LACINÉ VYDÁNÍ SPISŮ JACKA LONDONA.

72.

JACK LONDON:

LlDSKÝ PROUD

A JINÉ POVÍDKY.

Z angličtiny přeložil

L. F.

1925

NAKLADATEL B. KOČÍ, KNIHKUPEC,

PRAHA I., MASARYKOVO NÁBŘ. 14.

Tiskem Jos. B. Zápotočného v Rokycanech. – 6069

I.

LIDSKÝ PROUD.

Zjevení Zbožných a Učených,

již byli před námi a jako proroci pak na hranicích mřeli, jsou jenom pohádky, jež – ze Spánku probuzeni –

svým vyprávěli druhům a k Spánku vrátili se zase.

Historie civilisace jest historií putování s mečem v ruce, v hledání potravy. V mlhavém mladém světě zachytíme zablesknutí dávných ras vznikajících, hubících, nacházejících potravu, tvořících hrubou civilisaci, zacházejících, padajících pod mečem silnějších paží a mizících úplně. Člověk, jako kterýkoli jiný živočich, proputoval zemi, hledaje, co by mohl pozříti. Nikoli romance a touha po dobrodružství, ale hlad pudil ho do pustých dobrodružství. Ať to byl ztroskotaný gentleman plavící se, aby zalidnil Virginii, nebo vyhublý Číňan dávající se najímati na práci v plantážích cukrové třtiny v Hawaii, v každém případě, ať jedná se o gentlemana nebo o kulia, jest to zoufalá snaha získati něco k jídlu, získati k jídlu něco více než může získati doma.

Tak tomu bylo vždycky od dob prvního anthropoidního pračlověka přecházejícího hory za účelem hledání lepších plodů, až na naše časy k poslednímu Slovákovi, přicházejícímu k našim břehům, aby pracoval v uhelných dolech pennsylvanských. Tyto stěhovací pohyby lidí nazvány byly proudy a slovo to jest přiléhavé. Docela bez plánu, slepě, automaticky, puzen jen pocitem hladu, člověk doslova proudil kolem planety. Byly takové proudy v minulosti, nesčetné a dávno zapomenuté, v takovém pradávnu, že nezůstalo po nich ani záznamu, anebo skládaly se z takových nízce organisovaných lidí a pralidí, že nevyryli o tom zmínky ani do kamene ani do kosti a tak nezanechali památky, jež by ukázala, že kdysi opravdu žili.

Myslíme si a víme, že takové dávné proudy byly, právě tak jako víme, že první zpříma chodící divoch pocházel z nějakého druhu opice. Ovládáni strachem a právě tímto strachem zrychlujíce svůj vývin, tito prvotní naši předkové pociťujíce hlad, právě tak, jak jej pociťujeme dnes my, stěhovali se dále, honíce a jsouce honěni, pojídajíce a jsouce pojídáni, putujíce tisíciletými odysseemi prvotního divošství, až zanechali svoji kostru ve vrstvách ledových, aspoň někteří z nich, a své rytby na kosti v doupatech jeskynního člověka.

Byly takové proudy, směřující od východu k západu a od západu k východu, ze severu k jihu a zase zpět, proudy, jež křížily se navzájem a proudy srážející se a uchylující se novým směrem. Ze střední Evropy Aryánští putovali do Asie a ze střední Asie Turanští putovali přes Evropu. Asie vyvrhla veliké vlny hladového lidstva, jež přelilo se Evropou a proniklo do Skandinávie a Anglie; pak přišly hordy Attilovy; a stěhování se Číňanů a Japonců v přítomné době, jež ohrožuje Ameriku. Féničané a Řekové po nesčetném putování osadili krajiny kolem Středozemního moře. Řím byl pohlcen v přívalu germánských kmenů, stěhujících se od severu před zátopou stěhujících se Asiatů. Anglové, Saxonové a Jutové, kdyžtě byli putovali, kam, nikdo neví, vnikli do Britanie a Angličané pokračovali v tomto proudu kolem celého světa. Ustupuje před silnějšími plemeny, hladovými a žravými, Eskymák uchýlil se v nehostinné kraje polární, trpaslík do zimnicí zamořených džunglí afrických. A ještě dnes udržuje se proud plemen, ať už jsou to Číňané přicházející na Filipíny a poloostrov malajský nebo Evropani stěhující se do Spojených Států, anebo Američané směřující do žírných krajin Manitoby a Severozápadu.

Snad nejpodivnější byl proud směřující do Jižních Moří. Naprosto slepý, nahodilý, jak žádný proud nikdy před tím, a přece ostrovy v onom ohromnu oceánu přijímaly proudy plemen jeden za druhým. Z pevniny asijské linul se proud aryánský, jenž vytvořil civilisaci na Ceylonu, Javě a Sumatře. Jen památky po těchto Aryánských zbyly. Sami zanikli úplně, ne však dříve, dokud nezanechali památek o svém putování přes ohromný jižní Tichý oceán, až daleko k Východnímu Ostrovu. A na tomto svém putování setkali se s plemeny, jež provedla takové putování před nimi, a oni, Aryánští, učinili místo zase před jinými proudy, po nich následujících plemen, jež zoveme dnes Polynésany a Melanésany.

Člověk objevil záhy smrt. Jakmile mu to jeho vývoj dovolil, učinil si lepší nástroje k zabíjení, než byly staré přirozené, zuby totiž a drápy. Úplně se věnoval vynalézávání smrtících nástrojů dříve už, než objevil oheň anebo než utvořil si náboženství. A po tento den jeho nejlepší tvořivá energie a technická vyspělost jest věnována témuž starému cíli, vytvořiti totiž lepší a stále lepší zbraně smrtící. Všechen svůj čas od pradávna až na naše dny trávil zabíjením. A z bojácného a v džunglích skrývajícího se tvora pradávna získal si nadvládu nad veškerým světem živočišným, poněvadž se vyvinul v nejhroznějšího a nejstrašnějšího zabíječe ze všech ostatních tvorů. Zpozoroval, že je tísněn. Zabíjel, aby si získal místo, a když byl získal místo, stále se množil a shledal, že je znovu tísněn a stále pokračoval v zabíjení, aby získal více místa. Jako osadník čistí zemi od býlí a křovin, aby mohl síti obilí, tak člověk musel vyčistiti všechny způsoby života, aby mohl žíti sám. A s mečem v ruce, doslovně, prosekával si cestu ohromným množstvím životů, jež zaujímaly prostor země, po níž toužil sám. A dále a dále nesl boj, až dnes netoliko jest dovednějším zabíječem lidí a tvorů než kdy před tím, ale on vypověděl a vnutil boj i nekonečně malým a neviditelným hostům ohrožujícím životy ve světě mikroorganismů.

Jest pravda, že ti, kdož povstali s mečem, zahynuli mečem. A přece nejenom, že všichni nezahynuli, ale více se jich mečem vyšinulo než zahynulo, jinak by člověk dnes nenaplňoval svět v tak ohromných zástupech. A mimo to nesmí býti zapomenuto, že ti, kdož se nevyšinuli mečem, nevyšinuli se vůbec. Nebyli prostě. S tohoto stanoviska jest něco nesprávného v theorii o válce doktora Jordána, prohlašující, když nejlepší lidé byli odesláni do války, že toliko horší, totiž ti, kteří zůstali doma, zbyli, aby plodili horší pokolení a že následkem toho lidské pokolení doznává válkou újmy. Je-li tomu tak, odeslali-li, jsme nejlepší naše lidi a svěřili plození lidem, kteří zůstali doma, a když jsme to prováděli tak po deset tisíc millenií a jsme tak skvostní dnes, jak neuvěřitelně skvostnými a přímo bohorovnými museli býti naši předkové před oněmi deseti tisíci milleniemi. Na neštěstí pro theorii doktora Jordána tito naši pradávní předchůdci nezasloužili si této nádherné pověsti. My víme, jakými byli a před opičí klecí kterékoli menažerie možno se pravdivěji přesvědčiti, čím byli a jaké podoby byli skutečně naši předkové před dávnem a dávnem. A vražděním, stálým vražděním způsobujícím jatky z planety, tito opičí tvorové vyvinuli se konečně ve mne a v tebe. Jak Henley pravil v »Zpěvu meče«:

»Meč pěje –

Temnotu zahání,

jak prapory a kopí Rána;

prosévá národy,

strusku od kovů

třídí a slabého

od zdatného a síly;

přemáhá surovce

bezednou plodnost;

i přítrž činí

mnohotným chybám,

výstřelkům ve službě

vesměrného lůna,

naprostý dříč.«

A jak čas míjel a člověk se rozmnožoval, putoval dál a dále v hledání místa. Setkal se s jinými proudy lidí a zabíjení lidí stalo se ohromným. Slabí a hynoucí padali pod mečem. Národové, kteří prosperovali v úrodných údolích a při bohatých říčních deltech, byli odvrženi proudy silnějších lidí, již byli živeni námahou pouští a hor a kteří byli schopnější v zacházení s mečem. Neznámé a nespočetné biliony lidí byly takto zničeny v předhistorických dobách. Draper praví, že ve dvaceti letech gótské války Itálie ztratila patnáct milionů svého obyvatelstva; »a že války, hlad a mor za vlády Justinianovy zmenšily lidské pokolení takřka neuvěřitelným počtem 100,000.000«. Německo ve třicetileté válce ztratilo 6,000.000 obyvatel. Ztráty za naší vlastní americké občanské války mohou býti toliko připamatovány.

A lidé byli ničeni i jiným způsobem než mečem. Povodně, hlad, mor a vraždění jsou mocní činitelé ve zmenšování obyvatelstva – v dělání místa. Jak Mr. Charles Woodruff ve svém díle »Rozpětí plemen« uvádí: V roce 1886, když protrhly se hráze Žluté Řeky, sedm milionů lidí se utopilo. Špatná úroda v Irsku roku 1848 způsobila jeden milion smrtí. Hlad v Indii v letech 1896-7 a 1899-1900 zmenšil obyvatelstvo o dvacetjeden milion. Vzpoura ťai‘pingská a mohamedánská spojená s hladem v letech 1877-78 zničila desítky milionů Číňanů. Evropa byla mnohokráte navštívena velikými morovými ranami. V Indii za období 1903 až 1907 úmrtí následkem moru bylo průměrně mezi jedním až dvěma miliony ročně. Mr. Woodruff je zodpověděn za ujišťování, že 10,000.000 osob žijících nyní ve Spojených Státech jsou v nebezpečí smrti tuberkulosou. A v této zemi 10.000 osob ročně jest přímo zavražděno. V Číně mezi 3-6 miliony dětí jest ročně zničeno, zatím co úhrnný počet dětských vražd celého světa jest ohromující. V Africe nyní lidé umírají po milionech na spavou nemoc.

Ničivější životu než válka jest průmysl. V civilisovaných zemích veliké massy lidí jsou stísněny v brlozích a dělnických čtvrtích, kde bují nemoc, hlodá neřest a hlad jest chronický a kde umírají rychleji a ve větším počtu než vojáci v našich moderních válkách. Úmrtnost dětská ve farnosti východní části Londýna jest třikráte větší než ve farnosti západní části, sestávající ze středních vrstev. Ve Spojených Státech za posledních 14 let úhrnný počet horníků, již byli zabiti a poraněni, jest větší, než naše celá stálá armáda. Úřad Práce Spojených Států dosvědčuje, že během roku 1908 bylo 30.000 až 35.000 smrtí dělníků nehodou, zatím co 200.000 dalších bylo těžce zraněno. Opravdu, nejbezpečnější místo pro dělníka jest armáda. A i když armáda byla na frontě, bojujíc na Kubě nebo v jižní Africe, řadový voják měl větší naději na zachránění života než dělník doma.

A přece přes ohromný počet úmrtí, přes úžasné vraždění v minulosti a přes všechno to vraždění v přítomné době, žije dnes na zemi jeden a tři čtvrtě bilionu lidských tvorů. Z toho můžeme bezprostředně uzavírati, že člověk jest nanejvýš plodný a nezdolný. Nikdy před tím nebylo tolik lidstva na světě. V minulých stoletích obyvatelstvo světa bylo menší, v budoucích stoletích nutně bude větší. A to nás přivádí k oné staré myšlence, jež byla tak často vysmívána a která dosud vynořuje se stále na povrch – totiž k doktríně Maltusově. Přes to, že zvýšená výkonnost, pokud se týče produkce potravin, spojená s kolonisací veškerého panenského kontinentu, po celé generace usvědčovaly Maltusovo mathematické tvrzení o Zákonu populace z nepravdy, přes to jen přece důležitý význam této doktríny trvá a nemůže býti oddiskutován. Jest jisto, že populace skutečně udržuje krok se zvýšenými prostředky výživy. A jest úplně lhostejno, jak rychle tyto prostředky výživy se zvyšují, populace udržuje s nimi stále krok.

Když člověk byl ve stadiu vývoje, kdy lovil a živil se lovem, bylo třeba ohromných prostorů na výživu nepatrného počtu lidí. V období pastevství prostředky výživy se zvýšily a větší počet obyvatelstva mohl nalézti výživu na tomtéž území. Období zemědělství vyživilo ještě větší počet obyvatelstva; a dnes při zvýšené výkonnosti opatřování potravy v době strojové civilisace ještě větší počet obyvatelstva jest možný. A není to pouze theoretické. Vždyť obyvatelstvo tu je, jeden a tři čtvrtě bilionu mužů, žen a dětí, a tento ohromný počet obyvatelstva zvyšuje se každou chvíli.

Mohutný evropský proud do Nového Světa trval a trvá dosud, a přece Evropa, jejíž obyvatelstvo před 100 lety bylo 170,000.000, má nyní 500,000.000 obyvatel. Bude-li se dle tohoto měřítka její obyvatelstvo zvyšovati, předpokládaje ovšem, že bude dostatečné výživy pro všechny, pak za 100 let ode dneška obyvatelstvo Evropy bude představovati půl druhé miliardy obyvatelstva. A budiž poznamenáno, pokud se týče Spojených Států, že toliko jedna třetina připadá na přistěhovalectví, kdežto dvě třetiny obyvatelstva jeví se jako následek převládání počtu porodů nad počtem úmrtí. Dle dnešního měřítka obyvatelstvo Spojených. Států bude 500,000.000 duší za méně než za 100 let.

Člověk, hladovec a zabíječ, vždycky trpěl nedostatkem místa. Svět trpěl chronickým přelidněním. Belgie se svými 572 osobami na čtvereční míli není více zalidněna než bylo Dánsko, když živilo pouze 500 palaeo-litických lidí. Podle Mr. Woodruffa obdělaná země dává šestnáctsetkrát tolik potravy jako loviště. Od doby normanského výboje po celá století nemohla Evropa vyživiti více než 25 na čtvereční míli. Dnes živí Evropa 81 na čtvereční míli. Vysvětlení pro to máme v tom, že po několik století po normanském obsazení její obyvatelstvo bylo saturováno. Pak s vývojem obchodu a kapitálu následkem prozkoumání a zužitkování bohatství nových zemí, s vynálezem strojů uspořujících ruční práci a s objevem a užitím vědeckých zásad, nadešlo ohromné zvýšení výkonnosti evropské výživy. A okamžitě její obyvatelstvo se zvětšovalo.

Podle sčítání lidu v Irsku z roku 1659 měla tato. země 500.000 obyvatel. 150 let později její obyvatelstvo čítalo se na 8.000.000. Po mnoho století obyvatelstvo Japanu bylo co do počtu na témže stupni. Nebylo totiž způsobu, kterým by se zvětšila výkonnost směřující k opatřování potravy. Pak před 60 lety přišel Cominodore Perry, otevřel dveře dokořán a dal vniknout sem vědomostem i strojům vyšší výkonnosti západního světa. Okamžitě, po zvýšení možnosti výživy, počala se zvyšovati populace. A právě nedávno Japonsko uvědomíc si, že její obyvatelstvo dosahuje větší počet než odpovídá možnosti výživy, nalodilo se s mečem v ruce směrem k západu, aby hledalo více místa. A s mečem v ruce, zabíjejíc a jsouc zabíjeno, Japonsko vykrojilo si Formosu a Koreu a posunulo přední hlídky svého proudu daleko do bohatého vnitrozemí Mandžurie.

Po ohromné období obyvatelstvo Číny trvalo na čtyřech stech milionech. Jediný důvod, proč Žlutá Řeka občasně utápí miliony Číňanů, jest ten, že není jiné země, kde by tyto miliony mohly hospodařiti. A po každé takové katastrofě lidská vlna se vzduje a nové miliony zavalí nejisté to území. Jsou tam puzeni, poněvadž nedostává se jim výživy. Jest nevyhnutelné, že Čína dříve nebo později právě tak jako Japonsko naučí se a uplatní vlastní naši zvýšenou výkonnost při obstarávání výživy. A až nadejde ona doba, jest právě tak nevyhnutelným, že její obyvatelstvo zvýší se do netušených milionů. A pak naočkována západními ideami, nevezme jako Japonsko do ruky meč a nedá se na ohromný pochod za hledáním nového prostoru? To jest zase nové – žluté nebezpečí; vždyť lidé v Číně jsou toliko lidé, právě tak jako kterékoli jiné plemeno lidí a všichni lidé od dávna putovali hladově sem tam po celé zemi, aby našli něco k jídlu. Co jiní lidé mohou činiti, proč by nemohl učiniti Číňan.

Ale přichází změna v záležitostech lidí. Nedávné proudy silnějších pokolení probíjejících si cestu slabšími pokoleními k většímu prostoru země, vedly k míru stále širšímu a déle trvajícímu míru. Menší kmeny pod trestem zničení byly donuceny složiti zbraně a zanechati vraždění mezi sebou. Skalpy stahující Indián a melanesiánští lovci lebek byli buďto zničeni, anebo obráceni na víru ve vyšší působnost soudů a soudních trestů. Celá země byla uvedena v pokoj. Divoch a záškodník byl buďto zkrocen nebo vymýcen. Od dravců a kanibalských tvorů až k smrtonosným mikrobům, nikomu a ničemu nebyla dána milost. A denně větší a větší kraje nepřátelského území, ať jedná se už o válčící kmeny africké nebo morové díry jako Panama, jsou přiváděny k míru a činěny uzpůsobilé k obývání lidstva. Jaké procento dnešní generace ve Spojených Státech, Anglii a Německu uvidělo válku nebo ví něco o válce z blízka? Nebylo nikdy tolik míru ve světě jako dnes.

Válka sama, onen starý ruďas, počíná patřiti minulosti. Jest lépe býti vojákem než dělníkem. Naděje na uchování života v činné službě vojenské jest větší než v továrně nebo v dolech. Pokud se týče zabíjení, válka stává se bezmocnou a vzhledem k válečným strojům nikdy nebyla tak nákladnou v minulosti, ani tak strašnou. Válečné vybavení dneška v době míru jest nákladnější než za války starých dob. Stálá armáda stojí svým udržováním více, než bylo zapotřebí dříve k pokoření celé říše. Jest nákladnější býti připraven k zabíjení, než kdysi bylo zabíjení samo. Cena jednoho dreadnoughta opatřila by veškeru armádu Xerxovu smrtícími zbraněmi. A přes znamenitou svou výbavu válka daleko už tak nezabíjí, jak to činila, když její methody byly jednodušší. Bombardování moderního loďstva, jak známo, mělo jediný výsledek v zabití jedné muly. Ztráty války dvacátého století mezi dvěma světovými mocemi jsou takové, že dělník v slévárně jest zelený závistí. Jest hojně možnosti výživy v dnešních dnech, život není laciný a není v povaze člověka dopřávati si krveprolití, jež je umožněno válečnými stroji v přítomné době. To není theoretické, jak se ukáže srovnáním ztrát v bitvách jihoafrické a španělsko-americké válce na jedné straně a v občanské válce a v napoleonských válkách na straně druhé.

A válka svým vlastním vývojem netoliko stala se marnou, ale člověk sám stávaje se rozumnějším a osvojiv si vyšší etiku, staví se proti válce. Naučil se mnohému. Válka odporuje jeho zdravému rozumu. Pokládá ji za špatnou za absurdní a za velice nákladnou. Škody, jež činí, a výsledky, jichž dociluje, nejsou hodny tak veliké ceny. Právě tak jako v rozporech mezi jednotlivci rozhodnutí soudu na místo krveprolití jest praktičtější, tak, uvažuje člověk, jest dohoda praktičtější v rozporech mezi národy.

Válka zaniká, nemoci jsou překonávány a možnost lidské výživy se zvyšuje. Jest to následkem těchto činitelů právě, že žije dnes na zemi jeden a tři čtvrtě bilionu lidí na místě jednoho bilionu nebo tří čtvrtí bilionu. A jest to následkem těchto činitelů, že obyvatelstvo světa bude velmi brzo čítati dva biliony a rychle bude spěti ke třem bilionům. Délka života generace stále se prodlužuje. Lidé žijí za dnešní doby déle. Život není už tak nejistý. Novorozené dítě má větší možnost býti zachováno při životě než kdykoli v minulosti. Chirurgie a hygiena zmírňuje osud, jenž provází nehody života a nebezpečí nemoci. Muži a ženy s chorobami, jež v minulosti by je přivedli v brzkou záhubu, žijí dnes a stávají se otci a matkami nesčetných potomků.

A ještě jiná změna přichází v lidské poměry. Ačkoli politikáři skřípají zuby a volají svá anathema a ačkoli člověk, jehož povrchní knižní vědomosti jsou pokaženy krystalisujícím se předsudkem, ujišťuje nás, že civilisace se zhroutí, přece jen směr společnosti dnes po celém světě míří k socialismu. Starý individualism mizí. Stát více a více vměšuje se v záležitosti, jež až dosud považovány byly za posvátně soukromé. A socialism, až bude vyřčeno poslední slovo, jest toliko nový hospodářský a politický systém, jímž více lidí může získati potravy k jídlu. Zkrátka, socialism je zlepšená a zvýšená možnost výživy.

Mimo to nejen že socialism získá potravu snadněji a ve větším množství, ale docílí i rovnoměrnějšího rozdělení této potravy. Socialism slibuje, že dá všem mužům, ženám a dětem vše, co potřebují k výživě, a dá jim možnost najísti se všeho, co chtějí, a tak často, jak chtějí. Nemožnost výživy bude aspoň dočasně odstraněna. Následkem toho vlna života vzduje se jako vlny mořského příboje. Bude více sňatků a bude se roditi více dětí. Nutná neplodnost, jež jest osudem dnes mnoha milionů, nebude trvati déle. A ani ony plodné miliony v brlozích velkoměsta a dělnických čtvrtích, jež nyní umírají na všechny možné nemoce následkem trvající podvýživy a přelidnění a jež umírají, aniž by plodnost svou přivedli k platnosti, nebudou mříti v budoucnu, až zvýšená možnost výživy socialismem jim daná poskytne jim všeho, co potřebují k živobytí.

Jest nepopiratelné, že populace zvýší se ohromně – právě tak jako ohromně zvýšila se během posledních několika století jako následek zvýšené možnosti výživy. Ohromnost obyvatelstva v budoucnu nedá se ani dobře domysliti. Ale jest jenom tolik a tolik země a vody na povrchu zemském. Člověk přes všechny své obdivuhodné schopnosti a činy nebude nikdy schopen zvětšiti průměr planety. Dávné doby panenských území budou patřiti minulosti. Obydlitelná planeta od ledovců k ledovcům bude obydlena. A pokud se týče výživy, jako ve všem ostatním, člověk má jen omezenou možnost. Může se dosáhnouti zvýšené možnosti výživy, o níž nelze dnes ani sníti, ale dříve nebo později ocitne se člověk tváří v tvář drsnému zákonu Malthusovu. Nejen že obyvatelstvo země bude držeti s možností výživy krok, ale výživy nebude se ani dostávati a tento stav bude hrozný. Kdesi v budoucnu jest den, kdy člověk uvědomí si hořkou skutečnost, že není dosti výživy pro všechny.

A až přijde ten den, co potom? Obnoví se znovu staré zašlé války? Při přelidnění jest život vždycky laciný, právě tak jako jest laciný v Číně, Indii dnešního dne. Dojde k novým stěhováním lidstva v hledání nového prostoru? Bude »Meč« opět pěti:

Tož za mnou, za mnou jen,

vy hrdinové, – ženci!

Tam, obilí kde zralé zvedá klasy,

své kosy zatkněte,

na ssekaném pak říše strništi

koste a važte

nadvlády mohutné snopy.

I kdyby, jako za dávných dob, putoval člověk hladově s mečem v ruce, zabíjeje a jsa zabíjen, úleva by byla jenom dočasná. I kdyby jedno pokolení skosilo poslední ze všech pozůstalé plemeno, to jedno pokolení putujíc po celém světě naplnilo by úplně planetu vlastním svým životem a způsobilo by znovu nedostatek výživy. A v té době musel by počet úmrtí a počet zrození ocitnouti se v rovnováze. Lidé museli by mříti anebo muselo by býti zabráněno, aby se nerodili. Nepochybně získalo by se vyšší jakosti životní a zároveň zvolna snižující se plodnosti. Ale toto snížení bylo by tak pozvolné, že nedostatek výživy trval by stále. Omezení rozplozování bude z nejdůležitějších problémů člověka a jednou z nejdůležitějších činností státu. Lidem nebude prostě dovoleno, aby se rodili.

Nemoc čas od času způsobí jisté uvolnění. Nemoci jsou cizopasníci a nesmí býti zapomenuto, že právě tak, jako jsou lidské proudy ve světě, tak že jsou i proudy ve světě mikroorganismů – hladové hledání po potravě. Jest málo známo o světě mikroorganickém, ale to málo, co známe, jest ohromující; a nikdy nebude možno býti provedeno nějaké sčítání, neboť tu jedná se skutečně doslovně o »bezmeznou plodnost«. Jakkoli jest člověk nesčetný, přec všechen souhrn jednotlivců není ničím ve srovnání s ohromností počtu mikroorganismů. V tvém těle anebo v mém právě teď pobývá více takových jedinců, než je lidských tvorů dnes ve světě. Pro nás jest to neviditelný svět. Tušíme jej toliko. S našimi silnými mikroskopy a ultramikroskopy, zvětšujícími průměr dvacettisíckráte, postihneme jen nepatrné záblesky této hloubky nekonečného života.

Málo známe o tom světě, leda všeobecně. Víme, že z něho povstávají choroby, pro nás nové, jež postihují a ničí člověka. Nevíme, zda tyto choroby jsou toliko proudy v nových směrech, již stávajících pokolení mikroorganismů, anebo, zda jsou to nová, naprosto nová pokolení samovolně rozmnožená. Poslední domněnka jest udržitelná, neboť my usuzujeme, jestliže samovolné rozmnožení na zemi se přihází, že spíše přichází se ve formě jednoduchých organismů, než u organismů složitých.

A víme o jiné věci, totiž, že v přelidněném obyvatelstvu povstávají tyto nové choroby. Tak se dálo i v minulosti. Tak děje se dnes. A lhostejno, jak moudří jsou naši lékaři a bakteriologové, lhostejno, jak úspěšní jsou v boji proti těmto vetřelcům, noví vetřelci stále přicházejí – nové proudy hladového života hledajícího nás pozříti. A tak jsme oprávněni věřiti, že v přelidněném obyvatelstvu budoucna, až život bude se dusiti nedostatkem výživy, noví a noví hosté ničivých mikroorganismů budou přicházeti a vrhati se na stěsnaného člověka, aby mu získali místo. Snad dojde i k morovým ranám nebývalé prudkosti a hrůzy, jež odlidní ohromné prostory dříve než lidský rozum je překoná. A to víme: lhostejno, jak často tito neviditelní hosté budou překonáni člověkem, noví hosté přijdou z těchto mikroorganismů, kteří byli na světě dříve než přišel člověk a kteří budou potom, až ho už nebude.

Až ho už nebude? Nebude ho už jednoho dne a tato země nebude ho už znáti? Jest to, kam lidský proud ve svém celku směřuje? Bůh sám mlčí o tom, ačkoli jeho proroci vylíčili nám živě onen poslední den, kdy země přejde v niveč. A ani věda přes radiovou spekulaci a konané rozbory o poslední povaze hmoty neříká nám nic, než že člověk zajde. Pokud sahají vědomosti člověka, zákon má platnost všeobecnou. Prvky reagují za určitých neměnitelných podmínek. Jednou z těchto podmínek jest teplota. Ať jest to ve zkumavce v laboratoři nebo v dílně přírody, všechny organické chemické reakce konají se jenom v omezeném rozsahu tepla. Člověk, poslední z jepic, ubohý tvor vázaný na teplotu, putuje svůj krátký den s teploměrem. Za ním jest minulost, kde bylo příliš teplo pro něho, než aby mohl žíti. Před ním jest budoucnost, kde bude příliš chladno, aby mohl žíti. Nemůže se přizpůsobiti budoucnosti, poněvadž nedovede změniti všeobecný zákon, poněvadž nedovede změniti svého vlastního ústrojí ani molekule, z nichž se skládá.

Jest dobře zamysliti se nad řádkami Herberta Spencera, jež následují a v nichž jest vtěleno snad nejodvážnější vidění, jehož vědecká mysl kdy dosáhla:

»Poněvadž Pohyb právě tak jako Hmota jest v určitém množství, zdálo by se, že změna v rozdělení Hmoty, jež Pohyb způsobuje, přijde-li k určité hranici v kterémkoli směru, vyvolává nezničitelná hmota opačné rozdělení. Zjevně tedy všeobecné síly přitažlivosti a odtaživosti, které, jak jsme byli viděli, vyvolávají nutně rytmus ve všech menších změnách vesmíru, vyvolávají rovněž rytmus v celku jeho změn, způsobují nyní období, v němž síly přitažlivosti převládají, způsobují všeobecné soustředění a pak období, v němž síly odpuzující převládají, a způsobují všeobecný zánik – dochází to k střídavým érám Vývoje a Zániku. Přichází tedy na mysl minulost, v níž docházelo to k pozvolným Vývojům obdobným těm, jež se nyní odehrávají; budoucnost, v níž jiné pozvolné Vývoje budou se odehrávati – vždycky tytéž v zásadě, ale nikdy tytéž pokud se výsledku týče.«

To jest – vše co víme – střídavé éry vývoje a zániku. V minulosti byly podobné vývoje těm, v nichž žijeme dnes a v budoucnosti budou jiné podobné vývoje – toť vše.

Princip všech těchto vývojů zůstává tentýž, ale výsledky nebudou nikdy stejné. Člověk nebyl, byl, a zase nebude. Ve věčnosti, jež vymyká se našemu chápání, vývoj onoho slunečního satellita, jehož nazýváme »Zemi«, zabral jen nepatrný zlomek času. A z toho zlomku času člověk zabírá jen malou část. Všechen ten lidský proud od prvého opičího člověka až k poslednímu člověku jest jenom vidina, záblesk světla, záchvěv pohybu na nekonečném povrchu hvězdné noci.

Až sklesne teploměr, člověk zajde – se všemi svými rozkošemi a zápasy a snahami; se všemi svými dobrodružstvími a tragediemi; a se vším svým rudým vražděním bilionů a bilionů lidských životů, zmnohonásobených dalšími mnoha biliony. To jest poslední slovo Vědy, leda že by později vzešlo nové slovo, jež by Věda jednoho dne našla a vyslovila. Co značí nepatrný život člověka v oné ohromnosti, v níž hvězdy zhasínají jako svíčky a velká slunce září na čas věčnosti a zajdou.

A nám, kteří žijeme, nic horšího nemůže se stati, než co se stalo dřívějším proudům lidským, označeným dnes zříceninami měst zapomenutých civilisací – zříceninami měst, které při vykopávkách najdou se vztýčeny na zříceninách dřívějších měst, města na městech a čtrnáct měst až dolů do vrstvy, kde ještě dříve putující pastevci hnali svoje stáda a kde ještě před nimi divocí lovci honili svou kořist dlouho po tom, kdy jeskynní muž rozbíjel kosti divokých zvířat a zmizel se země. Nic není při tom hrozného. Jako Richard Hovey, když byl blízek smrti, i my můžeme říci: »Hleď! Já jsem žil!« Kapka života, jediné ochutnání žítí bylo dobré. A snad nejvyšší, čeho docílíme, bude, že jsme snili o nesmrtelnosti, i když se nám nepodařilo si ji uvědomiti.

II.

PLAVBA S MALÝM PLACHETNÍKEM.

Plavec se rodí, nevychovává se. A slovem »plavec« myslí se ne průměrná, zdatná a beznadějná bytost, již lze nalézti na palubě lodí hlubokých vod, ale muž, jenž sebéře spleť složenou ze dřeva, železa a provazů a plachet a donutí ji, aby byla poslušna jeho vůle na povrchu moře. Kromě kapitánů a plavců na velikých lodích, plavec na malém plachetníku jest skutečným plavcem. On ví – musí věděti, jak si počínati, aby vítr hnal jeho plavidlo od jednoho daného bodu k druhému danému bodu. Musí věděti o přílivech a odlivech, musí znáti námořní značky a denní a noční signály. Musí býti obeznámen s počasím; a musí býti naprosto obeznámen s jakostí svého člunu, jež jej rozlišuje od každého druhého člunu, jenž byl kdy postaven. Musí věděti, jak s lodí zacházeti, jak říditi její směr, aby nezvolnil její běh anebo aby se neodchýlila příliš daleko.

