Merinžská laguna

Když pan Haggin uchopil psa za hřbet a vstoupil s ním na záď čekajícího člunu, nemohlo Jerryho ani v nejmenším napadnout, že ho očekává něco nemilého. Vždyť u pana Haggina se před šesti měsíci narodil a celý ten čas ho miloval jako svého jediného a svrchovaného pána.

Zlatově červenavý irský teriér Jerry, který měl srst hladkou jako hedvábí, neznal samozřejmě pana Haggina jako pána. To slovo nebylo v jeho psím slovníku, ale už samotný zvuk slov „pan Haggin“ měl v jeho mysli stejný význam, jaký si vzhledem k psům člověk přisuzuje. Ostatně tak oslovovali pana Haggina pomocník Bob, plantážní dozorce Derby a i ostatní dvounohé lidské bytosti, přijíždějící sem třeba právě na lodi Arangi.

Avšak psi jsou psi a ve svém neujasněném způsobu myšlení milují často své pány víc, než si to zaslouží. Přeceňují lidské bytosti, a snad jen proto mohl pouhý zvuk jména pana Haggina znamenat pro Jerryho víc, než slovo „pán“ znamená v lidské řeči. Ano, člověk se rád považuje za pána svého psa, avšak pes na něho hledí jako na boha. V představách psa zastupuje člověk tu sílu, kterou Bůh zastupuje v lidské mysli.

A tak právě v tom okamžiku, kdy pan Haggin, pán, nebo chcete-li bůh, zdvihl Jerryho ze země a vstoupil s ním do člunu, pocítil Jerry, že se s ním začíná dít něco nezvyklého a vzrušujícího. Sotva pan Haggin usedl, černé mužstvo se hned opřelo do vesel a Arangi, na jejíž palubu Jerry nikdy předtím nevstoupil, se před ním začala povážlivě rychle zvětšovat.

Jak se všechno mění! Ještě před pouhou hodinou vyběhl Jerry z domu na břeh, aby se podíval na odjezd Arangi. Vždyť za jeho krátký život se mu té vzácné podívané dostalo jen dvakrát. Avšak i bez toho by Jerry byl šťastný, neboť neznal nic krásnějšího, než se prohánět sem a tam po bílém břehu, po nánosech rozmělněných korálů a pod moudrým vedením své matky Biddy a otce Terrence se účastnit onoho pestrého, vzrušujícího života, který ovládal celé pobřeží a přispívat k němu i svým dravým štěkotem psího mláděte! Ale to nebylo zdaleka všechno, proč se Jerry cítil v těchto místech šťastný. Nesmírně zábavná bývala také honba na černochy a Jerrymu se někdy zdálo, že se narodil jen proto, aby je nenáviděl. Koneckonců jeho první životni zkušeností bylo, že také matka Biddy a otec Terrence nenávidí černochy až k smrti. Od samého počátku byli pro Jerryho černoši něčím, nač je třeba neustále vrčet, a nebyl-li to právě domácí sluha, důkladně na to dorážet, kousat a trhat, což se doporučovalo zejména tehdy, když některý z negrů vnikl bez dovolení do ohrady. Ano, tak si po celý život počínali Jerryho otec i matka v přesvědčení, že tím nejlépe slouží svému bohu, panu Hagginovi. Neboť i oni poznali, jaké nízké postavení zaujímají tito dvounozí tvorové v očích bílých pánů – že to jsou jen otroci, kteří se od rána do noci plahočí a musí žít odděleně ve zvláštních dělnických barácích, aniž se kdy smí přiblížit k příbytkům bílých.

Honba na černochy však nebyla vždycky jen dobrodružnou hrou – často v ní bylo i dost nebezpečí. Samozřejmě, dokud byli pan Haggin, Derby či Bob nablízku, mohli prohánět černochy podle libosti. Velké nebezpečí však hrozilo, když se bílí páni vzdálili. Tu platilo pro psy jen jedno pravidlo: „Pozor na negry!“ A tehdy se každý pes mohl odvážit honičky jen s největší opatrností, neboť v těchto chvílích nezůstávali černoši jen u svých obvyklých pošklebků a mručení, ale útočili na psy vším, co bylo po ruce – kameny i klacky. Jerry si dobře pamatuje, jak jednou kterýsi z černochů spráskal jeho matku a dřív, než se z toho sám poučil, musel ve vysoké trávě podstoupit obdobnou zkoušku. To Godarmy ho tenkrát tak ztloukl, černoch, kterého si pamatoval podle porcelánového knoflíku, jejž nosíval zavěšen na krku, na šňůře spletené z kokosových vláken. Ale to není všechno. Jerry si pamatuje i na jiné dobrodružství, které se odehrálo v trávě; tehdy on a jeho bratr Michal napadli Owmiho, kterého zase rozpoznávali podle ozubených koleček budíku, jež se mu věčně klimbaly na prsou. A právě tenkrát dostal Michal od Owmiho takovou ránu klackem do hlavy, až mu z ní zakrnělo celé ucho, takže od té doby mu místo něho trčel z hlavy jen jakýsi zavadlý a zkroucený výrůstek, marně mířící vzhůru.

Ale odehrály se ještě tragičtější případy: Jerryho bratr Patsy a sestra Kathleeu zčistajasna zmizeli už před dvěma měsíci, a od té doby jako by se pod nimi země propadla. Mocný bůh Haggin tehdy kvůli nim převrátil takřka celou plantáž naruby, nechal prohledat všechny houštiny a zmrskat půl tuctu černochů, na které padlo podezření, a přece zmizení Patsyho a Kathleen zůstalo zastřeno věčným tajemstvím. Pouze Biddy a Terrence věděli, co se stalo s jejich dětmi a věděli to také Michal i Jerry; pomstychtiví černoši hodili tenkrát čtyřměsíční mláďata do hrnců s vařící vodou a jejich jemné, hebké kůže darovali ohni. Všichni z Jerryho rodiny zvětřili tenkrát neklamný pach pálící se kůže a Terrence, rozzuřen tímto zjištěním, napadl dokonce černého domácího sluhu Mogoma. To všechno nemohl ovšem pan Haggin ani zdaleka tušit, a proto za ten nenadálý útok ještě Terrence vyplísnil, aby i v tak svízelné situací udržel kázeň mezi všemi tvory ve svém domě i na plantáži.

Jenomže nakonec vždycky přišel čas, kdy mohly být staré vroubky vyrovnány. Když totiž černochům skončila jejich služební doba a oni sestupovali se svými zavazadly, které nesli na hlavách, k břehům moře, aby na Arangi odpluli do dálek, odkud se nikdy nevraceli, psi nemeškali a začali si vyřizovat otevřené účty. Tak například právě dnešního rána se zakousla matka Biddy v odplatu za jeden utajený výprask do Lerumiova nahého lýtka a navíc ho zahnala do vody I s uzlíkem, v němž si odvážel celý svůj pozemský majetek. Ach, jak se pan Haggin usmíval té příhodě a jak příjemně povzbuzoval Biddy svým vlídným pohledem všemocného ochránce!

Na palubě Arangi býval obyčejně alespoň jeden křovácký pes a na něho Jerry a Michal štěkali jako zběsilí. Terrence, který byl veliký téměř jako airdale a který měl srdce jako lev – pan Haggin mu nadarmo neříkal Terrence Nádherný! – chytil jednou takového křováckého psa, který se bůhvíproč toulal po břehu. V té době ještě žili Patsy a Kathleen, a Jerry s Michalem se samozřejmě také zúčastnili toho jedinečného výprasku. Ne, Jerry nikdy nezapomene na opojení, které pocítil, když mu po jednom úspěšném zakousnutí zbyly v tlamě chumáče srsti, páchnoucí cizí psinou. Křováčtí psi byli svým rodem přece Jen jiní a lišili se od Jerryho plemene asi tak, jako se černoši lišili od pana Haggina, Derbyho nebo Boba.

Bohužel, Jerry se teď nemohl příliš oddávat pozorování Arangi, ke které se kvapem blížili. Jeho matka Biddy, poučena dřívějšími trpkými ztrátami svých potomků, seděla totiž na písčitém břehu, přední nohy ponořené ve vodě, a vyštěkávala své mateřské hoře. Jerry, který měl velíce citlivé a vznětlivé srdce, dobře věděl, že se její bolestiplné vytí týká právě jeho a že její zarmoucený hlas věští nějakou katastrofu či neštěstí. A když se ohlédl a spatřil navíc také otce Terrence, který naježeně pobíhal kolem Biddy, jako by ji utěšoval, zneklidněl ještě víc. V té chvíli už nejen Tomu Hagginovi, ale i Jerrymu bylo jasné, že Terrence je víc než královským milovníkem, že je totiž především oddaným manželem. K Jerryho nejranějším dojmům patřilo i to, jak nerozlučně spolu Terrence a Biddy odevždy pobíhali podél břehů řadami kokosovníků a jak spolu neustále skotačili v láskyplné oddanosti. A protože Jerry kromě svých bratrů a sester a několika zaběhlých křováckých psů žádné jiné psy neznal, nikdy mu nepřišlo na mysl, že ne všichni psi a feny si musí být stejně oddáni a věrni jako jeho rodiče. Vzácnost tohoto zjevu si v celé šíři uvědomoval jen Tom Haggin. „Je to způsobeno vhodným výběrem,“ prohlašoval vždycky vřelým hlasem a s pohledem plným uznání. „Terrence Je pes gentleman,“ říkal dále. „Je to pravý psí muž – neohrožený a statný, má krev sta zdravých pokolení před ním. A přitom jakou má chladnou hlavu a laskavé srdce!“

Ostatně ani teď nedával Terrence svůj zármutek najevo příliš hlasitě, třebaže jeho prodlévání a pobíhání kolem Biddy dávalo tušit téměř všechno. Pouze Michal podlehl matčinu nářku, usedl vedle ní a čím více narůstala vzdálenost mezi nimi a Jerrym, tím zuřivěji štěkal. Jako by se nějaké nebezpečí plazilo přímo z džungle. Tyto scény pochopitelně doléhaly těžce na Jerryho a utvrzovaly ho v předtuše jakéhosi strašného osudu, který se před ním otvírá.

Přestože Jerry byl na světě jen šest měsíců, věděl už ledacos, ale nakonec to bylo přece jen málo. Věděl kupříkladu, proč matka Biddy, stejně moudrá jako odvážná, se za ním přes všechno své zoufalství nevrátila do vody, ačkoliv ona to byla, která ho kdysi chránila.

Jak lvice, když se ho velký puarka – což byl v Jerryho slovníku zvuk pro divokého vepře – snažil zhltnout v koutu pod plantážním domem, stojícím na vysokých kůlech. Stejně odvážně ho bránila, když kuchař tloukl Jerryho tlustou holí, chtěje ho vyhnat z kuchyně. Tehdy se Biddy neohroženě vrhla na černocha a aniž zakolísala pod ranou, povalila ho na zem; a nebýt rozzlobeného pana Haggina, který Biddy doslova odtrhl od kuchtíka, válejícího se mezi svými hrnky a pánvemi, bůhví jak by to bylo dopadlo! Pan Haggin ovšem neplísnil Biddy, ale ostře vyčinil svému kuchaři, který se osmělil pozvednout ruku na tvora, jenž náleží jen jemu.

Avšak Jerry dobře věděl, proč se jeho matka za ním nevrhá do vody. Moře, to slané moře, stejně jako laguny, ústící do nekonečných vod, bylo i pro ni nepřekročitelným tabu. Mořská voda byla v jejich psím vědomí nejen nechutná, ale hlavně nebezpečná, neboť z jejích hlubin se co chvíli vynořují veliké, šupinaté obludy se silnými čelistmi a hroznými zuby, kterými se zakousnou do své oběti a v mžiku ji stáhnou do zelených hloubek právě tak lehce, jako drůbež pana Haggina polyká zrnka obilí. Ano, to byly pocity, které provázely ono velké tabu, jež bylo v Jerryho představách spojeno s neodvratnou zkázou každého psa. Často slýchával, jak jeho otec a matka zuřivě vyštěkávali svou zášť k těm hrozným obyvatelům moře, kteří se občas objevovali na hladině poblíž břehu a v psím vědomí vzbuzovali obraz kmene plujícího po vodě, nebo obraz pařezu v bažině, který se od jiného lišil pouze tím, že chvílemi nebezpečně ožíval. Jerry mohl mít o těchto tvorech pouze takovéto představy, neboť slovo krokodýl neznal.

