto toaletní opomenutí vzbudilo pozornost i slovník kapitána Cullena, ale nyní jeho mysl byla plna držení se k západu, s úplným vyloučením všeho, co k tomu nepatřilo. Byl-1i obličej prvního kormidelníka čistý nebo špinavý, to nemělo vlivu na držení se k západu. Později, až 50° jižně v Tichém Oceáně bude dosažen, Josua Higgins si umyje tvář velmi rychle. Zatím u stolu v kajutě, kde šedé pološero střídalo se se světlem svítilen, když tyto byly znovu naplňovány, Jiří Dorety seděl mezi těmito dvěma muži, z nichž jeden byl tygrem a druhý hyenou, a divil se, proč asi je Bůh stvořil. Druhý kormidelník, Matthew Turner, byl skutečným námořníkem a mužem, ale Jiří Dorety neměl útěchy jeho společnosti, ježto jedl sám, samotářsky teprve, když oni skončili.

V sobotu ráno 24. července Jiří Dorety se vzbudil s pocitem jakéhosi oživení a pohybu kupředu. Na palubě poznal, že Mary Rogersová běží o závod nesena hulákajícím jiho-východním vichrem. Měla nasazeny toliko nižší marsovky a fock. Bylo to vše, co mohla snésti, a dělala svých čtrnáct uzlů, jak pan Turner řval Doretymu do ucha, když přišel na palubu. A bylo to čistě na západ. Běžela kolem Hornu – konečně – udrží-li se vítr.

Pan Turner vypadal vesele. Konec zápasu byl v dohledu. Ale kapitán Cullen nevypadal vesele. Mračil se na Doretyho, jda mimo. Kapitán Cullen si nepřál, aby Bůh věděl, že se raduje z toho větru. V jeho pojetí byl jakýsi zlomyslný Bůh, a kapitán věřil v tajnosti své duše, že kdyby Bůh věděl, že je to žádoucí vítr, Bůh by ho ihned zarazil a poslal by vysměváčka ze západu. Chodil tedy tiše před Bohem, zakrývaje svoji radost pod mračením se a mumlanými kletbami, a klamaje tak Boha, poněvadž Bůh byl jedinou věcí ve vesmíru, které se Dan Cullen bál.

Celou sobotu a noc po té Mary Rogersová hnala se na západ. Vytrvale ukazovala svých čtrnácte uzlů na lodním měřidle, takže v neděli ráno už měla tři sta padesát mil za sebou. Vydrží-li vítr, objede. Selže-li a obrátí-li se odkudkoliv mezi jihovýchodem a severem, bude vržena Mary Rogersová zpět a nebude na tom lépe, než byla před sedmi nedělemi.

A v neděli ráno vítr vskutku uléhal. Vzduté moře se klidnilo a uhlazovalo. Obě střídy byly na palubě, nasazujíce plachtu za plachtou, tak rychle, jak jen to loď snesla. A nyní kapitán Cullen chodil nestydatě před Bohem, kouře veliký doutník, usmívaje se vítězně, jakoby ho ten klesající vítr velmi těšil, zatímco dole uvnitř zuřil proti Bohu, že bral život z tohoto požehnaného větru. Drž se k západu! To on právě chtěl, kdyby jenom Bůh chtěl ho nechat, být. A zase se tajně zasvěcoval Mocnostem Temnoty, nechají-li ho jen držet se k západu. Zasvěcoval se jim tak lehce, poněvadž nevěřil v žádné Temné Mocnosti. Opravdu věřil jenom v Boha, ačkoliv toho sám nevěděl. A v jeho převrácené theologii Bohem byl v pravdě Knize Temnot. Kapitán Cullen byl vyznavačem ďábla; jmenoval jenom ďábla jiným jménem – to bylo vše.

V poledne, když dal osmkráte udeřit na zvon, kapitán Cullen poručil nasadit vrchní bramové plachty.

Mužstvo se šplhalo vzhůru rychleji nežli po týdny. Nejen že byli opilí tím, že jedou k západu, ale i blahodárné slunce svítilo a rozehřívalo jejich ztuhlá těla. Jiří Dorel v stál na zádi blízko kapitána Cullena, méně obalen šaty než obvykle, vsakuje do sebe laskavé teplo, zatím co pozoroval to divadlo. Rychle a náhle ta příhoda se udála.

Ozval se křik s předního bramového stěžně: »Muž přes palubu!« Kdosi hodil záchranný pás přes okraj a v tomže okamžiku rozlehl se hlas druhého kormidelníka směrem k zádi, zvučný a rozkazující:

»Těsně dolů s kormidlem!«

Muž u kormidla ani nehnul kolem. On věděl lépe, ježto kapitán Cullen stál u něho. Byl by rád hnul kolem, byl by rád roztočil kolo, stočil ho úplně, tvrdě dolů, pro svého druha topícího se v moři. Pohlédl na kapitána Dana Cullena, a kapitán Dan Cullen nedával žádného znamení.

»Dolů! Plně dolů!« řval druhý kormidelník v běhu nazad.

Ale přestal ihned křičet a rozkazovat, a stanul tiše, když spatřil Dana Cullena u kola. A obrovský Dan Cullen bafal na svém doutníku a nemluvil ničeho. Za zádí, a rychle mizícího za zádí, bylo zříti lodníka. Byl se uchopil za ochranný pas a držel se ho pevně. Nikdo nemluvil. Nikdo se nehýbal. Mužstvo nahoře drželo se za bramová rahna a dívalo se s úžasem ztrnulými tvářemi. A Mary Rogersová hnala se ku předu, držíc se k západu. Dlouhá, tichá minuta prošla.

»Kdo to byl?« zeptal se kapitán Cullen.

»Mops, pane,« horlivě odpovídal námořník u kola.

Mops objevil se na vrcholku vlny, daleko vzadu, a zmizel zase na chvilku v prohlubině. Byla to veliká vlna, ale nebyl to žádný »šedovousáč«. Malá lodice mohla lehko vydržeti takové moře, a v takovém moři mohla Mary Rogersová lehce počkat proti větru. Leč ona nemohla zároveň čekat a držet se k západu!

Poprvé ve svém životě Jiří Dorety viděl skutečné drama života a smrti – špinavé malé drama, v kterémž váhy vážily neznámého námořníka, jménem Mops, proti několika mílím délkovým. Nejdříve pozoroval onoho muže za zádi, nyní ale díval se na ohromného Dana Cullena, chlupatého a černého, vyzbrojeného mocí nad životem a smrtí, kouřícího doutník.

Kapitán Dan Cullen kouřil ještě jednu dlouhou, tichou minutu. Pak vyňal doutník z úst. Pohlédl nahoru na rahna Mary Rogersové a stranou na moře.

»Sviňte bramové!« zvolal.

Patnáct minut po té seděli u stolu, v kajutě, u jídla jim předloženého. S jedné strany podle Jiřího Doretyho seděl Dan Cullen, tygr, s druhé strany Josua Higgins, hyena. Nikdo nemluvil. Na palubě mužstvo snímalo marsovky. Jiří Dorety slyšel jejich volání, zatím co vytrvalá vidina muže, jménem Mops, živého a zdravého, pronásledovala ho, muže držícího se záchranného pasu míle vzadu v tomto pustém oceánu. Pohlédl na Dana Cullena a pocítil záchvat odporu, když viděl, jak tento muž pojídá svůj pokrm spokojeně, ano s rozkoší.

»Kapitáne Cullene,« pravil Dorety, »vy velíte této lodi a nemám práva nyní mísiti se do toho, co děláte. Ale chci vám říci jedno. Jest jisté „potom“, a to vaše bude horké.«

Kapitán Cullen ani se nezamračil. V jeho hlase znělo politování, když pravil:

»Burácela prudká bouře. Bylo nemožno zachrániti toho muže.«

»On spadl s bramového rahna,« vykřikl Dorety prudce. »Vy jste právě rozpínal bramy té chvíle. Patnáct minut po té jste rozpínal marsovky.«

»Byla to živá bouře, není-liž pravda, pane Higginsi?« pravil kapitán Cullen, obraceje se k prvnímu kormidelníku.

»Kdybyste ji byl položil k větru, bylo by jí to strhalo lanoví,« zněla odpověď kormidelníkova. »Učinil jste správně, kapitáne Cullene. Ten muž neměl ani zbla naděje.«

Jiří Dorety neodvětil a až do konce jídla nikdo už nepromluvil. Po té si Dorety nechal předkládati jídlo ve své koji. Kapitán Cullen už se naň nemračil, ač spolu vůbec nemluvili, zatím co Mary Rogersová spěchala k severu do teplejších šířek. Ku konci týdne Dan Cullen zastavil Doretymu cestu na palubě.

»Co učiníte, až přijedeme do Friska?« zeptal se ho na plno.

»Vyžádám si pod přísahou zatykač na vás,« odpověděl klidně Dorety. »Obviním vás, z vraždy a postarám se, abyste byl za to oběšen.«

»Vy jste nějak po čertech jist sám sebou,« ušklíbl se kapitán Cullen, obraceje se k němu zády.

Uplynul ještě týden, když jednoho jitra Jiří Dorety stál u vchodu spustí do podpalubí v předu dlouhé zádi, rozhlížeje se poprvé po palubě. Mary Rogersová se hnala pod plnými plachtami v živém větru. Každý kousek plátna byl rozpjat a táhl, i vratiplachty. Kapitán Cullen loudal se ku předu po zádi. Loudal se bezstarostně, pohlížeje koutkem oka po cestujícím. Dorety patřil opačným směrem, přečnívaje hlavou a plecemi vchod, a jen týl jeho hlavy bylo viděti. Kapitán Cullen bystrým zrakem přeběhl po rahnu zadní vratiplachty a po jeho hlavě a měřil vzdálenost. Pohlédl kol sebe. Nikdo se nedíval. Vzadu Josua Higgins, chodě tam i sem, právě byl obrácen zády a vzdaloval se. Kapitán Cullen se spěšně sehnul a vyhodil vratiplachtu z její rozpory. Těžké rahno švihlo vzduchem, rozdrtilo Doretyho hlavu jako vaječnou skořápku a zmítalo se sem a tam, jak plachta bičovala a vlála po větru. Josua Higgins se otočil, aby viděl, co se utrhlo, a setkal se s celým veletokem nejtěžšího druhu sprostot kapitána Cullena.