Plavec na hlubokých vodách nepotřebuje dnes věděti žádné z těchto věcí. A také je neví. Tahá a napíná provazy jak je mu nařízeno, čistí palubu, dává nátěr a odstraňuje rez. Nezná nic a dbá ještě o méně. Dej ho do malého člunu a je bezmocný. Bude se lépe vyjímati na hřbetě koně.

Nikdy nezapomenu svého dětského údivu, kdy jsem se poprvé setkal s jednou z těchto podivných bytostí. Byl to uprchlý anglický plavec. Já byl dvanáctiletým hochem s krytým, čtrnáct stop dlouhým plachetním člunkem, jejž jsem se sám naučil říditi. Seděl jsem u jeho nohou jako u nohou boha, když hovořil o cizích zemích a lidech, o činech násilných, o vichřicích mořských, při nichž vlasy vstávaly na hlavě. Pak jednoho dne vzal jsem jej ssebou na člun. S chvěním skutečného amatéra vytáhl jsem plachty a vyjel. Zde byl člověk, jenž se na mne kritický díval, tím jsem byl jist, jenž znal ve vteřině více o lodích a vodě, než já bych mohl kdy věděti. Po přestávce, v níž jsem se sám překonával, uchopil se rukojeti kormidla a provazu plachty. Seděl jsem na malém příčném prkně uprostřed lodě s otevřenými ústy připraven poučiti se, co jest opravdová plavba s plachetníkem. Ústa však setrvala otevřená, neboť jsem poznal, čím skutečný plavec jest v malém člunu. Za cenu života nedovedl postaviti plachtu, v náhlém zavanutí větru skorem několikráte převrhl člun a zase činil chyby při stavění plachty; nevěděl, že při plavbě plachetníkem musí člověk seděti uprostřed, ne na straně; a když jsme se vrátili k přístavisku, přirazil člun plnou silou, roztříštiv příď a sraziv stožár. A při tom všem byl to skutečný pravý plavec, přišedší právě z hlubokých vod.

To potvrzuje můj názor. Člověk může plouti na palubě velikých lodí po celý svůj život a nikdy nepozná, co skutečná plavba jest. Od svých 12 let naslouchal jsem lákání moře. Když jsem byl patnáct, byl jsem kapitánem a majetníkem šalupy, vyjíždějící do ústřicových polí. Ve svých šestnácti letech plul jsem na pramicové lodi lově lososy s Řeky v řece Sacramento a slouže jako plavec na strážní lodi. A při tom jsem byl dobrým plavcem, ačkoli všechny moje plavby konaly se v zátoce sanfrancisské a pobočných řekách. Nebyl jsem na oceánu v celém svém životě. Pak v měsíci, když dovršil jsem sedmnáctý rok, uzavřel jsem smlouvu jako vrchní plavec na trojstěžním škuneru, jenž se měl vydati na sedmiměsíční plavbu přes Tichý oceán a zpět. Jak mně moji spoluplavci řekli, byla to skutečná odvaha, že jsem přijal místo vrchního plavce. A přece já byl opravdu zdatným plavcem. Vyšel jsem ze správné školy. Netrvalo to déle než několik týdnů, abych naučil se jménům a účeli několika nových provazů. Bylo to jednoduché. Nekonal jsem věci slepě. Jako plavec na malém člunu naučil jsem se domýšleti se a věděti, proč různé věci jsou. Jest pravda, musel jsem se naučiti jak kormidlovati dle kompasu, což mi trvalo snad půl minuty; když však došlo na skutečné kormidlování, mohl jsem překonati každého prostředního ze svých spoluplavců, poněvadž to byl právě způsob, jak jsem to vždycky činil. A pak zbylo jenom docela málo, čemu jsem se musel naučiti během té sedmiměsíční plavby, jako tvořiti složitější uzle a sdělávati různé druhy rohožek. To vše poukazuje k tomu, že jest to právě prostřednictvím plavby na malém člunu, kde se opravdový plavec nejlépe vyškoluje.

A je-li člověk rozeným plavcem a odejde do školy na moři, pak nikdy ve svém životě nemůže se už od moře odtrhnouti. Jeho sůl pronikne kostmi právě tak jako chřípím a moře volati ho bude zpět až do smrti. V pozdějších letech našel jsem snadnější způsob vydělávati si živobytí. Zanechal jsem paluby na dobro, ale vždycky jsem se vracel k moři. V mém případě byla to obyčejně zátoka sanfrancisská, nad níž drsnější plochu vodní nelze nalézti pro plavbu plachetníkem.

V zátoce sanfrancisské to opravdu fouká. Během zimy, jež jest nejlepším obdobím pro plavbu, máme jihovýchodní, jihozápadní a příležitostně severní větry. Během léta máme, co zoveme »mořským vánkem«, vždycky dostavující se vítr, dující z Tichého oceánu téměř každého odpoledne v týdnu a jejž yachtáři pobřeží atlantického nazývají vichřicí. Jsou vždycky překvapeni, jak málo napjaté plachty mají naše yachty. Někteří z nich se škunery, které obepluly Roh, pohlíželi s pýchou na své vzhůru trčící stěžně a ohromné plachty, pak povýšeně a i s politováním na naše. Pak náhodo súčastnili se klubovní plavby ze San Franciska do Mare Islandu. Shledali ranní plavbu po zátoce rozkošnou. Odpoledne však, když mohutný západní vítr zadul přes zátoku San Pablo a ocitli se mu tváří v tvář na dlouhé plavbě domů, utvářily se poměry poněkud jinak. Jedna za druhou, jako hejno vlaštovek, naše yachty spořeji vybavené plachtami pluly mimo ně zanechavše je kolébající se a bez hnutí ve větru, jejž nazývali vichřicí, který však my nazývali jsme pěkným mořským vánkem. Podruhé, když vypluli, pozorovali jsme, že svoje stožáry seřízli, rahna zkrátili a počet plachet snížili.

Jedná-li se o rozčilení, pak jest ohromný rozdíl mezi nepříjemnostmi na moři na veliké lodi, nebo když ocitne se v nepříjemnosti malý člun na uzavřené vodě. Pro skutečné rozčilení a hrůzu dejte mi malý člun. Věci přicházejí tak rychle a na lodi jest vždycky tak málo lidí na práci – a těžkou práci, jak každý plavec malého člunu ví. Pracoval jsem po celou noc za dvou směn na palubě v tajfunu při pobřeží japonském a byl jsem méně unaven než dvouhodinovým řízením třicet stop dlouhé šalupy a zvedáním dvou kotev při dujícím jihovýchodním větru.

Těžká práce a rozčilení? Když vítr duje v mocném přívalu, právě když řídíš svoji malou šalupu pod úzký most. Najdeš plachty, na nichž jsi závislý, ploché, visící náhlou prázdnotou a pak najednou ucítíš čertovský vítr, ženoucí se rychlostí osmi bodů, napínati ti plachty mohutným závanem. Loď se stočí, nejde mezi pilíře pod most, ale celou šířkou proti pevným pilířům. Slyšíš burácení přílivu prolínající skrze trámoví mostu. A slyšíš a vidíš, jak tvůj pěkný, čerstvě natřený člun tříští se na pilíři. Cítíš, jak mohutný jeho bok povoluje před hmotou pilíře. Vidíš, jak zábradlí se štípe. Slyšíš, jak se trhají plachty a vidíš černá hranatá drva děravěti je. Bác! Stěžen se řítí a rahna stěžně opile klátí se nad tebou. Nastává trhání a drtění. Půjde-li to dále, tvoje stěžejní lana budou vytržena. Uchop se provazu – kteréhokoliv, a obtoč jím rychle piliř. Ale volný konec provazu jest příliš krátký. Nemůžeš jej upevniti, držíš a divoce křičíš na jediného společníka, aby obtočil pilíř jiným a delším provazem. Zadrž! Držíš, až jsi modrý ve tváři, až se ti zdá, že paže vytrhávají se ti z kloubů, až krev hrozí vytrysknouti z konečků prstů. Ale držíš a tvůj společník opatří delší provaz a upevní jím člun k pilíři. Vzpřímíš se a pohlédneš na svoje ruce. Jsou zničeny. Můžeš sotva ohnouti prsty v kloubech. Bolest jest hrozná. Není však času. Člun, jenž jest vždycky svéhlavý, bije do spodku pilíře, jenž hrozí odtrhnouti celý jeho bok. Stáhnout přední plachtu! A pak taháš provazy a taháš a taháš a vyměňuješ nepříjemné poznámky se strážcem mostu, jenž vždycky jest ochoten vyjiti ti víc než na půl cesty vstříc v takové výměně vtipných poznámek. A konečně na konci hodiny s obolavěnými zády, propocenou košilí a poraněnýma rukama jsi z toho všeho a pluješ na příjemném a pěkném přílivu mezi úzkými břehy, kde dobytek stojí po kolena ve vodě a udiveně na tebe pohlíží. Rozčilení!

Práce! Může se něco takového státi za tichého dne na hlubokých vodách?

Obojí jsem prožil. Pamatuji se, jak jsme pracovali po čtrnáct dnů za ohromné bouře na pobřeží Nového Zélandu. Byli jsme na uhelné lodi, rezavé a otlučené, na níž vezli jsme šest tisíc tun uhlí. Záchranná lana byla vpředu a vzadu. A po stranách připevněné ke komínu a zábradlí byly ohromné provazové sítě, jež tam visely za tím účelem, aby chránily před mohutnými vlnami moře a tak ochránily zároveň dveře naší jídelny. Ale dveře byly rozdrceny a jídelna přes to zaplavena vodou. A přece po tom všem měli jsme jediný pocit, totiž pocit jednotvárnosti.

V opak toho snad nejživějších osm dní svého života prožil jsem na malém člunu na západním pobřeží Korei. Jest vedlejší, proč jsem plul po Žlutém moři během měsíce února, v počasí, kdy zima byla hluboko pod nulou. Hlavní věcí jest, že jsem byl v otevřeném Člunu, sampan se nazývá, na skalnatém pobřeží, kde není majáků a kde příliv dosahuje výše třiceti až šedesáti stop. Moje posádka skládala se z japonských rybářů. Nemluvili jsme řečí jeden druhého. A přece na té plavbě nebylo ničeho jednotvárného. Nezapomenu nikdy onoho mrazivého rána, kdy za ohromné sněhové vánice stáhli jsme plachty a spustili malou svoji kotvu. Vítr dul mohutně ze severozápadu. Vpředu i po stranách bránily plavbě skalní břehy, do nichž bilo rozbouřené moře. Směrem po větru v nevelké vzdálenosti byl nízký skalní útes, jejž mohli jsme viděti, jen když sněhová vánice na chvíli ustala. A byl to právě tento útes, jenž nedostatečně chránil nás před celým Žlutým mořem, jež bouřilo proti nám.

Japonci zalezli pod společnou rýžovou rohožku a oddali se spánku. I já jsem se k nim přidružil a po několik hodin jsme nepokojně dřímali. Pak zaplavila nás ledová voda i shledali jsme několik palců sněhu na pokrývce. Útes skalní před námi mizel pod přibývajícím přílivem a každým okamžikem moře mohutněji přelévalo se přes skály. Rybáři pozorovali úzkostlivě břeh. Také já jsem tak činil okem plavce, ačkoli viděl jsem velmi málo možnosti pro plavce, aby získal ony přílivem bité skály. Posunky ukazoval jsem jim břeh po obou stranách. Japonci vrtěli hlavami. Ukazoval jsem jim v jinou stranu. A zase vrtěli hlavami a nečinili ničeho. Přišel jsem k závěru, že jsou asi ochromeni beznadějností naší situace. Nebezpečné postavení zvyšovalo se každou minutu, neboť stoupající příliv olupoval nás o skalisko, jež nám sloužilo jako nárazník proti příboji. Moře šplouchalo na palubu stále ve větším množství a bylo nutno stále vylévati vodu. A dosud moji rybáři pohlíželi na přílivem bitý břeh a nečinili ničeho.

Konečně, když byli jsme už v nebezpečí potopení, rybáři dali se do práce. Všechny ruce sdružily se u kotvy a zdvihly ji. Vpředu vytáhli jsme kus plachty velikosti pytle. Pluli jsme přímo ke břehu. Rozšněroval jsem si boty, rozepjal svrchní i spodní kabát a byl hotov rychle doplavati kus, minutu než bychom narazili na břeh. Ale nenarazili jsme a jak jsme pluli, uviděl jsem krásu celé situace. Před námi otevřel se úzký průliv, vroubený při svém ústí vlnami moře. A přece dávno před tím, když jsem břeh podrobně zkoumal, nebylo tam onoho kanálu. Zapomněl jsem na onen třicet stop vysoký příliv. A bylo to právě k vůli tomuto přílivu, proč Japonci tak opatrně vyčkávali. Propluli jsme skalisky, zajeli do malé chráněné zátoky, kde voda byla sotva zčeřená větrem, a zakotvili při břehu, kde slaná voda předešlého přílivu byla zmrzlá v dlouhých vlnitých čarách. A tato bouře byla jednou z tří za plavby oněch osmi dnů v sampanu. Mohlo by se něco takového přihoditi na velké lodi? Bojím se, že by taková loď uvázla na dně a že by lidé byli nezadržitelně a jednotvárně utopeni.

Jest dosti překvapení a příhod na třídenní plavbě malé lodi, aby zásobily velikou loď oceánu na celý rok. Pamatuji se, že jsem plul s malou, třicet stop dlouhou lodí, již jsem právě koupil na zkušební plavbu. V šesti dnech měli jsme dvě mocné vichřice a k tomu pořádný jihozápadní a jeden drtící jihovýchodní vítr. V krátkých obdobích mezi těmito bouřemi bylo mrtvé ticho. A v těch šesti dnech uvázli jsme na dně třikráte. Konečně přirazili jsme ke břehu řeky Sacramento a najedše náhodou na strmý svah při opadávajícím odlivu, téměř jsme se překotili s lodí na břehu. Za klidného počasí a při mohutném přílivu v úžinách carquinezských, kde kotvy šoupají se po dně kanálu, byli jsme zahnáni k velikému doku a drceni a otloukáni o něj po čtvrt míle jeho délky, než jsme mohli dále plouti. Za dvě hodiny po tom v zátoce San Pablo začal douti vítr a bylo nutno stáhnouti plachty. Není to žert, říditi malý člun v rozbouřeném moři za ohromné vichřice. Takřka jsme mřeli vyčerpáním a koruna všeho, když jsme se vraceli do našeho přístavu, plujíce nejužší částí ústí řeky San Antonio jen tak, že jsme se nesrazili s velikou lodí vlečenou parníkem. Plul jsem po oceánu na větších lodích po celý třebas rok a v té době nesběhla se taková kapitola pohnutlivých příhod.

Přes to přese všechno tyto příhody jsou téměř nejlepší částí plavby na malém plachetníku. Když zadívám se do minulosti, představují mi řadu bodů radosti. Při tom činí požadavky na tvoji odvahu a snad učiní tě i pessimistickým, že si někdy myslíš, že Bůh se na tebe hněvá – ale potom, ach, potom, s jakou radostí vzpomínáš si na ně a s jakým gustem vyprávíš o nich svému druhu z družiny plavců plachetníkových.

Úzké, vinoucí se bahnisko; poloviční příliv obnažuje bláto pokryté hnilobným hlenem; voda sama jest špinavá a zbarvená odpadky z blízké koželužny; močálová tráva po obou stranách, zpestřená všemi odstíny uhnívajících orchidejí; divoké, polozbořené starodávné přístaviště; a na konci přístaviště malá, bíle natřená šalupa. Není nic romantického na tom. Není tu ani stopy dobrodružství. Skvostný makavý důkaz proti domnělým radostem plavby s plachetníkem. To jest právě, co asi Cloudesley a já jsme mysleli, když onoho smutného olověného rána dali jsme se do vaření kávy a čištění paluby. To poslední byla moje práce, ale jeden pohled na špinavou vodu a druhý na čerstvě natřenou palubu, mne zarazil! Po snídani dali jsme se do hry v šachy. Voda opadávala a my jsme cítili, že šalupa se nakloňuje. Hráli jsme, až figurky šachové počaly se káceti. Naklonění se zvětšovalo i odebrali jsme se na palubu. Provaz upevněný na boku a na zádi byl napjatý. Zatím, co jsme vše prohlíželi, člun se ještě více naklonil náhlým trhnutím. Lana byla nyní nanejvýš napjata.

»Jakmile se její trup dotkne dna, zastaví se,« řekl jsem.

Cloudesley pátral bidlem kolem.

»Sedm stop vody,« prohlásil. »Břeh jest téměř kolmý. Prvního, čeho se dotkne, bude stožárem, až se převrátí vzhůru dnem.«

Zlověstný slabý zvuk, jako když něco praská, dolehl k nám ze zádi lodi. Jak jsme se dívali, viděli jsme jeden pramen provazů se prodírali a odlučovati se. Tu jsme skočili. Sotva uvázali jsme jiný provaz mezi zádí lodi a přístaviskem, když původní provaz se přetrhl. Když jsme upevnili jiný provaz na přídi, původní provaz na tom místě opět se přetrhl. Potom nastalo celé peklo práce a rozčilení.

Připevňovali jsme stále více a více provazů a více a více lan se stále přetrhávalo a více a více pěkný ten člun klonil se na stranu. Přivázali jsme všechny svoje záložní provazy; použili jsme dva palce silného lana. Přivázali jsme provazy na stěžeň do polovice stěžně a všude jinde; pracovali a potili jsme se a vzájemně projevovali jsme si upřímné svoje přesvědčení, že se Bůh na nás hněvá. Venkované přicházeli a vysmívali se nám. Když Cloudesleyovi uklouzl provaz po nakloněné palubě do odporného bahna a když Cloudesley s projevem hnusu jej vylovil, venkované se nám smáli ještě hlasitěji a vše musel jsem podniknouti, abych mu zabránil vyšplhati se na přístaviště, aby někoho nezavraždil.

V době, kdy paluba lodi byla už v kolmém postavení, uvolnili jsme ze spodu stožární lano, přivázali k přístavišti a druhý konec upevnili téměř na konci stožáru a napjali pomocí kladek. Lano bylo z ocelového drátu. Byli jsme přesvědčeni, že vydrží tah, nedůvěřovali jsme však, že vydrží podpora, jež držela stožár.

Odliv měl trvati ještě dvě hodiny, což znamená, že musí uplynouti pět hodin, než vrátivší se příliv nám ukáže, zda šalupa se zvedne a vzpřímí, či nic.

Břeh byl příkrý a na dně přímo pod námi rychlý odliv zanechal jámu nejhoršího, strašně zapáchajícího a hrozně vyhlížejícího bahna, jehož nelze viděti ani na několikadenní cestě. I řekl Cloudesley pohlížeje na to:

»Miluji tě jako bratra. Rval bych se pro tebe. Čelil bych řvoucím lvům a smrti pro tebe. Přes to však hleď, abys do toho nepadl.« Otřásl se odporem. »Neboť padneš-li do toho, neměl bych odvahy tě vytáhnouti. Nemohl bych prostě. Vypadal bys hrozně. Jediné, co bych mohl učiniti, jest, vzíti bidlo a odstrčiti tě z dohledu.«

Seděli jsme na postranní stěně kabiny, klátíce nohama na střeše kabiny, opřeni o palubu a hráli šachy, až stoupající příliv umožnil lodi, že se opět poněkud vzpřímila. Po letech, dole v jižních mořích na ostrově Isabela, byl jsem postižen podobným postavením. Abych mohl vyčistiti její kovové součástky, položil jsem Snarka na bok na břehu. Když přišel příliv, loď odmítla se vzpřimiti. Voda vnikla skrze odpadkové otvory, přelila se přes zábradlí a hladina oceánu zvolna stoupala po nakloněné palubě. Zatloukli jsme poklop vedoucí do strojovny, voda však vstoupila až tam a dostala se nebezpečně blízko ke schodišti vedoucímu do kabiny a do světlíku. Byli jsme v horečce, ale pracovali jsme přes to v sálajícím tropickém slunci po několik hodin. Vynesli jsme svoje nejsilnější lana na břeh a zvedali jsme nejsilnějšími svými kladkostroji, až všechno praskalo, nás v to počítaje. Chvílemi jsme si oddechli a leželi jako mrtvoly, pak hned jsme zase vstali a zvedali znova. A na konec, když už spodní zábradlí bylo pět stop pod vodou a vlnky omývaly už schodiště, náhle malá naše loď se zachvěla, zatřásla ssebou a její stožár opět zvedl se k zenitu.

Nikdy není nedostatek tělesného cviku na plavbě plachetníkem a namáhavá práce není toliko částí celého toho žertu, ale překoná i všechny lékaře. Zátoka sanfrancisská není žádným rybníkem. Jest to veliká větrná a pestrá plocha vodní. Vzpomínám na zimní večer, kdy snažil jsem se vniknouti do ústí řeky Sacramento. Na řece byla povodeň a příliv směřující od zátoky byl povodní srážen zpět a vítr zrovna utichl. Bylo při západu slunce a v bezvětří ocitli jsme se v dravém proudu. Byli jsme právě v ústí řeky. Nebylo tu však místa k zakotvení a tak jsme byli neseni zpět rychleji a rychleji a vrhli kotvy právě v okamžiku, když poslední zavanutí větru ustalo. Nastala noc, krásná, teplá á hvězdnatá. Můj druh vařil večeři, zatím co na palubě uváděl jsem vše do pořádku. V devět hodin večer ukazovalo se počasí velice slibným. (Kdybych tenkrát byl nosil ssebou tlakoměr, věděl bych ovšem lépe.) Ve dvě hodiny zrána naše stěžňová lana břinkala ve fučícím větru, vstal jsem tedy a popuštěním lana dal jsem lodi větší volnost. Během další hodiny nebylo pochyby, že jsme se ocitli v pořádném jihovýchodním větru.

Není jistě příjemným opustiti teplé lůžko a vydati se ze špatného kotviště v černé vichřicové noci, přes to však jsme vstali, vytáhli dvě přední plachty a počali jsme vytahovati kotvu. Rumpál byl však starý a síla rozbouřeného moře byla pro něj příliš mnoho. Nemajíce tedy rumpál v pořádku, nemohli jsme ani ručně kotvu zvedati. To jsme věděli, neboť jsme se o to pokoušeli a poranili jsme si ruce. Ale lodník nerad ztrácí kotvu. Jest to věcí jeho pýchy. A tak jsme povolili ještě více lano a vhodili druhou kotvu.

Potom bylo ovšem málo spánku, neboť jednou ten, podruhé onen byl vyhozen ze svého lůžka. Stoupající hukot moře ukazoval, že jsme tlačeni dále a když jsme dostihli bahnitého kanálu, cítili jsme, že naše obě kotvy kloužou se po jeho dně. Byl to hluboký kanál, jehož jeden břeh stoupal strmě jako stěna caňonu a když naše kotvy stihly oné stěny, zaryly se a zadržely loď.

Když jsme se tak náhle zastavili, mohli jsme temnotou slyšeti, jak bije moře na pevný břeh za námi, takže jsme ještě zkrátili člunové lano.

Úsvit ukázal nám, že mezi zádi lodě a zničením nebylo více než několik desítek stop. A jak bouře burácela! Byly chvíle, kdy vítr musel dostoupiti rychlosti sedmdesát nebo osmdesát mil za hodinu. Ale kotvy držely a skvostně. Po celý den šalupa střídavě nořila pod vodu svou příď anebo záď. Bylo to teprve odpoledne, kdy bouře ustala posledním, ale nejdivočejším závanem. Po celých pět minut převládalo naprosté mrtvé ticho a pak s náhlostí hromu zadul vítr z jihozápadu – rychlostí nejméně osmi bodů. Ještě jednu noc tu pobýti bylo pro nás příliš mnoho, snažili jsme se proto zvednouti kotvy. Ale to nebyla jenom těžká práce. Bylo to k umření. A oba byli jsme velmi blízko pláči, jak jsme byli vyčerpáni a zraněni. A když jsme trochu pohnuli první kotvou, nemohli jsme ji odtrhnouti. Mezi jednotlivými příboji jsme ji vyviklali, střídajíce se mnohokráte v práci a unikli jsme z cesty právě, jak vyskočila. Všechno bylo téměř rozdrceno a přetrháno, kromě upevnění kotvy. Opakovali jsme totéž s druhou kotvou a v houstnoucí tmě uchýlili jsme se do ochrany ústí říčního.

Narodil jsem se tak dávno, že jsem vyrostl před érou benzinovou. Následkem toho jsem staromodní. Dávám přednost plachetníku před motorovým člunem a jsem přesvědčen, že jízda plachetním člunem jest jemnější, nesnadnější a vyžadující více odvahy než říditi motor. Gasolinové stroje stávají se dopravním prostředkem pošetilců a ačkoliv není správné říci, že každý hlupák může říditi stroj, přece jest správné říci, že téměř každý hlupák. Ne tak, jedná-li se o plachetník. Jest třeba více zručnosti, inteligence a mnohem většího cviku. Jest to nejlepší cvičení na světě pro hocha, mladíka a muže. Je-li hoch velmi malý, dej mu malý, pohodlný člun. On učiní to ostatní. Nemusí býti teprve učen. Za krátko bude říditi plachty a kormidlovati veslem. A za nedlouho bude chtíti sebrati pokrývky a přespati na člunu celou noc.

A neboj se o něho docela nic. Jest přirozeno, že se setká s nehodami. Ale vzpomeň si, že nehody mohou se přihoditi v dětském pokoji právě tak jako na vodě. Více hochů zemřelo v domácím ošetřování než zemřelo na lodích. A více hochů vyrostlo v silné zdatné muže následkem plavby na plachetníku než následkem hry croquetové nebo tanečními hodinami.

A jednou plavec, vždycky plavec. Vůně soli nikdy nevyprchá. Plavec nikdy nesestárne tak, aby se mu nezachtělo vrátiti se zase aspoň na jediný zápas s větrem a vlnami. Znám to sám. Stal jsem se hospodářem a žil s dohledu moře. Mohu však zůstati od něho vzdálen jen určitý čas. Jak mine několik měsíců, stávám se nepokojným. Přistihnu se, jak za dne sním o příhodách poslední plavby anebo chtivě čtu novinářské zprávy o prvním letu kachen na sever. A pak náhle nastává příprava zavazadel a odjíždíme do Vallejo, kde leží malý Roamer čekající, stále čekající, až přirazí k němu člunek, až zaplane oheň v lodních kamínkách, až zvedne se hlavní plachta, až zaplácají vedlejší, až zdvihne se kotva, až zavíří kormidlo, zatím co nadují se plachty a člun vypluje vzhůru anebo dolů po zátoce.

J a c k London.

Na palubě Roamera, Sonoma Creek, 15. dubna 1911.

III

ČTYŘI KONĚ A LODNÍK.

»Hu! Řídit čtyři koně! Neseděl bych za tebou – ani za tisíc dolarů – na oněch horských cestách.«

Tak řekl Henry a on to mohl věděti, neboť řídí sám čtyřspřeží.

Jiný přítel z Glen Ellenu řekl: »Co? London? Že by řídil čtyřspřeží? Nedovede říditi ani jedno!«

A nejlepší při tom bylo, že měl pravdu. I když se mi podařilo přejeti několik sto mil s mými čtyřmi koni, nevyznám se v řízení jednoho. Právě nedávno sjížděje příkrou horskou cestu v náhlé zatáčce narazil jsem celou plachtou na koně a vozík, řízený ženou vzhůru proti mně. Nemohli jsme se vyhnouti na úzké cestě, kde bylo místa jenom na stopu a moji koně neuměli couvati, zvláště do kopce. Asi dvě stě yardů pod kopcem bylo místo, kde bychom se mohli vyhnouti. Žena na vozíku pravila, že se neodvažuje couvati se svahu, poněvadž není jista brzdou. A poněvadž nevím, jak zacházeti s jedním koněm, nepokusil jsem se o to. A tak jsme vypřáhli jejího koně a couvali jsme s vozíkem dolů vlastními silami. A vše bylo velmi dobré, až došlo k tomu, kdy bylo nutno zapřáhnouti zase koně do vozíku. Ona nevěděla, jak se to dělá. Já také ne a byl jsem závislý na jejích vědomostech. Trvalo nám to asi půl hodiny s četnými debatami a poradami, ačkoli jest absolutní jistotou, že onen kůň nikdy ve svém životě nebyl zapražen takovým právě způsobem.

Ne; nedovedu dáti postroje na jednoho koně. Ale dovedu na čtyři, což mne nutí vrátiti se opět k počátku. Když jsme si zvolili Údolí Sonoma za své trvalé sídlo, Charmian a já rozhodli jsme se, že by bylo na čase poohlédnouti se, co máme ve vlastním okrese a v sousedních. Jak to provésti, byla první otázka. Mezi mnoha našimi slabostmi jest jedna, totiž, že jsme staromodní. Neradi se mícháme s gasolinem. A jako praví lodníci mají, tíhneme přirozeně ke koním. Jsa jedním z těch šťastných bytostí, jež nese svoji pracovnu pod svým kloboukem, měl bych vzíti ssebou psací stroj a náklad knih. K tomu ovšem nemožno použiti jezdeckých koní. Charmian navrhovala, abychom jeli se spřežením. Měla ke mně důvěru; mimo to dovedla říditi spřežení sama. Ale když jsem přemýšlel o tom množství hor, jež musím přejeti a jež musím přejížděti po tři měsíce s ubohým a unaveným spřežením, zamítl jsem návrh a řekl, že se po všem tom musíme přece jenom vrátiti ke gasolinu. To zamítla zase ona právě tak důrazně a vše ocitlo se na mrtvém bodu, až jsem obdržel vnuknutí.

»Proč ne jeti se čtyřmi koni?« řekl jsem.

»Ale vždyť nevíš, jak se řídí čtyři koně,« zněla její námitka.

Vypjal jsem prsa a vztýčil jsem se. »Co dovede člověk, dovedu já,« prohlásil jsem slavnostně. »A nezapomeň, prosím, když jsme pluli na Snarku, že jsem neměl ponětí o plavectví a že jsem se mu učil během cesty.«

»Velmi dobře,« řekla. »Budou to čtyři jezdečtí koně a připevníme svoje sedla za vozem.«

Byla řada na mně, abych namítal. »Naši jezdečtí koňové nejsou vycvičeni k tahu.«

»Pak je vycvič.«

A co jsem věděl o koních, tím méně o jich vycvičení, bylo asi tolik, co ví každý plavec. Byv kopnut, shozen s vozíku, převrátiv se po zpátku do vozíku a byv vyhozen a přejet při velmi četných příležitostech, měl jsem náramný respekt před koňmi. Ale důvěra ženina nesmí se zklamati a tak jsem se do toho dal.

King byl pony ze Sant Louisů a Princ krásný koník z Pasadeny. Nejtěžší bylo příměti je k tomu, aby zabrali a táhli. Čtveračili na rovině a cvalem hnali se se svahů, když však dostihli stoupání a ucítili váhu brzdícího vozu, stanuli, obrátili hlavy a dívali se na mne. Vzal jsem je však a nepříjemnosti počaly. Milda byla čtrnáct roků stará, nefalšovaný broncho a v jejím temperamentu byla směs muly a zajíce stejnoměrně rozdělená. Položil-li jste ruku na její stranu a řekl jí, aby poodstoupila, lehla si na vás. Uchopil-li jste ji za hlavu a řekl jí, aby šla zpět, šla kupředu přes vás. A když jste stanul za ní, uchopil je za opratě a řekl hý«, sedla si na vás. A mimo to někdy nechtěla jíti. Mnohdy nekonečně dlouho jsem s ní zápasil, nemohl jsem ji však přiměti k tomu, aby učinila krok. Konečně byla hrozným žroutem. Ať jakkoli blízko nebo daleko od stáje, když šlo na šestou hodinu, letěla domů a nikdy nechybila nejkratší cestu. Mnohokráte jsem ji zavrhl.

Čtvrtý kůň, jehož nejvíce odmítal jsem ze všech, byla Psanec. Od třetího do sedmého svého roku vzdorovala všem krotitelům koní, a sama zkrotila jich značný počet. Pak vyčouhlý, vyzáblý cowboy se sedlem padesát liber těžkým a mexickým udidlem na ní vyzrál. Já jsem se stal prvním jejím majetníkem. Charmian pravila, že ji musím užiti jako hlavního tahouna a umístiti ji tam, kde bych měl nad ní větší kontrolu. Charmian měla oblíbenou jezdeckou klisnu jménem Panna. Navrhoval jsem na místo ní Pannu. Charmian poukazovala k tomu, že moje klisna jest úplně obyčejný kůň, kdežto její jest skoro čistokrevná a že by nohy její klisny byly navždy zničeny, kdyby tři měsíce táhla. Přiznal jsem její klisně čistokrevnost a zároveň jí vytkl, že upírá čistokrevnost mojí klisně, vyznačující se malýma a delikátně přistřiženýma ušima, jak je vykazuje Psanec. Poukazovala k značně tenké holeni Panny. Změřil jsem holeně Psance. Byly právě tak tenké, ačkoli, jak jsem dal na srozuměnou, byly možná vytrvalejšími. To urazilo Charmianinu chloubu. Ovšem, že její téměř čistokrevná Panna, majíc v sobě krev »starého« Lexingtona, Morelly a stopy vytrvalce Morgana, dovedla by překonati mého Psance v běhu, chůzi i práci; a to byl právě největší důvod, proč takový vzor jezdeckého koně neměl býti ponížen chomoutem.