A přesto věděl Jerry o krokodýlech víc, než průměrný člověk. Dovedl ho především zvětřit na větší vzdálenost, než se zdálo pochopitelné pouhému lidskému rozumu, ba odhalil ho dřív. než se vynořil z laguny, aby si zdříml na bahnité rohožce džungle. Jinou Jerryho výsadou bylo, že rozuměl krokodýlí řeči. Měl totiž víc příležitostí pozorovat je, než kdokoliv jiný. A tak se naučil v jejich nesčetných chrochtavých a mručivých zvucích rozeznávat pocity hněvu, strachu, hladu, ale i lásky stejným způsobem, jako ]e odhaloval v lidské řeči. A přece velmi mnoho věcí Jerry nechápal a nevěděl. Například velikost a rozměry světa byly pro něho vymezeny jen Merinžskou lagunou, vroubenou v pozadí vysokým, zalesněným horstvem, a v popředí korálovými ostrůvky. Nevěděl, že tato laguna je pouhým zlomkem velkého ostrova Isabel, který je zase jedním z tisíce jiných drobných ostrovů a ostrůvků, z nichž se skládají Šalomounovy ostrovy, ty, jež lidé vyznačují na mapách světa jako skupiny skvrn v nekonečných dálavách Tichého oceánu.

Obdobně tomu bylo i s černochy. Přicházeli a objevovali se na Merinžské laguně jakoby z neznáma, z jakéhosi tajemného místa v prostoru, do něhož po nějakém čase opět mizeli a nikdo se s nimi Již nikdy nesetkal.

Odkud a kam – to byla otázka, která někdy vrtala Jerrymu hlavou a která mu přibližovala svět jako veliké tajemství. Ale to vůbec neznamenalo, že by se byl Jerry snažil rozlousknout nějak tuto záhadu a přijít věci na kloub. Ani nápad! Naučil se jednoduše přijímat příchody černochů a jejich mizení za krutou čarou mořského obzoru právě s takovou samozřejmostí, jako že je vodo mokrá a slunce pálivé. Všechno mu splývalo v jeden jediný chorovod života a světa, takže jeho nezodpověditelné vědomí „něčeho za vším“ odpovídalo přibližně lidskému tajemství života a smrti, o němž obvykle ani průměrný příslušník lidského rodu nemá jasnější představu.

Z toho důvodu bylo možno předpokládat, že také Arangi, tato kupecká a verbířská loď ze Šalomounových ostrovů, bude mít pro Jerryho podobný nádech záhady, jaký má pro člověka bájný člun, na němž Charón křižuje řeku Styx, aby zprostředkoval spojení mezi dvěma světy. Tento obraz je ostatně velmi přiléhavý, neboť také zde přicházeli lidé z neznámého místa laguny a mezi jejich příchody a odchody se vždy objevovala krásná loď, jež nesla jméno Arangi.

Nuže, právě k této lodi se blížil za onoho parného tropického jitra Jerry, přitulen k panu Hagginovi, zatímco jeho matka Biddy lkala na břehu svůj žal a bratr Michal, nezkažený dosud licoměrnosti světa, vyl svou věčnou výzvu k Neznámu…

Na palubě Arangi

Z člunu na nízký bok lodi Arangi byl přes šestipalcové teakové zábradlí jen krok; Tom Haggin s Jerrym v podpaží tam vstoupil bez jakékoliv námahy. Paluba se v té době jen hemžila životem. Civilizovaní lidé by ovšem byli z toho pohledu brzy vyvedeni z míry – vždyť i Jerryho se rychle zmocnila nervozita – ale pro Torna Haggina a kapitána van Horna to byl velice běžný výjev všedního života.

Protože samotná loď Arangi byla malá, i paluba při takovém množství černochů působila tísnivě. Arangi byla totiž původně jachtou jakéhosi gentlemana a teakové dřevo s mosazným kováním, měděným podlodím válečné lodi a železnými svorami to jen potvrzovaly. Důvod, pro který byla prodána na Šalomounovy ostrovy, byl celkem jednoduchý: svými nenápadnými rozměry byla jako by předurčena k podloudné dopravě a k chytání negrů, při čemž před zákonem se mohla nazývat „loď k najímání dělníků“.

Ano, toto byla loď, na níž se dopravovali pochytaní lidožrouti a černoši ze vzdálených ostrovů na práce na nových plantážích uprostřed džungle a močálů, které běloši, nedbajíce nebezpečí malarické nákazy, proměňovali postupně v úrodné a nádherné háje plné kokosovníků. Oba stěžně Arangi z oregonského cedru byly už tak ohlazené a tolikrát napuštěné parafínem, že se v sluneční záři leskly jako hnědožlutý opál. Její neobyčejně bohaté plachtoví navíc umožňovalo, že mohla letět po hladinách oceánu velikou rychlostí, takže kapitán van Horn se svým bílým pomocníkem a patnácti členy černé lodní posádky s ní měl někdy plné ruce práce. Od přídi k zádi byla Arangi dlouhá celkem šedesát stop a její další výhodou bylo, že příční trámy paluby nebyly zatíženy žádnými vrchními kabinami. Jedinými otvory – ale ani pro ty nemusely být trámy přisekány – byl světlík hlavní kajuty a schodiště, kterým se sestupovalo dolů do skladiště.

Nuže, právě na této malé palubě se to teď jen hemžilo mužstvem a negry, kteří se právě vraceli ze tří vzdálených plantáží.

Jejich tříleté pracovní smlouvy vypršely a nyní byli odváženi zpět do rodných osad na divokém ostrově Malaitě. Dvacet z nich – Jerrymu vesměs dobře známých – bylo z Meringa, třicet jich pocházelo ze Zálivu tisíce lodí, tedy z Russelových ostrovů, zatímco zbývajících dvanáct bylo z Pennduffrynu na východním pobřeží Guadalcanaru. Ti všichni tu právě tlachali a pískali svými zvláštními falzetovými hlasy, připomínajícími skřítky; připočteme-li k nim lodní mužstvo a ještě dva bělochy, tedy kapitána van Horna a jeho dánského pomocníka Borckmana, bylo tu celkem sedmdesát devět duší.

„Už jsem si myslil, že vás srdce v posledním okamžiku zradilo!“ zvolal namísto pozdravu kapitán van Horn, když spatřil Torna Haggina a pod jeho paží postřehl Jerryho. V jeho očích se mihl záblesk nezadržitelné radosti.

„Mnoho nechybělo,“ odpověděl Tom Haggin. „Dělám to ale i kvůli vám, kapitáne! Jerry je nejlepší pes z celého pelechu, samozřejmě kromě Michala. Ti jediní mi zůstali, a věřte, že nejsou lepší než ti, o něž jsem přišel. Kathleen byla milý pes – Jako by Biddy z oka vypadla; jen kdyby mi bývala zůstala! Ale co! Tady ho máte a tak berte!“

Tom Haggin položil Jerryho odhodlaně do van Hornovy náruče a kráčel dál po palubě. Pak se pootočil a prohodil přes rameno: „Ale něco vám řeknu, kapitáne: jestli se mu stane něco zlého, nikdy vám to neodpustím!“

„To by mi nejdřív museli uříznout hlavu,“ zachechtal se kapitán.

„Což není nic nemožného, milý brachu,“ zahučel Tom Haggin. „Meringe dluhuje na Somo čtyři hlavy, tři po úplavici a na tu čtvrtou padl před čtrnácti dny strom. A ke všemu ten hoch patřil do rodiny tamějšího náčelníka!“

„Ale to není všechno,“ přisvědčoval van Horn. „Arangi dluhuje ostrovu Somo ještě další dvě hlavy. Pamatujete přece, jak se loni tam dole v Arliské úžině ztratil ten chlap Hawkins i se svým člunem?“

Tom Haggin se vracel po palubě a mlčky přikývl.

„Tak vidíte,“ pokračoval kapitán. „A dva chlapi z jeho mužstva pocházeli také ze Somo. Najal jsem je pro plantáže Ugi. Nu zkrátka, s vašimi hochy je to celkem šest hlav. Ale co je to všechno proti tomu, když na druhém návětrném břehu leží přímořská vesnice, které Arangi dluží osmnáct lidí! Ty jsem tehdy najal pro Aolo. Byli to chlapíci od slané vody, nalodili je tedy na loď Sandfly, a ta ztroskotala cestou do Santa Gruz. Vyhlásili tam kvůli mně pinku, na mou duši. Hoch, který prý mne zabije, dostane ohromnou odměnu. Sto padesát selat a nespočetně lasturových peněz už sebrali vesničané pro toho, který jim přinese mou hlavu!“

„Dosud vás nedostali,“ zafuněl Tom Haggin.

„Žádné strachy,“ odpověděl vesele kapitán.

„Mluvíte jako mluvíval Arbuckle,“ řekl káravě Tom Haggin. „Slyšel jsem, že se ten starý hoch taky rád chlubil a holedbal. Chudák Arbuckle! A přitom to byl zřejmě nejjistější a nejopatrnější chlapík, který se kdy doslal do styku s negry. Víte přece, že nikdy nešel spát, dokud nerozsypal po podlaze krabičku hřebíků. Když neměl hřebíky, naházel po ní alespoň zmačkané noviny. Bydlel jsem s ním tenkrát na Floridě pod jednou střechou a pamatuji se dobře, jak jednou v noci začal velký kocour honit po světnici švába, a to právě mezi těmi novinami, které Arbuckle nastlal na zem. A hned tu bylo prásk, prásk, prásk, šestkrát za sebou z revolveru, a pak ještě pro jistotu dvě rány ze dvou velkých jezdeckých hambitek. Provrtal tehdy barák jako řešeto a tím pádem bylo i po kocourovi. Arbuckle dovedl totiž střílet na cíl i po tmě! Spoušť tiskl prostředníkem, zatímco mířil ukazovákem, položeným přímo podél hlavně.“

Tom Haggin natáhl prsty a ukazoval, jak Arbuckle střílel. Pak zvedl výstražně prst a dodal:

„Ano, kapitáne, takový byl ten chvastoun! Ostatně snad ani řádný černoch by se neodvážil zatoužit po jeho hlavě. A vidíte, přete ji dostali, i když to trvalo plných čtrnáct let. Nakonec se mu za všechny odplatil jeho kuchtík sekyrou, a ještě k tomu před snídaní. Do smrti nezapomenu na ten náš pochod do houštin, když jsme shledávali, co z Arbuckla vůbec zbylo!“

„Nic mi nevyprávějte,“ přikyvoval van Horn. „Viděl jsem jeho hlavu, když jste ji posílali komisaři na Tuhigi.“

„Vysušili ji nad ohněm i s tím úsměvem, který jsem viděl snad tisíckrát předtím,“ dodal zamyšleně Tom Haggin. „Dostali ho. Člověk jede často na Malallu a vrátí se s hlavou na ramenou, jako by o nic nešlo. Ale přiznávám se vám, kapitáne, že si často myslím, že je to všechno jako s tím starým džbánem, jehož ucho se nakonec přece jen jednou utrhne.“

„Já jsem však na ně vyzrál,“ trval na svém kapitán. „Když cítím, že je něco ve vzduchu, jdu přímo k černochům a řeknu jim co a jak. Protože si myslí, že mám něco za lubem, přestanou si zahrávat.“

Tom Haggin pohodil bezradně rukou na rozloučenou, vyhýbaje se pohledu na Jerryho, který se už choval v náručí druhého muže.

„Hlavně dejte pozor na naše hochy!“ varoval ještě jednou kapitána, přelézaje přes zábradlí paluby. „Dokud nedostanete na břeh posledního, buďte opatrný! A taky Jerryho mi ohlídejte – rozhodně ho žádný z nich nemiluje, a já bych opravdu nerad viděl, aby se jim dostal do rukou. Nebylo by pro ně nic lehčího, než ho v noci hodit přes palubu.“

Když Jerry viděl, jak ho jeho pán Tom Haggin opouští a jak se vzdaluje ve svém člunu, počal se vrtět a úzkostlivě, naříkavě kňučet. Kapitán van Horn ho však k sobě přitiskl Ještě těsněji a lehce ho druhou rukou hladil po hlavě.