»Já sám jsem upevnil ten šot,« bránil se kormidelník v prvém údivu, »s dvojitým závinem k vůli jistotě. Vím to jistě.«

»Upevnil!« vrčel kapitán na něho k radosti hlídky, která se namáhala zachytiti zmítající se plachtu, než se roztrhá na cáry. »Ty bys neuvázal ani svou prababičku pevně, ty zbytečnej pekelnej učedníku. Když jsi uvázal tu plachtu s dvojitým uzlem, tak proč teda k čertu nedrží? To se tě ptám. Tak co k čertu nedrží?«

Kormidelník cosi nesrozumitelně vrněl.

»Ale, drž hubu!« bylo poslední slovo kapitána Cullena.

Půl hodiny na to byl právě tak zdiven jako druzí, když tělo Jiřího Doretyho bylo nalezeno uvnitř vchodu na podlaze. Odpoledne, sám ve své kajutě, skládal lodní deník.

»Prostý lodník Karel Brun,« psal, »ztracen přes palubu s předního bramového rahna v smršťovém větru. Byl jsem v plném běhu v té chvíli, a k vůli bezpečnosti lodi neodvážil jsem se obrátiti loď k větru. Aniž člun byl by se udržel na moři, jak bylo těžké.«

Na druhé stránce napsal:

»Často jsem varoval pana Doretyho před nebezpečím, v něž se vydával svojí bezstarostností na palubě. Řekl jsem mu, že některého dne mu nějaké rahno urazí hlavu. Špatně upevněný hlavní vratiplachtový šot byl příčinou té nehody, které jest tím více litovati, že pan Dorety byl miláčkem nás všech.«

Kapitán Cullen přečetl ještě jednou svůj literární výtvor s obdivem, vysušil stránku pijákem a zavřel deník. Zapálil si doutník a díval se před sebe. Cítil, jak se Mary Rogersová zdvihá a klesá a nese ku předu, a věděl, že dělá svých devět uzlů. Úsměv uspokojení zvolna se mu rozhosťoval po černé a chlupaté tváři. Dobrá, alespoň se udržel k západu a napálil Boha.

SEMPER IDEM.

Doktor Bicknell byl v pozoruhodně milostivé náladě. Malinkou nehodou, zcela malinkým opomenutím – to bylo vše – muž, který se mohl z toho dostat – zemřel předešlé noci. Ačkoliv to byl jenom lodník, jeden z těch nesčíslných nemytých, přece vrchní dozorce všeobecné nemocnice byl po celé ráno v úzkostech. Nebylo to, že ten muž zemřel, co ho naplňovalo neklidem, znal doktora v těchto věcech příliš dobře, ale jeho zármutek vězel v tom, že se operace tak neobyčejně dobře povedla. Jedna z nejchoulostivějších v chirurgii, a byla právě tak úspěšnou; jako byla elegantní a odvážnou. Všechno potom záviselo od ošetřování, od ošetřovatelek a od vrchního dozorce. A ten člověk umřel. Nic velikého, maličké opomenutí, ale dosti, aby to přineslo bouři odborného rozhořčení od doktora Bicknella jeho uším, a otrávilo práci personálu a ošetřovatelek na dvacetčtyři hodiny.

Než, jak už bylo řečeno, doktor byl v pozoruhodně laskavé náladě. Když byl zpraven dozorcem, se strachem a třesoucím se hlasem, o neočekávaném skonu toho muže, jeho rty nepronesly ani slabiky kritiky; ba dokonce byl v tak složeny, že se z nich nesly tiše úryvky nějakého foxtrottu, přerušené toliko otázkou o zdraví dozorcova prvorozence. Dozorce, považuje to za nemožné, že by byl mohl postihnouti, oč se jedná, opakoval to znovu.

»Ano, ano,« řekl netrpělivě doktor Bicknell, srozumím. Ale jak je se Semper Idem? Je hotov k odchodu?«

»Ano. Pomáhají mu právě v oblékání,« odvětil dozorce, odcházeje ke svým povinnostem, spokojen, že mír dosud vládne v těchto jodem prosycených stěnách.

Bylo to uzdravení Semper Idem-a, které tak plně vyvážilo u doktora Bicknella ztrátu lodníka. Životy byly ničím pro něho, nemilé, ale nezbytné vedlejší průvodní jevy povolání, a případy, ah, případy byly vším. Lidé, kteří ho znali, byli nakloněni označiti ho jako řezníka, ale jeho kollegové byli za jedno v přesvědčení, že odvážnější a schopnější muž dosud nikdy nestál za operačním stolem. Nebyl obrazotvorným mužem. Neznal a proto i nesnášel pohnutí. Jeho povaha byla přesná, puntíčkářská, vědecká. Lidé nebyli pro něho ničím více než šachovými figurkami, bez individuality a osobní ceny. Ale jako případy, to bylo něco jiného. Čím rozlámanější člověk, čím tenčí nitkou visel na životě, tím cennějším byl a významnějším v očích doktora Bicknella. Byl by zrovna tak ochotně se vzdal věnčeného laurem poety, trpícího nějakým všedním případem, za bezejmenného, rozbitého tuláka, vysmívajícího se všem zákonům života a neumírajícího, jako dítě by dalo ochotně klassickou knihu za cirkus.

Tak tomu bylo také v případu Semper Idem-a. Záhada tohoto muže ho nezajímala, ani jeho mlčení a tajemný román, který chtiví zpravodajové tak sensačně a neplodně vytloukali v různých nedělních vydáních. Ale hrdlo Semper Idem-a bylo proříznuto. Zde to vězelo. Zde to bylo, kde jeho zájem se soustředil. Proříznuto od ucha k uchu, a nebylo jediného chirurga mezi tisíci, který by byl dal haléř za možnost jeho záchrany. Leč díky rychlosti městské ambulance a doktoru Bicknellovi, byl přece přivlečen zpět do tohoto světa, z něhož se snažil utéci. Doktorovi spolupracovníci kroutili hlavami, když případ byl přinesen. Nemožné, řekli. Hrtan, průduška, karotida, všechno čistě proříznuto a ztráta krve úžasná. Ježto tak zněla prognosa, doktor Bicknell použil method a dělal věci, které i je, při vší jejich odborné zvyklosti, zděsily. A hle! ten člověk se uzdravil.

Tak tedy tohoto jitra, kdy Semper Idem měl opustiti nemocnici zdráv a silný, dobrá nálada doktora Bicknella nebyla nijak porušena hlášením dozorcovým a on se oddal vesele skládání a sešívání chaosu dětského těla, které bylo rozdrceno a polámáno pod koly elektrického vagonu pouliční dráhy.

Jak se mnozí asi pamatují, případ Semper Idem-ův vzbudil velmi mnoho nestydaté a přece vysoce přirozené zvědavosti. Byl nalezen v zapadlém příbytku s hrdlem proříznutým, jak dříve bylo sděleno, zatím co krev kapala dolů na obyvatele dolejšího příbytku a překazila jim jakousi zábavu. Zřejmě to provedl stoje, s hlavou nakloněnou ku předu, aby mohl naposled pohlédnouti na fotografii, která stála před ním na stole opřená o svícen. Byla to tato poloha, která umožnila doktoru Bicknellovi jeho zachránění. Tak hrozná byla ta rána břitvou, že kdyby byl měl hlavu zvrácenu na zad, jak to měl učiniti, chtěl-li to provésti dokonale, s krkem nataženým a pružnými cévními stěnami roztaženými, byl by se jistě málem guillotinoval.

V nemocnici po celý ten čas, co putoval tou odpornou poutí zpět k žití, ani slovo nepřešlo mu přes rty. Ani špiclové, poslaní k němu policejním přednostou, nedověděli se ničeho. Nikdo ho neznal a nikdy ho neviděl, ani o něm neslyšel.

Patřil význačně a jedině přítomnosti. Jeho šaty a zařízení ukazovaly na nejnižší třídy dělnické, jeho ruce byly rukama gentlemana.

Leč ani řádka písma se nenašla, nic, vyjma jedné maličkosti, co by mohlo posloužiti k vyjasnění jeho minulosti nebo jeho postavení v životě.

A tato maličkost – byla ona fotografie. Byla-li jen trochu podobna sobě, tedy vskutku ta žena, která se dívala tak otevřeně z rámečku na diváka, musela býti úžasnou bytostí.

Byla to amateurská fotografie, poněvadž detektivové byli zklamáni, že žádné označení odborného fotografa nebo atelieru nebylo na ní nalezeno. Křížem přes roh lepenky, na níž byla nalepena, bylo napsáno jemným ženským písmem: »Semper idem; semper fidelis.« A ona tak i vyhlížela, jak mnozí asi si vzpomínají, byla to tvář, na kterou nelze zapomenouti. Dobré otisky, pozoruhodně věrné, byly tehda uveřejněny ve všech hlavních časopisech; leč tento postup nepřispěl k ničemu, leda k vzplanutí nevázané všeobecné zvědavosti a k nekonečným článkům novinářů.

Z nedostatku lepšího jména zachráněný sebevrah byl znám nemocničním zřízencům a světu vůbec pod jménem Semper Idem. A Semper Idem též zůstal. Zpravodajové, detektivové i ošetřovatelky se ho vzdali v beznaději. Nebylo ho lze přiměli ani k pronesení jediného slova; ale živé, vědomé světlo jeho očí prozrazovalo, že je si dobře vědom každého hnutí, že vidí i slyší i mozkem dobře chápe vše, co se kol něho děje.

Leč tato záhada a romantičnost nehrála žádnou roli v zájmu doktora Bicknella, když se zastavil v úřadovně, aby si promluvil na rozloučenou se svým nemocným. On, doktor, udělal zázrak v případu tohoto muže, udělal, co vskutku tu ještě nebylo v annálech chirurgie. Nestaral se, kdo či čím byl tento muž, a bylo to vysoce pochybno, uvidí-li ho ještě kdy; leč jako umělec, který se dívá na svoje dokončené dílo, chtěl i on naposled pohleděti na dílo svých rukou a svého mozku.