Tak se stalo, že Charmian zůstala zatvrzelou, až jednoho dne posadil jsem ji za Psance při jízdě na čtytřicet mil. Každý inch z těchto čtyřiceti mil Psanec kopal a vyhazoval nacházeje mezi kopáním a vyhazováním dosti času, v němž uchopil za krk svého společníka a snažil se ho stáhnouti k zemi. Během jízdy objevil jsem jiný trik Psancův, záležející v tom, že se náhle otočil v pravém úhlu v postraňku a snažil se vstrčiti svého společníka za váhy. Váhavě a velkomyslně povolila pak Charmian a dala souhlas k tomu, abych použil Panny. Podkovy Psancovy byly sňaty a vyhnán na pastvu.

Konečně čtyři koně byli připřaženi k lehkému vozíku. Po cviku trvajícím půltřetí hodiny, jenž neobešel se bez mnohého kopání, prohlásil jsem se hotovým k jízdě. Nadešlo ráno a Princ, jenž měl býti s Pannou přímo před vozem, objevil se s hrozně nakopnutou plecí. Neobjevil se zrovna; museli jsme ho nalézti, neboť nemohl jiti. Noha byla oteklá a otékala stále po několik dní, v nichž jsme na něho čekali. A tak zůstal toliko Psanec. Byl přiveden z pastvy, přibity podkovy a připřažen do vozu. Přátelé a příbuzní závodili v přemlouvání, abych se dal pojistiti pro případ úrazu, ale Charmian vlezla do vozu a na zadní sedadlo posadil se Nakata s psacím strojem – onen Nakata, jenž plul jako plavčík na Snarku po dva roky a jenž osvědčil se jako ničeho se nebojící, ani mne, ani nového mého experimentování s novým způsobem dopravy. A dařilo se nám docela dobře, děkuji, zvláště po první hodině, v níž Psanec asi padesátkrát kopl na škodu zejména vlastních svých nohou a nátěru vozu, když byl několik setkrát kousl na škodu šíje Panny a nálady Charmianiny. Bylo dosti zlé viděti svoji oblíbenou klisnu v chomoutu, než aby vydržela pohled na to, jak je sžírána za živa.

První pár byl jedna radost. King jako pony a Milda jako zajíc krásně zatáčeli na zatáčkách a poskakovali kupředu jako šakalové před zadním párem. Mildinou slabostí byla hrozná touha, aby voj nedotkla se jejích stehen. Když se to stalo, nastala jedna ze tří věcí: buď se posadila nebo kopla voj vzhůru, až se dostala hřbetem pod ní, anebo vybuchla v střemhlavý, výstroj drtící skok. Nechovala se slušně do té doby, dokud nevyprostila se z voje a neprovedla nebezpečného tance v postraňkách. S Nakatou provedli jsme opravu s dobrým staromodním provazem, jenž je silnější než pletený drát a pokračovali jsme v cestě.

Mezitím jsem se učil, nechci říci říditi čtyřspřeží – ale prostě říditi čtyři koně. Jest sice snadné počíti se čtyřmi těžkými koňmi, táhnoucími náklad několika tun. Počíti však se čtyřmi lehkými koňmi, běžícími a s lehkým vozíkem, jenž zdá se stále je předháněti – nu, když se něco stane, stane se to najednou. Mojí slabostí byla úplná nevědomost. Zvláště mým prstům chyběl cvik a učinil jsem chybu, že jsem se spoléhal na svoje oči při řízení opratí. Tím byl jsem uveden v nebezpečný optický klam. Uzda předního páru jsouc delší a těžší než uzda zadního, visela níže. V okamžiku, kdy bylo třeba rychlého jednání, vždycky jsem se zmýlil v těchto dvou opratích. Zatáhnuv za opratě, jež jsem myslel, že přináležejí zadnímu páru, za příčinou, abych spřežení srovnal, uviděl jsem, že první pár náhle stočil se ke straně. Není většího pocitu naprosté nemohoucnosti, než když poděšený řidič zpozoruje, jak přední jeho pár statně vykračuje vpřed a zadní trhá stále zpět, všichni v téže chvíli, spojeni k sobě a zapražení v témž vozíku.

Nyní už toho nečiním a nechci se rozepisovati o tom, jak jsem se vyprostil z tohoto zvyku. Byly to moje oči, jež zotročily moje prsty k nesprávnému počínání. A tak jsem zavřel oči a ponechal jsem celé řízení toliko prstům. Dnes prsty jsou neodvislé od očí a pracují automaticky. Nevidím, co činí moje prsty. Provádějí to prostě. Vše, co vidím, jest jen příznivý výsledek.

A tak podařilo se nám toho prvního dne projeti územím – slunným údolím Sonoma k starému městu Sonoma, založenému generálem Wallejem jako nejzazší výběžek severní hranice, aby držel zpět Gentily, jak byli nazýváni v těchto dnech divocí Indiáni. Zde byla dělána historie. Zde byla poslední španělská missie; zde byla vztýčena vlajka Medvěda; a zde Kit Carson a Fremond a všichni naši prvotní dobrodruzi přicházeli a usazovali se v dnech, jež předcházely dnům zlata.

Přejížděli jsme nízké vlnící se kopce, míle mlékařských farem a drůbežných hospodářství, kde každá slepice jest bílou, a dále po svazích k Údolí Petaluma. Zde v roce 1776 přišel kapitán Quiros vzhůru podél potoka Petaluma ze zátoky Pablo, hledaje východiště k zátoce Bodega na pobřeží. A zde později Rusové s aljašskými lovci pluli s loďmi naloženými kožešinami od tvrze Ross, aby lovili mořské vydry na španělském území zátoky san francisské. A rovněž zde, ještě později, generál Wallejo postavil tvrz, která dosud stojí – nejkrásnější vzor španělského obydlí, jež se nám zachoval. A zde u této staré tvrze, abychom uvedli nejnovější kroniku, naši koňové dali se do sdělávání zvláštní osobní historie s podivuhodným úspěchem. King, náš nevyrovnatelný pony v prvním páru, ochrnul. Ochrnul tak beznadějně, že žádný znalec tenkráte ani potom nemohl určiti, tkví-li ochrnutí v střele, v kopytu, noze, plecích nebo hlavě. Panna šlápla na hřebík a počala kulhati. Milda, domnívajíc se, že den už dostatečně ztrávila a zuřivá žravostí, počala skákati jako zajíc. Jediné, co ji drželo, byl provaz. A Psanec překonala všechny dřívější ukázky dření kůže, ničení nátěru vozíku a kousání.

V Petalumě odpočívali jsme, zatím co King byl poslán zpět a Princ byl nám přiveden. Princ prokázal se býti znamenitým jedincem v zadním páru, musel však jiti clo prvního páru a přepustiti svoje staré místo Psanci. Jest základní pravdou, že dobrý kůň zadního páru je špatným v páru předním. Mám námitky k poslednímu přídavnému jménu. Dobrý kůň ze zadního páru jest nekonečně horším v předním páru. Vím to… nyní. Měl jsem to však věděti dříve. Od té doby řídil jsem Prince několik set mil v prvním páru. Není ani lepší ani horší než v první míli, kterou proběhl v prvním páru. A jeho nejhorší jest nekonečně horší než si můžete představiti. Ne, že by byl zlý, jest to pouze dobrosrdečný taškář, jenž podává nohu za cukr, stoupá na váš palec z pouhého nekonečného přátelství a chce se s vámi laskati právě ve vašich nejvážnějších okamžicích.

A nejde z cesty. Kdykoli jest pokárán, že učinil něco špatného, svede to na Mildu a kousá ji do hřbetu. Došlo až k tomu, že kdykoli jsem vykřikl »Princ!« hlasitě, Milda okamžitě uskočila stranou nebo dopředu anebo si sedla k voji, což všechno přivádělo jen zmatek. Představte si. Sjíždíte ostrou horskou zatáčku s kopce rychlým klusem. Skalní stěna jest na zevnější straně zatáčky. Na druhé straně zatáčky jest propast. Pokračování zatáčky jest úzký most bez zábradlí. Stihnete zatáčku, stáhnete přední pár ke skalní stěně a necháte táhnouti jen zadní. Vše jde dobře. Přední pár tulí se ke skalní stěně jako hnízdící hrdličky. Ale teď přijde okamžik, kdy přední pár má vyraziti kupředu. Musí skutečně vyraziti, neboť by vrazili do skály a minuli by most. Mimo to za ním je druhý pár a vozík a právě popustili jste brzdu, aby se celý manévr provedl s jistou lehkostí. Jestliže kdy je třeba souhry práce, jest to v takové chvíli. Milda pokusí se vyraziti kupředu. Činí se, co nejlépe dovede, ale Princ hrče taškářstvím, zůstává pozadu. Zná ten trik. Milda je o půl délky před ním. Vypočítá si to na zlomek vteřiny. Panna v zadním páru předhonivši ho, přirozeně ho kousá. To vyruší Psance, jež se chovala velmi krásně a okamžitě skočí před Pannu. Náhle přesvědčen, že všechno je vinou Mildinou, Princ zatne svoje zuby do Mildiny nechráněné šíje. Celá věc sběhla se v méně než vteřině. Následkem překvapení a bolestí po kousnutí Milda buď skočí vpřed uvádějíc v nebezpečí postroj nebo voj, nebo kopne do stěny, stane na chvíli a provede několik hysterických kopnutí. Psanec okamžitě zvolí si tuto chvíli, aby odstraňoval nátěr vozíku. A když konečně vše se upraví a rozmotá a máte čas oceniti, jak lehce vyvázli jste z nebezpečí, jdete k Princovi a káráte ho nejvybranějšími slovy. A Princ s gazelíma očima a mírný nabízí vám nohu za cukr. Ať si říká kdo chce, loď by si nikdy tak nepočínala. Máme historii severně od Zátoky. Téměř před půl čtvrtým stoletím onen srdnatý pirát a výzkumný cestovatel, Sir Francis Drake, pátraje v Tichém oceáně po španělských korábech, zakotvil v zátoce při Point Řeyes, kde jest dnes nejbohatší mlékařská krajina světa. Zde méně než dvě dekády po Drakeovi Šebestián Carmenon zakotvil s koráby naplněnými hedvábím z Filippin. A v téže zátoce Drakeově dlouho po tom ruští lovci kožešin setkali se se svými bidarkami a vplížili se Zlatou Branou do zapovězených vod Zátoky san francisské.

Dále po pobřeží v okresu Sonoma putovali jsme k místům ruských osad. U zátoky Bodega jižně od místa, které dnes nazývá se Ruskou Řekou, bylo jejich kotviště, zatím co severně od řeky vystavěli svou tvrz. A mnoho z Tvrze Ross stojí dosud. Trámové hradby, kostel i stáje dosud jsou zachovány a tak dobře se svými rezavými skřípajícími závěsy, že jsme se mohli ohřáti u sto let starého dvojího krbu a vyspati pod ručně sdělanou trámovou střechou, jež dosud drží se pohromadě skobami ručně ukovanými.

Vyšli jsme, abychom uviděli, kde byla dělána historie a při tom právě tak dobře viděli jsme i nádhernou scenerii. Jeden kus cesty naší denní jízdy vedl z krásného Invernessu na zátoce Tomales dolů údolím Olema k zátoce Bolinas podél východního břehu těchto vod k Willow Camp a vzhůru k mořským stráním kolem hradeb Tamalpaisu a dolů k Sausalitu. Od zátoky Bolinas k Willow Campu jízda na pokraji zálivu a asi na půl míle skutečně ve vodě zálivu samotného byla skvostným zážitkem. Ale nejkrásnější část měla přijití. Velmi málo obyvatel San Franciska, tím méně Kalifornie, ví o té cestě od Willow Campu na jih a východ podél strání zdobených květy máků, s mořem dunícím v ohromné hloubce několika set stop pod námi, se Zlatou Branou otevírající se před námi a poskytující výhled na začouzené San Francisko na jeho mnoha kopcích. A daleko jako skvrna na prsou moře možno viděti Farallony, kolem nichž plul Sir Francis Drake na své jihozápadní plavbě v mlze, již popisuje jako »smrdutou mlhu«. A dobře ji pojmenoval a mohl přidati několik jiných jmen, neboť to byla mlha, která oloupila ho o slávu objevení zátoky san francisské.

Bylo to na této části cesty, když jsem konečně si uvědomil, že se učím skutečné jízdě horské. Abych řekl pravdu, pro líbezné lochtání nervů člověka nejel jsem od té doby žádnou horskou cestou, jež byla horší anebo lepší spíše než onen kus.

A ten kontrast! Ze Sausalitu přes znamenité, přímo parkovní boulevardy, skvostnými lesy a osadami údolí Milí, přes kvetoucí stráně okresu Marin, kolem pahrbkovitých a malebných močálů, kolem San Rafaelu hovícím si teple mezi svými kopci, přes řeku a vzhůru k údolí Petaluma a dále ke travnatému úbočí hory Sonoma a domů. Urazili jsme toho dne padesátpět mil. To není tak špatné, není-liž pravda, na Prince, onoho taškáře. Psance barvu odstraňující, tenkonohou a čistokrevnou a skákající jako zajíc? A přišli vychladlí a suší, toužící po krmení a slámě.

Ale nezastavili jsme se. Zdálo se nám, že jsme teprve počali a to bylo před mnoha týdny. Jeli jsme dále přes šest okresů, jež jsou dosti veliké i pro Kalifornii a jedeme dále. Stočili jsme se, znova přejeli a skřížili naše cesty, vnořili jsme se na dlouho dovnitř údolí v srdcích Napy a Jezer, jeli jsme po pobřeží na sto mil až ke konci a jsme nyní v Eurece na zátoce Humboldtově, jež byla objevena náhodou zlatokopy, již se snažili nalézti cestu k a od ložisek Trojice. I zde předcházela jim historie bílého člověka, neboť matná tradice vypráví, že Rusové kdysi tu kotvili a lovili mořské vydry, dříve než první Yankee obešel Roh anebo než první poutník přes Skalité Hory žíznil na »Velké Americké Poušti« a než přešel zasněžené Sierry do krajiny sluncem líbané. Nikoli; nedáme odpočinouti našim koňům zde, na zátoce Humboltově. Píšeme tento článek cpouce se hlemýždi, vyhrabávajíce ráčky a chytajíce ohromné mořské pstruhy a skalní tresky ve chvílích, v nichž neprojíždíme se na projížďce nebo nekoupáme se v nejmírnějším a nejstálejším pásmu, jejž jsme kdy zažili.

Ty krásné veliké okresy! Jsou to skutečné říše! Nezměrné na příklad Humboldt. Jest třikrát tak veliký jako Rhode Island, jednou a půlkrát tak veliký jako Delaware, skoro tak veliký jako Connecticut, a polovice Massachusetts. Průkopník vykonal svoje veliké dílo v této severní části zátoky, základy jsou položeny a vše je připraveno pro nezadržitelný příliv obyvatelstva a odpovídající vývoj zřídel bohatství, jež tak dalece nebyly více než trochu svrchu sebrány a to jenom příležitostně a dosti ledabyle. Toto území těchto šesti okresů samotné bude jednou živiti obyvatelstvo jednoho milionu. Zatím však vy hledači domovů, vy hledači bohatství a především vy hledači mírného podnebí, teď je čas, abyste sem přišli.

Robert Ingersoll řekl kdysi, že vše oživující podnebí Kalifornie dá v poměrné krátkém čase původ vzniku rasy, jež podobati se bude Mexikánům a že ve dvou nebo třech generacích bude možno viděti Kaliforňany nedělního rána na jich cestě ke kohoutím zápasům s kohoutem pod každou paží. Nikdy nebyl pronesen tak všeobecný výrok mající podklad v naprosté neznalosti věcí. Jest to k smíchu! Zde jest podnebí, jež plodí sílu s právě postačujícím rozumem, aby bylo zabráněno promrhání větší části této síly v boji se živly. Zde jest podnebí, kde člověk může pracovati tři sta šedesátpět dní v roce bez jakékoli stopy únavy a kde po tři sta a šedesátpět nocí musí se nutiti spáti pod pokrývkami. Co možno říci více? Považuji se poněkud za znalce podnebí, proživ většinu podnebí ze šesti pásem. Nebyl jsem dosud v pásmu antarktickém, ale ať má jakékoli podnebí, nemohu si odepříti prohlášení, že nikde není takového podnebí, jež by se mohlo srovnati s oním v této krajině. Možná, že jsem na omylu, právě tak jako byl lngersoll. Přes to však prodlužuji svůj pobyt v tomto podnebí.

Ale vraťme se ke koním. Jest tu malé zlepšení. Milda se skutečně už naučila chodit. Panna prokázala svou čistokrevnost tím, že se nikdy neunavila ani při nejdelší jízdě a přes to, že jsouc nejsilnější a nejoduševnělejší ze všech, nikdy nečinila nepříjemností, leda snad při příležitostném kopnutí Psance. A Psanec zřídka klusá a nestrká, jen občasně kopne a pracuje, aniž by se pokoušela prokousnouti prodlouženou míchu Panny a – div divoucí, stává se skutečně lenivým. Ale Princ zůstává týmž nepolepšitelným milujícím a milovaným taškářem, jakým byl vždycky.

Té krajiny, jíž jsme projeli! Těch projížděk Napou a podél Jezer! Nemohli jsme si odepříti, abychom jednu z nich, totiž z Údolí Sonoma přes Santa Rosa, neopakovali v několika směrech a na všech projíždkách nalezli jsme výborné cesty právě tak pro automobily jako pro koně. Jedna cesta, a skvostnější pro automobil jistě nemůže býti ani nalezena, jest ona ze Santa Rosa kolem staré Altrurie a Mark West Springs, pak na právo a dále ke Calistoze v Údolí Napa. Při levé straně běží cesta vzhůru podél Údolí Ruské Řeky po celé míle známými vinicemi Asti do Cloverdalu a pak skrze Pietu, Witter a Highland Springs k Lakeportu. A jiná zase cesta, kterou jsme jeli, byla dolů Údolím Sonoma kolem zátoky San Pablo a vzhůru krásným Údolím Napa. Z Napy byly pobočné výlety skrze Pope a Údolí Berryessa vzhůru k Etna Springs a dále ještě k Jezerům přes známou farmu Langtry.

Pokračujíce vzhůru údolím Napa obehnaným na obou stranách ohromnými skalními stěnami a jehličnatými lesy a pokrytými nekonečnými vinicemi, přejíždějíce množství kamenných mostů, jimiž tato krajina jest známa a jež jsou pochoutkou očím milujícím krásu právě tak, jako zaučujícímu se řidiči čtyř koní, kolem Calistogy s jejími starými rašelinovými lázněmi se Svatou Helenou a jejím obrovským sedlem, jež vždycky týčilo se před námi, šplhali jsme vzhůru do hor a sjížděli rychle dolů kolem rtuťových dolů do caňonu Geyserů. Po přenocování a po prozkoumání miniaturní vulkanické krajiny jeli jsme dále přes Canon a sjížděli svah, kde cikády slyšitelně cvrkaly v poledním slunci mezi domky rozestavenými na svahu. Pak výše uviděli jsme velké pastviny pokryté dobytkem a konečně vrchol hory. A zde na tomto vrcholu zachytili jsme vidění nebo něco, co se zdálo jako vzdušný přelud. Oceán nechali jsme po levé straně mnoho dní už před tím a teď daleko dole a v dálce třpytilo se modré moře ohraničené na vzdálenějším břehu rozeklanými skalami na bližším žírnou a pahrbkovitě vlnící se krajinou. Před námi byl Clear Lake a jako praví plavci vrátili jsme se k svému moři, abychom si zapluli, chytali ryby a vykoupali se dříve než uhasne den a než vrátíme se do pokrývek v Lake Portu záhy z večera. Správně byla Lake County nazvána »ohraženou krajinou«. Ale přichází železnice. Říkají, že příchod k Clear Lake jest podobný jako když přibližujeme se k Jezeru Lucernskému. Ať tak či onak, tato scenerie se svými zasněženými v dálce vrcholky hor může býti dobře nazývána alpskou.

A co může býti skvostnějšího než jízda z Clear Lake k Ukiah po řetězu Modrých Jezer! Každá zatáčka přináší obraz nevyrovnané krásy. Každý zpětný pohled odhaluje nějakou dokonalou komposici v linii i barvě, hluboká modř vody vroubená skvostnými duby, zelenými poli a máky. Ale tyto pohledy stranou i zpět vyvolaly nepříjemnosti. Charmian a já nemohli jsme se shodnouti na tom, v kterou stranu proud řeky teče. A dosud se rozcházíme, neboť v hotelu, kde jsme celou záležitost předložili k rozhodnutí, ředitel hotelu a podřízený úředník rovněž nemohli se shodnouti. Jsem přesvědčen nyní, že nikdy nebudeme věděti, kterým směrem ona řeka teče. Charmian říká »oběma«. Stavím se proti takovému kompromisu. Žádný proud vody, jejž jsem kdy viděl, nemohl by provésti něco takového v jedné a téže době. Největší ústupek, jejž mohu učiniti, jest, že někdy může téci jednim směrem a někdy jiným a že mezi tím oba bychom měli vzíti na potaz očního lékaře.

Další údolí z Ukiah k YVillits a pak obrátili jsme se na západ skrze panenský Sherwood Forest skvostných jehličnatých stromů, stanuvše na noc v Alpinu a pokračujíce dále skrze Mendocino County k Fort Bragg a »Solné Vodě«. Přišli jsme také k Fort Bragg vzhůru podél pobřeží z Fort Ross. Pobřežní počasí bylo chladné a rozkošné, jízda kolem pobřeží nádherná. Zvláště v úseku Fort Ross našli jsme nádherné cesty, na nichž stále jeli jsme podél moře. Při každé říčce cesta vroubila závratné útesy skal, nořila se v šťavnatý podrost lesní a kapradí a vinula se vzhůru znova podél skalních útesů. Cesta byla vroubena květinami – divokým šeříkem, růžemi a máky. A bylo to podél cest mendocinských, kde Charmian způsobila mnohé zdržení trvajíc na tom, aby mohla si nasbírati divoké borůvky a jahody, jež tu hojně rostly. A kdykoli jsme pohlédli dolů, docela hluboko, viděli jsme parníčky nakládané dřívím ve skalních zátokách. A stále jeli jsme kolem skalních stěn den za dnem projíždějíce pruhy kopcovité půdy a jedouce prosperujícími vesnicemi a městečky s pilami. Památná byla jízda po loďce z Mendocino City vzhůru po Velké Řece, kde uviděli jsme proud kmenů od šesti k dvanácti a patnácti stopám v průměru, jež naplňovaly na míle celou řeku tak, že téměř ani vody viděti nebylo; a kde nám bylo vyprávěno o bílém nebo albínovém jehličnatém stromu. Neviděli jsme jej však a tak se za to nemohu zaručiti.

Všechny řeky byly plny pstruhů a více než jedenkrát uviděli jsme i lososa. A jací to byli lososi! U Gualaly Charmian chytila prvního svého lososa. Jednou ve svém životě chytil jsem dva… na červy. Někdy zkoušel jsem mouchy a pavouky, ale nikdy nezabrali a já přišel k přesvědčení, že všechno mluvení o chytání na mouchy jest prostým podvodem. Ale na Rece Guala chytil jsem pstruha – a mnoho jich – na mouchy a pavouky; a počal jsem se považovati už docela za znalce, když tu Nakata lově na dně s kuličkou chleba chytil největšího pstruha ze všech. Tvrdím nyní, že nic není ve vědě nebo v umění. Nicméně od toho dne pruty a košíky byly přidány k našim zavazadlům a lovíme u každé řeky, k níž přijdeme a už dlouho nemůžeme si ani pamatovati počet všeho toho, co jsme chytli.

U Usalu mnoho kopcovitých a malebných mil severně od Fort Bragg obrátili jsme se do nitra Mendocina překročivše pohoří a vyšedše do Humboldt County na jižním ramenu Řeky Eel u Garberville. Během celé cesty severně od Marin Count‚ byli jsme varováni před »špatnými cestami před námi«. Nenalezli jsme však oněch špatných cest. Zdálo se nám, že jsme vždycky byli před nimi nebo za nimi. Čím dále jsme jeli, tím lepšími cesty se zdály, ačkoliv bylo to pravděpodobně následkem toho, že jsme stále více a více se učili, co čtyři koně a lehký vozík mohou na cestě vykonati. Kromě řídkých ohromných stoupání jel jsem se svými koňmi klusem se všech svahů a nikde a nikdy kůň nepadl ani nemusel jsem poslati vozík ke kováři do správky.

Naučil jsem se také zacházeti s bičem. Myslí-li některý učedník, že je to snadné vzíti bič s krátkým držadlem a dlouhou žílou a udeřiti jejím koncem právě v místo, kde si přeje, nechť si nasadí automobilové brýle a zkusí to. Anebo ještě lépe navrhoval bych mu na místo toho vzíti drátěnou masku k šermu místo brýlí. Neboť celé dny díval jsem se na takový div. Zaujal mne a toto zaujetí skládalo se z větší části ze strachu. Při mém prvním pokuse Charmian a Nakata byli tímtéž způsobem zaujati a po dlouhý čas ještě potom kdykoli mne uviděli chápati se biče, zavřeli oči a chránili si hlavy rukama.

Takový byl problém. Na místě, aby poctivě táhl, Princ zůstával pozadu a snažil se kousnouti Mildin krk. Mám čtyři opratě v ruce. Musím vložiti tyto čtyři opratě do levé své ruky, patřičně uchopiti držadlo biče a konec žíly do pravé ruky a vrhnouti tuto žílu mimo Pannu, aniž bych se jí dotkl, na Prince. Dotkne-li se bič Panny, zmizí veškerá její čistokrevnost a zakusím případ koňské hysterie trvající celou následující půl hodinu. Ale pozorujte. To není ještě celý problém. Představme si, že minu Pannu a stihnu žádoucí terč. V tom okamžiku jak bič zapraská, čtyři koně vyskočí, Princ nejvíce ze všech a jeho skok s vyceněnými zlověstnými zuby platí Mildinině šíji. Ta vyskočí, aby mu unikla – což jest její druhý skok, neboť k prvnímu došlo, když bič zapraskal. Psanec dosáhne šíje Panny a Panna, která už skočila a pokoušela se uskočiti, pokouší se uskočiti dále. A po celý ten nekonečný zlomek času snažím se držeti čtyři koně levou rukou, zatím co bič opisuje dráhu svou vzduchem vrací se ke mně. Tři věci musím činiti najednou: uchopiti a držeti čtyři opratě svou levou rukou; šlápnouti nohou na brzdu a vracející se bič zachytiti pravou paží a jeho konec bezpečně zachytiti do pravé ruky. Pak musím předati dvě ze čtyř opratí do pravé ruky a snažiti se o tom, aby mi koně neutekli. Zkuste to někdy. Život bude se vám zdáti vším jiným, jenom ne nudným. Vždyť poprvé, když jsem1 se strefil a způsobil, že bič vyletěl jako střela z revolveru, byl jsem tak udiven a rozradostněn, že jsem byl přímo ohromen. Zapomněl jsem dělati mnoho ostatních věcí, zapletl tak bič do postroje Panny a byl jsem nucen volati Charmian ku pomoci. A nyní malé doznání. Nosím několik příhodných oblázků. Jsou velmi užitečné, abych jimi stihl Prince, když je zapotřebí. Přes to však denně učím se zacházeti s bičem a než se vrátím domů, doufám, že oblázky odstraním. A pokud spoléhám se ještě na oblázky, nemohu v pravdě mluviti o sobě jako o člověku, jenž dovede říditi čtyřspřeží.

Z Garbervillu, kde jsme se najedli dosyta úhořů a seznámili se s praobyvateli, jeli jsme dolů údolím Řeky Úhořů po dva dny neuvěřitelně krásným jehličnatým lesem, jaký sotva lze spatřiti jinde v Kalifornii. Z Dyerville k Eurece zahlédli jsme stavbu železnice a velikých mostů, což poukazuje k tomu, že Humboldt County bude konečně spojena s ostatním světem.

Stále ještě pokládáme svoji cestu jako právě započatou. Jakmile tento článek odešlu z Eureky, půjde to dále. Budeme pokračovati podél pobřeží, stočíme se do Reservace Hoopa a k zlatodolům, sjedeme po řekách Trinity a Klamath v indiánských canoích do Requa. Pak pojedeme skrze Del Nořte County a do Oregonu. Cesta až dosud vykonaná opravňuje naše rozhodnutí, že se nevrátíme domů, až nás vypudí zimní deště. A konečně pokusím se zapřáhnouti Psance do prvního páru a odstraniti Prince do jeho dřívějšího postavení v zadním páru. Pak nebudu potřebovati už oblázků.¹

IV.

Z ČEHO NIC NEBYLO.

Bylo to v Quitu, hlavním městě horského Equadoru, kde došlo k následující výměně dopisů. U příležitosti nákupu páru bot v krámě velikosti 6 x 8 stop se zdmi 3 stopy silnými, zpozoroval jsem vypelichané leopardí kůže na zemi. Neuměl jsem španělsky. Prodavač neznal anglicky. Vyznám se však v mluvě posunky. Chtěl jsem zvěděti, kam bych měl jiti koupiti leopardí kůže. Namaloval jsem na kus papíru zajímavé ulice města. Pak jsem namaloval malý krámek a po dlouhé námaze podařilo se mi přemluviti majetníka, aby uznal, že jest to jeho krámek. Pak jsem ve své kresbě naznačil, že ve mnohých ulicích jest mnoho krámů. A konečně změnil jsem se v živoucí otazník stále ukazuje s vypelichaných leopardích kůží k oněm mnohým krámům, jež jsem nakreslil.

Ale majetník mně nerozuměl. Ani jeho příručí. Na pomoc přišla ulice, to jest tolik, kolik se mohlo vtěsnati v krámeček 6 x 8 stop rozměrný, zatím co ti, kteří se nemohli protlačiti dovnitř, konali tábor na chodníku. Majetník a ostatní střídali se mluvíce ke mně v rychlé španělštině a z výrazu jejich tváří došel jsem přesvědčení, že pokládají mne za velikého pitomce. Prošel jsem tedy znova svůj program, ukazuje na kresbě s jednoho krámku k mnohým krámům, ukazuje, že v tomto malém krámku jest jedna leopardi kůže a tázavě vzhlížeje a pohybuje tužkou mezi ostatními krámy. Všichni na mne pohlíželi úplně mlčky, až jsem náhle pozoroval na tváři malého hocha známky porozumění. »Tigres montanya!« zvolal.

Tomu jsem rozuměl, horský tigr, to jest leopard; a na znamení, že mi porozuměl, učinil hoch znamení, abych ho následoval, čehož jsem poslechl. Vedl mne asi čtvrt míle a zastavil se před vraty veliké budovy, kde vojáci klátili se na stráži a kde vcházeli a vycházeli jiní vojíni. Ukázal mi, abych tu počkal a vběhl dovnitř.

Za patnáct minut byl venku bez leopardích kůží, ale plný informací. Prostřednictvím lístku, mých hodinek a hochových prstů zvěděl jsem toto: že dnes večer o šesté hodině přijde do mého hotelu s leopardími kůžemi, abych si je mohl prohlédnouti. Dále jsem zvěděl, že kůže jsou majetek jakéhosi kapitána Ernesta Becucciho. Zároveň jsem zvěděl, že hochovo jméno jest Eliceo.

Hoch byl dochvilný. O šesté hodině byl v mém pokoji. V jeho ruce byl malý svitek, na němž byla moje adresa. Když jsem jej otevřel, seznal jsem, že jest to rukopis pianové hudby, Valčík Tiché Hodiny, nebo Hora Tranquila Valse, od Ernesta Becucciho. Přišel jsem si pro leopardi kůže, myslel jsem, a on mně posílá místo toho list hudby. Ale hoch mne ujistil, že bude s kůžemi v hotelu o deváté zítra ráno a já mu svěřil následující list:

»Milý kapitáne Becucci:

Tisíceré díky za vaše laskavé zaslání Hora Tranquila Valse. Paní Londonova bude jej pro mne hráti dnes večer.

Váš oddaný

Jack London.«

Následujícího rána přišel Eliceo, ale bez kůží. Místo nich dal mi dopis psaný španělsky, jehož volný překlad podávají následující řádky:

»Svému drahému a vždycky váženému příteli se poddávám –

Drahý pane:

Včera večer poslal jsem vám po doručiteli tohoto dopisu dárek a vy jste mně vrátil dopis, jejž jsem přeložil.