„A ještě něco, kapitáne,“ volal Tom Haggin z dálky. „Nezapomeňte na naši úmluvu! Kdyby se vám osobně něco stalo, musí se Jerry ke mně zase vrátit!“

„Napíšu o tom listinu a přiložím ji k lodním papírům,“ odpovídal van Horn.

Mezi mnohými slovy, která Jerry znal, rozeznával především své vlastní jméno. A ozvalo-li se teď několikrát v rozhovoru obou mužů, Jerry vytušil, že se hovor týká té neznámé, hrozné věci, která se s ním nyní děla. Proto se tím usilovněji vrtěl a když ho van Horn konečně postavil na palubu, vrhl se k pažení s takovou rychlostí, jakou kapitán u šestiměsíčního štěněte dosud nikdy neviděl. A nebýt širých vod, olizujících bok Arangi, byl by mu i rychlý van Hornův zákrok sotva zabránil v útěku. Voda však byla přece jen nejvyšším tabu, které Jerry znal, a pouhá představa šupinaté obludy, která se náhle vynoří na hladinu, sehrála v té chvíli hlavní úlohu. Neboť pud mu i teď velel, aby zůstal na palubě a nevrhal se bezhlavě do náruče jisté smrti.

A co jiného tedy Jerrymu zbývalo, než aby usedl na pahýl svého ocasu, pozdvihl plavý čumák k nebesům a zanaříkal si tklivým pláčem štěněte, které zůstalo opuštěno.

„Nu tak, brachu, vzmuž se přece!“ konejšil ho kapitán van Horn. Avšak uklidnit a naklonit si Jerryho nebylo jen tak lehké. I když také tento muž byl v jeho očích nepochybným bohem s bílou kůží, přece jen to nebyl jeho bůh. Neboť jeho bohem byl Tom Haggin, a to bohem vyšším, než je tento neznámý člověk. Vždyť Tom Haggin nosil kalhoty a střevíce, zatímco jeho nový pán se podobal spíš černochovi; nejenže na sobě neměl kalhoty, ale chodil dokonce bos a prostovlasý. Kolem pasu měl omotán kus látky jasné barvy, která mu padala jako kytlice až k osmahlým kolenům. A tomuto bohu že by měl být Jerry zavázán stejnou poslušností, jako Tomu Hagginovi?

Kapitán van Horn byl však v podstatě hezký a dokonce i významný muž. Přestože se narodil v New Yorku, právě tak jako všichni jeho nizozemští předkové, kterých byla od dob, kdy se New York nazýval ještě Novým Amsterodamem, celá řada, vypadal stále jako Holanďan, který právě vystoupil z Rembrandtova plátna. Nosil plstěný klobouk se širokým, všelijak zprohýbaným okrajem, který míval nasazený jen na půl hlavy, jakoby na jedno ucho; jeho prsa zakrývala laciná bílá vlněná košile a z opasku kolem boků mu visel pytlík s tabákem, nůž v pochvě, plný zásobník nábojů a velká automatická pistole v koženém pouzdře.

Když matka Biddy zaslechla na břehu Jerryho úpění, dala se do nového nářku. Aby mohl Jerry slyšet její hlas, musel sám ustat ve svém kňučení. A tu zachytil kromě matčina pláče i Michalův vzdorovitý štěkot, a když nadzdvihl hlavu, zahlédl dokonce l Michalovo zakrnělé ucho, jak osaměle trčí do výše. V té chvíli však už kapitán van Horn a jeho pomocník Borckman začali vydávat rozkazy a hlavní plachta i vratiplachta Arangi počaly stoupat do výše, jako by šplhaly po stěžních. Teď se Jerry už zcela poddal bolesti. Do svého ukrutného nářku vložil celé srdce, takže na břehu tvrdil Bob Derbymu, že je to největší hlasový výkon, jaký kdy slyšel od psa a že si Jerryho fond v mnohém nezadá ani se slavným Carusem. Jerryho psí volání mocně zapůsobilo i na samotného pana Haggina; jakmile se totiž dotkl nohama břehu, zahvízdl na Biddy a bez ohlédnutí chvátal co nejrychleji domů. I to viděl Jerry z paluby Arangi a jeho carusovský výkon – k velké potěše hocha, který stál právě vedle něho – nebral konce. Ano, čím víc Jerry tesknil po těch, kteří ho právě opouštěli, tím víc se mu tento černý chlapec posmíval. Jeho falzetový cvrlikavý hlas se podobal spíš štěbetání tvorů, bydlících na stromech džungle. To ovšem Jerrymu posloužilo jako znamenitý protilék; výsměch černocha ho rozzuřil až k nepříčetnost, takže zbaven nejmenší vůle opanovat se, zaťal zuby do chlapcova nahého lýtka. Překvapený černoch zděšeně uskočil, ale bylo pozdě. Jediným kousnutím mu Jerry způsobil dvě rovnoběžné trhliny, z nichž okamžité vytryskla krev. Jerry bez meškání zachytil ještě druhé chlapcovo lýtko a vtiskl mu do něho nové znamení svých zubů, ostrých jako jehly.

V tom okamžiku už byly vytaženy kotvy a přední plachty se napjaly. Kapitán van Horn, jehož bdělému zraku neušla ani jediná podrobnost této příhody, dal poslední rozkazy kormidelníkovi a pak se obrátil s pochvalou k Jerrymu.

„Jen do toho, Jerry!“ pobízel ho. „Nu, chyť ho, jen mu dej!“

Ubohý hoch chtěl v sebeobraně Jerryho odkopnout, ten však hbitě uhnul bosé noze a s bystrostí hodnou svého otce poznamenal chlapcovu nohu další řadou rudých ran.

To bylo již příliš mnoho i pro toho nejstatečnějšího černocha, a obávaje se teď víc van Horna než Jerryho, dal se chlapec na zběsilý útěk. Prchal na příď a tam vyskočil na osm kulovnic, které ležely na kajutovém světlíku, střeženy jedním členem lodní posádky. Tam byl v bezpečí, leč tím se ještě Jerryho nezbavil. Pes bouřil kolem světlíku a vyskakoval do výše tak dlouho, dokud ho kapitán van Horn nezavolal.

„Podívejte, to je pravý lovec negrů!“ svěřoval se van Horn halasně Borckmanovi, a pak se sklonil k Jerrymu, aby ho pohladil. A tu Jerry, laskán rukou bílého boha – třebaže to byl bůh. Jenž nenosil kalhoty – zapomněl na okamžik na svůj budoucí osud.

„Je statečný jako lev a zdá se mi, že má v sobě víc z airdala než z Irského teriéra,“ hovořil van Horn se svým pomocníkem, stále ještě laskaje psa. „Jen se na něj podívejte, Jak je už nyní velký! Ty nohy, a co ta hruď! Ten něco vydrží. Pozná se to podle nohou!“

Mezitím si ale Jerry znovu vzpomněl na svůj žal a chtěl se vrhnout k pažení paluby, aby ještě jednou zahlédl lagunu Meringe, která se každou vteřinou vzdalovala. Tu ale závan jihovýchodního pasátu nadmul plachty Arangi a Jerry začal klouzavě sjíždět dolů po palubě, nakloněné v tom okamžiku do úhlu dobrých pětačtyřiceti stupňů. Marně se snažil zadržet se svými ostrými drápy na kluzké ploše paluby. Dostal se až k samé patě křížového stěžně, když kapitán van Horn, s pohledem námořnicky upřeným na korálový útes pod bokem lodi, velel:

„Silně na závětří!“

Borckman a černý kormidelník opakovali hlasitě jeho rozkaz. A jakmile se řídící kolo otočilo dolů, Arangi se dostala do rovnováhy a s nadmutými předními plachtami se pustila po větru.

Jerry rychle využil této příznivé vodorovné polohy k tomu, aby se opět postavil na nohy. Pak se hnal k pažení. Ještě jednou chtěl zahlédnout místa svého sladkého domova. Tu jej vylekal rachot kladky na silném ráhnu; hlavní plachta totiž nabírala nyní vítr z druhé strany a počala se těžce nadouvat, takže hlavní provazec, hrozivě se zmítající po palubě, málem zasáhl i Jerryho. Ohromný a prudký skok samotného kapitána van Horna Jerryho zachránil od jisté smrti. Pes se chvěl po celém těle a nedůvěřivě hleděl vzhůru. Velká plachta se teď nad ním dmula, jako by se chtěla na něho zřítit a rozdrtit ho.

Taková byla tedy Jerryho první zkušenost s plachtami. Neznal ještě zvyky těchto podivných šelem. Z doby, kdy byl malým štěnětem, si však dobře pamatoval, jak se na něho uprostřed ohrady hnal jestřáb, který spadl jakoby přímo odněkud z oblohy. Avšak nyní se mu zdálo, že se na něho jako blesk s modrého nebe řítí mnohem větší okřídlený jestřáb, než byl ten, s nímž se tehdy setkal. A přece v Jerryho úleku nebylo ani stopy po zbabělosti. Choulil se sice, ale podle zákona přirozeností se už zároveň chystal ke skoku, aby se utkal s tímto novým hrozivým obrem. Avšak v následujícím zlomku vteřiny, tak krátkém, že Jerry ve skoku minul i stín svého nepřítele, se hlavní plachta s rachotem kladek přesunula a zůstala viset na druhé straně. Ani to neušlo van Hornovi, již dříve viděl mnoho mladých psu, vyděšených z prvního setkání s plachtami, které zaplňovaly oblohu a stínily slunci. Ale Jerry byl první pes, který se s vyceněnými zuby chtěl utkat s tím, co považoval za hrozivou, neznámou věc.

Van Horn zdvihl Jerryho s bezděčným obdivem a sevřel ho v náručí.

Divoký pes

Jerry nespouštěl oči z té rachotící obludy nad sebou. I v kapitánově náručí byl stále připraven ke skoku a jeho pozornost byla upřena na hlavní plachtu, jejíž každý pohyb doprovázel hlasitým zavytím.

Se silným pasátem v patách se Arangi proplétala mezi korálovými útesy úzkého průlivu. To si pochopitelně vyžadovalo časté manévrování, takže hlavní plachta se stále přesunovala z jedné strany na druhou, přičemž ostré rat-tat-tat-tat provazů připomínalo zvuk svištících křídel. Když se plachta přiblížila nad jeho hlavu, Jerry se po ní vrhl s tlamou připravenou k okamžitému chňapnutí a s pysky tak ohrnutými, že jeho čisté tesáky zasvítily v sluncí, Jako by byly ze slonoviny.

Ale teprve když několikrát minul cíl, dospěl pomalu k závěru, který byl výsledkem jeho minulých zkušeností. Z mnoha pozorování jedné a téže věcí, která ho ohrožovala vždycky stejným způsobem, a také z bezvýsledných útoků shledal, že mu ta čí ona věc neubližuje, ba že se ho vůbec netýká. Sem zařadil Jerry i plachtu, třebaže považoval za prozřetelné mít se před ní pro každý případ ještě nějaký čas na pozoru. Ale plachta Arangi se ocitla v jeho mysli mezi těmi věcmi, které se pouze zdály být strašnými, ačkoliv tak tomu ve skutečnosti zdaleka nebylo. Ostatně stejným způsobeni se Jerry kdysi odnaučil strachu z větrů, které kvílely mezi palmami, když ještě lehával v koutě na verandě bungalovu, anebo strachu z vln, které často syčivě a útočně hučely s neškodnou pěnou právě před jeho prackami, položenými na břehu moře.

Když se tedy konečně Jerry ve svém nitru vyrovnal s plachtou, vrátil se ve vzpomínce k domovu. Ale nikde už neviděl Meringe, matku Biddy, otce Terrence a bratra Michala, ba ani pana Haggina, Derbyho či Boba. Také břeh a země s palmami a horami, které zdvíhaly k obloze své věčně zelené vrcholky, byly pryč. Ať stál Jerry na přídi či na zádi, na tom či onom boku, opřen předními packami o šestipalcové pažení, videi pouze oceán, vzedmutý a bouřlivý, s věčným koloběhem zpěněných vln, poháněných kupředu životodárným pasátem.