Semper Idem zůstával stále tich a němý. Zdálo se, že netrpělivě čeká, až bude moci odejiti. Ani slova z něho nemohl doktor dostat, a málo se o to doktor staral. Prohlédl pečlivě hrdlo uzdraveného, zabývaje se ohyzdnou jizvou se zdlouhavou, mazlivou něžností roditele. Nebyl to zrovna zvláště potěšitelný pohled. Hněvivá čára obtáčela hrdlo – docela tak, jakoby muž byl právě unikl ze smyčky kata – a mizela pod uchem na obou stranách; zdálo se, jakoby končila svůj ohnivý kruh vzadu na krku.

Zachovávaje svoje tvrdohlavé mlčení, snášeje prohlídku lékařovu způsobem silně připomínajícím bitého lva, Semper Idem prozrazoval toliko touhu zmizeli s očí svého okolí.

»Dobrá, nebudu vás zdržovati,« řekl konečně doktor Bicknell, klada mu ruku na rameno a vrhaje poslední pohled na svoje dílo. »Ale dovolte ještě, abych vám dal malou radu. Příště, až se o to zase pokusíte, držte bradu vzhůru, takhle. Nestrhejte ji dolů a nerasujte se jako kráva. Ve všem čistota a zručnost, rozumíte? Čistota a zručnost.«

Semper Idem bleskl očima na důkaz, že porozuměl, a okamžik na to dveře nemocnice se zavřely za jeho zády. –

Byl to horký den pro doktora Bicknella a odpůldne bylo už značně pokročilo, když si zapálil doutník a připravoval se opustiti stůl operačního sálu, v němž nepřetržitou řadou byli kladeni nemocní. Ale poslední, starý hadrář se zlomenou lopatkou, byl právě odbyt a první vonné kotouče dýmu počaly mu kroužiti nad hlavou, když tu zvon spěchající ambulance zazněl otevřeným oknem z ulice, následován obvyklým příchodem nosítek s jejich truchlivým nákladem.

»Položte to na stůl,« rozkázal doktor, obraceje se na okamžik, aby odložil svůj doutník do bezpečí. »Co pak to je?«

»Sebevražda – proříznuté hrdlo,« odpověděl jeden z nosičů. »Dole na Morganově Aleji. Málo naděje, myslím, pane. Už je skoro pryč.«

»Eh? Dobrá, podívám se naň, ať je tak či tak.« Nahnul se nad tím mužem v okamžiku, když život v něm se naposled zachvěl a podlehl.

»To je Semper Idem, který se zase vrátil,« řekl dozorce.

»Ano,« odpověděl doktor Bicknell, »a zase odešel. Žádné packářství tentokráte. Dobře provedeno, na mou duši, pane, dobře provedeno. Vzal si moje naučení k srdci do slova. Nemám tu co činiti. Odneste to do márnice.«

Doktor Bicknell vzal zase svůj doutník a zapálil ho. »Tohle,« pravil mezi dvěma tahy, dívaje se na dozorce, »tohle vyrovnává toho, kterého jste ztratil poslední noci. Teď jsme si kvit.«

NOS PRO KRÁLE.

V klidném jitru Korey, když její mír a pokojnost zasloužila jí ještě její staré jméno »Cho-Sen«, žil tam politik, jménem Yi Čin Ho. Byl politikem stranickým a – kdož pak to může věděti? – možná, že o nic horším než politici na celém světě. Leč na rozdíl od svých bratří v ostatních zemích Yi Čin Ho byl ve vězení. Ne, že by si byl snad neoprávněné přivlastnil obecní peníze, ale že si jich neoprávněně přivlastnil trochu příliš mnoho. Přílišnost je politování hodna ve všech věcech, dokonce i v pouštění žilou obecní pokladně, a Yi Čin Ho-ova výstřednost přivedla ho do těchto politování hodných úzkých.

Deset tisíc šňůr peněz dlužil vládě a ležel teď ve vězení s rozsudkem smrti. Jeho položení mělo jednu výhodu – měl velmi mnoho času k přemýšlení. A přemýšlel dobře. Pak zavolal žalářníka do své cely.

»Nejznamenitější muži, vidíte před sebou nejbídnějšího,« počal. »A přece vše by bylo pro mne zase dobře, kdybyste mne nechal jenom na jednu hodinu svobodně vyjiti této noci. A bude dobře s vámi, ježto já budu pak bdít i nad vaším postupem po všechna léta, a Vy se stanete konečně ředitelem všech vězení Cho-Senu.«

»A co tedy?« zeptal se žalářník. »Copak je tohle za pošetilost? Jednu toliko hodinu, a vy tu čekáte, až vám useknou hlavu! A já s mojí starou a velmi ctihodnou matkou, abych ničeho neřekl o své ženě a několika dětech něžného věku! Styďte se, darebáku, jakým jste!«

»Od Svatého Města až ke koncům všech Osmi Pobřeží není místa, kde bych se mohl skrýti,« Yi Čin Ho odvětil. »Jsem mužem plným moudrosti, leč jakou cenu má moje moudrost zde ve vězení? Kdybych byl svoboden, dobrá, věděl bych jak najiti a obdrželi peníze, kterými bych zaplatil vládě. Vím o nose, který mne zbaví všech mých obtíží.«

»Nos!« vykřikl žalářník.

»Nos,« řekl Yi Čin Ho. »Podivuhodný nos, mám-li tak říci, velmi podivuhodný nos.«

Žalářník pozvedl ruce k nebi zoufale.

»Ah, jaký jste vy šprýmař, jaký šprýmař.« smál se. »A pomysliti si, že tento velmi obdivuhodný váš důmysl musí jiti cestou ke špalku!«

A řka to, obrátil se a šel pryč. Teď konečně, ježto byl mužem měkké hlavy i srdce, když už noc značně byla pokročila, dovolil Yi Čin Ho-ovi vyjiti. Tento šel přímo ke guvernérovi, a naleznuv jej samotného, vzbudil ho ze sna.

»Yi Čin Ho, anebo ať nejsem guvernérem!« zvolal guvernér. »Co pak zde děláte, když máte býti ve vězení a čekati, až vám useknou hlavu?«

»Prosím Vaši Excellenci, aby mne vyslechla,« pravil Yi Čin Ho, usedaje na paty u postele a zapaluje si dýmku z uhelňáčku. »Mrtvý muž nemá valné ceny. To je pravda, já jsem jako mrtvý muž, bez ceny pro vládu a bez ceny pro Vaši Excellenci i pro sebe. Leč jestliže, tak říkajíc, Vaše Excellence by mi dala svobodu – –«

»Nemožno,« zvolal guvernér. »Nad to, vždyť jste odsouzen k smrti.«

»Vaše Excellence dobře ví, že kdybych mohl zaplatiti těch deset tisíc šňůr peněz, vláda mi odpustí,« pokračoval Yi Čin Ho. »Tak, jak pravím, jestliže Vaše Excellence by mi chtěla uděliti svobodu na několik dní, ježto jsem mužem důmyslným, zaplatil bych pak vládě a byl bych s to býti užitečným Vaší Excellenci.«

»A máte plán, jak získati tyto peníze?« zeptal se guvernér.

»Mám,« řekl Yi Čin Ho.

»Přijďte s ním tedy ke mně zítra v noci; chtěl bych nyní spáti,« řekl guvernér, upadaje do svého spánku tam, kde jej byl přerušil.

Následující noci, obdržev znovu dovolenou od žalářníka, Yi Čin Ho objevil se zase u postele guvernérovy.

»To jste vy, Yi Čin Ho?« zeptal se guvernér. »A máte svůj plán?«

»Jsem to já, Vaše Excellence,« odpověděl Yi Čin Ho, »a plán jest zde.«

»Mluvte,« rozkázal guvernér.

»Plán jest zde,« opakoval Yi Čin Ho, »zde v mé ruce.«

Guvernér si usedl a otevřel oči. Yi Čin Ho podal mu list papíru. Guvernér podržel ho u světla. »Nic než nos,« pravil.

»Trochu pokřivený sem a tam, Vaše Excellence,« pravil Yi Čin Ho.

»Ano, poněkud pokřivený zde a onde, jak pravíte,« pravil guvernér.

»Celkem jest to nesmírně korpulentní nos, takto, a zvláště na jednom místě, na konci,« pokračoval Yi Čín Ho. »Vaše Excellence by mohla hledati daleko a široko a nenašla by takového nosu.«

»Neobyčejný nos,« připustil guvernér.

»Jest na něm i bradavice,« pravil Yi Čin Ho.

»Velice neobyčejný nos,« pravil guvernér. »Nikdy jsem neviděl podobného nosu. Leč co počnete s tímto nosem, Yi Čin Ho?«

»Hledám ho, abych jím zaplatil peníze vládě,« pravil Yi Čin Ho. »Hledám ho, abych mohl býti prospěšným Vaší Excellenci, a hledám ho, abych zachránil svoji vlastní bezcennou hlavu. Dále prosím o pečeť Vaší Excellence na tento obraz nosu.«

A guvernér se smál a přiložil státní pečeť, a Yi Čin Ho odešel. Měsíc a den cestoval po Královské Silnici, která vede ku břehu Východního Moře; a zde jedné noci, u dveří největšího domu, bohatého domu, zaklepal silně o vpuštěni.

»Nikoho jiného nechci viděti než majitele domu,« pravil zuřivě k polekanému služebnictvu. »Cestuji v záležitostech krále.«

Byl uveden přímo do vnitřní komůrky, kde majitel domu byl vzbuzen ze spánku a přiveden mrkající před něho.

»Vy jste Pak Čung Čang, náčelník tohoto města,« pravil Yi Čin Ho hlasem, který byl zněl, jakoby obviňoval ze všeho. »Jsem zde v královské záležitosti.«

Pak Čung Čang se počal třásti. Věděl dobře, že králova záležitost byla vždycky hroznou záležitostí. Jeho kolena se srážela, a byl by málem upadl na zem.