Vězte, pane, že dávám tento valčík jen v nejlepší společnosti a následkem toho i vašemu blahorodí. Proto bych očekával, že uznáte tuto pozornost, myslím nějakou hmatatelnou odměnou, ježto tato komposice byla složena mnou. Jistě, že mně zašlete vaším poníženým služebníkem, doručitelem tohoto listu, jakýkoliv dárek sebe menší, jejž uznáte za dobré učiniti. Pošlete jej v obálce. Doručitel je důvěryhodný.

Nedopřál jsem si toho potěšení, abych navštívil vaše blahorodí dnes ráno, ježto mé tělo netěší se dnes normálnímu výkonu svých funkcí.

Pokud se týče koží; budete očekáván malým hochem v sedm hodin večer, jenž přinese kůže, z nichž můžete si vybrati, které vám nejlépe budou vyhovovati.

V naději, že přijmete vše s takovými pocity, jaké cítím já, prosím, abych mohl zůstati

vaším nejponíženějším služebníkem

kapitán Erneste Becucci.«

Nu, myslel jsem si, tento kapitán Ernesto Becucci prokázal se býti tak neobvyklou osobou, že přes to, že bych nebyl proti tomu, abych ho odměnil za jeho skladbu, bojím se, kdybych tak učinil, že bych nikdy už neuviděl ony leopardi kůže. A tak jsem Eliceu dal list pro kapitána:

»Můj drahý kapitáne Becucci:

Nechť hoch přinese kůže v sedm hodin večer, kdy se rád na ně podívám. Až hoch dnes večer přinese kůže, bude mi potěšením dáti mu v obálce pro vás hmatatelnou odměnu za vaši hudební komposici.

Prosím, udejte cenu na každé kůži a zároveň mi oznamte, za jakou sumu prodáte všechny kůže najednou.

Váš oddaný

Jack London.«

Teď, myslel jsem si, ho mám. Žádné kůže, žádná hmatatelná odměna; a on patrně s jistotou očekává tuto hmatatelnou odměnu.

O sedmé hodině přišel Eliceo zpět, ale bez leopardích kůží. Odevzdal mi tento dopis:

»Seňore Londone:

Přál bych si, abyste uvěřil, že jsem ztratil dnes o půl čtvrté odpoledne klíček od svého pokojíka. Zatím, co rozděloval jsem mezi vojáky porce, upustil jsem jej. Vidím v této ztrátě zasáhnutí boží.

Obdržel jsem dopis od vašeho blahorodí, dodaný mi hochem, jenž nese vám tuto moji chudou odpověď. Zítra vyrazím dveře, abych mohl vám státi v slově. Cítím se věčně zahanben, že nejsem schopen ovládnouti zla, jež postihují koloniální lidstvo. Prosím, pošlete mi maličkost, již jste mi nabídl. Pošlete mi tento důkaz svého uznání po hochovi, jemuž možno důvěřovati. Zároveň mu dejte malou sumu peněz pro něho samotného a získáte neutuchající vděčnost

vašeho nejponíženějšího služebníka

kapitána Ernesta Becucciho.«

K předešlému dopisu byla přiložena následující původní báseň, nota bene nejednající ani o kůžích, ani o hmatatelných odměnách, jak jsem mohl vyrozuměti:

»V ý l e v:

O, neplač už;

vždyť ani nežádám,

bych na rok jediný byl zbaven strastí,

neb aby život byl mi milejším.

Mystická pouta,

jež drahé srdce tvoje spjala s mým,

jsou, běda, zpřetrhána, teď a po všechen čas.

A marně snažila ses skryti

před mužovým vulgárním pohledem

plající zákmit lásky,

jejž jenom láska může prohlédnout.

Jdi dál svou hvězdnou cestou,

mne ponech svému osudu;

vždyť duše naše přec se jednou spojí,

než, Bože můj, pak bude pozdě – pozdě.«

K tomu všemu a jednotlivostem jsem odpověděl:

»Můj drahý kapitáne Becucci:

S nevýslovnou lítostí dovídám se, že zasáhnutím božím o půl čtvrté odpoledne ztratil jste klíček od svého pokoje. Prosím, aby mi hoch přinesl kůže v sedm hodin zítra ráno, kdy, přinese-li kůže, rád pošlu vám onu hmatatelnou odměnu za váš „Valčík Tiché Hodiny“.

Váš oddaný

Jack London.«

V sedm hodin kůže nepřišly, ale následující dopis:

»Pane:

S projevem nejoddanější úcty prosím, abych vám mohl říci, že nikdo do této chvíle nejednal se mnou s takovým nedostatkem pozornosti. Byl to dar pro gentlemeny, již si měli ponechati hudební skladbu a kteří všichni bez výjimky poslali mi darem 5 dolarů. Jest nad moji ubohou schopnost uvčřiti, že vy, jenž mi slíbil poslati peníze v obálce, byste toho neučinil.

Pošlete mi, prosím, peníze, abych mohl odměniti malého hocha za opětovně návštěvy u vás. Buďte, prosím, diskrétní a pošlete to v obálce po doručiteli.

Včera večer přišel jsem do hotelu s hochem. Byl jste u večeře. Čekal jsem na vás déle než hodinu a pak jsem šel do divadla. Dejte hochovi nějaký malý obnos a pošlete mi podobný větší výše.

Očekávaje neustále nepatrnou pozornost s vaší strany, jsem

kapitán Ernesto Becucci.«

A zde jako jedna z George Moorových realistických studií končí výměna dopisů s kapitánem Ernesto Becuccim. Nic se nestalo. Z ničeho nebylo nic. Neobdržel hmatatelné odměny, já nedostal leopardích kůží. Hmatatelnou odměnu, již měl dostati, dal jsem Eliceovi, jenž ji okamžitě investoval v pár kalhot a lístek k býčímu zápasu.

(Poznámka vydavateli – to jest věrné vypravování toho, co se opravdu stalo v Quitu, Equador.)

V

MRTVÍ NEVSTÁVAJÍ.

V měsíci, v němž nadešel můj sedmnáctý rok, podepsal jsem smlouvu pod stěžněm lodi Sophie Sutherland, trojstěžním škuneru, majícím podniknouti sedmiměsíční plavbu na lov tuleňů k pobřeží Japonska. Vypluli jsme ze San Franciska a okamžitě ocitl jsem se před problémem ne nepatrné důležitosti. Na lodi bylo nás dvanáct, z nichž deset bylo otužilých námořníků. Nejen že jsem byl mladíčkem a na své první plavbě, ale za spoluplavce měl jsem muže, kteří přišli z tvrdé školy obchodní služby evropské. Jako hoši museli vykonávat! svoje lodní povinnosti a mimo to podle nepamětného zvyku námořního museli býti sluhy plavců a vrchních plavců. Když stali se plavci, byli ještě sluhy vrchních plavců. Á tak na lodi se stráží dole, vrchní plavec leže na svém lůžku nařídí plavci, aby mu přinesl boty nebo vodu k pití. Plavec leží snad na svém lůžku. Jest právě tak unaven jako vrchní plavec. Musí však vstáti ze svého lůžka a přinésti mu, co žádá. Odepře-li, jest bit. Jestli náhodou jest tak silný, že může spráskati vrchního plavce, pak všichni vrchní plavci nebo tolik, kolik jich jest zapotřebí, vrhnou se na chudáka a zbijí ho.

Můj problém jest nyní patrný. Tito otužilí skandinávští plavci prošli tvrdou školou. Jako hoši museli sloužiti svým druhům a jako vrchní plavci očekávali, že budou obsluhováni hochy. Já byl hochem – s tělem muže. Nebyl jsem nikdy před tím na moři – a přece jsem byl dobrým plavcem a znal svoje řemeslo. Jednalo se o to, abych si udržel u nich svoje postavení anebo jim podlehl. Podepsal jsem smlouvu jako jim rovný a jako jim rovný musím se udržeti, anebo vytrpěti sedmiměsíční peklo s jejich strany. A byla to právě tato rovnost, nad níž se pozastavovali. Jakým právem byl jsem jim rovný? Nezískal jsem si této vysoké výsady. Nevytrpěl jsem běd, jež oni vytrpěli jako hoši, s nimiž bylo špatně zacházeno nebo jako vysmívaní plavci. Hůře ještě, byl jsem ještě pozemský neotesanec, jenž koná svoji první plavbu. A přece nespravedlností osudu dle pravidel lodních byl jsem jim rovný.

Moje methoda byla promyšlená, jednoduchá a drastická. Na prvém místě jsem si ustanovil, že budu konati svoji práci bez zření k tomu, jak těžkou nebo nebezpečnou by byla, tak dobře, že nebude muset žádný jiný dělati ji za mne. Dále donutil jsem svaly k činnosti. Nikdy jsem nezahálel, neboť jsem věděl, že orlí oči celé lodi pátraly právě po takovém důkazu mé méněcennosti. Stál jsem na tom, abych byl mezi prvními na stráži, posledními mezi těmi jdoucími se stráže, abych nikdy nezanechal plachtu nebo nářadí, jež by někdo za mne musel sbaliti nebo ukliditi. Byl jsem vždycky čilý přibčhnouti, kdykoli jednalo se o napínání plachet. V každém směru učinil jsem více než mi příslušelo. Dále byl jsem příliš hrdý, než abych se dal jakýmkoli způsobem urážet nebo snesl sebenepatrnější poručníkování. Při první takové známce jsem vzplanul – vybuchl. Možná, že bych byl zbit v následujícím zápase, ale zanechal jsem dojem, že jsem divoch a že bych právě tak dobře mohl se rváti znova. Můj úmysl byl ukázati, že nesnesu žádné ukládání služebních prací. Ukázal jsem, že muž, jenž by takového něco ode mne žádal, musel by se se mnou rváti. A poněvadž jsem konal svoji práci dobře, smysl pro spravedlnost u těchto lidí, spojený s jich zdravým odporem proti škrábání a výbuchům divocha, přenesl je záhy přes jejich poručníkování. Po nějakém čase moje postavení bylo přijato a bylo mou hrdostí, že jsem byl přijat jako rovný ve skutečnosti. Od té doby vše bylo krásné a plavba slibovala býti šťastnou.

Ale byl ještě jiný muž na lodi. Počítám-li deset Skandinávců a sebe za jedenáctého, tento muž byl dvanáctý a poslední. Nikdy jsme nepoznali jeho jména, spokojíce se s přezdívkou »Zedník«. Byl z Missoury – tak nám totiž řekl v jedné z řídkých svých důvěrných chvil, k nimž došlo v prvých dnech plavby. V té době dověděli jsme se ještě několik jiných věcí. Byl řemeslem zedník. Nikdy neuviděl slané vody, až onen týden, než se k nám přidal, kdy přišel do San Franciska a díval se na zátoku san francisskou. Proč on ze všech lidí ve věku čtyřiceti let pocítil zrovna touhu jiti na moře, bylo nad naše pochopení. Neboť v tom jsme souhlasili jednohlasně, že nikdy žádný člověk méně vhodný pro moře na loď nevstoupil. Ale on šel na moře. Po týdenním pobytu v námořnickém stravním domě ocitl se mezi námi jako vrchní plavec.

Všichni museli pracovati za něho. Nejen, že ničeho neznal, ale ukázal se býti neschopným něčemu se naučiti. Ať se snažil kdo jak chtěl, nemohl ho naučiti kormidlovati. Kompas musel pro něho býti hrozným nástrojem. Nikdy neovládal ani nejdůležitější věci, tím méně říditi loď na její plavbě. Nikdy nevěděl, mají-li se provazy natáčeti z leva do prava nebo z prava do leva. Bylo mu nemožným naučiti se snadným svalovým trikům, opříti se o provaz při tahání nebo vrhání. Nejjednoduššl uzle vymykaly se jeho pochopení, zatím co se smrtelně bál šplhati vzhůru. Vysmíván kapitánem a druhy, byl nucen jednoho dne šplhati vzhůru. Dostal se až pod příční ráhno a tam přimrzl k provazům. Dva plavci museli se vyšplhati za ním a pomoci mu dolů.

Všechno to bylo dosti zlé, kdyby nebylo ještě horšího. On byl však zlý, zlomyslný, špinavý a bez všeobecné slušnosti. Byl vysokým, statným mužem a s každým se rval. Ale nebylo poctivosti v jeho rvaní. První jeho hádka na lodi hned první den byla se mnou, když chtěje si uříznouti kousek žvýkacího tabáku vzal můj osobní stolní nůž, načež jsem ovšem okamžitě vybuchl. Potom rval se téměř s každým členem posádky. Když jeho šat byl příliš zahmyzen, než aby ostatní to mohli snésti, namočili jsme mu jej do vody a stáli nad ním, zatím co jej pral. Zkrátka, Zedník byl nejstrašnější a nejhroznější věcí, již člověk musí viděti, aby se přesvědčil, že takové věci skutečně jsou.

Řeknu toliko, že byl šelma a že jsme s ním jednali jako se šelmou. Když vzpomínám si na ta léta, uvědomuji si, jak jsme k němu byli bezcitní. On byl bez viny. Nemohl prostou povahou poměrů býti něčím jiným než čím byl. Neučinil se sám a nebyl zodpovědným za to, jakým byl. My však jednali jsme s ním jako s bytostí svobodné vůle a činili jej osobně zodpovědným za vše, čím byl a čím neměl býti. Následkem toho jednali jsme s ním právě tak hrozně, jak hrozným byl sám. Konečně jsme s ním přestali mluviti a po celé týdny, než zemřel, nemluvili jsme s ním, aniž on mluvil s námi. A po týdny pohyboval se mezi námi anebo ležel na svém loži v nacpané kabině, šklebě na nás svoji nenávist a zlomyslnost. Byl umírajícím člověkem a věděl to, jako jsme to věděli my. A dále věděl, že si přejeme, aby zemřel. Ztrpčoval náš život svojí přítomností a náš život byl tvrdý, čině z nás tvrdé muže. A tak zemřel konečně v nepatrném prostoru napěchovaném dvanácti lidmi právě tak osamocen, jakoby zemřel na nějakém opuštěném skalním útesu. Žádné laskavé slovo, ani poslední, nebylo mezi námi promluveno. Zemřel jako byl žil, jako šelma, a zemřel nenávidě nás a nenáviděn námi.

A nyní přicházím k okamžiku nejvyššího rozčílení svého života. Sotva zemřel, byl hozen přes palubu. Zemřel za noční vichřice, vydechnuv naposled, když plavci oblékali na sebe nepromokavý oblek lodní na povel »Všichni k dílu!« A byl hozen přes palubu několik hodin později za vichřicového dne. Ani plátěný obal nepřikrýval jeho posmrtné zbytky; ba nebyl ani pokládán za hodna trochu železa u nohou. Zašili jsme ho do prostěradel, v nichž zemřel, pytel do polovic naplněný uhlím připevnili jsme k jeho nohoum.

Byla hrozná zima. Strana větru na každém provazu, bidle nebo trámu byla povlečena ledem, zatím co veškeré zábradlí bylo harfou zpívající a hřmotící pod strašnou rukou větru. Škuner zvedal se, potápěl a kymácel vlnami moře, ponořuje se a zalévaje stále palubu ledovou slanou vodou. Stáli jsme ve svých vysokých lodních botách a nepromokavých oblecích. Na rukou měli jsme rukavice, ale hlavy byly obnaženy v přítomnosti smrti, k níž neměli jsme úcty. Uši pálily, stávaly se bezcitnými a bělely, a my všichni toužili už, aby mrtvola zmizela. Ale nekonečné obřady pohřební trvaly dále. Kapitán našel nesprávné místo a zatím co bezúčelně četl, mrzly naše uši a těžce nesli jsme poslední útrapy, jež nám způsobila bezmocná mrtvola. A jako na začátku, až do konce všechno šlo špatně se Zedníkem. Konečně syn kapitánův rozloben v nejvyšši míře vytrhl knížku z ochrnutých prstů starého kapitána a nalezl správné místo. Pak bylo slyšeti slova: »A tělo bude vrženo do moře.« Zdvihli jsme konec poklopu a Zedník spadl do moře a zmizel.

Když jsme se vrátili do kabiny, vyčistili jsme ji, vymyvše lůžko mrtvého muže a odstranivše všechny jeho svršky. Dle zákona námořního a zvyku měli jsme sebrati všechen jeho majetek a předati jej kapitánovi, který později měl uspořádati dražbu, v níž bychom mohli činiti nabídky na různé předměty. Ale nikdo z nás je nechtěl a tak jsme je hodili na palubu a odtud do moře, což bylo posledním jednáním, jež jsme mohli způsobiti tomu, jehož jsme tak nenáviděli. Ó, jest to drsné, věřte mi; ale život, který jsme žili, byl drsný a my byli také drsní jako život.

Lůžko Zedníkovo bylo lepší než moje. Méně vody kapalo stropem na ně a světlo bylo lepší ke čtení. Částečně z tohoto důvodu rozhodl jsem se přestěhovati na ono lůžko. Druhý důvod byla pýcha. Věděl jsem, že námořníci jsou pověrčiví, a tak jsem se rozhodl, že tímto činem ukáži jim, že jsem odvážnějším. Prokázal bych svoji rovnocennost činem, jenž by je donutil uznati moji převahu. Ó, domýšlivosti mládí! Ale to nechme stranou. Plavci byli mým úmyslem ohromeni. Jeden po druhém mne varoval, že v historii námořnictví žádný člověk nepřevzal lože mrtvého muže a žil do konce plavby. Uváděli za příklad případ po případu z vlastních zkušeností. Já byl neoblomným. Pak mne prosili a rozmlouvali mi věc a moje pýcha se zvyšovala, že ukazovali, že se jim to skutečně líbí a že se o mne zajímají. To pudilo mne ovšem jenom k tomu, že jsem se utvrdil ve svém bláznovství. Přestěhoval jsem se a leže na lůžku mrtvého plavce po celé odpoledne a večer naslouchal jsem chmurným proroctvím o své budoucnosti. Vyprávěly se i doklady o strašných smrtích a příšerných duchách, jež potajmu otřásaly srdcí nás všech. Tím vším nasycen a přece se tomu vysmívaje, obrátil jsem se při druhé výměně stráží a upadl ve spánek. Deset minut před dvanáctou hodinou byl jsem vyvolán a ve dvanáct hodin byl jsem obléknut a na palubě, vystřídav muže, jenž mne vyvolal. Na vodách, kde loví se tuleni, jest ustanovena stráž toliko jediného muže po celou noc a každý jest na stráži hodinu. Byla tmavá noc, ne však černá. Počala vichřice a mraky se rozptylovaly. Byla právě měsíčná noc a měsíc, ačkoli nebyl viditelný, přece jen jakési matné rozptylující vysílal světlo. Chodil jsem sem a tam na střední palubě. Mysl byla naplněna příhodami dne a hroznými vypravováními, jež moji spoluplavci uváděli, a přece mohu říci, že jsem nebyl ve strachu. Byl jsem zdravý tvor a mimo to rozumný, – souhlasím se Swinburnem, že mrtví nevstávají. Zedník byl mrtev a tím byl konec všeho. Nevstane už – aspoň ne na palubě lodi Sophie Sutherland. I tak byl kdesi v hlubině oceánu daleko za námi a bylo pravděpodobné, že byl rozkouskován už v žaludku mnoha žraloků. Přes to však moje mysl zabývala se vypravováním o duších zemřelých lidí, jež jsem slyšel, a já uvažoval o světě duchů. Přišel jsem k závěru, že i když duše zemřelých obývají tento svět, nesou ssebou dobrotu anebo zlobu svého pozemského života. A tak v předpokladu této domněnky (kterou ovšem nezaručuji) duch Zedníka musel by býti tak nenávistný a zlomyslný, jakým byl v životě. Není však ducha Zedníkova – na tom jsem stál – .

Několik minut tak uvažuje přecházel jsem sem a tam. Pak pohlédnuv náhodou kupředu podél lodi, uskočil jsem jako poděšená laň a ve slepém záchvatu vrhl jsem se utíkaje do kabiny. Zmizela všechna domýšlívost mládí a můj rozumový klid. Viděl jsem ducha. Tam v matném světle, kde jsme hodili mrtvého muže přes palubu, viděl jsem matnou, chvějící se postavu. Byla šest stop vysoká, štíhlá, z takové průsvitné hmoty, že jsem zřejmě skrze ní viděl mříže zábradlí.

Pokud se mne týče, byl jsem tak poplašen, jako zděšený kůň. Já, jako já, jsem přestal býti. Mojí bytostí chvěly se pudy deseti tisíc generací pověrčivých předků, již se báli tmy a věcí ve tmě. Já nebyl já, byl jsem v pravdě těmito deseti tisíci předky. Byl jsem celým pokolením, celým lidským pokolením v jeho pověrčivém dětství. Teprve po chvíli vrátila se mi moje totožnost. Ustal jsem v běhu, zachytil jsem se kolmého žebříku, duse se, třese se a jímán závratí. Nikdy před: tím ani po tom nepocítil jsem takového ohromení. Držel jsem se pevně žebříku a uvažoval jsem. Nemohl jsem pochybovati o svých smyslech. Že jsem něco viděl, bylo jisté. Ale co to bylo? Buď duch nebo nějaký žert. Nemohlo to býti nic jiného. Byl-li to duch, byla otázka: zjeví se opět? Kdyby se nezjevil a já bych vzbudil důstojníky lodě, stal bych se předmětem výsměchu všech na lodi. A právě tak, kdyby to byl žert,: postavení moje by bylo ještě směšnější. Mám-li si uchovati těžce vydobyté místo rovnosti s nimi, není možno přivolati někoho, až sám zjistím podstatu celé věci.

Jsem odvážný muž. Odvažuji se to tvrditi; neboť ve strachu a chvěje se plížil jsem se k žebříku a zase zpátky k místu, odkud poprvé jsem to viděl. Zmizelo to. Ačkoliv jsem nemohl ničeho viděti, bál jsem se jiti k místu, kde jsem to viděl. Dal jsem se znova do přecházení sem a tam a ačkoli jsem často úzkostlivým pohledem zahleděl se na hrozné místo, nic se neukázalo. Když se mi vrátil klid, došel jsem přesvědčení, že celá věc jest hříčkou mé obrazotvornosti a že se mi dostalo, čeho jsem si zasloužil za to, že jsem nechal svoji mysl zabývati se takovýmito věcmi.

A zase moje pohledy na to místo byly jenom příležitostné a nepoděsil jsem se; a pak najednou jako šílenec vrhl jsem se vpřed. Znova jsem to uviděl, dlouhou, chvějící se průsvitnou hmotu, skrze níž mohl jsem viděti mříže zábradlí. Znova jsem přemýšlel o situaci a byla to hrdost, jež na mne nejvíce působila. Nemohl jsem si dovoliti, aby se mi vysmáli. Této věci, ať je to cokoliv, musím přijíti na kloub sám. Musím to sám vypátrati. Pohlédl jsem zpět k místu, kde jsme vhodili do moře Zedníka. Bylo prázdné. Nic se nehýbalo. A po třetí dal jsem se do přecházení. V nepřítomnosti ducha přešla bázeň a rozumová rozvaha vrátila se zase. Ovšem, že není duchů. Mrtví nevstávají. Byl to žert, krvavý žert. Moji druhové z kabiny nějakými neznámými způsoby mne chtějí poděsiti. Museli mne už dvakráte viděti utíkati. Tváře hořely mi studem. Při myšlence, že bych mohl slyšeti potlačovaný řehot a smích, kdybych vešel do kabiny, počal jsem se zlobiti. Žerty jsou velmi dobré, ale tohle to jde příliš daleko. Byl jsem nejmladší na lodi, pouhý hoch, a oni nemají práva žertovati se mnou takovým způsobem, o němž jsem dobře v minulosti věděl, že uvede v šílenství ženy i muže. Zlobil jsem se víc a více a rozhodl jsem se, že jim ukáži, že jsem sdělán z jiné hmoty a zároveň, že se jim náležitě odměním. Zjeví-li se opět, rozhodl jsem se, že půjdu až k němu – ba víc, že půjdu k němu s nožem v ruce. Až budu ve vzdálenosti, kdy budu moci bodnout, bodnu. Bude-li to člověk, dostane se mu bodnutí nožem, jaké zaslouží. Bude-li to duch, nu, pak to duchu neuškodí a já budu přesvědčen, že mrtví vstávají.

Zlobil jsem se tedy a byl jsem pevně přesvědčen, že celá věc jest neomalený žert; ale když se duch zjevil po třetí na témže místě, dlouhý a průsvitný a chvějící se, přepadla mne znova bázeň a většina mého rozhorlení zmizela. Neutíkal jsem však. A neodvrátil jsem očí od té věci. Po dvakráte před tím zmizelo to, když jsem utíkal a tak jsem neviděl způsob, jakým to mizí. Vyňal jsem nůž ze svého pasu a vykročil jsem vpřed. Krok za krokem, blíže a blíže, při čemž sebeovládání působilo mi větší a větší těžkosti. Nastal zápas mezi mojí vůlí, mojí totožností, mým já na jedné straně a na druhé mezi deseti tisíci předky, již byli spleteni ve vláknech mé bytosti a jichž strašidelné hlasy šeptaly o temnotě a o strachu před temnotou, již projevovali v dobách, kdy svět byl pln temnoty a děsu.

Ještě volněji jsem kráčel vpřed a stále chvěla se ta vidina a kmitala podivným kolébáním. A pak právě před mýma očima zmizela. Viděl jsem ji zmizeti. Neunikla ani na právo, ani na levo, ani vzad. Právě tam, mezitím co jsem se na ni upřeně díval, vyprchala, zmizela. Nezemřel jsem, ale přísahám, dle toho, co jsem zažil v těch několika následujících okamžicích, že vím docela dobře, že lidé mohou strachem zemřiti. Stál jsem tam, nůž v ruce, kolébaje se automaticky dle kolébání lodě, ochromen hrůzou. Kdyby Zedník náhle uchopil mne za krk svými tělesnými prsty a škrtil mne, nebylo by to více než co jsem očekával. Mrtví vstávají, a to bylo pravděpodobně, co by zlovolný Zedník učinil.

On však neuchopil mého hrdla. Nic se nestalo. A nemohl jsem přece zůstati na jednom místě na vždy ochromen. Obrátil jsem se a šel jsem zpět. Neutíkal jsem. Co by to bylo platné! Jaké jsem měl vyhlídky oproti zlovolnému světu duchů? Útěk byl rychlost jenom mých nohou. Pronásledování ducha bylo rychlostí myšlenky. A duchové jsou opravdu! Viděl jsem jednoho!

A tak ustupuje zvolna nazad, objevil jsem vysvětlení celého viděni. Viděl jsem zadní stožár, klonící se v matném vyzařování oblaku, za nímž byl měsíc. Myšlenka zaujala můj mozek. Prodloužil jsem čáru mezi oblačným vyzařováním a zadním stožárem a shledal, že musí protnouti místo někde při zábradlí boku lodě. Právě, když jsem tak uvažoval, vyzařování zmizelo. Oblaka hnaná počínajícím vichrem střídavě mohutněla a zřeďovala se před tváří měsíce, nikdy však neodkryla měsíc úplně. A když oblaka byla nejřidší, mohl měsíc jenom matným světlem jimi prozařovati. Pozoroval jsem a čekal. V nejbližším okamžiku oblaka se zředila, pohlédl jsem vpřed a tam byl stín stožáru, dlouhý a chvějící se, třesoucí se, nakloněný na palubě a proti boku lodnímu.

To byl můj první duch. Ještě jednou viděl jsem ducha. Ukázalo se, že to byl novofoundlandský pes a nevím, kdo z nás byl více postrašen, neboť udeřil jsem onoho novofoundlandana mocnou ranou přímo do čelisti. Pokud se týče ducha Zedníka, poznamenávám, že jsem se o tom nezmínil na lodi jediné duši. A dále poznamenávám, že v celém svém životě neprošel jsem většími mukami a duševním utrpením, než na osamělé noční stráži na lodi Sophie Sutherland.

(Vydavateli. – To není smyšlenka. Jest to pravdivá stránka z mého života.)

VI.

KLASIK MOŘE.

Úvodem ke knize »Dva roky pod stožárem«.

Jednou ve sto letech jest napsána kniha, jež žije nejenom ve vlastním století, ale která stává se dokumentem pro století budoucí. Takovou knihou jest kniha Danova. Až Marryatovy a Cooperovy námořní novely budou zapomenuty, přes to, že osvěžovaly a rozveselovaly generace lidí, budou stále trvati ještě »Dva roky pod stožárem«.

Jakkoli zdá se to paradoxní, tož přece Danova kniha jest klasickým dílem moře, ne proto, že jest Dana nějak neobyčejný, ale právě pro opačnou příčinu, že jest prostě obyčejným normálním člověkem, správně vidoucím, ovládajícím se a vybaveným dostatečným vzděláním, aby byl s takové práce. Vycvičená jeho mysl zaznamenala nezkresleně, co viděl v jisté fási života denní práce. Není nic u něho briliantního nebo povznášejícího. Není geniem. Jeho srdce nikdy neovládlo jeho mozek. Nebyl nikdy ovládán citem ani očarován obrazotvorností. Byla to Danova chladnost, jež zachránila ho před ukřižováním a mrskáním, když dva z jeho spoluplavců byli takto ztýráni. Byl to jeho nedostatek volnosti, jenž mu zabránil, aby se trvale odebral na moře, jenž mu zabránil, aby uviděl více než jedno poetické místo a více než jedno romantické místo na pobřeží Staré Kalifornie. A přece tyto zdánlivé nedostatky byly jeho silou. Umožnily mu, že mohl skvostně psáti o obrázcích námořního života jeho doby.

Kniha byla psána blízko polovice posledního století, když počala taková revoluce v lidských methodách plavby mořské, že život a poměry popisované v Danově knize dávno už zmizely. Zmizeli typičtí kapitánové větrem ošlehaní a zdatní plavci. Zbývají ještě ploužící se lodě nákladní, špinavé lodě uhelné a smutné, zašpiněné typy plachetníků. Jediný rekord, jenž dnes jest překonán v plavbě plachetníků, jest rekord volné jízdy. Už dávno nejsou stavěny pro rychlost, aniž jich posádka skládá se ze zdatných námořníků, ani nejsou řízeny starými kapitány.

Rychlost byla přenechána velikým lodím, jež dovážejí hedvábí, čaj a koření. Sbory admirality, bursy a pojišťovny ohrnují nos nad plachetníky. Není už těch šťastných a odvážných dnů, kdy bylo celé bohatství vyděláno rychlou plavbou a šťastným dobrodružstvím nejen pro majetníky, ale i pro kapitány lodí. Nic se nedává nyní v šanc. Není risika v rychlé plavbě. Náklad jest propočítáván až k nejmenšímu zlomku procenta. Kapitáni nespekulují už, ani nenakupují pro majetníky. Ti se sami vším tím zabývají a telegramy a kabelogramy zahrnují přístavy sedmi moří, pátrajíce po lodních nákladech a prostřednictvím svých jednatelů uspořádávají všechny obchodní záležitosti.

Došlo se k poznání, že jen malé posádky lodní a jen veliké lodě mohou přinésti slušný úrok z peněz do podniku uložených. Nezbytný následek toho jest, že rychlost a duch jest méně ceněn. Nelze popírati, že na obchodních plachetních lodích plavci, jako třída, se skutečně zhoršili. Lidé dávno už neprodávají hospodářství, aby šli na moře. Ale doba, o níž Dana píše, byla pravou příležitostí získati bohatství a zažíti dobrodružství na moři, – v čemž zahrnuta byla ovšem i namáhavá práce a nebezpečí, jež tu vždycky číhalo.

Bylo štěstím pro Dana vzhledem k jeho psaní, že Pilgrin byla prostřední loď, s prostřední posádkou a důstojníky a řízená prostřední kázní. I ono »týrání«, jež nastalo, když připlulo se k pobřeží kalifornskému, bylo prostředního druhu. Pilgrin žádným způsobem nepáchl pekelnou lodí. Kapitán, ač nebyl nejdobrosrdečnějším mužem na světě, byl jen obyčejným lodníkem, konajícím plavby na východ, ani brilantní ani nedbalý ve vykonávání svého povolání, ani krutý ani sentimentální v jednání s mužstvem. A nebylo-li zvláštních volných dnů, žádných pochoutek, jež by byly obohacovaly hubený jídelní lístek lodní, žádného grogu nebo kávy při dvojitých strážních službách, – tož zase na druhé straně nebyla posádka chronicky mrzačena stálými tresty. Jednou, a toliko jednou byli lidé mrskáni a uvrženi do želez, – to už odpovídalo tak trochu 1834, neboť v tom čase mrskání na palubě obchodních lodí už přestávalo.

Rozdíl mezi životem na moři tehdy a dnes nemůže býti lépe vystižen než Danovým popisem plaveckého oděvu té doby:

»Kalhoty těsné kolem boků a odtud dlouze visící volně kolem končetin, široká pestrá košile, černě lakovaný klobouk s úzkou střechou, nošený v záhlaví s černou stuhou visící přes levé oko a zvláštní vázankou z černého hedvábného šátku.«

Hodinky, jež jsou pouze nejméně nedokonalým měřidlem časovým, který člověk našel, umožňují nejjistěji a nejsnadněji určiti zeměpisnou délku. Ale Pilgrin vyplul v době, kdy hodinky právě přicházely v užívání. Tak málo bylo na ně spoléháno, že Pilgrin měl na své palubě toliko jedny a těch jedněch, ukazujících hned na počátku nesprávně, nebylo už nikdy použito.