Na Jerryho nejbezprostředněji působilo vždy právě to, co mu bylo nejblíže. Železný zákon přítomnosti ho totiž příliš záhy naučil dávat přednost věcem, kterých se může dotknout svým čumákem nebo packami, a nezajímalo ho to, co mu bylo nedostižně vzdáleno. Zemi vystřídalo moře, a plantáž Meringe paluba Arangi se svým pestrým životem. Seznámit se s ním, poznat okolí a přizpůsobit se mu, to teď Jerry považoval za svůj prvořadý úkol.

Jeho první objev byl velkolepý. Vyčenichal tu štěně divokého psa z houštin ostrova Isabel, které si s sebou vezl jeden z černých hochů, vracejících se na Somo. Pes byl asi tak stejného věku jako Jerry, pouze jeho plemeno bylo jiné. Byl prostě tím, čím byl – divokým, plazícím se a podlízavým psem, s ušima stále schlíplýma a s ocasem staženým mezi nohama, jako by neustále očekával nějaké neštěstí nebo ránu. Byl ustrašený a bojácný, o čemž nejlépe svědčily jeho pysky, zlovolné odchlíplé od tesáků.

Pokud jde o tělesnou vyspělost, byl silnější než Jerry. Svou energii ale využíval k nezvykle zralým ničemnostem, které naopak Jerry, pes šlechtické krve, vybraného plemene a podivuhodné statečnosti takřka vůbec neznal. Pravda, i divoký pes pocházel z přísného výběru, ale byl to výběr jiného druhu. Křováčtí předkové tohoto štěněte přežívali ostatní nikoliv silou statečného ducha, ale uměním lsti a zákeřnosti. Toto psí plemeno nikdy nebojovalo proti přesile, a také ve volném poli jeho příslušníci útočili jen tehdy, když kořist byla slabší a bezbranná. Namísto odvahy je při životě udržovalo plazení, skrývání a zejména úzkostlivá snaha vyhnout se každému nebezpečí, které by Je ohrozilo. V krutém a surovém okolí byli přírodou vybíráni zcela slepě, a vlastně nebylo divu, neboť lest, vyplývající ze zbabělosti, byla cenou za život.

Jak odlišný byl Jerryho život! Jeho výběr byl výběrem lásky, a co víc – pravé odvahy. Jeho předkové byli zcela vědomě voleni lidmi, kteří se v dávné minulosti ujali divokého psa a stvořili z něho to, o čem snili, co u psa obdivovali a co z něho chtěli posléze mít. Pes nesmí nikdy bojovat jako krysa, říkali, a útěk z boje je pro něj nemyslitelný. To byla první zásada, a psy, kteří se proti ní provinili, lidé zavrhli. Mezi ně však nikdy nepatřili Jerryho předkové. Jerry pocházel z rodu psů, kteří byli směli, odvážní a útoční, kteří se řítili přímo proti nebezpečí a raději zmírali, než by opustili bojiště. A protože rod plodí rod, sám Jerry nemohl být přece jiný, než Jaký byl například jeho otec Terrence a jací byli kdysi dávno Terrencovi prarodiče.

A právě pro tyto kvality plemene se stalo, že Jerry, když se setkal na Arangi s divokým psem, vůbec neuvažoval, je-li větší a silnější, natož aby se před ním zastavil. V té chvíli věděl jen to, Ze divoký pes, který nikdy nežil u krbu člověka, je jeho dávný nepřítel. A s touto myšlenkou, utvrzovanou radostným štěkotem, který okamžitě upoutal kapitána van Horna, vyrazil Jerry k útoku. Divoký pes se už lstivě plížil do závětří světlíku kajuty, ale když zpozoroval Jerryho počínání, postavil se s neuvěřitelnou rychlostí na nohy a dal se k okamžitému ústupu. V té chvíli však už byl zasažen náporem Jerryho těla a oba se několikrát převalili na nakloněné palubě. A zatímco Jerryho ostré, chňapající a Jako jehly bodavé zuby pracovaly s přesností chirurga, z tlamy divokého psa vycházely příznačné zvuky strachu, bolesti a sebeponížení.

Jerry byl ovšem gentleman a podle toho také jednal, když se mu tento zbabělý tvor nepostavil na odpor a pouze před ním nízce a bezmocně kňučel, upustil od dalšího zápasu, rychle se vyprostil z klubka a vyskočil z odtokových žlabů paluby, kam se oba v návalu boje dostali. Bylo mu dobře, neboť cítil neobyčejné uspokojení ze svůdného pachu svého divokého protivníka. Pak už ale slyšel pochvalné volání kapitána van Horna:

„Tys mi nějaký kabrňák! Moc se mí líbíš!“

I na Jerrym bylo v té chvíli vidět zřetelnou a nepotlačitelnou pýchu. Jeho krok, jímž teď pevně vykračoval, i držení hlavy Jako by říkaly: Myslím, že mu to pro tentokrát stačilo! Však on se mi příště vyhne!

Nu a pak už mohl zase Jerry dál poznávat nový, neveliký svět, který nezůstával ani na chvíli v klidu, ale stále se zmítal, zdvíhal a klesal na vzedmuté mořské hladině. Jerry si umínil, že se seznámí se všemi černými hochy, kteří se vraceli na Arangi domů, ať byli z Pennduffrrynu či ze Zálivu tisíce lodí. Všechno se mu může někdy hodit a čím dřív se teď vyzbrojí znalostmi svého okolí, tím lépe.

To se ví, že při této obhlídce sklízel od černochů nevrlé pohledy a zlostná mručení, ale vychován pod silnou ochranou pana Haggina, kráčel mezi nimi se svrchovaným sebevědomím, opláceje jim Jejich nevraživost výhružným vrčením a zježenou srstí.

Při svých schopnostech Jerry brzy postřehl, že právě tak jako na plantáži, i zde byl rozdíl mezi černými hochy zaměstnanými na lodi a těmi, kteří se vraceli domů. Patnáct hochů lodního mužstva bylo van Hornovi bližší než horda černých cestujících, s nimiž neměl nic společného. Neboť hoši z lodi byli s van Hornem v denním styku, poslouchali jeho rozkazy, obsluhovali kormidlo, natahovali a povolovali lana, vytahovali z moře vodu na palubu a drhli ji košťaty. A tak stejně jako se předtím Jerry naučil od Torna Haggina, že musí být snášenlivější k černochům z domácnosti než k těm z pole, naučil se nyní u van Horna rozlišovat lodní mužstvo od kapitánových pasažérů. Pokud si kapitán van Horn nepřál, aby Jerry prohnal některé hochy z lodního mužstva, povinností Jerryho bylo nehonit je. Jerry však nikdy nezapomínal, že je psem bílého boha a že tedy není ochotný ani s těmito patnácti černochy navazovat jakékoliv důvěrnosti. Pokládal je zkrátka za trpěné tvory a nikdy je nespustil z očí.

Jerry neopomněl prozkoumat ani lodní kuchyni, ono nevlídné místo nahoře na volné palubě, které bylo vystaveno náporům větru, deště a bouře a kterou tvořila malá lodní plotna, kolem níž se mezi provazy neustále plahočili dva černoši, vařící pro osmdesát lidí na Arangi.

Pak Jerryho pozornost upoutalo podivné počínání lodního mužstva. Na vrchní hranu pažení začali totiž černoši montovat jakési roury, k nimž pak navíc připevnili tři pásy ostnatého drátu. Ty obklopovaly celou loď a byly přerušeny pouze u můstku, aby tam vytvořily úzký, asi patnáct palců široký průchod. Jerry dobře cítil, že je to opatření proti nebezpečí a protože celý svůj šestiměsíční život trávil uprostřed nesnází, které téměř vždycky přicházely od negrů, věděl i teď, odkud toto nebezpečí hrozí. Jerry si vzpomněl na Meringe, kde bílí muži hleděli s neustálým podezřením i na ty černochy, kteří pro ně pracovali a kteří jim vlastně beze zbytku náleželi. Proto i ve společném pokoji, kde stál kulečník, fonograf a kuchyňský stůl, na němž se obědvalo, byly umístěny stojany s puškami, a co víc, v každé ložnici musely být vedle postelí neustále připraveny nabité revolvery. Pan Haggin, Derby či Bob nikdy nevyšli z domu bez pistolí, zavěšených u pasů. A Jerry znal velmi dobře tyto nástroje zkázy, které ničily puarky, kozy, ptáky i krokodýly. Jen jejich pomocí překonávali bílí bohové ohromné vzdálenosti a zabíjeli živé tvory, aniž se jich dotkli svýma rukama. Nemožné, nepochopitelné a zázračné věci byly prostě výhradní záležitostí dvounohých bílých pánů a jejich moc ničit na dálku mohl Jerry nanejvýš přirovnat ke svým drápům a tesákům, pokud by se ovšem daly prodloužit do nekonečna. Ale o tom Jerry stejně příliš neuvažoval; přijal to, jako přijímal všechno ostatní z tajemného světa kolem sebe. Nejvíce se ovšem obdivoval Tomu Hagginovi, a Jerry si ji pamatuje na den, kdy jeho pán použil proti černochům nejhlučnější zbraně, s níž se kdy Jerry setkal. Tehdy připluli do Meringu zástupy černochů na válečných kánoích s dlouhými zobci a se zjevně nepřátelskými úmysly se domáhali vstupu do stavení. A tu Tom Haggin vysunul z verandy jakési trubky naplněné výbušným dynamitem a pak to peklo pustil přímo do ječícího davu. Pěkná podívaná!

Podobných příhod pamatoval Jerry víc, a proto pokládal i nyní oplocení tohoto plovoucího světa ostnatým drátem za předzvěst nebezpečí, které visí ve vzduchu. I z toho si vzal poučení, že neštěstí a smrt jsou vlastně všude nablízku a že jen život, který Je žit houževnatě, má naději ledacos přetrvat.

Toho dne, kdy začaly na Arangi práce s napínáním ostnatého drátu, zažil také Jerry srážku s Lerumiem. Byl to onen černý hoch, který se vracel z Meringu a který byl při naloďování zahnán matkou Biddy do příboje i se svým skrovným majetkem, Jerry se s ním střetl na pravé straně lodi, u světlíku, kde Lerumie právě stál, česaje si své huňaté vlasy dřevěným, ručně vyřezávaným hřebenem a zhlížeje se v laciném zrcátku, Jerry nezpozoroval Lerumiovu přítomnost, neboť běžel svou cestou na záď, tam, kde kapitánův pomocník Borckman právě dohlížel na práci. A tehdy se Lerumie kradmo kolem sebe rozhlédl, aby se přesvědčil, že je dostatečně chráněn před cizími zraky, a pak svého čtyřnohého nepřítele nakopl. Jeho bosá noha zasáhla psa právě na pahýlu ohonu, tedy na místě nejcitlivějším, takže Jerryho odveta za zákeřnost a zradu byla o to divočejší a nelítostnější.

Kapitán van Horn stál v té chvíli na zádí lodí a těkaje nervózně z jedné plachty na druhou, odhadoval silu větru a zároveň pozoroval počínání svého černého kormidelníka. Odtud nemohl Jerryho spatřit; obruba světlíku mu bránila ve výhledu. A přece zahlédl pohyb Lerumiových ramen, který prozrazoval, že celé jeho tělo zabalancovalo. jen tak kapitán uhodl, že se v těch místech odehrálo cosi nekalého a Jerryho zavytí, který se úderem překotil, vyjadřovalo hlubokou psí nevoli. Ale již při druhém kopnutí se Jerrymu podařilo bleskurychle zachytit Lerumiův kotník, a ačkoliv se pak sám svezl na odkloněné palubě až do odtokového žlabu, zanechal na černé kůži hluboké a rudé stopy ostrých zubů. Pak se drápal po příkrém dřevěném svahu, štěkaje čím dál tím zuřivěji. Měl chuť černocha na místě roztrhat.