»Jest pozdní hodina,« blekotal. »Nebylo by lépe…«

»Králova záležitost nikdy nečeká!« hřměl Yi Čin Ho. »Pojďte se mnou stranou a rychle. Mám s vámi projednati spěšnou záležitost. Je to Králova záležitost,« dodal s ještě větší přísností, takže Pak Čung čangova stříbrná dýmka vypadla z jeho bezvládných prstů a zazvonila na zemi.

»Vězte tedy,« pravil Yi Čin Ho, když byli odešli stranou, »že Král jest postižen nemocí, velmi hroznou nemocí. Jelikož Dvorní lékař nemohl ji vyléčiti, bylo nutno useknouti mu hlavu. Ze všech Osmi Provincií přišli lékaři, aby léčili Krále. Moudré rady drželi mezi sebou, a konečně našli, že na lék pro Krále ničeho jiného není třeba, nežli nosu, jistého druhu nosu, velice velmi obzvláštního druhu nosu. Načež od nikoho jiného nebyl jsem vyzván, než od Jeho Excellence Prvního Ministra samotného. On položil do mé ruky papír. Na tomto papíře byl vykreslen ten velmi obzvláštní druh nosu, od lékařů Osmi Provincií samotných, se Státní pečetí na něm.

»Jděte, – pravila Jeho Excellence pan První Ministr. – Nalezněte tento nos, neboť Králova nemoc jest velmi trapná. A kdekolivěk byste nalezl tento nos v obličeji nějakého muže, uřízněte jej přímo a přineste jej ve vší rychlosti ke Dvoru, ježto Král musí býti vyléčen. Jděte, a nevracejte se, dokavad vaše hledání nebude odměněno.« –

»A tak jsem se vydal na hledání,« pravil Yi Čin Ho. » Prohledal jsem nejodlehlejší kouty království; cestoval jsem po Osmi Silnicích, prozkoumal jsem Osm Provincií a proplul moře Osmi Pobřeží. A tu jsem nyní.«

S velikým gestem vyňal papír ze svého pasu, rozbalil ho s mnohým šustěním a chrastěním, a přistrčil jej ke tváři Pak Čung Čangově. Na papíře byl obraz nosu.

Pak Čung Čang díval se naň vyjevenýma očima. »Nikdy jsem neviděl takového nosu,« počal.

»Jest na něm bradavice,« pravil Yi Čin Ho.

»Nikdy jsem nespatřil –« počal Pak Čung Čang znovu.

»Přiveďte přede mne svého otce,« přerušil ho Yi Čin Ho přísně.

»Můj starý a převelice velmi úctyhodný předek spí,« pravil Pak Čung Čang.

»Proč zapírati?« zeptal se Yi Čin Ho. »Vy dobře víte, že je to nos vašeho otce. Přiveďte ho přede mne, abych mu jej mohl uříznouti a odejiti. Pospěšte si, abych o vás neučinil špatného sdělení.«

»Smilování!« zvolal Pak Čung Čang, padaje na kolena. »To je nemožno! To je nemožno! Vy nemůžete urazit nos mého otce. On nemůže jiti do hrobu bez nosu. Stane se výsměchem a přezdívkou a všechny dny mého života budou naplněny bolem. Ó, přemýšlejte! Sdělte, že jste neviděl nikde takového nosu na svých cestách. Vy rovněž máte otce.« Pak Čung Čang objímal kolena Yi Čin Ho-ova a klesl s pláčem na jeho sandály.

»Mé srdce změkčuje podivuhodně vašimi slzami,« pravil Yi Čin Ho. »Já také vím, co to jest synovská úcta a ohledy. Ale…« Váhal a pak dodal jakoby myslel nahlas. »Má to pro mne zrovna tolik ceny, co má hlava.«

»Co stojí vaše hlava?« zeptal se Pak Čing Čang tenkým, slabým hlasem.

»Není to zrovna pozoruhodná hlava,« pravil Yi Čin Ho. »Směšně nepozoruhodná hlava; leč taková jest moje veliká pošetilost, že ji cením neméně než na jedno sto tisíc šňůr peněz.«

»Budiž,« pravil Pak Čung Čang, povstávaje na nohy.

»Bude mi třeba koní, abych odvezl ten poklad;« pravil Yi Čin Ho, »a muže, kteří by ho hlídali dobře, ježto pojedu horami. Jsou tu lupiči kolem v zemi.«

»Ano, jsou tu lupiči v zemi,« pravil smutně Pak Čung Čang. »Leč budiž tomu, jak jste řekl, ježto nos mého starého a převelice úctyhodného předka zůstane na místě svého určení.«

»Neříkejte nikomu o tom, co se stalo,« pravil Yi Čin Ho, »jinak jiní a věrnější služebníci nežli já budou posláni, aby uřízli nos vašemu otci.«

A tak Yi Čin Ho odejel na svou cestu horami, lehký v srdci a veselý ku zpěvu, naslouchaje zvučícím zvonkům svých pokladem naložených poníků.

Zůstává už málo co říci. Yi Čin Ho prospíval po léta. Jeho pomocí žalářník dostihl konečně ředitelství všech vězení Cho-Senu; Guvernér nakonec odebral se do Svatého Města a stal se Prvním Ministrem Královým, zatím co Yi Čin Ho stal se Královým oblíbeným společníkem a seděl s ním u stolu, až do konce svého okrouhlého, tučného života. Leč Pak Čung Čang upadl v melancholii, a vždy potom potřásal smutně hlavou, se slzami v očích, kdykoliv pohlédl na drahocenný nos svého starého a převelice úctyhodného předka.

»FRANCIS SPAIGHT.«

(Vyprávění skutečné události.)

»Francis Spaight« běžel před tím, než ta věc se udála, jenom pod velkou bramovou plachtou. Nebylo to ani tak vinou bezstarostnosti, jako spíše vinou nedostatečné discipliny mužstva a vinou skutečnosti, že to byli bezcenní námořníci, mírně řečeno. Muž u kormidla obzvláště, muž to z Limeriku, neměl žádných zkušeností na slané vodě, mimo plavení břemen na Shannoně mezi Ouebeckými loďmi a břehem. – Byl poděšen ohromnými vlnami, které vyrůstaly z temnoty za zádí a řítily se naň, a byl více nakloněn uhýbati se před jejich hrozícím dopadem, nežli aby čelil jejich ranám kormidlem a zabraňoval sklonu lodi, aby se loď nezalévala vodou.

Byly tři hodiny ráno, když jeho nenámořnická nešikovnost uspíšila katastrofu. Spatřiv vlnu daleko větší než její družky, sehnul se k palubě a pustil kolo z ruky. Francis Spaight se zakolísala, jak jeho záď se zvedla na vlně a dostal plný náraz hřebenu na zadní paloubku. V příštím okamžiku se ocitnul v prohlubni, jeho podvětrné pažení potopeno, až moře bylo zároveň s obrubou podprsní, záplava za záplavou lily se přes návětrné pažení a smetávaly vše před sebou na odkryté palubě ledovými potopami.

Mužstvo bylo bezradno, bezmocno i beznadějno, zblblé v panice svého strachu, a rozhodné toliko v jediném: v neposlouchání rozkazu. Někteří naříkali, někteří drželi se křečovitě pod palubními přístěnky, a jiní zase mumlali modlitby nebo vykřikovali divoké kletby; a ani kapitán, ani mát⁴ nemohli jich příměti k tomu, aby se chopili čerpadel nebo aby nasadili kousky plachet, aby tak loď přivedli zase pod vítr a dali jí trochu opory proti moři.

Během jedné hodiny loď byla převrácena a ležela na boku a ti blbí zbabělci vylezli po jejím boku a drželi se zavěšeni v lanoví. Když se překotila, mát byl překvapen a utopen v zadní kajutě, rovněž tak i dva námořníci, kteří se ukryli v přídě.

A mát byl nejschopnějším mužem na palubě, a kapitán byl nyní sotva méně bezmocným než jeho mužstvo. Mimo nadávek na jejich bezcennost nečinil ničeho; i zůstalo na muži jménem Mahoney, rodáku z Belfastu, a hochu O’Brienovi z Limeriku, aby uťali přední a hlavní stožár. Učinili to s velikým nebezpečím života, visíce na svislé stěně vraku, posílajíce bramový stěžen přes zábradlí s velikým třeskem.

Francis Spaight se narovnal, a bylo to dobře, že byl naložen dřívím, nebo by se byl jistě potopil, ježto byl už zaplaven vodou. Hlavní stěžeň, dosud visící v lanoví, bil jako parní beran do boku lodi, a každá rána vzbuzovala vzdechy u mužstva.

Den se rozbřeskoval nad zuřícím okeánem a vše, co bylo zříti z Francise Spaighta nad hladinou, byla záď, roztříštěný bramový stěžeň a rozbitá čára pažení.

Bylo to uprostřed zimy v severním Atlantiku a zničené mužstvo bylo polomrtvo zimou. Leč nebylo tu místa, kam by se uchýlili k odpočinku. Každá vlna přelila se plně přes palubu vraku, smývajíc slané usazeniny s jejich těl a usazujíc tam nové vrstvy. Kajuta pod zádí byla po kolena pod vodou, ale zde alespoň byla ochrana před ostrým větrem, a zde se přeživší shromáždili, stojíce zpříma, držíce se za výstroj kajuty a opírajíce se jeden o druhého k podpoře.

Marně snažil se Mahoney příměti tyto muže, aby se střídali v hlídce na bramovém stěžni, pátrajíce po nějaké náhodné lodi. Ledový vítr byl pro ně příliš, a oni dávali přednost záštitě kajuty. O’Brien, hoch, který byl toliko patnáct let stár, střídal se s Mahoneyem na ledové příčce. Byl to tento hoch, jenž ve tři hodiny odpoledne volal dolů, že vidí plachtu. To je vytáhlo z kajuty a shromáždilo je u pažení zádi a u bramového krytí, odkudž pozorovali cizí loď. Ale její běh nebyl blízko, a když se ztratila pod obzorem, vrátili se zase do kajuty, třesouce se zimou, a ani jeden se nenabídl vystřidati hlídku na vrcholku stožáru.