Plavec dnešní doby byl by ohromen, kdyby se od něho žádalo, aby se vydal na dvouletou plavbu z Bostonu kolem Rohu do Kalifornie a zpět bez hodinek. V těch dobách však to bylo docela obvyklé, neboť to byly dny, kdy pozorováni slunce a měsíce byly věcí nejpotřebnější. Jest jisto, že jest dnes málo důstojníků na obchodních lodích, zabývajících se pozorováním měsíce, a že velké jich procento toho ani nedovede.

»Dvaadvacátého září… když jsme přišli na palubu v sedm hodin ráno, shledali jsme nahoře stráž vylévající vodu na plachty a když dívali jsme se se zádi lodi, uviděli jsme malý, pro rychlou jízdu zbudovaný dvojstěžník s černým trupem, plující přímo za námi. Dali jsme se okamžitě do práce a napjali všechny plachty, jež byly po ruce; a stále smáčeli jsme plachty kbelíky vody, stříkajíce až k vrcholu stěžně… Byla to ozbrojená loď, plná lidí a nenesla žádné vlajky.«

Uvedené řádky zní spíše jako odstavec knížky »Kadet Dobrák«, nebo »Vodní čarodějka«, než z nejstřízlivější, nejpravdivější kroniky moře, jež byla kdy napsána. Vždyť toto pronásledování piráty skutečně zažili na palubě lodi Pilgrin 22. září 1834 – toliko asi před dvěma generacemi.

Dana byl veskrze poctivým typem muže, nedomýšlivý, ani výstřední, povahy vyrovnané. Byl prostě schopným, nikoli brilantním. Jeho schopnost byla všeobecná. Byl schopný právník; projevil schopnosti na koleji, byl schopným plavcem, jeho schopnost projevovala se i ve výrazu hrdosti, i když tato hrdost nebyla ničím více než hrdost plavce sloužícího za dvanáct dolarů měsíčně, než hrdost, již pociťoval nad správně vykonaným úkolem plavce, nad kapitánovým dovedným řízením lodě, nad čistotou a pořádkem na lodi.

Není plavce, jemuž by se nerozbušilo srdce, čte-li, jak Dana popisuje okamžik, kdy po prvé mohl stáhnouti ráhno. Jednou nebo dvakrát viděl to dělati. Získal starého plavce z posádky, jenž ho zaučoval. A pak bylo to při prvém zakotvení u Monterey, jsa v důvěrném kamarádství s druhým důstojníkem, dosáhl od něho, že se přimluvil u kormidelníka, aby ho vyslal, jak po prvé se bude stahovati ráhno. »Na štěstí,« píše Dana, »provedl jsem to, aniž by důstojník řekl slovo, a zaslechl jsem kormidelníkovo „velmi dobře“, když ráhno doteklo se paluby s právě takovým zadostiučiněním, jaké jsem vždy pociťoval v Cambridge, když jsem uviděl »bene« na konci latinského úkolu.«

»Bylo to po prvé, kdy jsem se dotekl kruhu a byl jsem nemálo hrdým, když jsem seděl rozkročmo na ráhnu, podal kruh a zvolal: „Táhnout po větru!“« Byl přes rok na moři, než se pokusil o tento úkol prvního plavce, ale provedl jej s pochvalou. A s pochvalou slezl čtyři sta stop vysokou skálu po dvou lanech k sobě svázaných, aby získal kůže malých volků v ceně několika dolarů, ačkoli všecka pochvala, již od svých druhů obdržel, byla: »Jaký jsi pitomec, že jsi se odvážil života pro půl tuctu kůží!«

Zkrátka byla to tato schopnost v projevech hrdosti, právě tak jako v práci, že uzpůsobila Dana vykresliti nejen fotografickou podrobnost života na palubě, stahování kůží na pobřeží kalifornském, ale ryzí, prostou psychologii a etiku plavců, již stahovali kůže, stáli u kormidla, dělali a vytahovali plachty, natírali lanoví, čistili palubu, kritisovali plaveckou schopnost svých důstojníků a počítali trvání svého vyhnanství dle krychlového prostoru nastřádaných kůží.

Jack London.

Clen Ellen, Kalifornie, 3. srpna 1911.

JACK LONDON:

HŘÍSNÁ ŽENA.

ZNAMÉNKO.

Jednoaktovky .

Z angličtiny přeložil L. F.

19 2 5

Nakladatel B. KOČÍ, knihkupec v Praze I.,

Masarykovo nábř. 14.

HŘÍŠNÁ ŽENA.

OSOBY:

Loretta, roztomilá mladá bytost. Strašně nevinná. Asi 19 let, štíhlá, delikátní, křehká květina. Bodrá.

Ned Bashford, unavený mladý světák, jenž profilosofoval svoje zkušenosti a který nemá víry v pravdivost a čistotu žen.

Billy Marsh, venkovský hoch, jenž jest asi tak nevinný jako Loretta. Ostýchavý. Přímý. Nezkušené mládí.

Alice Hemingwayová, dáma společnosti, dobrosrdečná, jejímž nejmilejším zaměstnáním jest seznamovati mladé lidi za příčinou sňatku.

Jack Hemingway, její manžel.

Komorná.

Místo děje – Kalifornie.

Čas – letní odpoledne.

(Při zvednutí opony konvencionelní pokoj venkovského domu v Kalifornii. Je to dům Hemingwayů v Santa Clara. Pokoj jest pozoruhodný skvostným kamenným krbem uprostřed vzadu. Po obou stranách krbu jsou nákladná tabulkovaná okna. Široké, draperiemi kryté dveře po pravé i levé straně. Na levo vpředu stůl s vázou květin a židle. V pravo vpředu piano.)

(Loretta sedí u piana nehrajíc, zády k nástroji, hledí na Neda Bashforda, jenž stojí.)

LORETTA (nevrle se ovívajíc listem not): Nikoli, nepůjdu chytat ryby. Jest příliš horko. Mimo to ryby neberou tak brzy odpoledne.

NED: Ale pojďte. Vždyť není vůbec teplo. A ostatně, nebudeme ani opravdu ryby chytat. Chci vám něco říci.

LORETTA (dosud nevrle): Vy mi chcete stále něco říci.

NED: Ano, ale jen žertem. Tentokrát jest to jiné. Jest to vážné. Naše… moje štěstí na tom závisí.

LORETTA (mluví nedočkavě, už nikoli rozmrzeně, hledíc vážně s tajenou radostí, tušíc vyznání): Pak nečekejte. Řekněte mi to hned zde.

NED (téměř hrozivě): Mám?

LORETTA (vyzývavě): Ano!

(Ned rozhlíží se pozorně, boje se vyrušení, odkašle, rozhodne se, uchopí Lorettinu ruku.)

(Loretta je překvapená, bojácná, přece ochotna naslouchati, naivně neschopna skryti svoji lásku k němu.)

NED (mluví něžně): Loretto… já… od té chvíle, kdy jsem se s vámi setkal –

(Jack Hemingway objeví se ve dveřích na levo.) (Ned náhle pustí Lorettinu ruku. Projevuje rozhořčení.)

(Loretta je zklamána vyrušením.)

NED: Zatraceně!

LORETTA (ohromena): Nede! Proč tak klejete?

NED (popudlivě): To není klení.

LORETTA: Co je to, prosím?

NED: Projev nelibosti.

JACK HEMINGWAY (přejda k pravé straně): Opět se hašteříte?

LORETTA (rozhorleně, s důstojností): Nikoli. Nehašteříme se.

NED (drsně): Čeho si přejete?

JACK HEMINGWAY (nadšeně): Pojďte chytat ryby!

NED (odsekne): Nikoli, je příliš horko.

JACK HEMINGWAY (resignovaně, odcházeje v pravo): Není třeba uraziti hned člověku hlavu.

LORETTA: Myslela jsem, že jste chtěl chytat ryby?

NED: Nikoli však s Jackem.

LORETTA (vyčítavě, ovívajíc se rychle): A řekl jste mi, že vůbec není horko.

NED (mluví něžně): To není, co jsem vám chtěl říci, Loretto. (Uchopí její ruku.) Drahá Loretto –

(Z pravé strany vejde náhle Alice Hemingwayová.) (Loretta rychle vytrhne mu ruku a vyhlíží unaveně.) (Ned snaží se, aby nevyhlížel ostýchavě.)

ALICE HEMINGWAYOVÁ: Můj Bože! Myslela jsem, že jste oba šli chytat ryby!

LORETTA (sladce): Přeješ si něčeho, Alice?

NED (snaže se býti zdvořilým): Mohu něco pro vás učiniti?

ALICE HEMINGWAYOVÁ (mluví rychle a hledí zmizeti): Nikoli, nikoli. Přišla jsem jenom, abych shlédla, došla-li pošta.

LORETTA a NED (mluví zároveň): Nikoli, nedošla.

LORETTA (náhle jde ke dveřím vpravo): Poohlédnu se.…

(Ned pohlíží na ni vyčítavé.) (Loretta ohlédne se mučivě ode dveří a zmizí.) (Ned vrhne se roztrpčen do pohovky.)

ALICE HEMINGWAYOVÁ (přejde a postaví se před něj. Vyčítavě): Co jste jí to říkal?

NED (dopálený): Nic.

ALICE HEMINGWAYOVÁ (hrozivě): Poslyšte, Nede.

NED (vážně): Čestné slovo, Alice. Neříkal jsem jí ničeho.

ALICE HEMINGWAYOVÁ (v náhlé změně): Pak jste jí měl něco říci.

NED (podrážděně. Přinese jí židli, usadí ji a posadí se sám): Hleďte, Alice. Znám vaši hru. Pozvala jste mne sem, abyste učinila ze mne blázna.

ALICE HEMINGWAYOVÁ: Nic takového, pane. Pozvala jsem vás sem, abyste se tu setkal s krásnou a neposkvrněnou dívkou – nejkrásnější a nejnevinnější dívkou na světě.

NED (suše): To jest, co jste psala ve svém dopise.

ALICE HEMINGWAYOVÁ: A to jest, proč jste sem přišel. Jack snažil se po celý rok, aby vás sem dostal. Nevěděl, jaký dopis už by napsal.

NED: Myslíte-li si, že jsem přišel k vůli řádce v psaní o děvčeti, jež jsem nikdy neviděl –

ALICE HEMINGWAYOVÁ (uštěpačně): Ubohý, unavený muž, jenž už není interesován v ženách… a děvčatech. Ubohý, unavený pessimista, jenž ztratil všechnu víru v dobrotu žen.

NED: Začež jste zodpovědnou vy.

ALICE HEMINGWAYOVÁ (nedůvěřivě): Já?

NED: Ano, zodpovědnou. Proč jste mne odmítla a vzala si Jacka?

ALICE HEMINGWAYOVÁ: Chcete to věděti?

NED: Ano.

ALICE HEMINGWAYOVÁ (moudře): Za prvé, poněvadž jsem vás nemilovala. Za druhé, poněvadž jste nemiloval mne. (Usmívá se při jeho protestujícím pohybu ruky a výrazu protestu ve tváři.) A za třetí, poněvadž bylo tenkrát právě tak asi dvacetsedm jiných žen, jež jste miloval anebo domníval se, že milujete. To je, proč jsem si vzala Jacka. A to je, proč jste ztratil víru v dobrotu žen. Sám jste toho vinen.

NED (udiveně): Mluvíte tak přesvědčivě. Skoro Vám věřím, když Vás tak poslouchám. A přec jsem přesvědčen, že jste jako všechny ostatní Vašeho pohlaví – nevěrná, nepravdivá a… (Hledí na ní upřeně, ale nepokračuje.)

ALICE HEMINGWAYOVÁ: Pokračujte, nebojím se!

NED (konečně): A nemorální.

ALICE HEMINGWAYOVA: Ó! Bídáku!

NED (pase se na jejím rozhořčení): Tak je to správné! Jen se rozhorlete. Můžete rozlámat nábytek, chcete-li! Je mi to lhostejno!

ALICE HEMINGWAYOVA (v náhlé změně, něžně): A co s Lorettou?

(Ned vzdychne a mlčí.)

ALICE HEMINGWAYOVA: Hloubka falše, jež musí číhati pod sladkým a nevinným zevnějškem… podle vaší filosofie.

NED (vážně): Loretta jest výjimkou, přiznávám. Jest vším tím, co jste pravila ve svém psaní. Jest malou vílou, andělem. Nikdy jsem nesnil o něčem podobném, jako jest ona. Jest to pozoruhodné najiti takovou ženu v dnešní době.

ALICE HEMINGWAYOVA (povzbuzujíc): Jest tak naivní.

NED (chytaje): Ano, není-liž pravda? Její tvář a jazyk prozrazuje všechna její tajemství.

ALICE HEMINGWAYOVA (přikyvujíc): Ano, pozozorovala jsem to.

NED (radostně): Pozorovala jste?

ALICE HEMINGWAYOVÁ: Nemůže ničeho skrýt. Víte, že Vás miluje?

NED (v pasti, chtivě): Myslíte?

ALICE HEMINGWAYOVÁ (povstávajíc se smíchem): A myslím-li si, že jsem Vám kdysi dovolila abyste mne po tři týdny miloval!

(Ned vstane.) (Z levé strany vstoupí komorná s dopisy, jež přináší Alici Hemingwayové.)

ALICE HEMINGWAYOVÁ (přehlížejíc dopisy): Ani jeden pro Vás, Nede. (Vybéře dva listy pro sebe.) Obchodníci. (Odevzdá zbytek dopisů komorné.) A tři pro Lorettu. (Mluví ke komorné.) Položte je na stůl, Jesie.

(Komorná položí dopisy na stůl vpředu v levo a odejde v levo.)

NED (s přídechem žárlivosti): Zdá se, že Loretta má obsáhlou korespondenci.

ALICE HEMINGWAYOVÁ (s povzdechem): Ano, jako já, když jsem byla děvčetem.

NED: Ale její dopisy jsou většinou rodinné.

ALICE HEMINGWAYOVÁ: Ano. Nepozorovala jsem žádného od Billa.

NED (slabě): Billa?

ALICE HEMINGWAYOVÁ (přikyvujíc): Jistě že Vám o něm řekla.

NED (vzdychaje): Ona měla milence… Už?

ALICE HEMINGWAYOVÁ: A proč ne? Jest ji devatenáct let.

NED (otáleje): Tento… eh… tento Bill…?

ALICE HEMINGWAYOVÁ (smějíc se, položí ruku na jeho rámě): Nu, neplašte se, ubohý, unavený filosofe. Nemiluje vůbec Billa. (Loretta vstoupí z pravé strany.)

ALICE HEMINGWAYOVÁ (k Lorettě, ukazujíc na stůl): Tři listy pro tebe.

LORETTA (radostně): O, děkuji!

(Loretta přistoupí rychle ke stolu, pohlédne na dopisy, usedne, otevře je a počne čisti.)

NED (podezřívavě): Ale Billy?

ALICE HEMINGWAYOVÁ: Obávám se, že ji strašně miluje. To jest, proč je zde. Museli ji odstraniti. Bill činil jí život hrozným. Bývali jako malé děti spolu – hrávali si. A Billy byl, nu, velmi dotěrný. A Loretta, ubohé dítě, neví vůbec ničeho o manželství. Toť vše.

NED (upokojen): A tak!

(Alice Hemingvvayová jde zvolna k pravému východu, pokračujíc v rozmluvě a provázena Nedem.)

ALICE HEMINGWAYOVÁ (volajíc na Lorettu): Půjdeš chytat ryby, Loretto?

(Loretta vzhlédne od dopisu a zavrtí hlavou.)

ALICE HEMINGWAYOVÁ (k Nedovi): Pak Vy nepůjdete asi také, myslím.

NED: Nikoli, jest příliš horko.

ALICE HEMINGWAYOVÁ: Pak vím o místě pro Vás.

NED: Kde?

ALICE HEMINGWAYOVA: Právě zde. (Pohlédne významně k Lorettě.) Teď máte příležitost říci, co byste měl říci.

(Alice Hemingwayova se škádlivě směje a odejde.) (Ned je na váhách, chce ji následovati, pohlédne na Lorettu a stane. Kroutí si kníry a hledí dále na ni v přemýšlení.) (Loretta nevšímá si jeho přítomnosti a pokračuje ve čtení. Přečte dopis, sbalí jej, vloží do obálky, vzhlédne a spatří Neda.)

LORETTA (překvapena): Ó, myslela jsem, že jsté odešel.

NED (přistoupí k ní): Rozhodl jsem se, že zůstanu a dokončím náš rozhovor.

LORETTA (ochotně usedá hotova naslouchati): Ano, vy jste chtěl… (Sklopí oči a ustane v řeči.)

NED (uchopí její ruku, vroucně): Nepomyslel jsem si, když jsem sem přišel na návštěvu, že setkám se tu se svým osudem … (Náhle pustí Lorettinu ruku.)

(Komorná vstoupí z levé strany s táckem.) (Loretta nahlédne na tácek a shledá, že jest prázdný. Pohlíží tázavě na komornou.)

KOMORNÁ: Nějaký pán přeje si vás vidět. Nemá navštívenky. Řekl mi, abych vám řekla, že jest Billy.

LORETTA (v rozpacích hledíc zděšeně, hledá přispění u Neda): Ó!… Nede!

NED (jemně a dvorně povstane a hotoví se k odchodu): Dovolíte-li mi, počkám až potom, abych vám řekl, co jsem chtěl.

LORETTA (zděšeně): Co mám činiti?

NED (po chvíli): Nechcete ho viděti? (Loretta zavrtí hlavou): Pak toho nečiňte.

LORETTA (zvolna): Nemohu toho učiniti. Jsme starými přáteli. Bývali jsme… dětmi spolu. (Ke komorné.) Uveďte jej. (K Nedovi, jenž je na odchodu k pravé straně): Neodcházejte, Nede.

(Komorná vyjde levou stranou.)

NED (chvíli na váhách): Vrátím se.

(Odejde pravou stranou.) (Loretta samotná na jevišti, projevuje nepokoj a zděšení.)

(Billy vstoupí z levé strany. Chvíli stojí ve dveřích, má uprášené boty. Je uřícený. Oči i tvář zazáří při pohledu na Lorettu.)

BILLY (postoupiv kupředu, vroucně): Loretto!

LORETTA (ne právě nadšena, postoupí zvolna, aby ho přijala): Neřekl jsi, že přijdeš.

(Billy učiní pohyb, jakoby ji chtěl políbiti, ona však pouze potřese mu rukou.)

BILLY (pohlížeje na své velmi zaprášené boty): Šel jsem ze stanice pěšky.

LORETTA: Kdybys mne byl zpravil, byla bych poslala pro tebe vůz.

BILLY (chytře): Kdybych ti byl dal vědět, nedovolila bys mi, abych přišel. (Rozhlíží se opatrně kolem, pak se pokusí ji políbiti.)

LORETTA (odmítá políbení): Neposadíš se?

BILLY (škádlivě): Ale jdi, jen jedno. (Loretta zavrtí hlavou a odstrkává ho.) Proč ne? Jsme přece zasnoubeni.

LORETTA (rozhodně): Nejsme. Ty víš, že nejsme. Víš přece, že jsem zrušila zasnoubení den před svým odchodem a… a… raději se posad‘.

(Billy se posadí na kraj židle, Loretta usedne ke stolu. Billy, aniž by povstal, strká svoji židli ku předu, až sedí proti sobě a svými koleny dotýká se jejích. Touží po ní. Ona odtáhne poněkud svoji židli.)

BILLY (s úplnou důvěrou): To jest právě, proč jsem tě navštívil – abychom se znova zasnoubili.

(Billy postrčí židli ku předu a pokouší se uchopiti její ruku. Loretta postoupí se svou židlí zpět.)

BILLY (vyjme velké stříbrné hodinky a pohlédne na ně): Nuže, poslyš, Loretto. Nemám mnoho času nazbyt. Musím odejiti k vlaku za deset minut. A přál bych si, abys ustanovila den.

LORETTA: Nejsme přece zasnoubeni, Billy, není proto možno stanovití den.

BILLY (s důvěrou): Ale budeme zasnoubeni. (Náhle propukne.) Ó, Loretto, kdybys věděla, jak jsem trpěl. Té první noci nezamhouřil jsem ani oka. A od té doby jsem vůbec mnoho nespal. (Přistrčí židli.) Přecházel jsem celou noc. (Vážně.) Loretto, nejím ani tolik, co by stačilo k životu kanára. Loretto… (Postrčí židli vpřed.)

LORETTA (ustoupí se svojí židlí zpět, mateřskv): Billy, potřebuješ léku. – Navštívil jsi doktora Haskinse?

BILLY (podívá se na hodinky a předstírá chvat): Loretto, políbí-li děvče muže, značí to, že si ho vezme za chotě.

LORETTA: Vím to, Billy. Ale… (Pohlédne na dopisy na stole.) Kapitán Kitt si nepřeje, abych si tě vzala. Praví… (Uchopí dopis a počne jej otvírati.)

BILLY: Nedbej na to, co říká kapitán Kitt. Chce, abys zůstala tak a byla společnicí své sestře. Nechce, abys si mne vzala, poněvadž tě chce míti doma.

LORETTA: Daisy nechce mne pro sebe. Nechce nic, jen vlastní moje štěstí. Říká – (Vezme druhý dopis se stolu a otevírá jej.)

BILLY: Nedbej na to, co říká Daisy.

LORETTA (bére třetí dopis se stolu a otevírá jej): A

Marta říká –

BILLY (zlostně): Čertova Marta a všichni s ní.

LORETTA (vyčítavě): Ó, Billy!

BILLY (brání se): To není žádné klení a ty to dobře víš.

(Nastane pomlčka. Billy ztratil nit rozhovoru a nedostává se mu myšlenek.)

BILLY (náhle se vzpamatuje): Nedbej na kapitána Kitta a Daisu a Martu a na to, co si přejí. Záleží na tom, co ty si přeješ.

LORETTA: Ó, Billy, jsem tak nešťastnou!

BILLY (nevšímá si toho a jde přímo za svou věcí): Jedná se o to, chceš-li si mne vzíti? (Pohlédne na hodinky.) Odpověz na to prostě.

LORETTA: Neobáváš se, že zmeškáš vlak?

BILLY: Vem čert vlak!

LORETTA (vyčítavě): Ó, Billy!

BILLY (hněvivě): To není klení. (Žalně.) Takhle jsi se mnou vždycky hotova. Nevážil jsem celou tu cestu k vůli vlaku. Přišel jsem k vůli tobě. Zodpověz mi tedy jednu věc. Chceš si mne vzíti?

LORETTA (pevně): Ne, nechci si tě vzíti.

BILLY (s jistotou): Přes to však musíš.

LORETTA (vzdorně): Musím?

BILLY (s nezlomnou jistotou): Jak jsem řekl – musíš! Přičiním se o to!

LORETTA (zlostně): Nejsem už dítětem. Nemůžeš tak se mnou jednati, Billy Marshi!

BILLY (chladně): Nejednám nijak. Snažím se toliko zachrániti tvou pověst.

LORETTA (slabě): Pověst?

BILLY (přikyvuje): Ano, pověst. (Odmlčí se na chvíli, načež mluví s velkou vážností.) Loretto, políbí-li žena muže, musí si ho vzíti.

LORETTA (zděšeně, slabě): Musí?

BILLY (přesvědčivě): Jest to zvykem.

LORETTA (zdrceně): A když… a… a když žena políbí muže a… nevezme si ho…?

BILLY: Pak je skandál. Tak berou původ všechny skandály, o nichž čteš v novinách. (Dívá se na hodinky.)

(Loretta v tichém zoufalství.)

LORETTA (v ponížení): Jsi dobrým člověkem, Billy. (Billy dává na jevo, že tomu věří.) A já jsem velmi hříšnou ženou.

BILLY: Nikoli, nejsi, Loretto. Nevědělas toho prostě.

LORETTA (s jiskrou naděje): Ale tys mne políbil.

BILLY: To nevadí. Ty jsi se však dala políbiti.

LORETTA (ztrácejíc naději): Ne však zpočátku.

BILLY: Ale potom. A to právě platí. Nechala ses mnou políbiti v altáně. Nechala ses –

LORETTA (úzkostlivě): Ustaň, ustaň.

BILLY (nelítostně): Nechala ses políbiti, když jsi hrála piano. Nechala ses políbiti toho dne na výletě. A ani se nemohu rozpomenouti, kolikrát vůbec nechala ses políbiti na dobrou noc.

LORETTA (dá se do pláče): Ne vícekráte než pětkrát.

BILLY (s určitostí): Aspoň osmkrát.

LORETTA (stále plačíc): Řekls mi, že je to docela v pořádku.

BILLY (důrazně): To také bylo – dokud jsi neprohlásila, že si mne vůbec nevezmeš. V tom případě je to skandál – jenom že o tom ovšem nikdo dosud neví. Vezmeš-li si mne, nikdo se o tom nikdy nedozví. (Pohlédne na hodinky.) Musím jiti. (Vstane.) Kde jest můj klobouk?

LORETTA (vzlykajíc): To jest strašlivé.

BILLY (kývá na souhlas): To si myslím, že je to strašlivé. Budu ti psáti. A je jediné východisko. (Hledá úzkostlivě klobouk.) Co tomu říkáš?

LORETTA (zlomeně): Musím o tom přemýšleti. Budu ti psáti. (Slabě.) Vlak? Klobouk je v předsíni.

BILLY (pohlédne na hodinky, snaží se v rychlosti ji políbiti, docílí však jen podání ruky a odchází k levé straně): Dobře, budeš mi psáti. Piš mi zítra. (Stane na chvíli mezi dveřmi a mluví velmi vážně.) Pomni, Loretto, že nesmí dojíti ke skandálu.

(Billy odejde). (Loretta sedí v křesle, tiše plačíc. Zvolna si utírá oči, povstane, nerozhodnuta, co by měla učiniti.) (Ned vstoupí z pravé strany, nakukuje. Sezná, že Loretta je samotná a jde tiše k ní. Když k ní přistoupí, počne Loretta znovu plakati a snaží se odvrátiti hlavu. Ned uchopí obě její ruce a přinutí ji, aby na něj pohlédla. Pláče ještě usedavěji.)

NED (obejme ji kolem ramenou a přitáhne ji k sobě): Nu, nu, maličká, neplačte.

LORETTA (přitiskne obličej k jeho ramenu jako unavené dítě, vzlykajíc): Ó, Nede! Kdybyste jen věděl, jak jsem hříšnou!

NED (usmívá se shovívavě): Co se stalo, maličká? Zapomněla vám vaše drahá sestra psáti? (Loretta zavrtí hlavou.) Udělali vám Hemingwayové něco? (Loretta zavrtí hlavou.) Pak to musela býti ta vaše návštěva? (Dlouhá přestávka, v níž Loretta pláče ještě usedavěji.) Povězte mi, co se stalo, a uvidím, co mohu pro vás učiniti. (Lehce políbí ji na vlasech, tak jemně, že toho ona ani nepozoruje.)

LORETTA (vzlykajíc): Nemohu, pohrdal byste mnou. Ó, Nede! Tak se hanbím!

NED (směje se nedůvěřivě): Zapomeňme na to všechno. Chtěl bych vám něco říci, co by mne učinilo velmi šťastným. Nejvřelejší moje přání jest, aby vás to učinilo rovněž šťastnou. Loretto, miluji vás –

LORETTA (vykřikne radostně, pak zasténá): Příliš pozdě!

NED (překvapen): Příliš pozdě?

LORETTA (stále sténajíc): Ó, proč jsem to učinila! (Ned poněkud zaražen.) Byla jsem tak mladá! Neznala jsem tenkráte světa.

NED: Oč se vlastně jedná?

LORETTA: Ó, já… on… Billy… jsem hříšnou ženou, Nede. Vím, že nebudete se mnou už nikdy mluviti.

NED: Ten, ten… eh… ten Billy – co učinil?

LORETTA: Já… on… nevím. Byla jsem tak mladá. Nemohu za to. Ó, sešílím, sešílím!

(Nedova objímající ruka ochabne. Jemně ji oddálí a usadí Lorettu do velikého křesla.) (Loretta kryje tvář a znova zlyká.)

NED (kroutí vztekle kníry, pohlíží na ni, váhá chvíli, pak si přitáhne židli a usadí se): Já.. já nerozumím.

LORETTA (bědujíc): Jsem tak nešťastnou!

NED (vyzvídaje): Proč nešťastná?

LORETTA: Poněvadž… on… on si mne chce vzít!

NED (zjasní náhle tvář, nakloní se do předu a položí jemně svou ruku na její): To by nemělo učiniti nešťastným žádné děvče. Poněvadž ho nemilujete, není důvodem (Náhle se odmlčí.) Ovšem, že ho nemilujete? (Loretta zavrtí hlavou i rameny.) Co?

LORETTA (vybuchne): Ne, nemiluji Billa! Nechci ho milovat!

NED (s důvěrou): Poněvadž ho nemilujete, není důvodem, abyste byla nešťastná jen proto, že vám učinil vyznání.

LORETTA (vzlykajíc): To je právě to. Přála bych si, abych ho milovala. Ó, chtěla bych zemříti.

NED (přívětivě): Nuže, drahé dítě, trápíte se maličkostmi. (Uchopí její ruce oběma svýma.) Ženy to činí denně. Poněvadž jste se jinak rozhodla anebo poněvadž jste nevěděla, co vlastně chcete, poněvadž jste – abych zbytečně neužil drsných slov – učinila si blázna z člověka –

LORETTA (přerušíc ho, zvedne hlavu a hledí na něho): Učinila si blázna? Ó, Nede, kdyby to bylo všechno!

NED (dutým hlasem): Všechno?

(Ned zvolna pustí její ruce. Otevře ústa, jakoby chtěl mluviti, pak změní svůj úmysl a mlčí.)

LORETTA (rozhodně): Ale já si ho nechci vzíti.

NED: Pak bych toho nečinil.

LORETTA: Ale já bych si ho měla vzíti.

NED: Měla vzíti? (Loretta přikyvuje.) To jest silné.

LORETTA (přikyvuje): Vím to. (Rty se jí chvějí, snaží se však ovládati se a podaří se jí mluviti klidněji.) Jsem hříšnou ženou. Hrozně hříšnou ženou. Nikdo neví, jak hříšnou jsem… kromě Billa.

NED: (udiven pohlíží na ni tázavě): On… Billy to ví?

(Loretta přikyvuje.) (On chvíli uvažuje.)

NED: Vypravujte mi o tom. Musíte mi o tom všem říci.

LORETTA (slabě, jakoby se chtěla dát znova do pláče): Všechno?

NED (určitě): Ano, všechno.

LORETTA (zdrženlivě): Ach… budete mi moci – kdy… odpustiti?

NED (vzdychne zdlouha, zoufale): Ano, odpustím vám, jen pokračujte.

LORETTA: Nebylo nikoho, kdo by mne poučil. Byli jsme spolu tak často. Nevěděla jsem ničeho o světě… tenkráte. (Přestávka.)

NED (netrpělivě): Pokračujte.

LORETTA: Kdybych jen byla věděla. (Přestávka.)

NED (hryže rty a svírá ruce): Ano, ano, pokračujte.

LORETTA: Bylí jsme spolu téměř každý večer.

NED (divoce): S Billem?

LORETTA: Ano, ovšem, s Billem. Byli jsme spolu často… Kdybych jen bývala věděla… Nikoho nebylo, kdo by mne poučil… Byla jsem tak mladá… (Shroutí se v pláči.)

NED (rychle povstane, vybuchna): Ten bídák!

LORETTA (zvedne hlavu): Billy není bídákem… Je… je… dobrým člověkem.

NED (sarkasticky): Myslím, že mi budete vypravovati za chvíli, že to všechno byla vaše vina. (Loretta přikyvuje.) Co?

LORETTA (pevně): Byla to jediné moje chyba. Nikdy jsem mu toho neměla dovoliti. Já zasluhuji výtky.

NED (přechází sem a tam chvíli, stane před ní a mluví resignovaně): Dobře, nevyčítám vám nejmenšího, Loretto. Byla jste velmi poctivou. Jest to… eh… je to chvalitebné. Ale Billy má pravdu a vy jste v neprávu. Musíte se vzíti.

LORETTA (slaboučkým hláskem): S Billem?

NED: Ano, s Billem. Sám na to dohlédnu. Kde bydlí? Donutím ho. Nebude-li chtíti… pak ho zastřelím.

LORETTA (vykřikne poděšena): Ó, Nede! Toho neučiníte. –

NED (určitě): Učiním!

LORETTA: Ale já si nechci vzíti Billa.

NED (určitě): Musíte! A Billy musí rovněž, rozumíte?

Je to jediné, co zbývá.

LORETTA: To je, co říká Billy.

NED (vítězoslavně): Vidíte, že mám pravdu!