Ale to už i Lerumie zpozoroval kapitánův zvídavý pohled a věděl, že se nesmi dopustit krajnosti. I dal se na útěk, chtěje uprchnout do podpalubí. A tu se mu bezhlavě útočící Jerry ještě jednou připletl mezi nohy a bez meškání se mu zakousl do lýtka. Následoval prudký, těžký pád, uspíšený náhlým zadutím větru do plachet, po němž Lerumie, snažící se postavit znovu na nohy, sklouzl přímo na tři pruhy ostnatého drátu. To rozjařilo i hlouček černochů, kteří postávali na palubě. Jerryho hněv nebyl k ztišení, ba naopak, smích černochů považoval pes za svou potměšilou urážku. Jeho vztek se proto okamžitě obrátil proti nim. Černoši v nepopsatelném zmatku začali prchat před Jerryho chňapajícím čumákem, hnali se dolů do kajut a schodištěm do předního srubu, zatímco jiní vyběhli na čelen a naskákali na ráhna, takže viseli všude ve vzduchu jako ohromní ptáci. Za několik vteřin patřila celá paluba jen Jerrymu, a to už mu kapitán van Horn vzdával hlasitou chválu, volal ho k sobě a popleskával ho s radostným obdivem. Vzápětí nato se obrátil ke svým černým cestujícím a anglickou hantýrkou na ně volal:

„Hel, hola, chlapci! Musím vám oznámit, že ten pes patří mně! Kdyby mu snad některý z vás ublížil, čestné slovo, že z takového chasníka vytluču všechny kosti. Vy si dejte pozor na své nohy, a já si dám pozor na svého psa. Rozuměno?“

Černoši stále ještě viseli ve vzduchu a ačkoliv mezi sebou neustále tlachali, rozkaz bílého muže přijali bez reptání. Ba ani Lerumie, ač byl načne poškrábán ostnatým drátem, se neopovážil muknout. Místo toho si ohmatával rány a uprostřed výbuchů smích, kterým toto počínání doprovázeli jeho černí druhové, hučel:

„Fakt, fakt, ten pes být velký sekáč!“

T této příhody však nelze vůbec usuzovat, že by Jerry byl surový pes. Ale prudkost a nebojácnost dostal do vínku od svých rodičů jako přirození dědictví. I on si liboval v honičkách na černochy od svých nejčasnějších dnů a jeho záliba byla navíc neustále utvrzována soustavnou výchovou a cvičením. Černoši byli pro bílé bohy nižší tvorové a podle toho s nimi zacházeli. Jerry dokonce vlastní oči kolikrát viděl, jak bílí bohové některé černochy připoutali k palmám merinžské plantáže a jak je pak bičovali koženými důtkami. Jakýpak tedy div, že i Jerry hleděl na černochy očima svých bohů a že si vždycky počínal tak, aby se za to dočkal odměny nebo aspoň hlasité pochvaly.

Pobyt na Amgi byl pro Jerryho nesmírně vzrušující. Všechno tu bylo nové a zvláštní, zejména však to, že loď byla tak zalidněna, až mu chvílemi oči přecházely.

Ještě toho dne Jerryho znovu zrádně napadl divoký pes. Zavazadla černochů byla totiž tak nepravidelně nakupena, že mezi dvěma krabicemi nejspodnější řady zbývala malá mezera. A z ní, právě když tudy volně, kráčel nic netušící Jerry, vyskočil tento pes, a zaťal své zuby o Jerryho žluté sametové srsti a uskočil zase zpět do své skrýše.

To Jerryho city samozřejmě vrchovatě pobouřilo. Dovedl sice pochopit a ocenit útok z boku, vždyť sám si tak kdysi hrál s Michalem, avšak ustoupit z pole, když už boj jednou počal, zalézt do pelechu jak krysa, to bylo jeho obyčejům a povaze naprosto cizí. A co mu teď jiného zbývalo, než se s opravdovým hněvem vrhnout do prostoru mezi krabicemi, kde vězel jeho nepřítel v tom nejvýhodnějším postavení?

Nejdřív narazil Jerry hlavou na krabici naci sebou, ale pak už na svých zubech a čelisti ucítil nápor zubů lstivého soupeře.

V první chvi zaváhal, neboť bylo zcela beznadějné bojovat s divokým psem v takové díře ušlechtilým způsobem otevřeného boje. Všechno, co teď mohl Jerry podniknout, bylo jen plazil se po břiše kupředu a neustále se přitom vystavoval rozšklebené tlamě plné zubů. Ale snad by byl nakonec i tak dostal divokého psa na lopatky, nebýt Borckmana, který šel právě kolem a který za zadní nohy vytáhl Jerryho ze skrýše. Hned poté se ozvalo zavolání kapitána van Horna a Jerry se k němu poslušně rozběhl.

Oběd byl podáván na palubě, Jerry seděl mezi oběma muži a požíval svůj díl. V té době už správně usoudil, že z obou bílých mužů je vyšším bohem kapitán, neboť vydával rozkazy, zatímco jeho pomocník je vždycky okamžitě plnil. Borckman sice také rozkazoval, ale jen černochům; kapitánovi nikdy. Jerry proto přilnul mnohem rychleji k van Hornovi, což však neznamená, že si směl dovolil strkat mu svůj nos do talíře. V těchto věcech musel dokonce respektovat i Borckmana, a když mu jednou začenichal nad kouřícím šálkem čaje, dostal od něho přes čumák. Od té doby mu pomocník také nikdy nenabídl ani jediného sousta. A vlastně to ani nebylo třeba. Jídlo pro Jerryho obstarával vždy sám van Horn – někdy to byla malá miska ovesné kaše, politá hustou smetanou a oslazená vrchovatou lžíci cukru, jindy kousky chleba, pomazané máslem a zbytky pečené ryby, zbavené tenkých, záludných kostí. Ne, takhle nekrmil Jerryho ani jeho milovaný pán Tom Haggin a Jerry byl proto doslova unesen radostí nad seznámením s kapitánem. A protože byl mladý a Inteligentní, snažil se z takového přátelství vydobýt co nejvíce. Jednou si dokonce zkusil vyštěkat žádost o pomazlení, a to přivedlo kapitána na myšlenku, že Jerry je neobyčejně vtipný pes a že by se mohl naučit „mluvit“. A kupodivu, už po pěti minutách „hovořil“ Jerry tichým, měkkým štěkáním, které znělo jako jediná slabika. Za několik dalších minut se pak naučil rozuměl pokynu „sedni“, což například při jídle znamenalo, že musí sedět tiše tak dlouho, dokud nedostane něco k snědku. Obdobně se brzy naučil reagovat na další příkazy, zakleté do slov „mluv!“, „přines!“ a „lehni!“

„To snad není ani pes,“ usoudil v jedné rozmluvě s pomocníkem kapitán van Horn a zamilovaně na Jerryho pohlédl. „Za těma hnědýma očima jako by byl ukryl lidský rozum jen si to představte, Borckmane, že tomu štěněti je teprve šest měsíců! Kdyby se šestiletý chlapec naučil za pět minut všemu, co pochopil Jerry byl by považován za zázračné dítě. Proč by tedy, u všech všudy nemohl být psí mozek podobný lidskému? Pořád na to myslím. Nejde, Borckmane, jen o nějaké nešťastné nedorozuměni?“

Kapitán van Horn

Schodiště, po kterém snášel kapitán van Horn Jerryho dolů do hlavní kajuty Arangi, bylo příkré jako žebřík. Kajuta byla nejdelší místnost na lodi – táhla se po celé délce Arangi, od ošetřovny na zádi, až k malému pokojíku vpředu. Před pokojíkem, odděleným silnou prkennou příčkou, byl ještě vybudován srub, určený pro lodní mužstvo. Zatímco se o malý pokojík dělil kapitán se svým pomocníkem Borckmanem, černoši, vracejíc! se do svých vesnic ze služby na plantážích, bydleli v hlavní kajutě, a protože jich bylo šedesát, seděli bud na bobku nebo leželi na podlaze, pokud se jim ovšem nepodařilo zmocnit se dlouhých nízkých pryčen, které se táhly po obou stranách kajuty.

Když kapitán vešel s Jerrym do malého pokojíku, hodil na zem do jednoho kouta silnou pokrývku a Jerry hned pochopil: hle, tu je jeho lože. A protože Jeho žaludek byl dokonale nasycen a vzrušeni toho dne prožil víc než dost, nebylo pro něho nic lehčího, než blaženě usnout.

Teprve o hodinu později jej probudil Borckmanův příchod. Když na něho zavrtěl pahýlem svého ohonu a usmál se přátelskýma očima, spatřil k svému překvapení, že kapitánův pomocník se podivně zamračil a něco hněvivě zabručel. Tu se Jerry už nepokusil o další dorozumění, nýbrž zůstal tiše ležet a bedlivě pozoroval. Borckman se přišel posilnit douškem kořalky, ale popravdě řečeno, nikoliv ze svých zásob. Kradl pití z van Hornovy skříňky, kdykoliv se mu naskytla příležitost.

To Jerry samozřejmě nevěděl. Na plantážích viděl sice často bělochy popíjet, avšak v tom, jak se právě napil Borckman, byl přece jen jakýsi rozdíl. Jerry nejasně vycítil, že se tu děje něco pokoutního a podezřelého, něco, co není v pořádku, i když nevěděl, co to je. Proto hleděl na Borckmana tak podezíravě.

Když Borckman odešel, Jerry začal opět rychle usínat Ale tu průvan dokořán otevřel nedovřené dveře a Jerry se probudil. Nedospale zamžoural očima, očekávaje odněkud z neznáma nepřátelský vpád. Ale místo toho docela mimoděk spatřil ohromného švába, který se plížil po zdi; rychle vyskočil na nohy a opatrně se k němu blížil. A právě když zvedal packu, aby švába srazil se stěny, odporný hmyz zmizel s lehkým zašustěním ve skulině. Jerry znal šváby již dávno, ale s tímto zvláštním druhem, který se vyskytoval na Arangi, se setkal po prvé.

Po zběžné prohlídce pokojíku, v němž teď osaměl, vyšel Jerry do vedlejší kajuty. Kam se však podíval, všude leželi černoši; někteří spali, jiní bezduše zírali do stropu. Jerry považoval za svou povinnost poznal dokonale celou loď, a proto nemohl pominout ani její černou posádku a pasažéry. Umínil si, že musí jednoho černocha po druhém pěkně zblízka očichat a zapamatovat si je. Sotva se k nim však přiblížil, ozvalo se tiché a výhružné mručeni a jeden se dokonce odvážil pohrozit Jerrymu rukou. To neměl dělat; namísto aby uskočil, vycenil Jerry na černocha zuby a už se chystal k útoku. A zatímco se ostatní chechtali, mladíkova ruka rychle klesla podél těla a z jeho úst se ozvaly kajícné a konejšivé zvuky, jako by prosil psa za prominutí. Teprve pak šel Jerry dál svou cestou, vědom si toho, že když nejsou bílí dvounozí bozi nablízku, je vždy od černochu možno očekávat nějakou tu ránu, kterou splácejí pokoření, jichž se jim nebo jejich předkům dostalo od bílých lidi. Ale tady na Arangi byla situace přece jen o něco složitější. Bylo tu pohromadě nejen mnoho neznámých černochů, ale byla tu i temná zákoutí, kde mohlo Jerryho potkat lecjaké nemilé překvapení. A přece Jerry pokračoval ve své výpravě za poznáním.

První překvapeni ho čekalo na zádi u ošetřovny, jejíž vchod neměl dveře. Tam zvětřil nový pach a bez meškání se za ním vrhl. Nemýlil se. V nízkém tmavém zákoutí leželo na hrubé rohoži z trávy neznámé černošské děvče; rohož byla rozprostřena na hromadě beden, plných tabáku a padesátílibrových cínových krabic s moukou; vychrtlá dívka měla na sobě pouze košili. Jerry dávno věděl, že je vždycky něco v nepořádku, skrývá-li se někde některý z černochů, ale z této černošky páchlo něco zvlášť kradmého a záhadného. Však také okamžitě vykřikla strachem, jakmile spatřila Jerryho v průzoru svého temného výhledu. Ani ona se nemýlila, a to, co očekávala, se také stalo: Jerry dvakrát, třikrát vyštěkl na poplach, a pak se na děvče vrhl. Ale jeho oběť se nebránila a když ji hluboko škrábl na rameni, mlčky se schoulila a roztřásla se po celém těle. Co zbývalo Jerrymu, než pevně sevřít zuby a cloumat dívčinou košilkou sem a tam, dorážet a hlasitě štěkat, dokud nepřivolá kapitána nebo jeho pomocníka? V tom okamžiku se však dívka opřela o stěnu a celá hromada beden se s rachotem sesula. Tentokrát i Jerry zavyl v jakémsi úžasu, zatímco černoši, kteří sem nahlíželi z kajuty, se s krutou škodolibostí hlasitě smáli.