Ke konci druhého dne O’Brien a Mahoney se vzdali svého pokusu a potom loď byla hnána bouří, pustá a bez vyhlídky. Bylo jich třináct na živu, a po sedmdesátdvě hodiny stáli po kolena ve vodě, šplýchající po dně kajuty, polozmrzlí, bez potravy a s pouhými třemi lahvemi vína, o něž se dělili. Všechen pokrm i čerstvá voda byla dole, ale k tomu nebylo lze se dostati, ježto vrak byl úplně zalit vodou.

A jak tak dny táhly, ani kousíček pokrmu nepřešel jejich rty. Maličké loužičky čerstvé vody dostávali tím, že drželi pokličku od polévkové mísy pod sedlem bramového stěžně. Leč pršelo toliko zřídka a bylo jim zle. Když pršelo, nasakovali také svoje kapesníky a vymačkávali si je pak do úst nebo do bot. Když pak vítr ulehl a moře rovněž, byli také s to vytírati ty části paluby, které nebyly potaženy solí, a tak rozmnožovati svoje vodní zásoby. Ale potravy neměli žádné, a nebylo prostředku, jak ji získati, ačkoliv mořští ptáci létali jim často nad hlavou.

V klidu, který následoval po bouři, když byli stáli po devadesátšest hodin na nohou, byli nyní s to nalezli si suché příhrady v kajutě, na nichž mohli uschnouti. Leč ony dlouhé hodiny, jež jim bylo stati v slané vodě, způsobily jim bolestné rány na nohách. Tyto rány byly neobyčejně bolestny. Nejmenší dotek nebo škrábnutí způsobovalo vážné utrpení a při jejich vysílení a přelidněném prostoru neustále se navzájem zraňovali. Žádný z těch mužů nemohl se pohnouti kamkoliv, aby nebyl následován přívalem nadávek, kleteb a vzdechů. Taková byla jejich bída, že silný utlačoval slabého, shazuje ho se suchých prken, aby se ploužil sám v zimě a mokru. Hoch O’Brien byl obzvláště trýzněn. Ačkoliv tu byli ještě tři hoši, přece nejvíce týrání musel snášeti O’Brien. Nebylo to lze vysvětliti ničím jiným, leda že jeho duch byl silnějším a mocnějším než duch druhých hochů, a že se více zastával svých práv, bráně se proti různým malým bezprávím, která bylo hochům snášeti od mužů. Kdykoliv O’Brien se přiblížil mužům při hledání suchého místečka pro spánek nebo se pouze pohyboval kolem, byl kopán a odstrkován. A on jim za to nadával pro jejich sobeckou zvířeckost a rány a kopance, a kletby se naň jen jen hrnuly. Byli všichni velmi ubozí, ale on byl takto nejubožejší ze všech; a byl to jenom veliký plamen života, který v něm tak silně hořel, že ho činil schopným snésti všechna ta příkoří.

Jak tak dny míjely a oni vždy více slábli, jejich rozdrážděnost a vzteklost jenom rostla, což zase zvětšovalo i týrání a utrpení O’Briena.

Po šestnácti dnech všichni byli už nepříčetní hladem a sráželi se hlavami k sobě v malých skupinách, mluvili polohlasem a občas se ohlédli po O’Brienovi. Bylo to asi okolo poledne, kdy jejich sněmování se skončilo. Kapitán se přihlásil ke slovu. Všichni byli shromážděni na zádi.

»Muži,« počal kapitán, »byli jsme velmi dlouhý čas bez jídla – je to už dva týdny a dva dny, ačkoliv se to zdá spíše dvěma léty a dvěma měsíci. Už to nevydržíme o mnoho déle. Je to více než lidská povaha snese, tak se potáceti mezi životem a smrtí s prázdným žaludkem. Je nutno rozřešiti jednu otázku: je to lépe, aby všichni zemřeli, či má zemříti jeden, aby ostatní mohli žíti? Stojíme všichni jednou nohou v hrobě. Zemře-li jeden z nás, ostatní mohou žíti možná tak dlouho, až se ukáže nějaká loď. Co tomu říkáte?«

Michael Behane, člověk, který byl u kormidla, když Francis Spaight se překotil, zvolal, že je to správné. Ostatní se připojili k tomu.

»Ať to je jeden z kluků!« křičel Sullivan, muž z Tarbertu, pohlížeje zároveň významně na O’Briena.

»Mně se zdá,« pokračoval kapitán, »že by to byl velmi dobrý čin, kdyby jeden z nás umřel pro ostatní.«

»Moc dobrej čin! Moc dobrej čin!« křičelo mužstvo.

»A myslím, že by bylo správno, aby jeden z hochů zemřel. Oni nemají žádných rodin k vydržování, ani by to nebylo takovou ztrátou pro známé a přátele, jako ti, co mají ženy a děti.

»Tak je to.«

»Velmi dobře.«

»Velmi správně, tak se to musí udělat!« mumlali muži mezi sebou.

Leč ti čtyři hoši ozvali se hlasitě proti té nespravedlivosti.

»Naše životy sou nám tak drahý, jako ty vaše sou vám,« bránil se O’Brien. »A naše rodiny taky. A s těma ženama a dětma – kdopak je tady eště, aby se staral vo svou starou matku, kerá je vdova, jak víte dobře – no, Michaele Behane, vy ste přece z Limeriku? To není slušný. Ať se tahaj losy mezi náma všema, mužema i hochama.«

Mahoney byl jediný, který promluvil v zájmu hochů, prohlásiv, že je jenom v pořádku, budou-li všichni zúčastněni stejně. Sullivan a kapitán naléhali, aby tahání losů se omezilo na hochy. Došlo až k hádce, v níž Sullivan obrátil se na O’Briena se zavrčením:

»Bylo by to jenom moc dobře, odstranit tě s cesty. Ty to zasloužíš. Bylo by to dobře ti tak posloužit a my i tak posloužíme.«

Hnul se také ihned směrem k O’Brienovi, žádostiv chopiti se ho a ihned počíti se zabíjením, a rovněž několik jiných počalo šoupati se k němu a natahovalo po něm ruce. Ustoupil zpět, aby jim unikl, a zároveň křičel, že se podrobí tahání losů mezi hochy.

Kapitán připravil čtyři třísky různých délek a podal je Sullivanovi.

»Ty si asi myslíš, že se to tahání bude dělat nepoctivě,« zavrčel Sullivan na O’Briena. »Tak budeš teda ty sam tahat.«

S tím O’Brien souhlasil. Ovázali mu šátek kol očí, aby neviděl, a musel pokleknouti na palubě zády k Sullivanovi.

»Koho budeš jmenovali při nejkratším dřívku, ten zemře,« řekl kapitán.

Sullivan mu podržel jednu z třísek. Ostatní držel schovány v ruce, tak že nikdo nemohl viděti, byla-li to krátká tříska či ne.

»Tak čí dřívko to má bejt?« zeptal se Sullivan.

»Malýho Johny Sheehana,« odpověděl O’Brien.

Sullivan položil dřívko stranou. Ti, kteří přihlíželi, nemohli říci, bylo-li to dřívko osudné či nikoliv. Sullivan mu podržel druhé.

»Čí pak je tohleto?«

»Jiřího Burnse,« zněla odpověď.

Dřívko bylo položeno k prvému, a třetí mu bylo podrženo.

»A čí pak je tohlcto?«

»Moje,« řekl O’Brien.

Bystrým pohybem prohodil Sullivan všechna čtyři dřívka. Nikdo toho neviděl.

»Tak sis to vytáh‘ pro sebe,« oznamoval Sullivan.

»To je moc dobře,« mumlalo několik mužů.

O’Brien byl velmi kliden. Povstal na nohy, sňal si obvazek a pohlédl kolem.

»Kdepak to je?« zeptal se. »Ten krátkej kousek? Ten, co je pro mne?«

Kapitán ukázal na čtyři dřívka, ležící na palubě.

»Jakpak to víte, že ten kousek byl můj?« zeptal se O’Brien, »Viděl’s to, Johny Sheehane?«

Johny Sheehan, který byl nejmladším z hochů, neodpovídal.

»Viděl jste to?« tázal se na to O’Brien Mahoneye. »Ne, já jsem to neviděl.« Muži začínali mumlat a bručet.

»Bylo to poctivý tahání,« pravil Sullivan. »Tys měl svoji příležitost a projel’s to, to je to celý.«

»Poctivé losování, řekl kapitán. »Cožpak jsem se sám nedíval? To dřívko bylo tvoje, O’Briene a tak se koukej připravit. Kdepak je kuchař? Gormane, pojďte sem. Přineste sem tu pokličku někdo z vás. Gormane, dělejte svoji povinnost jako muž.«

»Ale jakpak to mám udělat?« ptal se kuchař.

Byl to slabooký, slabobradý, nerozhodný muž.

»To je prokletá vražda!« vykřikl O’Brien.

»Já s tím nechci nic mít,« prohlásil Mahoney.

»Ani kousek z toho nedám do huby.«

»Tak to, co ti patří, vostane pro lepší mužský než seš ty sám,« ušklíbal se Sullivan. »Dělej svou povinnost, kuchaři.«

»To není moje povinnost, zabíjet chlapce,« protestoval Gorman nerozhodně.

»Esli ty nám neuděláš maso, tak my si uděláme maso z tebe,« hrozil Behane. »Někdo musí umřít, a tak to můžeš bejt zrovna tak dobře ty, jako někdo jinej.«

Johny Sheehan začal plakat. Jeho tvář zbledla. Rty se mu chvěly a časem celé tělo se mu otřáslo.

»Já sem podepsal smlouvu kuchaře,« prohlašoval Gorman. »A vařil bych, dyby tu eště byla loď. Ale nebudu vraždit. To není v smlouvě. Já sem kuchař –«

»A budeš kuchařem eště jenom minutu,« pravil Sullivan temně, a uchopil kuchaře v tomže okamžiku ze zadu za hlavu a ohnul mu ji do zadu, až chřtán a cévy byly napjaty. »Kdepak máš nůž, Mike? Podej ho.«

Pod dotykem ocele Gorman zanaříkal.

»Já to udělám, esli podržíte toho hocha.«

Ubožácké vzezření Gormanovo jaksi probudilo pýchu v O’Brienovi.