LORETTA: A když… když si ho nevezmu bude… bude skandál?

NED (klidně): Ano, bude skandál.

LORETTA: To je, co řekl Billy. Ó, jsem tak nešťastná!

(Loretta propukne v usedavý pláč.)

(Ned přechází v chmurách, chvílemi kroutě si divoce kníry.)

LORETTA (skrývá tvář, vzlyká a stále pláče): Nechci opustiti Daisu! Nechci opustiti Daisu! Co mám činiti? Co mám činiti? Jak jsem to mohla věděti? Neřekl mi ničeho! Nikdo jiný mne nikdy nepolíbil. (Ned zvědavě stane a poslouchá. Zatím co poslouchá, jeho tvář se rozjasňuje.) Nikdy jsem ani nesnila o tom, že by polibek mohl býti tak strašný.. až… až mi to řekl. Řekl mi to právě dnes ráno.

NED (náhle): A to je, proč pláčete?

LORETTA (s odporem): N – né.

NED (beznadějným hlasem, zatím co rozjasnění zmizelo s tváře; počne opět přecházeti): Proč tedy pláčete?

LORETTA: Poněvadž jste řekl, že si musím vzíti Billa. Nechci opustiti Daisu. Nevím sama, co chci. říci. Chtěla bych býti mrtvou!

NED (sbíraje se k jinému pokusu): Nuže, pohleďte, Loretto. Buďte rozumnou. Co je to o těch polibcích? O všem tom jste mi vůbec ničeho neřekla!

LORETTA: Nechci… nechci vám říci všechno.

NED (rozkazujícím tonem): Musíte.

LORETTA (povolujíc): Nuže tedy… musím?

NED: Musíte!

LORETTA (zmítajíc se): On… já… my… nechala jsem ho a on mne políbil.

NED (zoufale, opanovává se): Pokračujte!

LORETTA: On říká osm, ale já se nepamatuji na víc než na pětkrát.

NED: Ano, pokračujte.

LORETTA: To je všechno.

NED (s ohromnou nedůvěřivostí): Všechno?

LORETTA (v rozpacích): Všechno?

NED (ostýchavě): Myslím… eh… nic horšího?

LORETTA (udiveně): Horšího? Jakoby mohlo býti ještě něco! Billy řekl –

NED (přeruší): Kdy?

LORETTA: Dnes odpoledne. Právě dnes. Billy řekl, že můj… naše… naše… naše polibky by byly hrozné, kdybychom se nevzali.

NED: Co ještě řekl?

LORETTA: Řekl, když dovoli žena muži, aby ji políbil, že si ho vždycky vezme. Že by to bylo hrozné, kdyby tak neučinila. Řekl, že je to zvykem; a já pravím, že je to špatný, hříšný zvyk a že to zlomilo mé srdce. Nebudu již nikdy šťastnou. Vím, že jsem hrozná, ale nemohu za to. Musela jsem se hříšnou již naroditi.

NED (bezmyšlenkovitě vyjme cigaretu a škrtne sirkou): Nemáte ničeho proti tomu, abych kouřil? (Uvědomí si vše a odhodí sirku i cigaretu.) Odpusťte, prosím, nechci kouřiti. Nezamýšlel jsem toho vůbec. Co myslím, je… (Nahne se k Lorettě, uchopí její ruce, posadí se na okraj lenošky, jemně ji obejme a chce ji políbiti.)

LORETTA (zděšena, odstrkávajíc ho): Ne! Ne!

NED (překavpeně): Co se děje?

LORETTA (pobouřeně): Chcete mne učiniti hříšnější ženou, než jsem?

NED: Políbení?

LORETTA: Bude další skandál. To budou dva skandály!

NED: Políbiti ženu, již miluji… skandál?

LORETTA: Billy mne miluje a řekl to.

NED: Billy jest žertovník… anebo je tak nevinný jako vy.

LORETTA: Ale, vy jste to řekl sám.

NED: Já?

LORETTA: Ano, řekl jste sám vlastními rty, ani ne před deseti minutami. Nebudu vám již nikdy věřiti.

NED (obejme ji a přitahuje ji k sobě): A já jsem žertovník též a velmi hříšný muž. Přes to mi musíte důvěřovali. Nic zlého se nestane.

LORETTA (povolujíc): A žádný… skandál?

NED: Žádný skandál! Loretto, přál bych si, abyste byla mojí ženou! (Čeká nedočkavě.) (Jack Hemingway v rybářském kostýmu objeví se ve dveřích vpravo a dívá se.)

NED: Mohla byste něco říci.

LORETTA: Budu… když…

(Alice Hemingwayová objeví se ve dveřích v levo a dívá se.)

NED (v nejistotě): Ano, pokračujte!

LORETTA: Nebudu-li si musati vzíti Billa.

NED (skoro řve): Nemůžete si přece vzíti nás oba!

LORETTA (smutně, odstrkujíc ho rukou): Pak, Nede, nemohu si vás vzíti.

NED (v oněmění): Co?

LORETTA (smutně): Poněvadž si nemohu vzíti vás oba.

NED: Nesmysl a bláznoství.

LORETTA: Chtěla bych si vás vzíti, ale…

NED: Nic není, co by tomu bránilo.

LORETTA (v smutném přesvědčení): Ó, ano, je. Řekl jste sám, že si musím vzíti Billa. Řekl jste, že byste ho zastřelil, kdyby toho neučinil.

NED (přitahuje ji k sobě): Přes to…

LORETTA (mírně ho odstrkujíc): A není to zvykem… co… řekl Billy?

NED: Ne, není to zvykem. Nuže, Loretto, vezmete si mne?

LORETTA (kaboníc se vážně): Nezlobte se na mne, Nede. (Uchopí ji do náručí a políbí ji. Částečně se mu vymkne, oddychujíc.) Přála bych si, aby to bylo zvykem, poněvadž teď bych si vás musela vzíti, Nede, není-li pravda?

(Ned a Loretta líbají se po druhé a dlouze.)

(Jack Hemingway se řehtá.)

(Ned a Loretta v rozpacích, ale dosud v náručí dívají se kolem. Ned dívá se hloupě na Alici Hemingwayovou. Loretta dívá se na Jacka Hemingwaye.)

LORETTA: Už mně je to jedno…

O p o n a.

Znaménko.

Skeč

od Jacka Londona. Psáno pro

Roberta a Julii Fitzsimmonsovy.

Jeviště – jedna z klubovních místností West Bay Athletic Clubu. Blíže středu v popředí stůl pokrytý novinami a časopisy. V levo aparát pro cvičení se v boxu. V právo při stěně stůl s telefonem. Dveře vzadu v levo. Na stěnách zarámované obrazy zápasníků, mezi nimiž zvláště vyniká obraz Fitzsimmonse. Příslušný nábytek atd. mimo to rapíry, tyče, kužele a sportovní trofeje. (Vstoupí Maud Sylvesterová.)

(Jest oblečena jako muž ve večerních šatech v sinokinku. V ruce drží navštívenku a pod paždí v papíře zabalený balíček. Rozhlíží se zvědavě a jde ke stolu. Jest bojácná a rozčilená, vzrušená, zároveň se bojí. Oči těkají rozčileně.)

MAUD (stane u stolu): Živá duše mne neviděla. Jsem žádostivá, kde všichni jsou. A ten můj bratr mi řekl, že se sem nebudu moci dostat. (Čte navštívenku.) „Zde jest moje navštívenka, Maud. Může-li ti prospět, jdi si. Nedostaneš se však nikdy dovnitř. Považuji svoji sázku za vyhranou.“ (Vzhlédne vítězoslavně.) Myslíš? Ó, kdybys jen mohl viděti teď svoji malou sestru. Zde je, uvnitř. (Ustane v samomluvě a rozhlíží se kolem.) Tak to je tedy West Bay Athletic Club. Žádné ženě není dovolen přístup. Nuže, zde jsem, i když nevyhlížím jako žena. (Natáhne jednu nohu, pak druhou a pohlíží na ně. Nechajíc navštívenku a balíček na stole, pohybuje se kolem jako muž, prohlíží si obrázky zápasníků na stěnách, čtouc nahlas jejich jména a přičiňujíc případné poznámky. Stane před portrétem Fitzsimmonovým a čte nahlas.) „Robert Fitzsimmons, největší zápasník ze všech.“ (Zatleská a pohlížejíc na portrét, zamumlá.) Ó, drahoušku! (Obchází dále, napodobujíc, co pokládá za chůzi muže, vrátí se ke stolu a počne rozbalovati balíček.) Nu, vyjdu jako děvče, i když jsem přišla sem jako muž. (Hodí papír na stůl a drží v ruce dlouhý automobilový ženský plášť a klobouk. Jest uvedena náhle ve zmatek blížícími se kroky a pohlédne bojácně ke dveřím.) Bože! Zde právě někdo přichází. (Pohlédne ve zděšení kolem, upustí kabát a klobouk na zem u stolu, uchopí noviny a odběhne k veliké kožené židli na právo od stolu, kde se rychle usadí. Drží noviny před sebou, skrývajíc obličej a předstírajíc, že čte. Náhodou noviny jsou obráceny vzhůru nohama. Ostatní noviny leží v klíně.)

(Vstoupí Robert Fitzsimmons.)

(Rozhlédne se, pokročí ke stolu, vyjme pouzdro na cigarety a chce si právě vybrati cigaretu, když zpozoruje automobilový kabát a klobouk na zemi. Položí cigaretové pouzdro na stůl a zvedne je. Zdají se mu býti příliš podivnými věcmi v klubovní místnosti. Pohlédne na Maud, pak uvidí navštívenku na stole. Vezme ji, čte si ji pro sebe, pak pohlédne na ni s pochopením. Skryta za svými novinami, nevidí ničeho. Pohlédne znova na navštívenku a čte a mluví stranou.)

FITZSIMMONS: „Maud. John H. Sylvester.“ To musí býti Jacka Sylvestera sestra Maud. (Fitzsimmons projevuje, že si zahraje žert. Odhodí plášť a klobouk pod stůl, vstrčí navštívenku do kapsy u vesty, usedne a hledí na Maud. Zpozoruje, že noviny drží obráceně, velice ho to baví a tiše se směje.) Haló! (Noviny se mírně zachvějí. Mluví hlasitěji.) Haló! (Noviny se mocně chvějí. Mluví velmi hlasitě.) Haló!

MAUD (pohlédne na něj přes okraj novin, mluví váhavě): Haló!

FITZSIMMONS (drsně): Jste opravdu podivný, že čtete noviny vzhůru nohama.

MAUD (sníží poněkud noviny, snažíc se vyhlížet klidně): To je můj trik. Činím tak často. Mám v tom opravdu zručnost.

FITZSIMMONS (zamručí, pak dodá): Zdá se mi, že jsem vás již viděl.

MAUD (pohlédne rychle s jeho tváře na portrét a zpět): Ano, a já vás znám – vy jste Robert Fitzsimmons.

FITZSIMMONS: Věděl jsem, že vás znám.

MAUD: Ano, bylo to v San Francisku. Moji lidé tam žijí dosud. Já jsem zaměstnán právě –. eh – v New Yorku.

FITZSIMMONS: Nemohu se však upamatovati na vaše jméno.

MAUD: Jones – Harry Jones.

FITZSIMMONS (velmi potěšen, povstane se židle a přistoupí k ní): Zajisté. (Poplácá jí mocně na ramena.) (Shroutí se skoro pod váhou rány a zároveň je ohromena. Povstane.)

F1TZSIMMONS: Těší mne, že tě vidím, Harry. (Tiskne jí ruku, až to bolí.) Těší mne, že tě zase vidím. (Pokračuje v tisknutí rukou a rámě.)

MAUD (snaží se vyprostiti ruku, což se jí konečně podaří. Slabým hlasem): Ano… eh… Bobe… eh, těší mne, že tě zase vidím. (Lítostivě prohlíží pomačkané prsty a klesne do židle. Pak rozpomenouc se, skříží nohy po způsobu mužů.)

F1TZSIMMONS (obejde stůl po pravé straně, opře se o něj a stane před ní): Byl jsi divoký mladý taškář tenkráte v San Francisku. (Chechtá se.) Bože, Bože, jak si na to všechno vzpomínám!

MAUD (chlubně): Bylo to divoké – tenkrát!

FITZSIMMONS (ušklíbaje se): To bych řekl. Pamatuješ na tu noc, kdy jsem tě položil do postele.

MAUD (zapomenouc se, uraženě): Pane!

FITZSIMMONS: Byl jsi… tenkráte… úplně opilý!

MAUD: Nikdy!

FITZSIMMONS: Ó, jistě, že jsi nezapomněl té noci! Počal jsi házením šampaňských láhví z klubovních oken na hlavy lidí na chodnících a skončil jsi ohrožováním drožkáře. A dovol, abych ti řekl, že jsem tě právě tenkrát uchránil od pořádného výprasku a urovnal to na policii. Nepamatuješ se?

MAUD (přikyvuje váhavě): Ano, začínám se upamatovávati. Byl jsem trochu napilý té noci.

FITZSIMMONS (s jásotem): Trochu napilý! Než jsem tě mohl uložiti do postele, trval jsi na tom, že mi budeš vyprávěti povídku svého života.

MAUD: Ano? Na to se nepamatuji.

FITZSIMMONS: To věřím! Tenkráte byl jsi ve stavu, že jsi si nemohl ničeho pamatovati. Pažemi jsi mi obejmul šíji –

MAUD – (přerušuje): Ó!

FITZSIMMONS: A stále jsi opakoval: „Bobe, drahý Bobe!“

MAUD (povstane): Ó, to není možné! (Vzpamatujíc se.) Možná, že ano. Byl jsem poněkud divoký, tenkráte, připouštím. Ale teď jsem moudrý. Vybouřil jsem se a uklidnil jsem se.

FITZSIMMONS‘ To rád slyším, Harry. Žil jsi trochu rychle tenkrát. (Ustane, zatím co Maud přikyvuje.) Boxuješ ještě?

MAUD (zděšena pohlédne na aparát ke cvičení se v boxu): Nikoli, z toho jsem už venku.

FITZSIMMONS (vyčítavě): Snad jsi nezapomněl už ten pohyb paží loktem a rameny v pravo a v levo, jak jsem tě učil?

MAUD (váhavě): Ni-ko-li.

FITZSIMMONS (jde k aparátu): Tak pojď!

MAUD (stane s nechutí a následuje ho): Raději bych tebe viděl boxovati. Strašně rád!

FITZSIMMONS: Já budu potom! Ty jdi první.

MAUD (zděšeně pohlíží na míč): Nikoli; ty. Vyšel jsem z cviku.

FITZSIMMONS (podívá se na ni z ostra): Kolik jsi vypil už dnešní večer?

MAUD: Ani jednu. Nepiji – totiž – jenom příležitostně.

FITZSIMMONS (ukazuje na míč): Tak se do toho dej!

MAUD: Ne; říkám ti, že jsem z cviku. Zapomněl jsem všechno. Poslyš, učinil jsem objev. (Odmlčí se na chvíli.)

FITZSIMMONS: Tak?

MAUD: Já – já – pamatuješ se, jak slabý hlásek vždycky jsem měl – skoro soprán?

FITZSIMMONS (přikyvuje).

MAUD: Nuže, objevil jsem, že to bylo dokonalé falsetto. Od té doby jsem se v tom cvičil. Znalci v druhém pokoji by přísahali, že to jest ženský hlas. I ty bys přísahal, kdyby ses obrátil a já zpíval.

FITZSIMMONS (směje se nedůvěřivě, stane se teď podezřívavým): Poslyš, hochu, myslím, že jsi podvodník. Nejsi vůbec Harry Jonesem.

MAUD: Jsem, ovšem.

FITZSIMMONS: Nevěřím. Byl těžší než ty.

MAUD: Měl jsem horečku minulé léto a ztratil jsem mnoho na váze.

FITZSIMMONS: Jsi oním Harrym Jonesem, jenž se opil a musel býti uložen do postele?

MAUD: Ano.

FITZSIMMONS: Na jednu věc pamatuji se velmi jasně. Harry Jones měl znaménko na koleně. (Pohlíží na její nohy pátravě.)

MAUD (v rozpacích, rozhodne se pak hráti do konce): Ano, právě zde. (Nastaví pravou nohu a dotkne se jí).

FITZSIMMONS (vítězoslavně): Chyba. Bylo to druhé koleno.

MAUD: Musím to přece věděti.

FITZSIMMONS: Ty nemáš vůbec žádného znaménka.

MAUD: Mám. Ovšem.

FITZSIMMONS (náhle přiskočí k ní, snaže se uchopiti její nohu): Pak se o tom přesvědčíme, ukaž!

MAUD (ve zděšení ustupuje před ním a brání se jeho pokusům, až ušklíbnouc se stranou k obecenstvu se poddá. Stranou k obecenstvu): Pohleďte na jeho touhu, aby uviděl moje znaménko!

FITZSIMMONS: Tak se dej do boxování! (Ona zavrtí hlavou.) Pak nejsi Harry Jonesem.

MAUD (přistoupí k míči): Jsem.

FITZSIMMONS: Pak ho uhoď!

MAUD (rozhodne se, že se o to pokusí, dá míči několik pěkných ran a jest jím uhozena do nosu): Ó! (Sebere se a tře si nos.) Řekl jsem ti, že jsem z cviku. Teď uhoď ty, Bobe.

FITZSIMMONS: Uhodím, ukážeš-li mi, co dovedeš udělati se svým podivuhodným sopránem.

MAUD: Bojím se. Myslel by tu každý, že je v klubu žena.

FITZSIMMONS (zavrtí hlavou): Nikoli. Všichni jsou na zápase. V budově není živé duše.

MAUD (poplašena, slabým hlasem): Živé – duše – v celé budově? FITZSIMMONS: Ani živé duše. Toliko ty a já.

MAUD (ubírá se rychle ke dveřím): Pak musím odejiti.

FITZSIMMONS: Proč takový spěch? Zpívej!

MAUD (obrátí se s novým rozhodnutím): Ukaž mi napřed, jak dovedeš uhoditi míč, – eh, Bobe.

FITZSIMMONS: Napřed zazpívej!

MAUD: Nikoli; napřed ty uhoď míč!

FITZSIMMONS: Nevěřím, že jsi Harry –

MAUD (chvatně): Dobře, budu tedy zpívati. Posaď se tamhle a otoč se.

(Fitzsimrnons poslechne.) (Maud jde ke stolu k pravé straně. Právě se chce dáti do zpěvu, když zpozoruje Fitzsimmonsovo pouzdro na cigarety, vezme je do ruky a stranou čte jeho jméno na něm vyryté a mluví.)

MAUD: „Robert Fitzsimmons.“ To bude důkazem mému bratru, že jsem tu byla.

FITZSIMMONS: Pospěš si.

(Maud vstrčí rychle pouzdro do kapsy a počne zpívati.)

Zpěv.

(Průběhem zpěvu Fitzsimrnons zvolna obrátí hlavu a pohlíží na ni se vzrůstajícím obdivem.)

MAUD: Jak se ti to líbilo?

FITZSIMMONS (drsně): Mizerně. Každý by řekl, že je to chlapecký hlas –

MAUD: O!

FITZSIMMONS: Je drsný a chraplavý a skřípá v každé vysoké notě.

MAUD: Ó! Ó! (Vzpamatuje se a pokrčí rameny): Nu, dobře. Teď ukaž ty, dovedeš-li to lépe s míčem.

(Fitzsimmons odloží kabát a produkuje se.) (Maud dívá se na něho v nadšeném obdivu.)

MAUD (když skončí): Krásné! Překrásné!

(Fitzsimmons navlékne si kabát a usadí se blíže stolu.)

FITZSIMMONS: Nic nečiní člověka tak ohebným jako míč. Mám pocit jako bojovný kohout. Harry, pojďme spolu někam na flám!

MAUD: Co?

FITZSIMMONS: Na flám! Víš – na takový jeden pořádný flámek noční, jak jsi to činil dříve.

MAUD (důrazně, sebravši noviny s kožené pohovky, posadí se a položí noviny na klín): Nic takového neučiním. Já – jsem se dokonale změnil.

FITZSIMMONS: Vždyť jsi flámoval jako čert, kdysi.

MAUD: Vím.

FITZSIMMONS: A vždycky jsi měl jedno nebo dvě pěkná děvčata.

MAUD (vychloubačně, po způsobu mužském): Ó, dosud si rád zahýřím. Znáš nějaká – nu – eh – pěkná děvčata?

FITZSIMMONS: Zajisté.

MAUD: Řekni mi o nich.

FITZSIMMONS: Ovšem. Znáš Jacka Sylvestera?

MAUD (zapomenouc se): Jest mým bratrem –

FITZSIMMONS (vybuchne): Co?

MAUD: – eh, mého švagra první bratranec.

FITZSIMMONS: O!

MAUD: Nu, víš, neznám ho příliš dobře. Setkal jsem se s ním jednou – v klubu. Popíjeli jsme spolu.

FITZSIMMONS: Pak neznáš jeho sestru?

MAUD: Jeho sestru? Já – já jsem nevěděl, že má sestru.

FITZSIMMONS (nadšeně): Je báječná. Královna. Od všeho má trošku. Báječná!

MAUD (polichocena): Je opravdu?

FITZSIMMONS: Je nádherná! Měl by ses s ní seznámiti.

MAUD (chytráčky): Ty ji tedy znáš? FITZSIMMONS: Ovšem že.

MAUD (stranou): Ó! (K Fitzsimmonsovi.) Znáš ji velmi dobře?

FITZSIMMONS: Byl jsem s ní vícekráte, než se mohu upamatovati. Jsem jist, že se ti bude líbit.

MAUD: Děkuji. Povídej mi více o ní.

FITZSIMMONS: Trochu se křiklavě strojí. Ale to ti nebude vadit. A ať činíš cokoliv, neber ji nikam k jídlu.

MAUD (skrývajíc rozmrzení): Proč ne?

FITZSIMMONS: Nikdy jsem neviděl takovou chuť k jídlu.

MAUD: Ó!

FITZSIMMONS: Je to hrozné! Snad má tasemnici. A myslí, že umí zpívat!

MAUD: Tak?

FITZSIMMONS: Mizerně. Ty zpíváš lépe a tím je řečeno mnoho. Je to pěkné děvče, skutečně pěkné. Ale nevyvedla se jediná z rodiny. Žertovné, není-liž pravda?

MAUD (slabým hlasem): Ano, žertovné.

FITZSIMMONS: Její bratr Jack je správný hoch. Nemůže s ní však ničeho poříditi. Ona je –

MAUD: Ano, pokračuj.

FITZSIMMONS: Hrozná. Měla by býti v polepšovně.

MAUD (vyskočí a udeří ho novinami do tváře): Ó! O! Ó! Lháři! Není ničím takovým!

FITZSIMMONS (vzpamatuje se z útoku, předstírá, že je rozzloben, přistoupí hrozivě k ní): Počkej, ty spratku!

MAUD (všechna zděšena a zkroušená zároveň ustupuje před ním): Prosím! Lituji toho! Omlouvám se! Prosím tě za odpuštění, Bobe! Nerad slyším, mluví-li se o děvčatech takovým způsobem, i – i když je to pravda. To bys měl přece věděti.

FITZSIMMONS (uklidní se a znova se posadí): Změnil jsi se mnoho, doznávám.

MAUD (posadí se do koženého křesla): Řekl jsem ti, že jsem se změnil. Hovořme o něčem jiném. Čím to je, že děvčata mají ráda zápasníky? Domníval bych se – eh – míním, že se mi zdá, že by se zápasníci zdáli děvčatům hroznými.

FITZSIMMONS: Jsou to muži.

MAUD: Ale je tolik podvodů v zápasech. Slyší se o tom stále.

FITZSIMMONS: Podvodníci jsou v každém zaměstnání a v každém povolání. Nejlepší zápasníci nejsou podvodníky.

MAUD: Já – eh – já jsem myslel, že všechny zápasy jsou podvodné, je-li v nich dosti peněz.

FITZSIMMONS: Ne ty nejlepší.

MAUD: Provedl jsi – eh – někdy podvod v zápase?

FITZSIMMONS (pohlédne na ni ostře, pak mluví vážně): Ano, jednou.

MAUD (ohromena, smutně): A já jsem o tobě vždycky slyšel a považoval tě za čistého championa, jenž nikdy neprovedl podvodu.

FITZSIMMONS (jemně a vážně): Dovol, abych ti o tom povídal. Bylo to v Austrálii. Počal jsem právě zápasiti a šinouti se vzhůru. Byl to zápas se starým Billem Hobartem z Rushcutters Baye. Přenechal jsem mu vítězství.

MAUD (zaraženě a rozmrzele): O, nikdy bych to býval od tebe nebyl očekával.

FITZSIMMONS: Povím ti o tom. Bill byl starý zápasník. Nebyl starcem, ale zápasil už dlouho. Byl asi 38 let stár a nikdy srdnatější člověk nevešel na zápasiště. Ale byl v nešťastném postavení. Přicházeli mladší zápasníci a on byl pomíjen. Toho času zřídka kdy dostal se k zápasu a tobolka byla hubená. Mimo to byl tenkráte v Austrálii suchý rok. Nevíš, co to značí. To značí, že pěstitelé dobytka měli hlad. To značí, že ovce hladověly a zmíraly po milionech. To značí, že nebylo peněz, práce a že muži, ženy i děti hladověli.

Bill Hobart měl ženu a tři děti a v té době, kdy měl se mnou zápasiti, všichni hladověli. Neměli co jísti, rozumíš? Neměli co jísti. Ani Bill neměl mnoho jídla. Cvičil s prázdným žaludkem, ( jak se cvičiti nemá, jistě přiznáš. Během toho suchého roku bylo málo peněz v zápasech a jemu se ani nepoštěstilo získati nějaký zápas. Pracoval, kopal strouhy, nakládal uhlí, všechno, aby udržel při životě ženu a děti. Bohužel práce netrvaly dlouho. A tak tu tedy byl vybrán k zápasu se mnou, ale slabý následkem nedostatku výživy. Kdyby nezvítězil, domácí vyhodil by ho na ulici.

MAUD: Proč jsi chtěl s ním zápasiti v takovém stavu?

FITZSIMMONS: Nevím. Nevěděl jsem to, až na zápasišti právě před zápasem. Bylo to v šatnách, kde jsme čekali, až na nás dojde řada. Bill vyšel ze své místnosti, připravený jiti na zápasiště. „Bille,“ řekl jsem –– žertem ovšem. „Bille, musím tě dnes přemoci.“ Neřekl ničeho, ale pohlédl na mne s tak smutnou a lítostivou tváří, jak jsem toho nikdy neuviděl. Vrátil se do své šatny a usedl.

„Ubohý Bill!“ řekl jeden z mých svědků. „Hrozně hladověl v posledních týdnech. A mám to zaručeně, že ho domácí vyhodí, prohraje-li dnes.“

Pak bylo dáno znamení a vstoupili jsme na zápasiště. Bill byl zoufalý. Zápasil jako tygr a jako šílenec. Byl pološílený. Zápasil za víc než já. Byl jsem rostoucí zápasník a zápasil jsem za peníze a za uznání. Ale Bill zápasil za život – za život svých drahých.

Nu, řekl jsem už, v jakém byl stavu. Jeho síla záhy vyprchala a já byl čerstvý jako kopretina. „Co se děje, Bille?“ řekl jsem mu v jednom utkání. „Jsi slabý.“

„Neměl jsem ničeho k jídlu dneska,“ odpověděl. To bylo vše.

V sedmém kole byl skoro hotov, motaje se a oddychuje a lapaje po vzduchu za utkání a já poznal, že bych ho mohl přemoci každé chvíle. Stáhl jsem zpět pravici pro krátce vedenou ránu, jež by to provedla. Věděl, že přijde a byl bezmocným jí zabrániti. „Pro Boha, Bobe,“ řekl; a –

(Pomlčka.)

MAUD: Ano? Ano?

FITZSIMMONS: Zdržel jsem ránu. Utkali jsme se. „Pro Boha, Bobe,“ řekl znova, „žena a děti!“

A v té chvíli jsem všechno viděl a poznal. Viděl jsem spící hladové děti a sedící ženu, čekající, až Bill přijde domů, čekající, aby zvěděla, budou-li míti co k jídlu nebo budou-li vyhozeni na ulici.

„Bille,“ řekl jsem v následujícím utkání tak tiše, že to mohl jen on slyšeti. „Bille, pamatuješ se na ránu La Blanche? Dej mi ji a notnou.“

Pustili jsme se a on se odpotácel jako opilý. Zakolísal a počal vésti ránu. Viděl jsem ji. Předstíral jsem však, že jí nevidím a vedl jsem přímo na něj útok. Bác! Dostal jsem ji na čelist a upadl jsem. Byl jsem mladý a silný. Mohl jsem povstati v první vteřině. Ale zůstal jsem ležeti, až mne prohlásili za poraženého. A předstíraje, že jsem dosud omámen, nechal jsem se odnésti do svého rohu a přivésti k vědomí. (Pomlčka.) Nu, v onom zápase jsem spáchal podvod.

MAUD (přiskočí k němu a potřásá mu rukou): Díky Bohu! Ó! Tys mužem! A – hrdinou!

FITZSIMMONS (lhostejně, sahaje do kapsy): Zakuřme si. (Nenalezne svého pouzdra.)

MAUD: Nevíš ani, jak jsem rád, žes mi o tom pověděl.

FITZSIMMONS (drsně): Zapomeň na to. (Pohlíží na stůl a nenalezne pouzdra. Dívá se podezřele na ni, pak přistoupí ke stolu vpravo a sáhne po telefonu.

MAUD (zvědavě): Co budeš činiti?

FITZSIMMONS: Volat policii.

MAUD: Proč?

FITZSIMMONS: K vůli tobě.

MAUD: K vůli mně?

FITZSIMMONS: Nejsi Harry Jonesem a netoliko, že jsi podvodníkem, jsi i zlodějem!

MAUD (rozhořčeně): Čeho se odvažuješ!

FITZSIMMONS: Ukradl jsi mi pouzdro!

MAUD (rozpomenouc se a ustoupíc vytáhne pouzdro): Zde jest!

FITZSIMMONS: Příliš pozdě! To tě nezachrání! Tento klub musí býti respektován. Zloději se tu nemohou trpěti.

MAUD (ve vzrůstajícím zděšení): Nedáš mne přece zavříti!

FITZSIMMONS: Ovšem, že dám.

MAUD (prosebně): Prosím! Prosím!

FITZSIMMONS (tvrdě): Nevidím příčiny, proč bych tak neučinil.

MAUD (rychle, ve zděšení): Poskytnu ti důvod – dobrý důvod. Já – já – nejsem Harry Jones.

FITZSIMMONS (drsně): To je dobrý důvod sám o sobě, abych zavolal policii.

MAUD: To není důvod. Já jsem – ó! Tolik se stydím!

FITZSIMMONS: Myslím si, že by ses měl styděti. (Sáhne po telefonu.)

MAUD (v záchvatu zoufalství): Zadrž! Jsem – jsem – děvče! Nu, tedy! (Klesne do pohovky, skrývajíc si rukama tvář.)

(Fitzsimmons zavěsí telefon, bručí.)

(Maud odkryje obličej a dívá se na něho rozhořčeně. Když mluví, vzrůstá její rozhořčení.)

MAUD: Chtěla jsem pouze vaše cigaretové pozdro, abych dokázala svému bratru, že jsem tu byla. Já – já jsem Maud Sytvesterová a nikdy jsem s vámi nebyla. A nejsem nevyvedená. A nestrojím se křiklavě. A nemám – tasemnici!

FITZSIMMONS (ušklíbne se a vyjme z kapsy u vesty navštívenku): Věděl jsem po celou tu dobu, že jste slečna Sylvesterová.

MAUD: Ó, vy necito! Nebudu s vámi nikdy mluviti.

FITZSIMMONS (jemně): Dovolíte mi, abych vás odtud bezpečně vyprovodil?

MAUD (váhavě): A-no. (Vstane, přikročí ke stolu, chce shýbnouti se pro plášť a klobouk, on ji však předstihne, drží jí kabát a pomáhá jí do něj.) Děkuji. (Sejme paruku, načechrá si líbivě svoje vlasy, nasadí si klobouk, vyhlíží jako velmi pěkná dívka, hotová pro výlet automobilem.)

FITZSIMMONS (po celou tu dobu pozoruje její přeměnu, stává se ostýchavějším, podává jí pozdro): Zde jest cigaretové pouzdro. Můžete – si – je – ponechati.

MAUD (pohlédne na něho, váhá, pak je vezme): Děkuji vám – eh – Bobe. Budu je chovati po celý svůj život. (On je ve velkých rozpacích.) Co je? Skoro bych věřila, že jste ostýchavý? Co se děje?

FITZSIMMONS (koktá): Bože – já – já – vy – jste děvčetem – a – zatraceně pěkným děvčetem!

MAUD (vezme ho za ruku, hotovíc se odejiti): Ale to jste věděl po celou tu dobu.

FITZSIMMONS: Ale je to přece nějak rozdílné teď, když jste si oblékla dívčí šaty.