Když konečně přišel kapitán, Jerry zavrtěl kusým ohonem a s ušima pokorně položenýma nazad začal znovu a ještě usilovněji dorážet na svou kořist. Očekával pochvalu, ale když mu kapitán jednoduše přikázal, aby toho nechal, okamžitě se stáhl. Pochopil, že toto vystrašené stvoření je na palubě Arangi něčím docela zvláštním a že s ním musí zacházet jinak, než s ostatními černochy.

Málokdo byl kdy asi tak dokonale vyděšen, jako černá dívka. Van Horn řekl, že s tou holkou je pytel trampot a že by se jí byl už dávno zbavil, kdyby ji tím nevystavil zcela jisté smrti. Stačilo ji vyměnit za tučné sele a bylo po starosti. Ale kdo by toho byl schopen?

Přesto, že jí bylo již dvanáct let, byla značně, omezená, bezcenná a chorá, takže v očích mladých mužů své vesnice neměla nejmenší půvab. Proto se zklamaní rodiče rozhodli hodit ji do hrnce a sníst. A právě v tom okamžiku, kdy ji vedli v truchlivém průvodu ke břehům řeky Balebuli, objevil se na scéně kapitán van Horn.

„Je to všechno, jenom ne kráska,“ pomyslel si tenkrát kapitán a zastavil průvod, směřující k slavnostnímu tanci. Dívka měla svázány nohy i ruce jako sele a navíc byla nesena na silné tyči, spočívající na ramennou dvou mužů. Ačkoliv byla vyhublá chorobou a její pokožka byla plná suchých loupajících se strupů po nemoci zvané buku, měli všichni v úmyslu si na ní pochutnat. Její osud byl už zpečetěn, takže neočekávala milost a nedožadovala se proto ani jakékoliv pomoci. Jen v jejích divoce vykulených očích se výmluvně zračila všechna hrůza ze smrti, ke které byla odsouzena.

V univerzální hantýrce béche-de-mer, v oné zkomolené angličtině, která je dorozumívací řečí na ostrovech Jižního moře, se kapitán van Horn dověděl, že dívka nenašla zalíbení v očích svých vrstevníků a že tedy v nejbližších minutách s ní začne závěrečný obřad. Na dva dny dívku až po krk ponoří do proudící vody řeky Balebuli a všechny kosti na nohou i na rukou jí zpřerážejí; pak ji přivážou ke kůlu a její tělo napnou připravenými provazy. Ale aby nebylo mýlky – to všechno nemělo podle domorodců nic společného s náboženskými obřady, ale šlo jen a jen o to, aby maso dívky bylo křehčí a chutnější. Teprve pak ji zabijí, rozdělají oheň a pozvou k hostině několik přátel.

Po půl hodině ustavičného smlouvání, při němž kapitán van Horn musel znovu a znovu poukazovat na bezcennost dívky, došlo konečně k dohodě. Kapitán koupil za pět dolarů tučné sele a vyměnil Je za odsouzenou.

A od té chvíle nastaly kapitánovi van Hornovi pravé trampoty. Za nic na světě se nemohl dívky zbavit, pokud ji ovšem nechtěl vystavit novému nebezpečí hrozné smrti. Znal přece domorodce z Malaily příliš dobře, než aby jim děvče vydal nějak lehkovážně. Náčelník Išikola na ostrově Su’u mu za ni nabízel stovku kokosových ořechů, určených k pití, a Bau, křovácký náčelník na pobřeží Malu mu nabídl dvě kuřata, což od tohoto starého taškáře byl jen výsměch nad bezcenností děvčete. Nu a když se ještě kapitán ke všemu minul s brigou misionářů Západního Kříže, kteří by se byli o dívku jistě postarali co nejlépe, nezbývalo nic Jiného, než ji ponechat v malém koutku na Arangi až do té doby, kdy ji van Horn bude moci odevzdat misionářům při jiné příležitosti.

Bylo by však mylné se domnívat, že děvče pociťovalo ke kapitánovi sebemenší vděk. Pro nedostatek rozumu nebyla schopna pochopit pravý stav věcí a Její uvažování ji vedlo jen a jen k tomu, že místo jejích pokrevních bratrů a sester ji sní běloch, jakmile ji dostatečně vykrmí. Toť vše. Žaludek bude v každém případě konečným místem jejího spočinutí a nezáleželo jí naprosto na tom, jaký žaludek to bude. Zbývalo jedno: odmítat potravu, či správněji řečeno, jíst jen tolik, kolik je nevyhnutelně třeba k tomu, aby nezemřela hlady.

A tak tato jednoduchá bytost, která strávila celý svůj předcházející život jen v houštinách, plavila se nyní po širém oceánu a ještě k tomu na lodi, která byla trnem v oku téměř každému černošskému náčelníkovi. Ale co ji to bylo všechno platné, když to hlavní se nezměnilo, totiž ustavičný, smrtelný strach. A nebylo divu – všichni černoši z Arangi ji utvrzovali v jejích představách, byť byl každý z nich z jiného konce Šalomounových ostrovů. V hantýrce béche-de-mer, která spojovala deset tisíc nářečí, se vždycky domluvili.

„Mé slovo, Mary,“ řekl jí jeden černoch, „zbývá už jen krátký čas a potom tě bílý pán k a i – k a i.“

A druhý černoch jen přikyvoval:

„I mé slovo, Mary, že to tak být. Jeho žaludek se však z tebe bude strašně převalovat sem a tam, moc bolet. Ale bílý pán tě rozhodně k a i – k a i, ty věřit námi“

V jazyku běche-de-mer znamenalo kai-kai nikoliv jen zabít, ale i sníst.

Samozřejmě, že černoši své ujišťování mínili žertem, ale pochopit to, bylo nad síly děvčete. Proto neodpovídala na jejich řeči, ba zírala na ně tak tupě, jako by je neslyšela. Ostatně ani na kapitána doposud nepromluvila, ač se sám několikrát pokoušel prolomit její mlčení. Chtěl alespoň vědět, jak se jmenuje, ale nikdy neuspěl.

Toho dne, kdy objevil nešťastné černošské děvče, dostal se Jerry k večeru znovu na palubu. A sotva ho kapitán vynesl nahoru po příkrém žebříku, Jerry zdvihl nos do výše a zavětřil. Vánek mu odněkud z dálky přinášel nový vzkaz a on jej četl ze vzduchu právě tak, jako si člověk čte v novinách. Ano, ucítil zemi, slané pachy pobřeží, které sloupají z mangrových bažin, kořenné aroma tropického rostlinstva í slabou, velice slabou, zato však příznačnou vůni kouře z doutnajících ohňů.

Pasát, který hnal dosud Arangi, se utišil a znovu se ozvalo lehké vlnobití, rachot ráhen a hromové nárazy zplihlých plachet. Jerry ještě občas hodil nejistým a opovržlivým pohledem svých chytrých očí po hlavní plachtě, která nad ním začala tropit pravé divy, a 1 když znal planost jejích hrozeb, přece jen dával pozor na hlavní provazec a raději ho zdaleka obcházel.

Zatímco kapitán van Horn využíval bezvětří k tomu, aby cvičil mužstvo ve střelbě z ručnic, které poručil snést se střechy kajutového světlíku, Jerry se začal zaplétat do nového dobrodružství. Pojednou se celý naježil, skrčil se ve hřbetu a začal našlapovat na špičky. Na tři kroky od sebe objevil totiž v úkrytu pod krabicemi divokého psa, který už na něho číhal a vrčel, a věru nebylo to vrčení nijak přátelské a vlídné. Naopak, zněla v něm všechna divokost jeho předešlého života. Jenomže to na Jerryho vůbec neplatilo. Vykračoval si dál svým pevným, obezřetným krokem, ale náhle se odrazil a minul nepřítele o pouhý palec.

Mezitím kapitán van Horn házel do moře kousky dřeva, láhve a prázdná plechovky od konzerv: osm členů lodního mužstva stálo u paženi a se zanícením stříleli do předmětů, tak Jak to kapitán nařídil. Jerry byl samozřejmě velice vzrušen a nadšen novým rámusem a ze všech sil ho zvětšoval vytrvalým štěkotem. A jak z pušek vypadávaly prázdné mosazné patrony, černoši, kteří se vraceli na Arangi domu, se po nich vrhali jako po nejdrahocennějších předmětech a ještě teplé si je strkali do prázdných otvorů v ušních boltcích. Díry v jejich uších byly tak velké, že nejmenší mohly lehce pojmout patronu, zatímco do největších se vešly celé hliněné dýmky, kusy tabáku, ba i celé škatulky zápalek. Někteří z černochů nosili v uších dokonce zvláštní dřevěné válečky, které si sami vyřezávali a které byly mnohdy i víc než tři palce tlusté.

Pomocník a kapitán van Horn nosili automatické pistole v pouzdrech, zavěšených u opasků. A z nich teď začali střílet ránu za ránou, takže černoší, užaslí nad tak zázračnou rychlosti střelby, ani nedýchali. V samotném lodním mužstvu neměl sice kapitán žádné zvláštní střelce, ale dobře věděl, že křováčtí obyvatelé na celých Šalomounských ostrovech střílí ještě hůře, a to ho upokojovalo. Neměl ale záruku, že samotné lodní mužstvo se neobrátí proti němu, jakmile Arangi bude ohrožována.

Van Horn k své veliké nelibosti zjistil, že bubínek Borckmanovy pistole poněkud drhne a bez meškání svého zástupce vyplísnil, že zbraň řádně nečistí ani neolejuje. Mezi výtkami se kapitán také tázal, kolik už toho dnes Borckman vypil a zda snad jeho dnešní podprůměrná střelba s tím nemá něco společného.

Borckman svaloval vinu na zimnici, která se prý o něho od rána pokouši, ale van Horn Jen pochybovačně mávl rukou. Teprve když o několik minut později seděl ve stínu rumpálu s Jerrym v náručí, rozpovídal se polohlasně, jak se věci mají.

„To víš, Jerry, kořalka je Borckmanova slabá stránka,“ začal se svěřovat. „Můj ty bože, vždyť já musím za něho držet víc než polovinu jeho hlídek, a on ti řekne – zimnice. Čerta zimnice! Kořalka je to, Jerry, nic víc, než kořalka! To se rozumí, pokud je střízlivý, je to skvělý námořník, ale běda, když se napije. Dělá jako blázen. V hlavě Jako by se mu to všechno zpřevracelo a pak je z něj šílenec. Povídám ti, Jerry, nikdy se nedávej na kořalku, věř mi to. Za to si nic nekoupíš, leda svůj vlastní konec.“

Pak kapitán van Horn vstal a nechal překvapeného Jerryho na palubě, Jako by mu chtěl popřát ještě trochu dobrodružství s divokým psem. Sám sešel dolů do kajuty a připil si tam zhluboka ze stejné láhve, z níž mu dnes po poledni upíjel jeho pomocník.

Což o to – číhání na divokého psa bylo pro Jerryho docela příjemnou zábavou. V srdci však neměl nejmenší nenávist ani zlomyslnost, a to mu dodávalo vědomi vnitřní převahy. Neboť divoký pes byl pravým opakem Jerryho, který, pokud jde o psy, byl na palubě Arangi absolutním pánem. A přece mu nikdy nepřišlo na mysl hloubat o tom, jak asi působí na svého protivníka; spíš tušil, že ten tvor vede ve skutečnosti velice ubohý život, který stojí víc za lítost než za ponižování.

Chýlilo se již k večeru, když se Jerry rozběhl na záď paluby. Opřen zády o pažení, seděl tam kapitán van Horn na podlaze a unaveně hleděl do závětří. Jerry mu očenichal nahé lýtko, ale nikoliv proto, že by snad nepoznal svého pána; chtěl ho jen co nejvroucněji pozdravit. Avšak van Horn jako by psa ani neviděl a jen se dál upřeně díval na mořskou hladinu. Tu Jerry položil bradu na kapitánovo koleno a zahleděl se svému bílému pánu do vážné tváře. Třebaže se kapitán dovedl ovládat, bylo vidět, že ho příchylnost psa dojala. Ale to Jerrymu nestačilo, všiml si kapitánovy ruky, která byla předloktím opřena o kolena a jejíž prsty volně visely dolů. A do nich položil svůj měkký zlatý čenich a s očima oddaně přimhouřenýma tak setrval hezkou chvíli. Jen proto nemohl postřehnout zásvit nenadálého štěstí, které přeběhlo jak paprsek slunce kapitánovým zrakem, který se konečně odvrátil od horizontu moře a spočinul na Jerrym. Ještě chvíli trvaly tyto vteřiny štěstí, které nakonec Jerry uzavřel hlubokým povzdechem.