»To je všecko v pořádku, Gormane,« pravil. »Jen se do toho dej. Já dobře vím, že’s to nechtěl udělat.«

»Je dobře, pane« – obrátil se na kapitána, který mu položil těžce ruku na rámě. »Nebudete mně muset držet, pane. Já budu stát klidně.«

»Nech toho vrnění a di přinést tu pokličku,« rozkázal Behane Johnymu Sheehanovi, udíleje mu zároveň těžký pohlavek do zátylku.

Hoch, který byl o málo starší dítěte, přinesl pokličku. Plazil se a potácel po palubě, tak byl slabým od hladu. Slzy mu stále tekly po tvářích. Behane přijal od něho pokličku a dal mu zároveň druhý pohlavek.

O’Brien svlékl si kabát a obnažil svoji pravou ruku. Jeho spodní ret se dosud třásl, ale držel se statečně pohromadě. Kapitán otevřel svůj kapesní nůž a podal ho Gormanovi.

»Mahoneyi, řekni mé matce, co se se mnou stalo, esli se někdy vrátíš,« žádal O’Brien.

Mahoney přikývl.

»Je to černá vražda, černá a prokletá,« pravil. »Maso toho hocha vám ani jednomu nepřinese žádnej užitek. Vzpomeňte si na moje slova. Nebude vám to k prospěchu, ani jednomu z vás.«

»Připravte se,« rozkázal kapitán. »Ty, Sullivane, drž pokličku – tak je to dobře – hodně blízko. Je to drahocenná šťáva.«

Gorman učinil pokus. Nůž byl tupý, a on byl sláb. Nad to ruka se mu třásla tak silně, že málem upustil nůž. Tři hoši byli skrčeni opodál, v klubíčku a plakali a vzdychali. Mimo Mahoneye bylo mužstvo shromážděno okolo oběti, napínajíc krky, aby vidělo.

»Buď mužem, Gormane,« napomínal kapitán.

Nešťastný kuchař byd zachvácen křečovitou rozhodností a řízl tam i zpět po O'Brienově zápěstí. Žíly byly otevřeny. Sullivan držel pokličku těsně pod nimi. Proříznuté žíly otvíraly se široko, ale žádná rudá bystřina z nich nevyrazila. Nebylo v nich ani kapky krve. Žíly byly suché a prázdné. Nikdo nemluvil. Temné a tiché postavy houpaly se souměrně s každým zdvihem lodi. Každé oko zíralo upřeně na tento nepochopitelný a úžasný úkaz, suché žíly bytosti, která žila.

»To je výstraha,« křičel Mahoney. »Nechte toho hocha bejt. Pamatujte si moje slova. Jeho smrt vás bude mrzet.«

»Zkus to na loktu – na levém loktu, to je blíž u srdce,« řekl kapitán konečně zastřeným a tupým hlasem, který nebyl docela jeho.

»Dejte mi nůž,« řekl O’Brien drsně, bera ho kuchaři z ruky. »Nemůžu se na to koukat, jak mi děláte bolest.«

Docela chladně otevřel si žílu na levém lokti, ale zrovna jako kuchař nedostal ani kapky krve.

»To všecko není nic platný,« pravil Sullivan. »To je lepší dostat ho z tý jeho mizérie najednou a podřezat mu krk.«

Ale to napjetí bylo pro chlapce už příliš silným.

»Nedělejte to,« křičel. »Nebude tam taky žádná krev v mojím krku. Dejte mi trochu času. To je proto, poněvadž jsem tak slabej a studenej. Nechejte mně trochu si lehnout a spát. Pak budu zahřátej a krev poteče.«

»To není nic platný,« namítal Sullivan. »Jako bys moli‘ spát v takovej době. Nebudeš spát a nezahřeješ se. Jen se na sebe koukni. Dyť máš zimnici.«

»Byl jsem jednou nemocnéj v Limeriku v noci,« pokračoval spěšně O’Brien, »a doktor mně nemoh‘ pustit žílou. Ale dyž sem spal pár hodin a zahřál se v posteli, přišla krev hned. Je to Boží pravda, kerou vám říkám. Nevražděte mně!«

»Má už otevřené žily,« řekl kapitán, »to není dobře nechávat ho v jeho bolestech. Udělejte to teď a ať je to odbyto.«

Hnuli se, aby se O’Briena chopili, ale ten ustupoval před nimi.

»Já budu vaše smrt!« křičel. »Dej ty ruce pryč se mně, Sullivane! Přijdu zpátky! Budu vás strašit! Ať jste vzhůru nebo spíte, budu vás strašit, až umřete!«

»Tó je hanebný!« křičel Behane. »Kdyby to krátký dřívko bylo moje, já bych nechal svoje kamarády uříznout mi hlavu a umřel bych šťastnej.«

Sullivan přiskočil a uchopil nešťastného hocha za vlasy. Ostatní muži následovali, O’Brien kopal a bránil se, supě a chňapaje po rukách, které ho svíraly se všech stran. Malý Johny Sheehan propukl v divoký vřískot, ale muži si ho ani nevšímali. O’Brien byl ohnut nazpět až k palubě a poklička podstrčena mu pod krk. Gormana strčili ku předu. Někdo mu vstrčil veliký nůž do ruky.

»Dělej svou povinnost! Dělej svou povinnost!« křičeli muži.

Kuchař se sehnul k němu, ale zachytiv hochův pohled váhal.

»Esli to neuděláš, tak tě zabiju vlastníma rukama,« řval Behane.

Se všech stran řítily se naň nadávky a hrozby. Ale přece se zdráhal.

»Možná, že v něm bude víc krve než v O’Brienovi,« nadhazoval Sullivan významně.

Behane chytil Gormana za vlasy a ohnul mu hlavu zpět, zatím co Sullivan snažil se uchopiti nůž. Ale Gorman svíral ho zoufalou silou.

»Nechte mě a já to udělám!« křičel křečovitě. »Neřezejte mi krk! Já to udělám! Já to udělám!«

»Tak koukej, ať děláš!« hrozil mu kapitán.

Gorman se nechal strčit ku předu. Pohlédl na hocha, zavřel oči a zamumlal modlitbu. Potom, aniž by otevřel oči, vykonal čin, který mu byl přikázán. O’Brien vyrazil výkřik, který klesl rychle ve chraptivý vzdech. Muži ho drželi, až jeho zmítání ustalo, a pak ho položili na palubu. Byli chtiví a netrpěliví, a kletbami a hrozbami nutili Gormana, aby pospíšil s přípravou jídla.

»Nechte toho, vy krvaví řezníci,« řekl klidně Mahoney. »Nechte toho, povídám vám. Nebudete to potřebovat už teďka. Je to, jak sem řek‘: nic nebudete mít z krve toho hocha. Vylej to přes palubu, Behane! Vylej to přes palubu!«

Behane, držící stále ještě pokličku oběma rukama, pohlédl po větru. Pak přistoupil k zábradlí a vrhl pokličku i obsah do moře. Loď v plném plachtoví nesla se přímo k nim, malou míli vzdálena. Tak byli zaměstnáni činem, který právě spáchali, že nikdo z nich neměl času podívati se ven.

Celé mužstvo dívalo se nyní na příjezd lodi – její třpytně poměděná příď řezala vodu jako zlatý nůž, její předové plachty vlnily se líně a prázdně při každém ponoření se přídě a návěžné, plátěné plochy nořily a klaněly se při každém mocném vzedmutí moře. Nikdo nemluvil.

Když se zatočila k větru, na vzdálenost kabelové délky, kapitán Francise Spaighta se konečně vzpamatoval a přikázal, aby hodili thérovou pokrývku přes tělo O’Brienovo. Člun byl spuštěn s boku cizincova a počal se nésti k nim. John Gorman se smál. Smál se tiše nejdříve, ale každý náraz vesel provázel křečovitě vzrůstajícím veselím. Byl to tento bláznovský smích, který pozdravil záchranný člun, když přistál u boku Francise Spaighta a prvý důstojník vystoupil na palubu. –

ZAJÍMAVÝ FRAGMENT.

Kapitalista či industriální oligarcha Roger Vanderwater, o němž se mluví v tomto vypravování, byl zjištěn jakožto devátý v linii Vanderwaterů, kteří vládli po staletí bavlněnými továrnami Jihu. Tento Roger Vanderwater kvetl v posledních desetiletích dvacátého šestého století po Kristu, kteréž bylo pátým stoletím oné strašlivé průmyslové oligarchie, jež se ustavila na troskách dřevní Republiky.

Z vnitřních patrností vidíme, že následující vypravování nebylo napsáno dříve, než v dvacátém devátém století. Nejen že to bylo protizákonné, psáti nebo tisknouti takovéto věci během oné periody, ale i pracovní třída byla tak negramotná, že jenom ve výjimečných případech její členové uměli číst a psát. Byla to temná doba vlády dozorce, v jehož řeči veliká massa národa byla označována jako »stádová zvířata«. Každý sklon k vzdělání byl v klatbě a v zárodku vymýcen. V zákonodárných knihách toho věku může býti ukázán černý zákon, který označoval za těžký, hrdelní zločin pro kohokoliv, lhostejno, k jaké třídě by náležel, kdyby učil, byť i jenom abecedě, příslušníka pracovní třídy. Toto přísné omezení vzdělání na vládnoucí třídu bylo nutným, měla-li tato třída se udržeti ve vládě.

Jedním z následků toho všeho bylo vyvinutí se výdělečných vyprávěčů. Tito vyprávěči byli placeni oligarchií, a povídky, které vyprávěli, byly legendární, mythické, romantické a neškodné. Leč duch svobody nikdy docela nevymřel, a agitátoři pod škraboškou vyprávěčů povídek kázali revoluci otrocké třídě. Že pověst, kterou podáváme, byla odsouzena oligarchy, toho máme doklady ze zápisů kriminálního policejního soudu v Ashbury, před nímž v lednu, dvacátéhosedmého, r. 2734, jakýsi John Tourney nalezen byl vinným, že vypravoval tuto pověst ve spacím sklepení dělníků, a byl odsouzen na pět let nucené práce do boraxových dolů v Arizonské Poušti.

Poznámka vydavatele.