MAUD: Ale vy jste nebyl ani trochu ostýchavým – nebo hodný – když – když – (vyhrkne) když jste byl tak zvědav po znaménku. (Odcházejí.)

Opona.

JACK LONDON:

MEXIKÁN

Z angličtiny přeložil KAREL VÍT

1925

NAKLADATEL B. KOČÍ, KNIHKUPEC,

PRAHA I., MASARYKOVO NÁBŘ. 14JACK LONDON:

I.

Nikdo neznal jeho života – členové Junty² zejména nikoliv. Byl pro ně »malým tajemstvím«, byl jejich »velkým vlastencem« a pomáhal jim značně pro nastávající mexickou revoluci, kterou chystali. Pozdě jej poznali, neboť ani jediný z Junty jej neměl rád. V onen den, kdy poprvé vnikl do jejich přeplněných úředních místností, všichni jej podezřívali, že jest špehounem – jedním z četných nástrojů Diazovy tajné služby. Velmi mnoho z jejich soudruhů bylo v civilních i vojenských vězeních, roztroušených po Spojených Státech a mnozí z nich byli velmi často odvlečeni přes hradby a postaveni před zeď z cihel, kdež byli zastřeleni.

Na první pohled onen hoch nedělal na ně příznivého dojmu. Ano, byl to hoch, ne více nežli osmnáctiletý a ne příliš veliký na svá léta. Oznámil, že sluje Felipe Rivera a že si přeje pracovati pro revoluci. To bylo vše – ani jediné další zbytečné slovo, ani další vysvětlení. Stál a čekal. Na jeho rtech nebylo úsměvu a v jeho očích nebyla patrná žádná geniálnost. Velký a přísný Paulino Vera pocítil jakýsi vnitřní záchvěv. Bylo zde před ním cosi varovného, strašlivého, nepochopitelného. V černých očích hochových bylo cosi jedovatého a hadího. Plály jako chladný oheň a měly v sobě mocnou soustředěnou trpkost. Splývaly mu s obličejů přítomných na pásku psacího stroje, na němž malá Mrs Sethby pilně pracovala. Ale jeho oči spočinuly na ní pouze okamžik – změnila směr pohledu – a také pocítila cosi nevýslovného, co způsobilo, že se trochu zdržela v práci. Byla nucena přečisti několik řádek znovu, aby seznala smysl dopisu, který právě vyklepávala.

Paulino Vera podíval se tázavě na Arrellana a Ramose a stejně tázavě podívali se pak jeden na druhého. Nerozhodnost a pochyby byly patrny v jejich pohledu. Ten štíhlý hoch byl kdosi Neznámý, zahalen vší hrozbou Neznámého. Nebylo možno prokouknouti jej; bylo v něm cosi zvláštního, co se vymykalo přímosti a počestnosti, cosi neobvykle revolučního, co nejzuřivěji nenáviděl Diaz a jeho tyranská vláda a co bylo největší chloubou počestného a obyčejného vlastence. Také zde bylo cosi, avšak nevěděl co. Ale Vera, vždy nejvynalézavější a nejrychlejší k činu, sáhl si do kapes u kalhot.

»Velmi dobře,« pravil chladně. »Víte, že musíte pracovati pro revoluci. Odložte si kabát. Pověste si ho zde. Ukáži vám – pojďte, kde jest pytel s hadry. Podlaha jest špinavá. Počněte s tím, že ji vydrhnete a po jejím umytí pustíte se do podlahy ostatních místností. Plivátko musí býti vyčištěno. Pak jsou zde okna.«

»Jest to pro revoluci?« otázal se hoch.

»Ano, jest to pro revoluci,« odpověděl Vera.

Rivera podíval se s chladným podezřením na všechny přítomné a pak postoupil, aby si vzal svůj kabát.

»Tak jest to dobře,« prohodil.

Nic jiného. Den po dni přicházíval pracovat. A smejčil, drhnul, čistil. Vybíral popel z kamen, přinášel uhlí a podpalovače a měl zatopeno dříve, nežli se ten nejpilnější z nich posadil ku svému stolu.

»Mohu zde spáti?« otázal se jednou.

Ach, ha! Zde to máme – vyčuhuje z toho ruka Diazova! Spáti v místnostech Junty znamenalo, míti přístup k jejímu tajemství, dověděti se jména všech soudruhu na mexické půdě. Žádost byla odmítnuta a Rivera nikdy již se o ní nezmínil. Spal, aniž kdo věděl kde a jedl, aniž kdo věděl, jak a kde. Jednou Arre1lano nabídl mu několik dolarů. Rivera odmítl peníze zavrtěv hlavou. Když Vera k nim přistoupil a nutil jej, aby peněz přijal, on pouze odpověděl:

»Pracuji pro revoluci.«

Jest třeba peněz, aby se mohla zosnovati moderní revoluce a Junta byla v tomto směru vždy v tísni. Její členové trpěli hlad a těžce pracovali, kdy bylo patrno, že revoluce stojí anebo padá pro několik dolarů. Jednou, hned s počátku, kdy nebyla zaplacena činže z domu za dva měsíce a majitel hrozil, že je vypoví, byl to Felipe Rivera, ubohý hoch, jenž myl podlahy, hoch vypadající jako hadr na holi, udřený a hubený, jenž položil šedesát dolarů ve zlatě na psací stůl Mayi Sethbyové. Ale byly jiné časy. Byly zde hotové dopisy – výzva k spolupráci, k utvoření organisovaných pracovních skupin, žádosti za nové příspěvky, adresované vydavatelům novin, protesty proti věšení a týrání revolucionářů u soudů ve Spojených Státech a ty zde ležely nezalepeny, čekajíce na poštu. Hodinky Verovy zmizely: staré, ryté opakovací hodinky, jež zdědil po otci. Podobně zmizel i rovný zlatý kroužek s třetího prstu Mayi Sethbyové. Ramos i Arrelano kroutili si zoufale dlouhé kníry. Dopisy musily býti odeslány, ale pošta nepovolovala poštovní známky na úvěr. Tu se stalo, že Rivera chopil se svého klobouku a odešel. Když se vrátil, položil tisíc dvoucentových známek na stůl May i Sethbyové.

»Nedivil bych se, kdyby to nebylo prokleté zlato i Diazovo!« prohodil Vera ku svým soudruhům.

Ti pozdvihli své brvy a nedovedli se rozhodnouti. A Felipe Rivera, umývač podlah pro revoluci, pokračoval, jakmile se vyskytla příležitost, v tom, že kladl zlato a stříbro k disposici Junty.

Ale dosud nemohli se odhodlati, aby jej měli rádi. Nechtěli jej uznati. Jeho způsoby nebyly takové, jako jejich. Neměli k němu důvěry. Odmítal všechnu pochvalu. Přes to, že byl jinochem, neodvážili se žádný z nich položití mu nějakou otázku.

»Velký a ušlechtilý duch, snad, nevím, nevím,« pravil Ramovi Arrellano zoufale.

»Není lidskou bytostí,« pravil Ramos.

»Jeho duše jest vyčerpána,« pravila Maya Sethbyová. »Jas a úsměv byly v něm spáleny. Vypadá jako smrt a jest strašné, že dosud žije.«

»Ten prošel jistě peklem,« pravil Vera. »Žádný muž neprošel peklem tak jako on – a jest dosud pouhým chlapcem!«

Proto neměli jej rádi. On nikdy nehovořil, nikdy se po ničem netázal, nikdy nevyzvídal. Stával jen naslouchaje, bez výrazu, jako mrtvý předmět, kromě očí, jež chladně planuly, když se promluvilo o revoluci; tu se vztyčil a zahořel. Obracel se s tváře na tvář a s mluvícího na mluvícího, zahořuje se do nich jako šídlo a rozplývající se led, jsa všecek zmaten a rozrušen.

»Ten není jistě vyzvědačem,« prohlašoval Vera k Maye Sethbyové. »Jest to vlastenec – věřte mi, největší vlastenec z nás ze všech. Vím to, cítím to, zde ve svém srdci a ve své hlavě to cítím. Ale neznám ho, naprosto neznám.«

»Má špatnou povahu,« pravila Maya Sethbyová.

»Vím to,« pravil Vera a otřásl se. »Podíval se na mne svýma očima. Ty nedovedou milovati: ty jen hrozí; jsou divoké a zuřivé jako oči tygra. Vím, že by mne zabil, kdyby mi dokázal, že jsem se zpronevěřil naší při. Ten muž nemá srdce. Jest neúprosný jako ocel, smělý a chladný jako mráz. Vypadá jako měsíční světlo v zimní noci, když muž mrzne chladem na nějakém vzdáleném horském vrcholku. Nebojím se Diaze, ani jeho vrahů: ale tenhle hoch, ten mi nahání strachu. Pravím vám to upřímně: Bojím se ho. Jest dechem smrti.«

A byl to Vera, který přemluvil ostatní, aby dali první důkaz důvěry Riverovi. Spojovací linka mezi Los Angelos a Dolní Kalifornií byla stržena. Tři soudruzi byli přinuceni vykopati si vlastní hrob a byli do něho sestřeleni. Kromě toho jiní dva byli zatčeni ve Spojených Státech v Los Angelos. Juan Alvarado, vůdce federalistů, byl obluda, Všechny jeho plány soustřeďovaly se na popravách. Nechtěl trpěti déle postup revolucionářů a jejich přívrženců v Dolní Kalifornii.

Mladý Rivera dostal rozkaz, aby odjel na jih. Když se vrátil, spojovací linka byla obnovena a Juan Alvarado byl mrtev. Nalezli jej v posteli s nožem ponořeným až po čepel do prsou. Tak provedl Rivera své rozkazy, vlastně je překročil, ale to bylo heslem Juntě, aby počala ve svém pohybu. Netázali se ho po ničem. On sám neříkal o tom ničeho. Ale všichni se na sebe dívali a kleli.

»Říkal jsem vám to,« pravil Vera. »Diaz má více strachu před tímto jinochem, nežli před dospělým mužem. On jest nesmiřitelný. Jest to ruka boží.«

Špatná povaha, jak se o ní zmínila May Sethby, jež byla vyciťována jimi všemi, byla přemožena fysickými zkouškami. Nyní se objevoval se semknutými rty, se zasmušilou tváří a se svěšenou hlavou. Bylo patrno, že byl poněkud rozmrzen na ono ústraní světské, v němž žil a spal, vydělával peníze a pohyboval se cestami dosud mu neznámými. Když prošel čas, skládal typy pro malý revolucionářský časopis, který vycházel týdně. Ale byly doby, kdy nemohl sestaviti těchto typů, kdy jeho klouby byly rozdrásány a otekly, kdy jeho prsty byly strnulé a bezmocné, kdy jedno i druhé rámě viselo bezmocně po jeho boku a kdy jeho obličej byl rozdrásán výrazem nevýslovných muk.

»Tulák,« pravil Arrellano.

»Návštěvník podezřelých míst,« pravil Ramos.

»Ale – kde bere peníze?« otázal se Ver a. »Pouze dnes, právě nyní, jsem se dověděl, že zaplatil účet za bílý papír – sto čtyřicet dolarů.«

»To dělá vždy, když jest pryč,« pravila May Sethbyová. »Nikdy nám to nevysvětluje.«

»Pošleme za ním zvěda,« navrhoval Ramos.

»Nehnal bych se za tím, abych byl oním zvědem já,« pravil Vera. »Má strašlivou vášeň. Ani Bůh by nedovolil, aby se postavil mezi něho a jeho vášeň.«

»Já si připadám jako dítě,« doznával se Ramos.

»Pro mne znamená moc – jest tak jednoduchý, jako divoký vlk – jako zuřící krysař, jako plazící se stonožka,« pravil Arrellano.

»Jest to vrozený revolucionář,« pravil Vera. »Ta jest plamenem a nenasytným výkřikem jeho ducha po pomstě; není vlastně ani výkřikem, ani hlasitým syčením. Jest to anděl zkázy, pohybující se za ticha nočních hodin.«

»Budu nad ním bdíti,« pravila May Sethbyová. »Nezná ho zde nikdo. On nenávidí každého. Nás snáší, neboť my jsme cestou k jeho tužbám. On stojí samoten… a vzdálen.« Její hlas se změnil, v pološeptáni a v jejích očích se zakalilo.

Riverovy způsoby a používání času byly vskutku tajemné. Byly chvíle, kdy jej neviděli po celý týden. Jednou byl pryč celý měsíc. Tyto okolnosti byly zjištěny vždy při jeho návratu, kdy beze vší radosti a bez řečí položil zlaté peníze na stůl Mayi Sethbyové. Pak zase celé dny a týdny věnoval se Juntě. Tehdy opět po neurčitou dobu objevoval se zde vždy uprostřed dne, od rána až do večera. Tu zase přicházel velmi brzy a zůstával zde velmi dlouho. Arrel1ano nalezl jej o půlnoci, jak skládal litery se svěžími pohyby kloubů nebo spíše svými nehty, jež již krvácely.

II.

Doba krise se blížila. Více než jindy revoluce závisela od Junty a Junta byla silně tísněna. Potřeba peněz byla větší nežli kdy dříve, zatím však se peníze velmi těžce scházely. Vlastenci věnovali již poslední cent a nyní nemohli dáti více. Sekce Kočovných dělníků – uprchlých to peonů z Mexika – dostávala pouze polovici své mzdy. Ale bylo třeba mnohem více. Rozbouřená srdce, výsledek to rozohňování ku vzpouře, podkopná práce celých let chystala se nésti ovoce. Doba byla zralá. Revoluce visela na vážkách. Ještě jeden otřes, poslední hrdinné úsilí – a vše se skloní na misce Vítězství. Znali své Mexiko. Jakmile se jednoudostane do pohybu, bude se Revoluce starati sama o sebe. Celý stroj Diazův se shroutí jako domek z karet. Počáteční náraz byl připraven. Jakýsi Yankee se stem I. W. W. mužů čekal jen na rozkaz a učiní útok na Dolní Kalifornii. Ale potřeboval pušek. A přes oceán Junta měla býti ve spojení s ním, a všichni potřebovali zbraní, více dobrodruhů, námezdných vojáků, banditů, na mizinu přišlých Američanů, socialistů, anarchistů, rudých divochů, mexických vyhnanců, peonů uprchlých z nevolnictví, týraných havířů z dolů Coeur ďAlene a z Colorada, kteří všichni toužili pouze po tom, aby mohli co nejdříve uprchnouti – všechna ta změť nespokojených duchů, která byla utlačována zlobou moderního světa. Ale vše mohly rozhodnouti jen pušky a střelivo – střelivo a pušky – neustálé to věčné volání.

Jediný náraz těchto různotvárných dobrodruhů a bankrotářů, náraz mas přes hranice a Revoluce jest zde. Úřední dům, severní příchodní brána byla by dobyta ihned. Diaz nebude moci odporovati. Nemohl by odolati silou svého vojska, protože je musil držeti na jihu. A na tento jih se požár rozšíří velmi rychle. Lid se pozdvihne. Obrana města za městem selže. Území po území se shroutí v moc vítězů. A posléze vítězné armády Revoluce sevřou se všech stran samotné město Mexiko a Diaz bude hotov.

Ale peníze! Měli lidi, netrpělivé a nedočkavé, kteří již již chtěli použít pušek. Znali obchodníky, kteří by je dodali. Ale vychovávání Revoluce velice vyčerpalo Juntu. Poslední dolar byl vydán, poslední pramen a poslední útěcha v obětavé vlastence byla vyschlá a velká událost chvěla se na vážkách vah. Pušky a střelivo! Roznícené pluky musily býti ozbrojeny. Ale jak? Ramos naříkal nad svým trudným finančním stavem.

Arrellano bděl nad marnotratností svého mládí. May Sethbyová naříkala, že by vše bylo zcela jiné, kdyby Junta byla bývala šetrnější v minulé době.

»Pomysliti si, že svoboda Mexika spočívá na několika bídných tisících dolarů!« pravil Paulino Vera.

V obličejích všech rozhostila se zoufalost. José Amarillo, jejich poslední naděje, nedávno obrácený, kterýž jim slíbil peněz, byl odvlečen ze své haciendy v Chihuahua a zastřelen vedle zdi svých stájí. Tato zpráva právě došla.

Rivera na kolenou, drhna podlahu hadrem, maje ruce umazány špinavou a mýdlem smíšenou vodou, podíval se vzhůru.

»Stačí na to pět tisíc dollarů?« otázal se.

Všichni podívali se na něho překvapeně.

Vera přikývl a zajásal. Nemohl promluviti, ale v tento okamžik byl rozechvěn mocnou vírou.

»Objednejte tedy pušky!« pravil Rivera a pak dlouho zůstal dlužen slovo, ačkoli by je byli rádi slyšeli. »Doba jest krátká. Ve třech nedělích přinesu vám pět tisíc. Tak to bude dobré. Počasí bude pak teplejší pro ty, kdož budou bojovati. Nuže, to jest nejlepší, co budu moci vykonati.«

Vera pozbýval však své víry. Bylo to cosi neuvěřitelného. Příliš mnoho naděje bylo roztroušeno o tom, že co nevidět počne rozhodná hra revoluce. Věřil však tomuto strašlivému muži, jenž drhl podlahu, ale hned zase mu nevěřil.

»Jste šílený!« pravil.

»Ve třech nedělích,« pravil Rivera, »objednejte pušky.«

Vyskočil, sbalil své věci a vzal klobouk do rukou. »Objednejte pušky!« pravil. »Právě odcházím.«

Po velkém chvátání a honění, po mnoha telefonických rozhovorech a proklínání, bylo konáno noční sezení v Kellyově kanceláři. Kelly byl zavalen pracemi: proto nebyl příliš rád. Přivolal Danny Warda z New Yorku a připravil mu zápas s Billy Cartheyem již před třemi týdny; a nyní po dva dny pečlivě jej skrýval před sportovními reportéry; Carthey byl však nedávno poražen a zle nadával. Nebylo zde nikoho, kdo by chtěl zaujmouti jeho místo. Kelly spálil všechny dráty Východu s vybranou snadností, ale ponechal pro sebe zprávy o všech datech a smlouvách. Nyní byla naděje, že se soupeř objeví, přes to, že naděje ta byla velmi matná.

»Vy jste upoutal celé peklo na provaz,« oslovil Kelly Riveru, když se naň podíval, jakmile se sešli.

V očích Riverových zračila se zlomyslná zášt, ale jeho obličej zůstal netečný.

»Dovedu poraziti Warda.« To bylo vše, co odpověděl.

»Jak jej znáte? Což pak jste jej viděl již zápasiti?« Rivera potřásl hlavou.

»Ten vás porazí jednou rukou a s oběma očima zavřenýma.

Rivera pokrčil pouze rameny.

»Ničeho jste se o něm nedověděl?« zaskučel naň pořadatel zápasů.

»Porazím jej!«

»Zápasil jste vůbec někdy?« otázal se Michael Kelly. Michael byl bratr pořadatele zápasu a honil se po Yellowstonských boxerských zápasištích, kdež vydělal hezké peníze v sázkách.

Rivera jej obdařil trpkým pohledem, ničeho nepovídajícím.

Tajemník pořadatelův, distinguovaný sportsman, zašeptal cosi tak, že jej nebylo slyšeti.

»Dobrá: vy znáte Robertse?« prorazil Kelly nepřátelské ticho. »Může zde býti každou chvíli. Poslal jsem pro něho. Posaďte se a čekejte, ačkoliv bych neřekl podle zevnějšku, že byste měl nějaké naděje. Nemohu pobouřiti publikum neodborným zápasem. Postranní rány stojí po patnácti dollarech, to snad víte?«

Když Roberts přišel, bylo patrno, že mírně pil. Bylo to vysoké, hubené, líně vypadající individuum a jeho chůze stejně jako řeč bylo hanebné a unavující vlečení.

Kelly počal hned z prostředka:

»Pohleď sem, Robertse, my jsme se snažili odkrýti pro tebe tohohle malého Mexikána. Víš, že si Carey zlomil ruku. Nuže, tenhle malý žlutý skřeček chce nám za něho napráskat dnes večer a říká, že zaujme Careyovo místo. Co tomu říkáš?«

»Zcela v pořádku,« Kelly dostal pomalou odpověď. »Může tam přijíti zápasit!«

» Předpokládám, že nejdříve bys chtěl zvěděti, zda. může poraziti Warda?« zafuněl Kelly.

Roberts soudně uvažoval.

»Nikoliv, nechci, abys to říkal. Ten sotva dovede namlíti Riverovi v krátkém zápase. Znám Riveru. Nikdo se mu nemůže dostati na kůži. Ale ani on nedocílí ničeho, co bych kdy nevypátral. Rivera jest zápasníkem na obě ruce. Může udeřiti i ve slepé posici.«

»Nemyslil bych! Co smělého může provésti? Ward jest v dobré situaci; jest zápasník cvičený po celý život. Skláním klobouk před vaším úsudkem. Dovede roznítiti publikum, aby naň sázelo?«

»On tak jistě učiní a porazí Warda mocným úderem. Vy neznáte toho hocha. Já ano. Odkryl jsem ho. Ten nedostane na frak. Jest jako ďábel. Jest to pravý zázrak a můžete to směle říci, když se vás někdo bude na to ptát. Uspí Warda jediným mžikem svého lokálního talentu a pak uspí také vás. Neříkám, že porazí Warda, ale má takové hmaty, že se zdá, že všichni poznáte, že přišel v něm ten pravý.«

»Dobrá!« Kelly obrátil se k svému tajemníku. »Ať bojuje s Wardem! Varoval jsem ho, aby se neukazoval, dokud neusoudím, že jest vhodná chvíle. Jest nyní kdesi v Yelowstonu, narážeje hlavy a dělaje se populárním.«

Kelly obrátil se zády k sprostředkovateli. »Máte co pít?«

Roberts vrazil právě do svého zápasnického míče a bránil se mu.

»Nikdy jsem vám nepovídal, jak jsem odkryl tohoto malého rváče. Jest tomu již několik let, co se objevil v naší čtvrti. Tehdy jsem právě připravoval Praynea pro jeho zápas s Delyneyem. Prayne byl poražen. Nezískal ani poděkovaciho uznání při svém zápase. Vyrazil na svého soka poněkud surově a proto nemohl jsem nalézti žádného chlapíka, který by chtěl s ním zápasiti. V tom zpozoroval malého hladového mexikánského hocha tuláka, který se plouhal kolem a byl nějak zoufalý. Sáhl jsem po něm, cepoval jeho oblek a rukavice. Dovedl zasazovati prudké rány, ale byl sláb. A neznal ani prvního písmene v boxerské abecedě. Prayne chytil jej za pas. Ale on mu oplatil jednu za dvě, toče se kolem, až tento byl unaven. Vyhladovění, to bylo vše. Že byl bit? Nebyli byste ho poznali. Dal jsem mu za to půl dolaru a kus masa. Měl jste pozorovati, jak se v něm probudil vlk! Neměl kouska v ústech po celou řadu dní. Teď jest s ním konec, pomyslil jsem si. Ale druhého dne se vzpamatoval, pevný a zotavený, připraven pro druhou polovici dolaru a kus, masa. Tak stal se lepším, ač neuplynulo mnoho času. Byl to rozený zápasník, neodolný nad všechno uvěření. Neměl asi srdce. Jest to kus ledu. A nikdy nepronesl ani jedenácte slov v zápase, po celou dobu, co jsem jej znal. Drtí dřevo a vyzná se ve své práci.«

»Já jej viděl,« pravil tajemník. »Pracoval trochu pro vás.«

»Všichni velcí i malí chlapíci pokoušeli se o něj,« odvětil Roberts. »A on se od nich učil. Viděl jsem několik z nich, kteří jej chtěli přeprati. Ale jeho srdce nebylo při tom. Přiznávám se, že se mu nikdy nelíbila hra. Zdálo se, že jednal svým vlastním způsobem.«

»Bojoval trochu před tím v malých klubech v posledních několika měsících,« prohodil Kelly.

»Zajisté. Ale nevím, co jej strhlo. Celé jeho slabé srdce při tom ziskalo. On se schválně pouštěl do sporu a vyčistil v malém lokále všechny své soudruhy. Zdá se, že to činí jen, aby vydělával peníze; a vydělal jich dosti, ač podle jeho šatu by se to nezdálo. Jest šetrný. Nikdo neví, jaké má spády. Nikdo neví, čemu věnuje svůj prázdný čas. Pokaždé, když vyhraje, sebere peníze a zmizí téměř každého dne, hned jak dohraje. Někdy mešká pryč celé týdny. A nedává nám o sobě zpráv. Jest to štěstí pro jeho soupeře, že sebere hru a jest prohlášen za poraženého. Pouze on toho nepozoruje. A sázím své hodinky za trochu peněz, jestliže se dočkáte jeho špatného konce.«

Bylo to v tuto chvíli, kdy sem přišel Danny Ward. Rychle nastala partie. Jeho manager a trenér byli s ním a on se vypínal jako neodolatelný příval geniálnosti a silné povahy, jež mu všechno dobude. Pozdravuje letmo všechny kolem sebe, zde se klaně, tam opět se obraceje, měl pro každého úsměv nebo smích. Nyní byla jeho cesta plná slávy. Byl to dobrý herec a nalézal mnoho duchaplnosti při nejcennějším bodu hry na světě. Ale když podléhal, pokaždé váhal, jsa chladnokrevným zápasníkem a při tom obchodníkem. Ostatní vše bylo na něm maskou. Ten, kdo jej znal, nebo se s ním stýkal, říkal, že se dostal do úzkého styku s jeho pažemi, jakmile přišel Danny, žertovný muž. Ten musil býti vždy přítomen při všech rozpravách o zápasnických záležitostech a bylo nutno mnohdy říci, že ten manažer byl slepý, jenž měl za jedinou úlohu sloužiti Dannymu.

Riverovo chování bylo zcela jiné. Maje v sobě indiánskou krev stejně jako španělskou, jež proudila jeho žilami, seděl vzadu, vyhýbaje se pohledu; pouze jeho černé oči přecházely s tváře na tvář, ale nedávaly na jevo ničeho.

»Tak, teď to začne,« pravil Danny, vrhaje pohled přimhouřeného oka na svého předurčeného protivníka. »Jak se máš, starý protivo?«

Riverovo oko zaplanulo jedovatě, ale nejevilo známek žádného rozčilení. Protivili se mu všichni Gringové, ale tohoto Gringa přímo nenáviděl, nevýslovně, což bylo u něho neobvyklé.

»Pšav!« protestoval Danny posměšně vůči pořadateli. »Neočekávejte, že budu zápasiti s takovým vrabčím hnízdem!« Když ustal smích, udělal nový vtip. »Los Angelos musí býti ve psí, když můžete postaviti tohoto hocha jako nejlepšího zápasníka. Jakou jste to sebrali dětskou zahrádku odtamtud?«

»Jest to malý, ale dobrý hoch, Danny; vezmi jej ode mne,« bránil se Roberts. »Není tak špatný, jak vypadá.«

»A pak – polovice domu jest již vyprodána,« přimlouval se Kelly. »Můžete jej směle přijati, Danny. Jest nejlepší z těch, kteří jimi mohou býti.«

Danny vrhl nový, bezohledný a neomalený pohled na Riveru a zasyčel:

»Jsem připraven s ním bojovati! Ano, svoluji. Jen abych ho nerozbil.«

Roberts zabručel.

»Vy jste samá starost,« varoval Dannyho jeho manager.

»Nemíti naděje se svým protivníkem, který jest jako hlemýžď, jenž jest rád, že se plíží napříč!«

»Budu opatrný, dobrá, dobrá!« Danny se usmál. Pustím se ku startu třebas s nějakou kojnou jedině k vůli drahému publiku. Což na tom, uděláme-li padesát kol, Kelly – A pak pro něho sekyru?«

»Tu udělám,« zněla odpověď. »Tak dlouhou, jak ji budu moci udělati nejrealističtěji.«

»Tak sem pusť dolů toho trpaslíka!« Danny umlkl a počítal. »Ku příkladu šedesát pět na sto za přijetí hry, totéž jako u Cartheye. Trhneme to různě. Dvacet stačí, aby mne následovali.« Pak řekl svému managerovi: »Tedy dobrá?«

Manager přikývl.

»Sem, vy – přijímáte to?« otázal se Kelly Rivery.

Rivera zase jen přikývl hlavou.

»Nuže, tak jest to dobře!« prohlašoval Kelly. »Sázka bude šedesát pět proti stu a sázka na hru. Vy jste nováček a to neznámý. Vy a Danny, každé odtržení dvacet proti stu pro vás a osmdesát pro Dannyho. Tak jest to správné, nikoliv, Robertse?«

»Velmi správné, Rivero,« přisvědčoval Roberts »Víte dobře, že nemáte dosud žádné pověsti.«

»Kolik by to dělalo celkem, šedesát pět proti stu a za přijetí sázky?« otázal se Rivera.

»Může to dělati pět tisíc, ba může to dosíci výše asi osmi tisíc.« počal vysvětlovati Danny. »Něco asi jako tolik. Vyděláte si takto kolem tisíce nebo šestnácti set. Pěkný výdělek pro začátečníka, který získá jména následkem mé známosti. Co tomu říkáte?«

Tu Rivera odhodil svoje rozpaky stranou.

»Vítěz dostane všechno,« pravil rozhodně.

Nastala chvíle smrtelného mlčení.

»Jest to, jako když žvatlá děcko!« prohlásil pak Dannyův manager.

Danny pokývl hlavou.

»Byl jsem dlouhou dobu účastníkem zápasů,« jal se vykládati. »Nechci podávati svůj úsudek o tom, co zde slyším, nebo o dnešní společnosti. Nevěděl jsem ničeho o bookmakerech a o sázkách, jež se někdy podaří. Ale musím říci, že tohle jest pro mne jako zápasníka jako jsem já, ubohý obchod. Hraji zdravě. Zde však není žádné řeči. Což pak si mám dáti zlomit ruku, eh? Nebo mi má nějaký nemotora zlomiti nějakou kost ve dví?« Potřásl slavnostně hlavou. »Ať vyhraji nebo prohraji, dvacet jest můj zisk! Co tomu říkáte, Mexikáne?«

Rivera zavrtěl hlavou.

Danny vybuchl. Vytáhl teprve nyní své těžké důvody.

»Cože, vy špinavý, malý tlusťáčku! Myslím, že bych vám měl dáti ránu do obličeje již nyní.«

Roberts vsunul své tělo mezi oba soky.

»Vítěz nabývá všeho,« opětoval Rivera tvrdošíjně.

»Jak se mi můžete postaviti?« otázal se Danny. »Mohu to učiniti stejně jako vy,« zněla příkrá odpověď.

Danny na polo stanul, aby zaujal svůj kout. Ale jak věděl jeho manažer, byl velký stand plný. Koutu nemohl dosíci a tak se Danny musil postaviti do davu. Každý s ním sympatisoval. Rivera naproti tomu stál sám.

»Podívej se sem, ty malý hlupáčku!« počal Kelly chrliti své důvody. »Jsi zde ničím. Víme, co jsi dělal v posledních několika měsících! Pěstoval jsi zápasy v malých místnostech. Ale Danny jest prvotřídní. Jeho nejbližší zápas po tomto bude pro championát. A ty jsi neznám. Nikdo dosud o tobě neslyšel, kromě Los Angelských.«

»Ale bude slyšeti,« odpověděl Rivera, pokrčiv rameny, »po tomto zápasu.«

»Vy si myslíte, že po druhé mne budete moci přemoci?« zabručel Danny.

Rivera přikývl.

»Ó pojď, přesvědčíš se!« vyzýval jej Kelly. »Pamatuj na odplatu.«

» Potřebuji peněz,« odvětil Rivera.

»Nezískáš jich ani za tisíc let,« přesvědčoval jej Danny.

»Proč se chlubíte předem?« odrážel jej Rivera. Jsou-li peníze připraveny, proč si pro ně nepřijdete až po zápasu?«

»To chci a vy mi k tomu pomůžete!« vzkřikl na něj Danny s pevným přesvědčením. »Zbiji vás ke smrti při tomto zápasu, můj hochu, vy opice s pěknými způsoby! Napiš tedy podmínky, Kelly. Vítěz získá vše. Napiš to na sportovní sloup. Řekni jim, že to bude drsný zápas. Ukáži tomu drzému dětskému kidovi, zač jest toho loket!«

Kellyův tajemník počal psáti, když v tom jej Danny přerušil: »Zadrž!« Obrátil se na Riveru: »Váha?«

»Po zápase,« dopověděl.

»Nejde o váš život, mladý Kide! Docílí-li vítěz všeho, budeme se děliti na deset.«

»Ale vítěz dostane všechno?« otázal se Rivera.

Danny přikývl. To rozhodlo. Mohli zápasit celou silou a mocí.

»Začneme s desítkou.« pravil Rivera.

Tajemníkovo péro jen jen skřípalo.

»To znamená pět liber,« pravil Roberts k Riverovi. »Dal jste mnoho předem. Prohrál jste zápas právě nyní. Danny bude tak prudký jako býk. Jste hloupý! Jistě vás položí. Nezískal jste žádného štěstí V pekelném ohni.«

Riverovou odpovědí byl promýšlený pohled záští. Tento Gringo se sklame a shledá, že jest nejhloupějším Gringem nade všemi.