To bylo již příliš mnoho i na kapitána; teď se už musel této scéně hlasitě zasmát a jeho smích byl tak srdečný, že Jerry položil radostí své hedvábné uši zcela nazad. Plný vděčnosti za takový projev náklonnosti zíral teď s nadšením na van Horna a blaženě vrtěl ohonem. Pak se ale začala kapitánova dlaň svírat a Jerryho čenich se ocitl v pevné pasti. Bílý bůh začal laškovat a zmítal Jerryho tělem kupředu a zase zpátky s takovou silou, že se pes sotva držel na nohou. Ach, jaká tohle byla pro Jerryho rozkoši Ve van Hornových pohybech nebylo ani stopy po hněvu či pokořování, třebaže jeho ruce byly jaksepatří drsné. Ano, toto byla hra, která Jerrymu okamžitě připomněla dny, jež patřily jemu a Jeho bratru Michalovi na merinžské plantáži. Tak si také hrával s matkou Biddy, ba i pan Haggin za ním občas přišel a obdaroval ho podobnou pozorností.

Čím drsnější a prudší bylo kapitánovo laskání, tím vydatnější byl i Jerryho štěkot, jehož vzrůstající divokost podněcovala síla van Hornových rukou, i když to všechno bylo pouze škádlení, v němž i bolest mohla být jen předstíraná z lásky k druhému. Už už rozevíral Jerry čelisti, a přece nikdy nestiskl, stejně jako kapitán napřahoval ruku, a přece nikdy neuhodil. Nebylo divu, že si Jerry přál prodlužovat hru do nekonečna. Avšak právě ve chvíli, kdy ho kapitán odhodil a kdy se hnal nyní již s nelíčené divokým štěkotem do útoku, van Horn zdvihl ruku a posunkem vyzývajícím ke klidu hru rázně ukončil. Věděl dobře, že by nemusela dobře skončit a že její míra byla právě dovršena. I v hlase, kterým okřikl Jerryho, se ozývala nejen láska a přátelství, ale také síla rozkazu toho, který ví, co činí.

Jerry byl příliš rozumný pes, než aby to nepochopil. Z psa s otevřenou tlamou a vyceněnými tesáky, z psa ženoucího se plnou silou kupředu, se stal náhle uzlík dokonalé měkkosti a něžnosti. A jako by prosil za odpuštění, přiběhl zjihle ke kapitánově otevřené ruce a líbal ji jazykem, který planul mezi bílými tesáky jako růžový drahokam. A než se sám nadál, už byl celý v kapitánově náruči a lísal se k jeho tváři, aby tak dokázal svou příchylnost a zvířecí něhu.

„U Joviše!“ zašeptal překvapeně kapitán von Horn, „vždyť ty nejsi nic, než hromada citlivosti se zlatým srdcem uprostřed! No ne, Jerry, takového psa, jako jsi ty, jsem ještě neviděl. Tebe asi nepřestanu mít nikdy rád…“ A van Horn, kapitán lodi Arangi, s bosýma nohama a v laciné košili, v niž honil lidožrouty, s automatickou pistoli za pasem, ten, jenž byl považován za nejhouževnatějšího námořníka na Šalomounových ostrovech a na jehož hlavu byla mezi černochy vypsána odměna stopadesát selat a lasturových peněz bez konce, ucítil náhle takovou vlhkost ve svých očích, že ani neviděl štěně, jehož tělo se třáslo láskou v jeho objeti a lízalo slanou vláhu jeho očí.

Ve vichřici

Tropická noc rychle zahalila Arangi neproniknutelnou tmou. Loď se střídavě kolébala v tišinách a zase celá skřípala v prudkých závanech vichřice, která zuřila v blízkosti kanibalského ostrova Malaity.

Jakmile totiž ustal jihovýchodní pasátní vítr, počasí se rychle měnilo, a to nesmírně ztěžovalo práci na palubě, zejména v ne chráněné palubní kuchyni. Déšť nutil černé hochy, aby spěchali dolů do kajuty; vždyť k promoknutí neměli nic, než svou holou kůži.

První hlídka od osmi do půlnoci připadla na kapitánova zástupce Borckmana, zatímco van Horn, zahnán dolů prudkým bouřlivým lijákem, spěchal do svého pokojíku, aby se tu trochu vyspal. Jerryho vzal s sebou, neboť tušil, že i on je unaven novými dobrodružstvími, která prožil na Arangi. A opravdu, sotva Jerry ulehl, okamžitě tvrdě usnul. Ale jeho spánek nebyl klidný – házel sebou a podrážděně vrčel, až kapitán zabručel:

„Je tu divoký pes, Jerry! Nu chyť ho, pejsku, a pořádně mu naklepej!“

To však Jerry neslyšel. Spal tak zdravým spánkem, že neprocitl ani tehdy, když už konečně déšť ustal a tmavý pokoj se proměnil v úplnou pec, plnou dusného vzduchu a kouře. Tím méně mohl pozorovat, že kapitán, lapající po vzduchu a v košili promočené skrznaskrz potem, sbalil svou pokrývku a podušku a vyšel na palubu.

Jerry se probudil teprve pod dotekem velikého švába, který ho zašimral na citlivé lysé kůži mezi drápy. Uraženě po něm máchl packou, a pak na něho rozespale hleděl, jak lenivě odchází svou cestou, aby se připojil k jiným švábům a procházel se s nimi po podlaze. Jerry jich jaktěživ neviděl tolik pohromadě. Byli všude. Vycházeli v dlouhých řadách ze všech skulin ve stěnách Arangi a bezcílně bloudili sem a tam, jako by věděli, že proti nim není žádné obrany, leda vyhodit celou loď i s nimi do povětří.

Bylo až neslušné, kolik jich bylo právě tady. Podle Jerryho mínění se něco takového nemělo nikdy trpět; to pan Haggin, Derby i Bob by s nimi jinak zatočili a je pochopitelné, že jejich hubitelský zákon platil i pro Jerryho. Neboť je-li někdo v tropech věčným nepřítelem člověka, je to právě šváb.

A tu se již Jerry dál nerozmýšlel a vrhl se po nejbližším švábu, snaže se ho rozdrtil svými tlapkami. A tehdy ten odporný brouk udělal něco, s čím se Jerry doposud u Švábů nikdy nesetkal – vznesl se do vzduchu a letěl jako pták. To bylo zřejmě i pro ostatní jakýmsi tichým znamením, protože vzápětí nato vzlétli všichni a rychle naplnili pokoj svým třepetavým kroužením. Tím však Jerryho ještě víc vydráždili. Začal skákat do výše, lapal po létajícím hmyzu a snažil se jej srážet packami. Byl to poněkud nerovný boj, ale Jerry neustal, dokud všichni švábi nezmizeli znovu ve svých tajemných štěrbinách nebo nebyli zasaženi a nezmírali teď na podlaze v trhavých záchvěvech svých odporných tělíček.

Hned nato Jerryho napadlo: kde Je kapitán? Vylekaně se postavil na zadní nohy a prohlédl si jeho nízké lože; když zjistil, že kapitán pokojík opustil teprve nedávno, rozechvěl se jeho malý čenich roztouženou slastí, takže i pahýl ohonu se mu rozkmital sem a tam.

Dveře byly pootevřeny a Jerry vyběhl do kajuty, kde právě sténavě chrápalo a vzdychalo na padesát spících černochů. Byli namačkáni v řadách jeden na druhého a pokrývali tak celou podlahu jako velký živý černý koberec. Jerrymu nezbývalo, než se plížit přes jejich nahé nohy, a přestože tu teď nebyl nablízku ani jediný běloch, který by ho případně ochránil, necítil v sobě ani trochu strachu.

Když se přesvědčil, že ani zde v kajutě kapitán není, nezbylo, než aby se pokusil o nebezpečný výstup po příkrých schodech, leště před tím si však vzpomněl na ošetřovnu, vběhl tam, očenichal děvče spící v bavlněné košilí, a když ani tam neucítil stopy po van Hornovi, vrátil se ke schodům. Nedočkavě vzhlížel nahoru pln naděje, že kapitán přijde a vynese ho na palubu. To, že kapitán odcházel touto cestou, bylo Jerrymu úplně jasné. Předně to byla jediná cesta, kudy se kajuta dala opustit a za druhé mu Jeho skvělý čich prozradil, že jeho pán šel právě tudy.

První pokus o šplhání po schodech nedopadl pro Jerryho zcela beznadějně. Když však byl už na třetím stupni, Arangi se zakolébala a Jerry se jak dlouhý tak široký zřítil na zem. Náraz probudil tři černochy, kteří začali ihned se zájmem sledovat jeho počínání.

Ještě dvakrát vystoupil statečný pes na první schody, a vždy bez úspěchu. Ale s každým pokusem přibývalo stále víc probuzených černých spáčů, kteří usedali a bavili se jeho marným počínáním. Při čtvrtém pokusu se už Jerry dostal až do poloviny schodiště, ale když i pak spadl a nebezpečně se udeřil do boku, ozvalo se hlasité chechtání, které chvílemi připomínalo zvuky vycházející z hrdel velkých ptáků. Jerry se rychle postavil na nohy a s naježenou srstí a divokým opovržením zavrčel na tyto dvounohé černé tvory, kteří jen poslouchali a odváděli práci takovým bohům s bílou kůží, jakými byli kapitán van Horn nebo pan Haggin.

Jerryho vytrvalost neznala mezí. Přes tolikeré pády se znovu a znovu pokoušel o výstup, jako by nebylo jiného úkolu na světě, než překonávat marnost. A dočkal se a zvítězil; dočasná přestávka v kymácení Arangi mu poskytla vhodnou příležitost k tomu, aby se předníma nohama dostal nad horní okraj otvoru. A když se tam vší silou udržel i přes další zakymácení lodi, podařilo se mu namáhavě překonat i poslední schod. Jerry radostí zakňučel a rozhlédl se po palubě. Stálo tam několik mužů z lodní posádky, mezi nimi také Lerumie, který seděl na bobku poblíž světlíku. Když kolem nich Jerry kráčel s nohama jakoby připravenýma ke skoku a s obezřetným pohledem, tu Lerumie vydal náhle tichý, syčivý a výhružný zvuk.

Na zádi v blízkosti kola uviděl Jerry černocha a poblíž něho kapitánova pomocníka, který stále ještě držel noční hlídku. Borckman na něho zavolal a snažil se ho pohladit, ale v té chvíli už Jerry zvětřil kapitána. Přátelsky, jako by se omlouval, zavrtěl na Borckmana ohonem, a pak se už po čichu pustil za tím, koho neustále hledal a po němž bezmezné toužilo jeho srdce. A vskutku kapitána brzy našel; zabalen do pokrývky tak, že mu z ní vyčuhovala jenom hlava, ležel naznak na holé podlaze a tvrdě spal.

Jerry ho nejdříve radostně očichal a přátelsky zavrtěl ohonem. To však kapitána neprobudilo. Ale náhle se začala snášet prška deště, téměř tak jemná jako mlha. Jerry se před ní schoulil mezi kapitánovu hlavu a rameno a van Horn svým tichým měkkým hlasem vyslovil náhle Jerryho jméno a pes mu za to poděkoval teplým olíznutím tváře.

Kapitán chtěl ještě pokračovat v spánku, ale Jerry mu to jaksi nedovolil. Pozdvihl čumákem okraj pokrývky a vplížil se přes kapitánovo rameno dovnitř. Teprve teď si van Horn uvědomil, co Jerry chce. Poněkud se vztyčil a v polospánku mu dovolil, aby se k němu celý schoulil.