Poslyšte, bratři, a já vám budu vyprávěti povídku o jisté paži. Byla to paže Torna Dixona a Tom Dixon byl tkalcem prvé třídy v továrně toho pekelného psa a pána, Rogera Vanderwatera. Tato továrna byla nazývána »Pekelné dno« – od otroků, kteří v ní pracovali, a myslím si, že oni jistě věděli, proč; a byla postavena ‚v Kingsbury, na druhé straně města od Vanderwaterova letního paláce. Vy nevíte, kde Kingsbury leží? Jest mnoho věcí, kterých vy, bratři, neznáte, a je to smutné. Je to proto, že nevíte, že jste otroky. Až vám povím tuto povídku, chtěl bych založiti u vás školu a naučiti vás psané a tištěné řeči. Naši páni čtou a píší a mají mnoho knih, a je to proto, že jsou našimi pány, a žijí v palácích a nepracují. Až se pracovníci naučí číst a psát – všichni – pak stanou se silnými; pak použijí své síly, aby zlomili svá pouta, a nebude už ani pánů, ani otroků. Kingsbury leží, bratři, ve starém státě Alabamě. Po tři sta let patřilo Kingsbury Vanderwaterům a její otrocké kolonie a fabriky, a otrocké vesnice a fabriky v mnohých jiných místech a státech. Vy jste slyšeli o Vanderwaterech – kdož by byl neslyšel – ale dovolte, abych vám vyprávěl věci, kterých o nich nevíte. První Vanderwater byl otrok, právě jako vy a já. Pochopili jste to? On byl otrokem více než před třemi sty léty. Jeho otec byl strojníkem v otrockém houfu Alexandra Burrela a jeho matka byla pradlenou v téže otrocké skupině. Není o tom žádné pochyby. Mluvím vám pravdu. Je to skutečnost. Je to tištěno, každé slovo z toho v knihách dějin našich pánů, kterých vy nemůžete čisti, protože vám vaši páni nechtějí dovoliti naučiti se čisti. Vy chápete, proč oni nechtějí vám dovoliti naučiti se čisti, když jsou takové věci tištěny v knihách. Oni vědí, a jsou velmi moudří. Kdybyste četli takové knihy, mohli byste ztratiti svoji úctu k svým pánům, což by bylo velmi nebezpečnou věcí – pro vaše pány. Ale já vím, protože umím číst, a vypravuji vám, co jsem četl svýma vlastníma očima v dějinných knihách našich pánů.

Jméno prvého Vanderwatera nebylo Vanderwater; znělo Vange – Bill Vange, syn Yergise Vangeho, strojníka, a Laury Camlyové, pradleny. Mladý Bill Vange byl silný. Byl by mohl zůstati s otroky a vésti je k svobodě; místo toho však sloužil pánům a byl dobře odměněn. Počal svoji službu, dokud byl ještě malým děckem, jako vyzvědač ve své domácí otrocké hordě. Ví se o něm, že vyzradil na vlastního otce nějaký vzpurný výrok. To je skutečnost. Četl jsem to vlastníma očima v pamětech. Byl příliš dobrým otrokem pro otrockou ohradu. Alexander Burrel jej vzal odtud, dokud byl ještě děckem, a nechal ho naučiti čtení a psaní. Naučili ho mnohým jiným ještě věcem a zasvětili ho do tajné služby Vlády. Ovšem, pak už nenosil otrockého šatu, leda jako přestrojení v takových případech, když chtěl vypátrati tajemství a spiknutí otroků. Byl to on, který sotva osmnáctiletý přivedl toho velikého hrdinu a druha, Ralfa Jacobusa, před soud a k smrti na elektrickém křesle. Zajisté, že jste všichni slyšeli posvátné jméno Ralfa Jacobusa, ale je to jistě novinkou pro vás, že byl vydán na smrt prvním Vanderwaterem, jehož jméno bylo Vange. Já to vím. Četl jsem to v knihách. Jest mnoho takových zajímavých věcí v knihách.

A když byl Ralf Jacobus zemřel tou hanebnou smrtí, jméno Billa Vangeho počalo prodělávati mnohé změny. Byl znám jako »Chytrý Vange« daleko široko. Vyšinul se vysoko v tajné službě a byl odměněn znamenitě, ale stále ještě nebyl členem třídy pánů. Muži byli k tomu ochotni, ale ženy panské třídy odmítaly míti mezi sebou »Chytrého Vangeho«. Chytrý Vange dělal dobré služby pánům. Sám byl také otrokem a znal tedy způsoby otroků. Nikdo nemohl ho oklamali. Za oněch dnů otroci byli statečnější než dnes a stále se pokoušeli osvoboditi se. Chytrý Vange byl všude, ve všech jejich úmluvách a plánech, a ničil všechny jejich úmluvy a plány a přiváděl jejich vůdce na elektrickou židli. Bylo to léta 2255, kdy jeho jméno bylo poprvé změněno. Bylo to tohoto roku, kdy t. zv. Veliká Vzpoura propukla. V krajích na západ od Rocky Monntains sedmnáct milionů otroků skutečně bojovalo, aby svrhlo jho svých pánů. Kdo ví, kdyby Chytrý Vange byl nežil, zda by se jim to bylo nepovedlo? Leč Chytrý Vange žil velmi čile. Páni dali mu vrchní velení nad situací. V osmi měsících boje million a tři sta padesát tisíc otroků bylo zabito. Vange, Bill Vange, Chytrý Vange je pobil a zlomil Velikou Vzpouru. A byl velikolepě odměněn, a jeho ruce byly tak rudé krví otroků, že potom byl nazýván »Krvavý Vange«. Vidíte, moji bratři, jaké zajímavé věci možno nalézti v knihách, dovedeme-li je čisti. A věřte na moje slovo, je tam ještě mnoho jiných věcí, ještě daleko zajímavějších, v těch knihách. A budete-li jen chtíti se mnou se učiti, v jednom roce budete moci čisti tyto knihy sami – ano, v šesti měsících někteří z vás budou schopni čisti tyto knihy pro sebe.

Krvavý Vange dožil se zralého vysokého věku a vždycky, do posledního okamžiku, byl přibírán k poradám pánů; ale nikdy ho neudělali také pánem. On totiž otevřel své oči také v otrocké kolonii, jak víte. Ale, oh, dobře byl odměněn! Měl dvanáct paláců, v nichž mohl žíti. On, který nebyl ani pánem, měl tisíce otroků. Měl svoji zábavní yachtu na moři, která byla skutečným plovoucím palácem, a měl celý ostrov v moři, na němž pracovalo deset tisíc jeho otroků na jeho kávových plantážích. Leč ve svém stáří žil osamoceně, nenáviděn svými bratry, otroky, a pohrdavě přehlížen těmi, jimž byl sloužil a kteří odmítli učiniti ho rovným sobě. Páni dívali se na něho s pohrdáním, že se narodil jako otrok; byl obrovsky bohat, když zemřel; ale zemřel hrozně, trýzněn svědomím, lituje všeho, co byl učinil, a s rudou skvrnou na svém jméně.

Ale s jeho dětmi bylo tomu jinak. Tyto nebyly narozeny v otrockých boudách, a zvláštním úkazem Vrchního Oligarchy té doby, Johna Morrisona, byly povzneseny do třídy pánů. Tehdy to bylo, kdy jméno Vange mizí se stránek dějin. Mění se na Vanderwater. Jason Vange, syn Krvavého Vangeho, stává se Jasonem Vanderwaterem, zakladatelem rodiny Vanderwaterů. Leč to všechno bylo před třemi sty léty, a Vanderwaterové dneška zapomínají na své počátky a představují si, že nějak hlína jejich těl je jinou hmotou, než hlína vašeho těla a mého a všech těl ostatních otroků. A já se vás ptám: proč pak má jeden otrok státi se pánem druhých otroků? A proč má syn otroka býti pánem druhých otroků? Zůstavím vám samým, abyste si odpověděli na tyto otázky, ale nezapomeňte, že na počátku Vanderwaterové byli rovněž otroky.

A nyní, bratři, vracím se opět k počátku své povídky a budu vám vyprávěti o ruce Torna Dixona. Továrna Rogera Vanderwatera v Kingsbury byla právem nazývána »Pekelné Dno«, ale muži, kteří v ní pracovali, byli vskutku muži, jak sami uvidíte. Také ženy tam pracovaly a děti, malé děti. Všichni, kteří tam pracovali, měli řádná otrocká práva před zákonem, ale jen před zákonem, ježto byli zbaveni velmi mnohých ze svých práv ode dvou dohlížitelů Pekelného Dna, Josefa Clancyho a Adolfa Munstera.

Je to dlouhá historie, ale já vám ji celou nebudu vyprávěti. Budu vyprávěti jenom o té paži. Bylo to tak, že část hladové mzdy otroků, dle znění zákona, byla zadržována každého měsíce a ukládána v jakémsi fondu. Tento fond byl zde ku pomoci těch nešťastných pracovníků, kteří přišli k úrazu, aneb upadli do nemoci. Jak sami víte, tyto fondy jsou pod dozorem dohlížitelů. Tak je tomu dle zákona, a tak rovněž fond v Pekelném Dně byl pod dozorem těch dvou dohlížitelů prokleté paměti. Nyní ale Clancy a Munster používali tohoto fondu pro sebe. Když nehody se přihodily dělníkům, jejich druzi, jak jest obyčejem, dovolávali se pro ně podpory z fondu; leč dohlížitelé odmítali vypláceti podpory. Co mohli otroci dělati? Měli svá práva před zákonem, ale neměli žádného přístupu k zákonu. Ti, kdož si stěžovali dohlížitelům, byli potrestáni. Vy znáte sami, jaké to jsou tresty – pokuty za chybnou práci, která není chybná; připočítávání v účtech v obchodech Společnosti; špatné zacházení s vašimi ženami a dětmi; přidělování k špatným strojům, na nichž, ať pracuješ, jak chceš, umíráš hlady.