IV.

Rivera nebyl téměř zpozorován, když vstoupil na zápasiště. Pouze velmi slabý a velmi řídký šelest poloslyšného tleskotu jej uvítal. Dům mu nevěřil. Byl proň beránkem, vedeným na porážku pod rukou velkého Dannyho. Vedle toho diváci byli zklamáni. Ryl očekáván zuřivý zápas mezi Dannym Wardem a Billem Cartheyem a na místo toho musili se spokojiti s tímto ubohým malým učedníkem. Dále bylo zjevno, že všichni byli zklamáni při změně v zápasu dvou nebo tří, z nichž zbyl jediný Danny. A kde se do zápasu pouští také diváctvo, jež má na výsledku zájem peněžní, jest vždy jeho srdce u silnějšího.

Mexický hoch usedl do svého rohu a čekal. Dvě dlouhé minuty uplynuly. Danny dal na sebe čekati. Byl to jeho starý trik, jenž vždy působil na mladého, nového protivníka. Jeho rozechvění vzrůstalo, neboť seděl zde, jako by byl zajat a díval se na žárlivé obecenstvo žvýkající tabák. Ale najednou tento trik selhal. Roberts měl pravdu: Rivera nepociťoval strachu. On, jenž byl mnohem jemněji utvářen, byl mnohem jemnějších svalů a byl štíhlejší nežli jiný z nich, neměl nervů takových jako jiní. Ovzduší a mučivý pobyt ve vlastním rohu na něho neúčinkoval. Jeho soupeři byli Gringové a cizinci. Pro něj byli scrubs – to jest špinavé úsilí při boxerské hře, lidé beze cti a bez síly. Ale byli zde pány a byli přesvědčeni, že jejich právem bylo vysvoboditi jej z onoho kouta.

»Nyní buďte pozorný!« varoval jej Spider Hagerty. Spider byl jeho druhý vodič zde. » Protahujte zápas co nejdéle budete moci!« – Takové měl instrukce od Kellyho. »Neučiníte-li tak, bude zavolán jiný k zápasu a výhra bude dána tomu žebrákovi s černýma očima z Los Angelos.

To vše ho nikterak nenadchlo odvahou. Ale Rivera dělal, jako by toho nepozoroval. Toužil po ceně zápasu. Byla to pro něj prokletá hra s prokletými a nenáviděnými Gringy. Díval se na ně jako na uhelný kámen ve cvičných místnostech, pouze z toho důvodu, že hladověl. Okolnost, že byl předmětem podivu, neznamenala pro něj ničeho. Nenáviděl toho. Nikoliv nadarmo vstoupil do Junty: bojoval pro peníze a opatřoval si takto peníze snadno. Nikoliv první mezi syny člověčenstva shledal, že má úspěch, ač si nalezl protivné zaměstnání.

Ale nerozebíral to. Věděl pouze, že musí vyhřáti v tomto zápase. Nebylo odtud jiného východiska. Za ním. posilujíce jej v této víře. stály mocné síly. mocnější nežli se zdálo tomuto namačkanému davu. Danny Ward zápasil pro peníze a pro snadnější způsob života, jejž mu měly získati právě peníze. Ale v mysli Riverově všechno planulo – měl samé blýskavé a strašlivé vidiny, takže viděl vše tak jasně před sebou, jako by to vše oživlo; hleděl se široce rozevřenýma očima, sedě opodál v rohu zápasiště a očekávaje svého lstivého protivníka.

Viděl bílou zdí obehnané a vodou poháněné továrny v Rio Blancu. Viděl zde na tisíce dělníků, hladovících a vyčerpaných, s malými dětmi ve stáří sedmi a osmi let, kteréž pracovaly v dlouhých šichtách za deset centů denně. Viděl putující davy, cize vyhlížející hlavy mužů, kteří pracovali v barvírnách. Vzpomínal si na to, že slyšel, jak jeho rodiče nazývali tyto barvírny »jámami pro sebevrahy«, kdež pobyt jednoho roku znamenal smrt. Spatřil malou místnost, kdež jeho matka vařila a škvařila a starala se o domácnost, ale přes to nalezla chvilku času, aby se s ním pomazlila a pomilovala jej. Také viděl svého otce, velkého, s mocným knírem a jinak oholeného, přímého muže, který miloval všechny lidi a jehož srdce bylo tak široké, že překypovalo láskou až do zbožňování matky a malého hocha, jenž si hrával v koutku kuchyně. V oné době nenazýval se ještě Felipe Rivera. Byl Fernandezem, jak znělo jméno jeho otce a matky. Jej samotná nazývali Juanem. Později změnil toto jméno sám, neboť seznal, že jméno Fernandez bylo nenáviděno od představených na policii, u jefes politicos a od rurales.

Ó, toho velkého a srdečného Joaquina Fernandeza! Ten zaujímal mnoho místa v Riverových viděních. Nedovedl ho svého času chápati, ale nyní, když se zadíval zpět, pochopil ho. Představil si jej, jak sází typy v malé tiskárně, aneb jak vyškrabuje neobyčejně rychle a nervosně řádky v příliš zanesené desce s literami. A dovedl si představiti ony prazvláštní večery, kdy dělníci přicházeli tajně za tmy jako lidé, kteří chtějí páchati něco zlého, a mívali s otcem dlouhé rozhovory po dlouhé hodiny, kdy on, ještě hoch, dosud nespal ve svém koutku…

Jakoby ve vzdálené prostoře mohl dnes slyšeti Spidera Hagertyho, jak k němu prohodil: »Nepolož ho u startu! Bdi nad předpisy! Bojuj a vydělej si poctivě svoji výhru!«

Deset minut uplynulo a on dosud seděl ve svém rohu. Po Dannym, který patrně si pohrával svým trikem, nechati čekat, nebylo ani stopy.

A tak ještě více vidin planulo v oku Riverovy paměti: Stávka, či lépe řečeno výluka, protože dělníci z Rio Blanco pomáhali svým stávkujícím bratrům v Pueblu. Hlad, výpravy do údolí na jahody, na jedlé kořeny a traviny, to vše se jedlo a stahovalo a trýznilo žaludky všech. A pak onen přízrak: Široký prostor před vraty společnosti; tisíce hladovících dělníků, generál Rosalio Martinez a vojáci Porfiria Diaze, a smrt plivající pušky, již stále rozsévaly a neustávaly ji chrliti, zatím co zásady dělnického hnutí byly stále omývány a omývány jejich vlastní krví. A ta noc! Viděl znovu ploché vozy, naplněné vysoko těly pobitých, určených do Vera Cruzu, kdež měla se státi potravou žraloků v přístavu. Opět se plazil mezi ledovými kupkami, dívaje se a hledaje, strkán a vlečen, pátraje po svém otci a matce. Zejména vyvstala mu v mysli znovu vzpomínka na matku – pouze na její tvář, zavalenou váhou celého tuctu mrtvol. Opět a opět rachotily pušky vojáků Porfiria Diaze a on se znovu plížil a lehal na zem, jako honěný skalní kojot.

Do jeho sluchu zazněl v tu chvíli ohromný křik, jako bouření mořské a spatřil Danny Warda, provázeného skupinou trainerň a vodičů, jak přicházel z dola do středu ostrůvku. Veškeren dům zuřil vstříc svému populárnímu hrdinovi, který byl předurčen, aby zvítězil. Každý mu provolával slávu. Každý byl zde pouze pro něho.

I vlastní vodiči Riverovi poněkud se rozehřáli jakýmsi nadšením, když se Danny živě propletl davem a vstoupil na zápasiště. Jeho obličej neustále tryskal proudem úsměvu a když se usmál, zářil mu úsměv v každém tahu a to až do koutků jeho očních záhybů, ba i v hloubce očí. Nikdy snad nebylo tak geniálního zápasníka. Jeho obličej zářil veselostí a pocitem blahobytu a dobrého života. Znal zde každého. Volal radostně, usmíval se a pozdravoval své přátele přes ohradu zápasiště. Diváci poněkud vzdálenější, kteří nedovedli udržeti na uzdě svého obdivu, volali hlasitě: »Ó, náš Danny!« Byla to veselá ovace a projev lásky, který trval plných pět minut.

Rivera byl rozrušen. Pozoroval, že pro všechno diváctvo on zde neexistuje. Hrubý obličej Spidera Hagertyho utkvěl přímo na něm.

»Nepolož se!« varoval ho Spider. »A nezapomeň na pravidla! Naposledy přece jen zvítěziš. Nepolož se na zem! Kdybys si lehl na lopatky, máme příkaz, abychom tě odtud vytloukli do oblékáren. Rozumíš? Musíš zvítěziti!«

Diváci počali tleskati. Danny se vztýčil, aby se s ním pustil do zápasu. Vyhnul se, uchvátil pravou ruku Riverovu do svých obou dlaní a otřásl jí útočnou tvrdostí. Dannyův usměvavě zkroucený obličej se naň upnul. Diváci zaječeli na znamení pochvaly Dannyho, k jeho velké nelibosti jako sportovního ducha. Pozdravil svého soka s upřímností bratra. Dannyho ústa se pohnula a posluchačstvo, vykládajíc si neslyšná slova jako přímá slova sportovníka, křičelo znovu. Pouze Pivera zaslechl ona tichá slova.

»Ty malá mexická myši!« zasyčelo to mezi vesele se usmívajícími rty Dannyho. »Já tě chytím a budeš z toho celý žlutý!«

Rivera sebou ani nepohnul. Také on se ani nevztýčil. Pouze naň vrhl nenávistný pohled.

»Vylez, ty pse!« zaječel nějaký muž dole mezi publikem.

Zástup počal syčeti a hučel naň pro jeho nesportovní chování, ale on seděl nepohnut. Opětný bouřlivý potlesk znamenal pro Dannyho, jakoby stoupal přes celé zápasiště.

Když Danny vyrazil, ozvalo se mnohé oh! a ach! na znamení slasti. Jeho tělo bylo dokonalé, živé a plné zdraví a síly. Jeho kůže byla bílá a lesklá jako pleť ženy. Dýchal z něho půvab a úměrnost, jakož i moc. Utužil je v trainingu a zápasech. Jeho fotografie byly vyloženy ve všech závodech pro fysickou kulturu.

Repot vydral se se strany Spidera Hagertyho, když Riverův sweater přesunul se mu přes hlavu. Jeho tělo vypadalo slabší, následkem tmavého zabarvení kůže. Měl svaly, ale ty se tolik nelíbily jako tělo jeho protivníka. Čeho však si jeho diváci nepovšimli, byla jeho vydutá prsa. Také asi nepozorovali vláčnost a chvění jeho masa, pohotovost všech výbušných buněk jeho svalů a jemnost nervů, které vířily každou jeho částí a dohromady tvořily nádherný mechanismus pro zápas. Veškero diváctvo zahledělo se na tohoto hocha s tmavou pletí, osmnáctiletého, s tělem, jež se podobalo tělu chlapce.

U Dannyho to bylo zcela něco jiného. Danny byl mužem, dvacetiletým a jeho tělo bylo tělem muže. Kontrast byl více strhující, když oba stanuli ve středu zápasiště a poslouchali od ředitelů zápasu poslední instrukce.

Rivera pozoroval, že přímo za Robertsein stáli novináři. Roberts byl zahloubanéjší nežli jindy a jeho hovor byl mnohem tišší.

»Dej se do něho brzy!« povzbuzoval ho Roberts. »Mohl by tě zabiti, pamatuj si na to! Vrhne se na tebe go off, ale nedej se strhnouti. Kryj se, vztyč se a vzepři! Mohl by tě hodně zraniti. Pamatuj si, že jest vycvičen a ty že jsi pouze z místností, kde se trainuje.«

Rivera nedal na sobě znáti, že ho slyšel.

»Nebruč tady, ty malý ďáble!« zahučel Roberts k muži, jenž stál vedle něho. »On byl vždy dobře cvičen.«

Ale Rivera zatím zapomněl na svůj obvyklý pohled, plný záští. Vidění nesčetných pušek oslepilo jeho zrak. Každý obličej u diváků, jak daleko mohl hleděti, až nahoru do sedadla po jednom dolaru, proměnil se mu v pušky. A spatřil dlouhého Mexikána s drsným vzezřením, opáleného sluncem a smutného, a vedle něho uzřel zuřící tlupu, která pouze vypalovala pušky.

Stoje vzadu ve svém koutě, čekal povstav. Jeho vodiči stáhli provaz, jenž byl mezi nimi, a sejmuli mu vlněnou pokrývku. Napříč přes čtyřhranné zápasiště čelil mu právě Danny. Zvon zaduněl a zápas počal. Diváci zaječeli slastí. Nikdy neviděli zápas tak otevřeně předem vyhraný. Sázky stály dobře. Byl to nerovný boj. Ze tří čtvrtin vzdálenosti Danny vyrazil s úmyslem, aby přiměl Mexikána, aby přímo zaútočil.

Nezasazoval jedné rány, ani dvou, ani tuctu. Byl to kaleidoskop ran, vír zkázy. Rivera byl v koncích. Byl zaplaven, pohřben pod lavinou úderů, jež naň dopadaly z každého kouta a z každé posice, a bylo patrno, že jeho protivník jest mistrem svého umění. Byl zatlačen, sražen k provazci, oddělen od řidičů zápasu a opět přitlačen k provazci.

Již to nebyl zápas! Bylo to vraždění, masakrování. Někteří z posluchačstva, kromě těch, kdož naň vsadili, byli by se vyčerpali ve svém vzrušení hned v první minutě. Danny pozoroval jistotu, co učiní –– nádherný konečný výpad. Jistota byla také u diváků tak veliká, že dávali na jevo svoje rozohnění a přízeň, a padaly již také poznámky, že Mexikán bude co nevidět míti podraženy nohy. To povzbudilo Riveru. Zdálo se mu to býti zvláštním, že byl tak z blízka zavalován nezdolným útokem Dannyho. Tak prošla minuta a dvě. Pak byli od sebe odděleni a Danny vrhl jasný pohled na Mexikána. Jeho rty byly natrženy a z nosu mu krvácelo. Když se obracel a stoupal znovu mezi provazce, okraje plynoucí krve při doteku provazců tvořily rudé čáry přes jeho záda. Ale co diváci nezpozorovali, bylo, že jeho prsa se nezdvihala a že jeho zrak planul stejně chladně jako kdy jindy. Velmi mnoho domýšlivých championů při krutých obratech na poli zápasu týmž způsobem praktikovalo tento útok, spočívající v přívalu ran na protivníka. On však se naučil žíti za půl dolaru a vydělati patnáct dolarů za týden – tvrdá to škola a on byl vyškolen skutečně tvrdě.

Tu se stalo cosi překvapujícího. Víření promísené hukotem ran náhle ustalo. Rivera stál sám. Danny, nezdolný Danny ležel na zádech! Jeho tělo sebou trhalo, jak se snažilo nabýti znovu vědomí. Ale neudrželo se; kleslo k zemi a shroutilo se v dlouhém pádu. Pravá ruka Riverova vrazila mu do prostřed obličeje prudkostí smrtelné rány. Soudce odstrčil Riveru jednou rukou a stanul nad přemoženým gladiátorem, počítaje vteřiny. Jest zvykem u publika, které se zúčastní zápasů o ceny, že vyžaduje čistou ránu, knock down. Ale diváctvo toho nyní nežádalo. Vše se událo tak neočekávaně. Počítalo vteřiny v napnutém tichu a tímto tichem vzrůstal hlas Robertse velmi vzrušeně: »Řekl jsem vám, že jest to zápasník na obě ruce!«

Při páté vteřině Danny se převalil obličejem ven: když pak bylo napočteno sedm, vzchopil se na kolena, připraven povstati dříve, nežli se napočte devět a před tím, nežli se vyřkne deset. Kdyby se jeho koleno dotýkalo země ještě při »deset«, byl by pokládán za přemožena a vyloučen z dalšího zápasu. V okamžiku však, kdy se koleno odtrhne od podlahy, pokládá se zápasník za vztýčena a v témž okamžiku bylo Riverovým právem, aby se snažil poraziti ho na zem po druhé. Rivera však neměl toho štěstí. V okamžiku, kdy se koleno odtrhlo od podlahy, počalo se zápasiti znovu. Kroužil kolem, ale soudce zápasu kroužil mezi ním a Dannym a Rivera seznal, že soudce schválně počítal velmi zvolna. Všichni Gringové byli proti němu, ba i soudce.

Při »devět« soudce dal Riverovi silnou ránu směrem vzad. Bylo to nesprávné, ale umožnilo to Dannymu, aby se zdvihl; úsměv se mu znovu vrátil na rty. Vzchopiv se na polo s dlaněmi sevřenými a namířenými na Riverňv obličej a žaludek, zvolna nastupoval do středu.

Přes to však, že všechna pravidla hry byla soudcem přehlížena, nepodařilo se mu ničeho, neboť Danny se plížil jako porouchaná brzda, která teprve zvolna od momentu k momentu nabývala sil. Poslední minuta prvního kruhu již se zvolna končila. Kdyby se vzpamatoval až k době jejího ukončení, mohl dosíci celé další minuty ve svém rohu k zotavení. A podařilo se mu to, načež se znovu usmíval přes svoji velmi zoufalou situaci.

»Ten úsměv ho vzbudí!« zaječel kdosi a všichni diváci se dali hlučně do smíchu nad tímto vtipem.

»Kopnutí toho špinavce jest cosi rouhavého,« zašeptal Danny ve svém rohu ku svému vodiči, zatím co tento ho usilovně třel.

Druhé a třetí kolo bylo krotké. Danny, zběhlý a vycvičený stálým zápasením, útočil, bil a zadržoval rány, snaže se zotaviti z první ohromující porážky. Ve čtvrtém kole byl opět svým. Byl seslaben a otřesen, ale nicméně jeho dobrý základ umožnil mu, aby znovu získal své síly. Nyní však se již nepokoušel o taktiku silného zasazování ran. Mexikán byl v tomto ohledu vyzkoušen. Na místo toho snažil se rozvinouti své nejlepší zápasnické schopnosti. V tricích, obratnosti a zkušenosti byl mistrem a ačkoliv nemohl rázem dosíci větší živosti, postupoval s rozmyslem, aby zachytil a srazil svého odpůrce. Zasadil Riverovi tři rány na jeho jednu; ale byla to od něho vždy pouze rána odvetná, nikoliv smrtelná pro konec zápasu. Musil to býti souhrn jich všech, jež ukončí zápas. Měl nyní úctu před tímto zápasníkem na obě ruce, s úžasnými výpady jeho krátkých rukou v obou pěstích.

V obraně rozvinul Rivera překvapující přesnost. Opět a opět útok za útokem ustupoval vzad, nahromaďuje rány na Dannyho ústa a nos. Ale Danny dovedl mu čeliti. Proto se stal championem. Dovedl měniti způsob boje dle své vůle. Nyní se věnoval vší silou útočení. V tomto druhu byl neobyčejně sběhlý, což způsobilo, že si navykl na soupeřovo ustupování. Zde rozzuřoval neustále všechno publikum, uchvacuje je úžasnými obraty, takže na konec vyhodil Riveru do výšky a srazil ho k zemi. Rivera zůstal klečeti na jednom kolenu, dávaje počítati vteřiny, při čemž ve svém nitru seznával, že soudce mu je počítal velmi krátké.

Opět stanulo se na «sedm». Danny počínal ďábelskou ránu se shora. Postoupil směrem k zdvihajícímu se Riverovi, ale v rozhodném okamžiku bezmocné obrany srazil ho novou ranou mezi provazce. Riverovo tělo sřítilo se hlavou mezi zpravodaje, kteří stáli dole, a ti ho odstrčili zpět do rohu podlahy mezi provazce.

Zde zůstal opět na jednom koleni, zatím co soudce počítal znovu vteřiny. Vně provazců, mezi nimiž se musí začíti nový zápas, Danny naň čekal. Nyní nemusil soudce zakročiti nebo odstrčiti Dannyho zpět. Publikum bylo bez sebe radostí.

»Zab ho, Danny, zab ho!« volalo se.

Ječení a řev vyrážely se všech stran, takže to vypadalo jako válečný zpěv vlků.

Danny dělal, co mohl nejlepšího, ale Rivera při počítání osmi octl se nenadále mezi provazci a pustil se znovu směle do zápasu. Nyní zase pracoval soudce, stavě se mu v cestu, takže mohl dostati ránu a dával Dannymu všechny možné výhody, jež může nespravedlivý soudce dávati.

Ale Rivera oživl a odvaha zaplanula mu v mozku. Byl nade vše zdatný. Zde byli oni nenávidění Gringové a ti všichni hráli nečestně. A jedno z nejhorších jeho vidění počalo planouti a hořeti v jeho mozku – dlouhé čáry kolejí, jež se vinuly pouští: viděl rurales a americké konstably; viděl vězení a galeje, viděl trampy a vodní nádrže – veškeré ono špinavé panorama, plné útrap a muk, a onu Odysseu po Rio Blanca a stávce. A viděl velkou rudou Revoluci, zářivou a slavnou, valící se krajem. Pušky byly před ním. Každý nenávistný obličej byl puškou. Pro tyto pušky zápasil! On sám byl puškou. On sám byl Revolucí. Bojoval pro veškeré Mexiko.

Diváctvo počínalo se rozpalovati současně s Riverou. Proč by nebyl mohl vyhráti ten, na něhož si ukazovali? Jistě během zápasu bude přemožen, ale proč byl tak tvrdošíjný a vzdoroval svému osudu? Velmi málo publika se oň zajímalo, ale bylo jich zde několik, kdož určovali si procenta pro onu část diváků, kteří počítali s dlouhým zápasem. Byli přesvědčeni, že Danny zvítězí, přes to však složili své sázky na Mexikána čtyři proti desíti a jedna proti třem. Více nežli výsledek zajímalo je, kolik kol Rivera snese. Divoká hra peněz objevila se podél zápasnického místa a prohlašovalo se, že nebude kol více nežli dohromady sedm, ba někteří tvrdili, že pouze šest. Ti, kdož by vyhráli, protože jejich sázka dobře dopadla, pozdravovali v Rivcrovi svého favorita.

Rivera odmítal myšlenku, že by mohl býti přemožen. V osmi kruzích jeho protivník marně se snažil dáti mu uppercut. V devátém Rivera znovu překvapil publikum. Uprostřed zápolení zlomil výpad rychlým pohybem, shýbnuv se a v úzké mezeře mezi oběma těly jeho pravice vyrazila do soupeřova boku. Danny octl se na podlaze a byl zachráněn pouze počítáním. Publikum bylo všecko bez sebe. Byl velmi dobrý při své hře. Jeho pověstný zasazovatel uppercutů z prava ležel před ním. Rivera však se nepokoušel napadnouti ho, když se zdvihal při devíti. Soudce opět zřejmě stranil mu ve hře, ačkoli bylo jasno, že se situace obrátila a že to byl Rivera, který ho vyzýval, aby se vzchopil.

Po druhé v desátém kole Rivera srazil tohoto zasazovatele ran zdola, pod bradu protivníkovu. Dannyova zoufalost vzrůstala. Úsměv neztrácel se mu sice dosud s tváře, ale vrátil se k tomu, že zasazoval zase spoustu ran. Přes tento příval nebyl s to Riverovi uškoditi; zatím Rivera přes smršt ran srazil ho třikráte po sobě. Danny nemohl se nyní tak rychle vzpamatovati a při jedenáctém kole situace stávala se pro něho vážnou. Ale od tohoto kola až do čtrnáctého vyvinul nejlepší hru celé své kariéry. Ustupoval a útočil, bojoval co nejšetrněji a shromažďoval si sílu. Zápasil tak zdatně, jak jen dobrý zápasník dovede. Použil každého triku a výhody, bouřil v zápase podle toho, jak mu přála náhoda, poutaje Riverovu rukavici mezi ramena a tělo a vrážel Riverovi svoji rukavici do úst, aby ho zbavil dechu. Často mezi zápasem jeho rozbitými, ale stále se usmívajícími ústy vyrážely neopakovatelné, zlomyslné nadávky do ucha Riverova. Všichni, od soudce až do publika, byli na straně Dannyově, pomáhali Dannyovi. A věděli dobře, co má za lubem. Tento nejlepší z vynikajících boxerů, který dovede překvapiti neznalého věci, spoléhal na zcela jednoduchý úder. Vystavoval se proto sám ranám, lovil, lákal ho a tiskl, z toho zřejmého důvodu, aby při jediném nekrytí mohl mu zasaditi rozhodující ránu a položití ho úplně na lopatky. Jakoby před ním stál jiný a slavnější zápasník, chtěl mu dáti z leva a z prava tak zvaný solární plexus a to napříč brady. On mohl to učiniti, protože byl znám silou svých ran, kteráž mu sídlila v ramenou, pokud se držel na nohou.

Riverovi vodiči nestarali se oň v přestávkách mezi dalším kolem. Jejich ručníky zdály se sice pracovati, ale naháněly mu pramálo vzduchu do unavených plic. Spider Hagerty (dával mu různá upozornění, ale Rivera dobře věděl, že jsou to špatné rady. Všichni zde byli proti němu. Byl obklopen zrádci. Ve čtrnáctém kole opět srazil Dannyho a sám stál, čekaje a založiv si ruce v bok, zatím co soudce počítal. V druhém rohu Rivera zaslechl podezřelé šeptání. Spatřil Michaela Kellyho, jak hovoří s Robertsem a jak se k němu naklání a něco mu šeptá. Uši Riverovy byly jako sluch kočky, vycvičeny samotou: zaslechl úryvky z toho, co si povídali. Chtěl zaslechnouti toho více a proto, když se jeho soupeř zdvihl, manévroval v zápase směrem k provazeňm.

»Zvítězí,« zaslechl Michaela, zatím co Roberts přikyvoval.

»Danny zvítězí – já za tím stojím – získám mnoho peněz – vlastních – nevyhraje-li v patnáctém kole, je se mnou zle. – Hoch musí padnouti! Hoďte něco do toho!«

Ale pak již Rivera neměl žádných vidění. Nastala mu perná práce. Opět jednou srazil Dannyho a stál, čekaje s rukama v boku. Roberts se pozdvihl.

»To není v pořádku!« pravil. »Jděte do svého rohu!«

Řekl to s výrazem autority, jako často hovořil s Riverou v místnostech trainingu. Ale Rivera se naň zlobně podíval a čekal, až se Dany zdvihne. Vzadu za jeho rohem v minutě přestávky Kelly, jeho promotor, přišel a pravil mu:

»Položte se, zpropadený člověče!« syčel k němu rychlým a tichým hlasem. »Položte se na zem, Rivero! Spoléhejte na mne: postarám se o vaši budoucnost. Udělám z vás v nejbližší době něco podobného, jako je Danny. Ale zde se musíte položiti!«

Rivera podíval se naň posupným pohledem, jako by chtěl poslechnouti, ale nedal na jevo posuňkem, ani souhlasí-li nebo ne.

»Proč nemluvíte?« tázal se Kelly zlostně.

»Ukončete to jakkoliv!« dodal Spider Hagerty. »Soudce to již nějak zařídí. Poslechněte Kellyho a položte se!«

»Položte se na zem, kide!« pokračoval Kelly. »Já vám za to dopomohu k championátu.«

Rivera zase neodpověděl.

»Já chci, tak mi pomozte, kide!«

Když zazněl znovu gong, Rivera ucítil, že něco se mu staví v cestu. Publikum to nebylo. Ať to bylo cokoliv, musilo to býti stranou od zápasiště, a to velmi těsně blízko něho. Zdálo se, že ztracená jistota se Dannymu rázem vrátila. Důvěra v jeho postup děsila Riveru. Osnoval se asi proti němu nějaký trik. Danny se naň vyřítil, ale Rivera odmítl setkání. Ustoupil stranou do bezpečí. Co tento druhý zamýšlel, byl úskok. Byl to jistě nějaký vážný úskok. Rivera ustoupil vzad a kroužil na stranu, ale poznával, že dříve nebo později v zápase úskok se dostaví. Všecek zoufalý rozhodl se, že se pustí do boje. Počínal si tak, jako by se chtěl sraziti s Dannym při nejbližším jeho útoku. Zatím však v posledním okamžiku, právě když se jejich těla měla sraziti, Rivera zase ustoupil schválně vzad. Ale v témž okamžiku Dannyho rohovník se zdvihl a cosi vykřikl. Rivera prý je klame. Soudce nerozhodně učinil pausu. Rozhodnutí, jež se mu chvělo na rtech, nebylo dosud zvykem a v tu chvíli jakýsi chlapecký hlas s galerie zapištěl: »Surový zápas!«

Danny proklínal Riveru zcela veřejně a tlačil se naň, zatím co Rivera kol něho pouze tančil. Rivera se také rozhodl, že nepřipustí nyní ani jediné rány na své tělo. Při tom však ztratil již polovičně jistotu, že zvítězí, ale věděl, že s vítězstvím nabude všeho, co mu zbývalo dobýti. Použije poslední příležitosti a zavalí ho ranami. Danny snažil se postupovati se vší opatrností. Po dvě kola namáhal se za tímto hochem, který mu nedopřál srážky, až se octl blízko něho. Rivera se mu vytáčel opět a opět. Zasazoval rány a vyhýbal se ranám, jež mu hrozily po celých tuctech v onom nebezpečném okruhu. Během tohoto posledního zápasu Dannyho publikum povstalo a bylo jako šílené. Nedovedlo tomu porozuměti. Vše, co by mohlo viděti, bylo, aby jeho miláček zvítězil.

»Proč nezápasíš?« tázali se vztekle Rivery. »Ty žloutenko! Ty žloutenko! Vyraz, ty zbabělče! Vyraz! Zab ho, Danny! Zab ho! Jistě ho přemůžeš! Zab ho!«

V celém domě, nyní přeplněném, Rivera jediný zachoval si chladnou krev. Podle své povahy a krve měl zde vlastně býti nejžhavějším ze všech, ale přes všechen onen stále stoupající řev, který vyrážel vášní z deseti tisíc hrdel a který stále více a více se vztyčoval proti němu, bylo v jeho mozku klidněji, nežli když vane chladný vítr za letního smrákání.

Při sedmnáctém kole podařilo se Dannymu sraziti se s ním. Rivera se zapotácel pod mocnou ranou a pak klesl. Jeho ruce se bezmocně zachvěly vzduchem, když padal vzad. Danny myslil, že již jest vítězem. Hoch byl mu dán na milost a nemilost. Ale Rivera jako v mátohách vyčkal ve středu a zasadil mu čistou ránu do úst. Danny se sřítil. Když se zdvihl, Rivera napadl ho novou ranou zdola a to zprvu do šíje a brady. Třikráte to opakoval. Nebylo možno žádnému soudci, aby prohlásil tyto rány za vadné.

»Ó, Bille! Bille!« volal Kelly na soudce.

»Nemohu,« naříkal nazpět úředník. »Nechce mi poskytnouti příležitosti. «

Danny, ač byl přes svoji hrdinnost zničen, neustále se zdvihal. Kelly a ostatní poblíže zápasiště jali se křičeti po policii, aby to zarazila, ačkoliv Dannyův rohovník odpíral mu posloužiti ručníkem. Rivera spatřil tlustého policejního kapitána, jak se chystal jako sup přeskočiti přes provazce, ale nebyl si jist, co tím zamýšlí. Byloť tolik cest, jak mohli Gringové ohroziti tento1 zápas. Danny stoje na nohách chvěl se křečovitě a bezmocně před ním. Soudce a kapitán postavili se oba před Riveru, když tento zasazoval poslední ránu. Nebylo třeba zastavovati zápas, neboť Danny se již nezdvihl.

» Počítat!« zvolal horlivě Rivera k soudci.

A když počítání bylo skončeno, Dannyův vodič ho sebral a odvlékl do kouta.

»Kdo vyhrává?« otázal se Rivera.

Soudce uchopil vesele jeho ruku v rukavici a zdvihl ji vzhůru.

Ale nebylo to gratulování Riverovi. Ten odešel nepozorován do svého kouta, kdež jeho vodič dosud mu ani nepostavil stoličku. Opřel se zády o provazy a díval se se záštím na publikum, jež hlučelo kolem něho v osobách deseti tisíců Gringů. Jeho kolena se pod ním chvěla a potácel se vyčerpáním. Před jeho zrakem míhaly se nenávistné tváře sem a tam jako rozbouřené vlny. Pak si zase vzpomněl, že to jsou pušky. Ano, byly to pušky. Revoluce mohla jiti ku předu!

Poznámky

[←1]

Na jaře roku 1916 sonomská Panna, matka dvou pěkných hříbat, zahynula davši život třetímu. Během tohoto roku Princ získal nevyléčitelný rheumatismus a Milda počla projevovati stáří. Jack vždycky říkal, že ti dva nemají nikdy opustiti domov a tak, když on sám zemřel v listopadu 1916, uložili jsme Prince i Mildu na naší stráni v Měsíčním Údolí. Psanec dosud čile pobíhá na pastvinách svého pána a jest matkou tří pěkných hříbat.

[←2]

Čti: chunta – spolek spiklenců.