Jednou otroci z Pekelného Dna odvolali se k Vanderwaterovi. Bylo to v oné době roční, kdy trávil několik měsíců v Kingsbury. Jeden z otroků uměl psát; jeho matka náhodou uměla psát a ona ho tajně naučila, tak jako její matka naučila ji. Tak tento otrok sepsal stížnost, v níž byly uvedeny jejich útisky, a všichni otroci podepsali se znamením. A s patřičnými známkami na obálce tato stížnost byla poslána poštou Rogeru Vanderwaterovi. A Roger Vanderwater neučinil ničeho, než že předal tu listinu těm dvěma dohlížitelům. Clancy a Munster byli zlostí bez sebe. I pustili v noci stráže na otrocké baráky. Stráže byly ozbrojeny obušky. Říká se, že druhého dne jenom polovina otroků byla schopna práce v Pekelném Dně. Byli pořádně stlučeni. Otrok, který uměl psát, byl tak silně sbit, že žil jenom tři měsíce. Leč dříve, nežli zemřel, psal ještě jednou; za jakým účelem, uslyšíte ihned.

Čtyři nebo pět neděl na to Tom Dixon, otrok, přišel k úrazu; převodní řemen v Pekelném Dně utrhl mu rámě. Jeho spolupracovníci, jako obvykle, odhlasovali mu podporu ze společného fondu, kterou, jako obvykle, oba dohlížitelé odmítli vyplatiti. Otrok, který uměl psát a který tehdy právě už umíral, sepsal znovu zprávu o jejich utrpení. A tento doklad vložili do ruky oné paže, která byla utržena Tomu Dixonovi od těla. Nyní náhoda tomu chtěla, že Roger Vanderwater ležel nemocen ve svém paláci na druhé straně města Kingsbury – ne žádnou těžkou nemocí, kterou jsme my někdy navštíveni, bratři; ale maličkou žlučovostí, nejspíše, či snad bolením hlavy, poněvadž jedl příliš mnoho či příliš mnoho vypil. Ale bylo toho dost pro něho, při jeho něžném a opatrném vypěstění. Takoví lidé zabalení v bavlněné vatě celý svůj život, jsou neobyčejně něžní a choulostiví. Věřte mi, bratři, Roger Vanderwater cítil se tak bídně, či myslil, že se cítí tak bídně se svým bolením hlavy, jako Tom Dixon se cítil vskutku se svojí rukou, vytrženou mu přímo z kořenů.

Roger Vanderwater byl náhodou zamilován do vědeckého farmářství a na svojí farmě, tři míle za Kingsbury, s úspěchem vychoval jakýsi nový druh jahod. Byl velmi pyšným na tuto svoji novou jahodu, a byl by chtěl býti venku, aby mohl viděti a sbírali prvé zralé jahody, kdyby nebylo jeho nemoci. Pro svou nemoc rozkázal, aby starý otrok z farmy přinesl mu osobně prvou krabici jahod. To všechno se oni dozvěděli od palácového kuchtíka, který spal v otrockých barácích. Dohlížitel plantáže měl přinésti vlastně ty jahody, ale ten ležel právě se zlomenou nohou od svého pokusu zkrotiti hříbě. Kuchtík přinesl zprávu v noci a všem bylo tedy známo, že příštího dne jahody budou přineseny. A muži v otrockých barácích Pekelného Dna, jsouce muži a ne zbabělci, svolali radu.

Otrok, který uměl psát a ležel nemocný a umírající od sbití obušky, pravil, že ponese paži Torna Dixona; rovněž pravil, že přece musí umřití tak jako tak a že je tedy lhostejno, zemře-li o něco dříve. Pět otroků tedy vykradlo se této noci z baráků, když byly stráže učinily svoji poslední obchůzku. Jeden z nich byl otrok, který uměl psáti.

Leželi v křoví u cesty až pozdě do rána, když starý otrok z farmy jel do města s drahoceným ovocem pro pána. Jelikož starý otrok z farmy byl reumatický a otrok, který uměl psáti, byl zhmožděn a rozbit ranami, pohybovali se tito dva velmi podobným způsobem, když kráčeli. Otrok, který uměl psát, oblékl tedy šaty druhého, stáhl si jeho široký klobouk do očí, vylezl si na jeho sedátko na kolesku a jel k městu. Starý otrok pak z farmy byl držen svázaný po celý den v houští až do večera, až ti druzí ho rozpoutali a vrátili se zpět do Otrockých baráků a byli potrestáni, že přešli hranice.

Zatím Roger Vanderwater ležel, očekávaje své jahody, ve své báječné ložnici – taková tam byla nádhera, že by byla oslnila i vaše i moje oči, kteří jsme nikdy neviděli takových věcí. Otrok, který uměl psát, pravil potom, že to bylo jako pohled do Ráje! A proč by ne? Práce a životy deseti tisíců otroků na to byly vynaloženy, aby se mu udělala tato ložnice, zatím co oni spali v odporných dírách jako divá zvířata. Otrok, který uměl psát, přinesl mu ty jahody na stříbrném tácu či podnosu – a vidíte, Roger Vanderwater chtěl s ním sám osobně mluviti o těch jahodách.

Otrok, který uměl psát, klopýtal se svým nemocným tělem skrze nádhernou komnatu a poklekl u lože Vanderwaterova, drže před ním stříbrný podnos. Veliké zelené listy přikrývaly svršek podnosu, a tyto komorník odstranil, aby Vanderwater mohl se podívati. A Roger Vanderwater, opřen o svůj loket, se podíval. Viděl svěží, překrásné plody, které tu ležely jako drahocenné klenoty, a uprostřed jich paži Torna Dixona, jak mu byla vytržena z těla, dobře umyta, ovšem, moji bratři, a velmi bílá proti krvorudým plodům.

Rovněž spatřil, sevřenou v ztuhlých, mrtvých prstech, prosebnou listinu svých otroků, kteří pracovali v Pekelném Dně.

»Vezměte a čtěte,« pravil otrok, který uměl psát.

A právě, když pán vzal do ruky listinu, komorník, který až dosud byl nehybný úžasem, udeřil pěstí klečícího otroka do úst. Otrok tak jako tak umíral a byl velmi sláb a nestaral se o to. Ani se neozval a, překotiv se na stranu, ležel tak tiše, krváceje z rány do úst. Lékař, který běžel pro palácové stráže, vrátil se s nimi a otrok byl postaven násilím na nohy. Ale jak ho zdvihali na nohy, jeho ruka svírala paži Torna Dixona, která mu byla dříve vypadla na zemi.

»Ať ho hodí za živa psům!« křičel komorník ve velikém hněvu. »Ať ho hodí za živa psům!«

Leč Roger Vanderwarter, zapomenuv na svoje bolení hlavy, stále ještě se opíraje o loket, rozkázal ticho a pokračoval ve čtení hrozby. A zatím co četl, bylo veliké ticho a všichni stáli vzpřímeni, hněvivý komorník, lékař, palácoví strážci a uprostřed nich otrok krvácející z úst a stále ještě držící paži Torna Dixona. A když Roger Vanderwater dočetl, obrátil se na otroka a řekl:

»Jestliže v tomto listě jest jenom jediná lež, bude tě to mrzet, že jsi se vůbec narodil.«

A otrok pravil: »Mne to mrzelo celý můj život, že jsem se narodil.«

Roger Vanderwater pohlédl naň upřeně a otrok řekl: »Vy jste mi už učinil, co nejhoršího možno. Nyní umírám. V týdnu budu mrtev, takže je to lhostejno, zabijete-li mne teď.«

»A co učiníš s tímhle?« zeptal se pán, ukazuje na paži. A otrok odvětil:

»Vezmu ji zpět do baráků a pohřbím ji. Tom Dixon byl mým přítelem. Pracovali jsme vedle sebe na stavech.«

Zbývá již jen málo co přidati, bratři. Otrok i rámě byli posláni zpět do baráků v kolesce. A žádný z otroků nebyl za to potrestán, co učinili. A vskutku, Roger Vanderwater zavedl vyšetřování a potrestal oba dohlížitele, Josefa Clancyho a Adolfa Munstera. Jejich výsady jim byly vzaty. Byla jim vypálena znamení, každému na čele, jejich pravé ruce jim byly uříznuty a byli vyhnáni na silnici jako tuláci, aby žebrali až do smrti. A otrocký fond byl spravován pak správně po nějaký čas, po nějaký čas jenom, bratři; neboť po Rogeru Vanderwaterovi přišel jeho syn Albert, který byl ukrutným pánem a polobláznem.

Bratři, ten otrok, který přinesl tu paži k pánovi, byl můj otec. Byl to statečný muž. A právě jako jeho učila matka tajně číst, tak i on mne učil. Ježto on brzo na to umřel od bití obušky, Roger Vanderwater vzal mne z otrockých baráků a snažil se učinili ze mne všeliké lepší věci. Mohl jsem se stati dohlížitelem v »Pekelném Dně«, ale dal jsem přednost tomu, stati se vyprávěčem povídek, cestovat po zemi a stýkati se úzce se svými bratry všude, kam přijdu. A vypravuji vám pověsti, jako je tato, tajně, věda, že vy mne neprozradíte; ježto, kdybyste tak učinili, víte právě tak dobře jako já, že by mi vytrhli jazyk a že bych vám už nikdy nevyprávěl pověsti. A moje poselství, bratři, jest, že nadcházejí lepší časy, kdy všechno bude dobře na světě a nebude ani pánů, ani otroků. Ale předem se musíte připravili na tyto lepší časy a naučiti se čisti. Je veliká síla v tištěném slově. A jsem zde, abych vás učil čisti, a rovněž jsou tu jiní, kteří se postarají, abyste dostali knihy – až já odejdu jinam na svojí cestě – knihy dějin, v nichž se dozvíte o svých právech a naučíte se býti tak silnými, právě jako oni.

Poznámka vydavatele. Z »Historických Fragmentů a Skiz« nejdříve vydáno v padesáti svazcích roku 4427, a nyní, po dvou stech létech, vzhledem k své přesnosti a ceně, vydáno a znovu uveřejněno Národním Komitétem pro Historická Bádání. –

Poznámky

[←1]

Běžná přezdívka Číňanu na Tahiti.

[←2]

»Dirt« vulgárně po námořnicku pro těžkou bouři.

[←3]

Větrem bičované vlny.

[←4]

první kormidelník