Ale ani potom nebyl Jerry spokojen a zmítal sebou tak dlouho, dokud neležel na van Hornově rameni. Teprve pak oba na chvíli ještě usnuli jejich podřimování však přerušoval hluk provazů, které lodní mužstvo přehazovalo podle měnících se závanů větru, a to většinou právě v tom okamžiku, když upadali do snů. To však byla pro ně dobrá příležitost, aby se k sobě pevně přitiskli a ujistili se tak o vzájemné náklonnosti.

Přestože byl Jerry pes velmi inteligentní, jeho myšlení se nemohlo dostat mimo okruh vlastni zkušenosti. Proto ani zdaleka netušil, jaký účinek měl na drsného kapitána měkký, teplý dotek jeho sametového těla a co všechno v jeho vzpomínkách vyvolal. Kapitán se snažil nepodlehnout stesku, ale to už se mu vybavoval obraz za obrazem. Nejkrutější byla vzpomínka na dítě, s nímž spával ve stejném objetí, jako nyní s Jerrym, a ta kapitána doslova spalovala. Vlastně ať byl kdekoliv, neustále zaháněl vše, co mu připomínalo jeho tragickou minulost a málokdo z bělochů po celých Šalomounových ostrovech tušil, že to byla touha po zapomnění, která ho přivedla do těchto nebezpečných míst.

A tak zatímco se měkké tělo štěněte tulilo v jeho náruči, kapitán byl daleko odtud, daleko v času i prostoru. Teď právě procházel malým bytem v newyorském předměstí Harlemu, bytem přeplněným štěstím tří lidí, kteří se milovali. A van Horn spatřil v duchu plavé vlasy své dcerušky, které pomalu nabývaly temně zlatého odstínu vlasu matčina. Viděl, jak se nakonec proměnily ve dva silné, dlouhé copy, splývající po jejích útlých ramenou. U této vzpomínky chtěl van Horn setrvat co nejdéle, a věděl proč. Bál se toho všeho, co následovalo brzy potom a co z něho udělalo tuláka bez lásky a bez domova. Ale vzpomínky se přikrádají nepozorovaně, až se zmocní člověka celého. Tak se van Horn náhle ocitl u své dávné práce člena městské protiúrazové služby, u pomocného vozu a mužstva, s kterým se celé dny plahočil. Co se asi stalo s Clanceyem, jeho pravou rukou?

Tenkrát, byl to zrovna takový dlouhý den, chýlilo se už k ránu, byli vyburcováni ze svých staničních lůžek, aby vyprostili vyšinutý vůz pouliční dráhy z rozbitého výkladu lékárny a dostali jej zpět na koleje. Práce to nebyla lehká, zaměstnala je přes celý den a bylo už k deváté večer, když se vraceli do remizy. A vtom byli opět povoláni k novému případu.

„Sláva bohu,“ řekl Clancey, který bydlel v sousedním předměstském bloku vedle van Horna, utíraje si pot se své zašpiněné tváře, „je to jen nějaká menši rachota, ani ne dvanáct bloků od mého domu. Jakmile to odbudeme, můžeme jít rovnou domů a nechat tu jen hochům vzkaz, aby už vůz dopravili zpátky do remízy sami.“

„Myslím, že s tam budeme hotovi za chvíli,“ dodal Jiný muž z čety.

„A co se tam vlastně stalo?“ tázal se Billy Jaffera.

„Přejeli tam někoho a nemohou ho vyprostit,“ řekl Clancey. Pak naskákali všichni do vozu a odjeli.

A van Horn teď před sebou ještě jednou vidí všechny příhody té dlouhé cesty, ba i to zdržení, které zavinily hadice hasičů u jakéhosi požáru.

Nu a pak už spatřil řadu vozů pouliční dráhy, které nemohly pokračovat v jízdě, zástupy lidí a houfy policistů, kteří se snažili udržet zvědavce v patřičné vzdálenosti od místa havárie. Stal v tam také dvě bílé ambulance, připravené k okamžitému odvozu zraněných, a mladý strážník, v jehož obvodu došlo k neštěstí. Bledý a chvějící se přivítal van Horna slovy:

„Člověče, to je strašné! Dvě najednou. A nemůžeme je odtamtud dostat. Všechny pokusy jsou marné. A tuším, že jedna ještě žije.“

Ale van Horn byl příliš zvyklý tvrdé práci, než aby předem kapituloval. Těšil se už domů a vábná představa malého, útulného bytu, který na něho čekal o pár domovních bloků dále. ho jen posilovala. Důvěřivě vzal strážníka za rameno a řekl, že je odtud dostanou mžiknutím oka; a hned se sklonil a po rukou se plazil pod rozbitý vůz. Tam zmáčkl péro své elektrické svítilny a rozhlédl se ve tmě pod rámem vozu. A tu jeho palec odskočil od péra a van Horn vyděšeně zamžikal ve tmě. Viděl před sebou dva copy světle zlatých vlasu, které –

„Žije ještě ta druhá?“ volal na něho zvenku strážník.

A zatímco se van Horn snažil zapudit svou předtuchu a znovu rozsvítit, strážník naléhal se stejnou otázkou.

„Hned vám to řeknu,“ odpověděl van Horn temně, jako by mluvil z hrobu.

„Jsou mrtvy obě,“ řekl po chvíli klidně. „Clanceyi, vlez sem také, ale z druhého konce!“

Chvíli pak ležel naznak a zíral skulinou trosek přímo na jednu jedinou hvězdu, blikající matně v řídnoucím oblaku nad jeho hlavou. Ještě teď se mu při té vzpomínce stahuje hrdlo bolestí, v ústech mu vysychá a oči začínají krvavě pálit. Ale jak to všechno v sobě zabít jinak, než – kapitánstvím na jachtě Arangi, honbou na černochy po celých Šalomounských ostrovech – a pravidelnými dávkami skotské whisky.

Od oné noci v Harlemu van Horn nikdy nepohlédl na žádnou ženu a mezi všemi bělochy v Jižním moři byl znám jako člověk zcela lhostejný k děvčatům, ať byla bílá nebo černá.

Když si van Horn znovu zopakoval všechnu hrůzu svého života, stal se zase ospalým námořníkem s titulem kapitána na lodi Arangi. Ano, usnul ze všeho, zatímco ho Jerryho hlava příjemně hřála na rameni. Ale i pes bloudil ve svých snech daleko odtud. Proháněl se po březích Meringu, poskakoval za panem Hagglnem, lízal matku Biddy a otce Terrence a škádlil se s bratrem Michalem. Když však zakňučel ze sna, probudil na okamžik i van Horna; ten ho k sobě přitiskl ještě blíž a zlověstně zamumlal:

„Každého, kdo by se opovážil ublížit tomu štěněti – – –“

„Myslím, že je to mys Kopo,“ vysvětloval Borckman, když kapitán konečně vstal a oba muži upírali své zraky návětrným směrem k vysokým obrysům země. „Loď už urazila víc než deset mil, a počasí neslibuje nic stálého.“

„Tam nahoře je toho dost, jen kdyby to chtělo spadnout,“ řekl van Horn a oba obrátili oči k mrakům, ženoucím se v nepravidelných intervalech přes matné hvězdy.

Než se Borckman vrátil z kajuty, kam si odskočil pro svou pokrývku, přihnala se od země svěží, úporná bríza, ženoucí Arangi po klidné hladině rychlostí devíti uzlů.

Jerry se Ještě chvíli snažil držet s kapitánem hlídku, ale brzy se schoulil a s hlavou na kapitánových nártech začal dřímal.

Když van Horn donesl psa k pokrývce a zahalil ho do ní, Jerry znovu rychle usnul, ale jen na chvíli, jakmile se totiž kapitán začal procházet po palubě, rychle se z pokrývky vyhrabal a cupkal za ním sem a tam. A tu mu musil jeho pán udělit novou lekci, neboť si přál být sám. Nezbývalo, než aby se Jerry vrátil do při praveného pelíšku a kapitána neobtěžoval. Ale i van Horu vycítil Jerryho touhu a neustále pobýval v jeho blízkosti.

O čtvrté hodině převzal hlídku na palubě znovu Borckman.

„Dejte pozor na bouřkové přeháňky z vnitrozemí!“ varoval ho van Horn. „Mám takový dojem, že to začne brzy bláznil. Možná, že by bylo nejlépe rozhodit spouštěcí provazce na palubu a postavit k nim hlídky, i když vím, že usnou. Ale ať raději chrní na provázcích a na lanech, než v kajutách jistota je jistota.“

Poté si kapitán znovu vlezl pod pokrývku a Jerry se na chvíli probudil. Ale bylo to příjemné, neboť teprve teď se mohl skrčit mezi kapitánův bok a rameno, políbit ho svým malým, teplým jazykem, a když k němu van Horn sám přitiskl tvář, usnul tvrdým spánkem chráněného dítěte. Žel, ani tentokrát netrval jejich odpočinek příliš dlouho.

Za půl hodiny poté probudil Jerryho prudký van Hornův skok, kterým strhl pokrývku na jednu stranu a Jerryho na druhou. Zdálo se, že nastává konec světa. V tom okamžiku se celá loď zakymácela a kňučící Jerry začal nezadržitelně klouzal po palubě, která se proměnila v příkrou stěnu ústící do bezedné tmy. Všechno navíc doprovázelo vrzání a svištění lan a ráhen, která vzdorovala ohromnému náporu vichřice.

„K hlavnímu lanu! Rychle!“ vykřikoval kapitán proti hučícímu větru a pronikavému zvuku velké plachty, narážející na provazce. které van Horn svíral ve svých mozolnatých rukou a napínal zvratná lana.

Vystrašený křik lodního mužstva, kapitánovy a Burckmanovy rozkazy, kvílení vichru a množství dalších hrozných zvuků doléhaly na Jerryho ušní bubínky za těch několik málo vteřin, kdy stále rychleji a rychleji klouzal po příkré palubě Arangi někam do neznáma. A kupodivu nenarazil na žádné pažení, o něž by se zachytil a za nimž by přečkal minuly nebezpečí. Místo toho ho však objala teplá voda oceánu, ženoucí se přes palubu jako záplava bledého, světélkujícího ohně, a to zmírnilo jeho pád. Zapletl se do smyčky vlečného lana a rychle začal plavat, nikoliv však proto, aby zachránil svůj život. Pouze jediná myšlenka ho pronásledovala: Kde je kapitán? Jerry sice dobře věděl, že by mohl být svému bílému bohu v této chvíli sotva co nápomocný, natož ho zachránil před možnou zkázou, nicméně jeho milující srdce mu chtělo být nablízku, stejně jako dítě, které se ocitlo v nebezpečí, volá svou matku.

Nápor vichru však ustal stejně náhle jako se rozpoutal, a Arangi se trhnutím ocitla opět v rovnováze. Jen díky tomu se Jerry zachytil v odtokovém žlabu na pravé straně paluby a nebyl stržen rozbouřenými vlnami oceánu. Okamžitě vyskočil nahoru a rozběhl se ke kapitánovi; ten stál vzpřímeně na rozkročených nohou a ve svých dlaních stále svíral kličku hlavního provazce.

„Chvála bohu! Už je po větru a déšť už taky nepřijde!“ volal. V té chvíli ucítil Jerryho chladný čenich na svém nahém lýtku a zaslechl jeho radostné štěkání. Shýbl se k němu a volnou rukou ho začal drbat pod krkem. Snad ho v té tmě nemohl ani vidět, ale i tak se jeho srdce zachvělo novou radostí, že Jerry je na světě a že se s třesoucím tělem k němu lísá.

Někteří černoši, vracející se domů, se vyděšeně seskupili na palubě a jejich žalostné, naříkavé hlasy zněly teď ve tmě jako voláni ptáků, křičících ze spaní z hnízd.

Také Borckman odkudsi přišel a oba muži tu teď stáli vedle sebe bok po boku, a napjati očekáváním na nejvyšší míru, snažili se proniknout tmou alespoň sluchem, jako by mohli navázat spojení s mořskými živly a odposlouchat jejich záměry.

„Kam se poděl déšť?“ tázal se nevrle Borckman. „Vždycky jde přece napřed vítr, po něm přijde liják a vítr ztichne. Ale kde nyní, proklatě, zůstal?“

Van Horn neodpovídal a mlčky zíral do tmy.

Jerry cítil dobře úzkost obou mužů a byl jako na jehlách. Přitiskl svůj chladný čenich ke kapitánově noze a když se jazykem dotkl nahého lýtka, ucítil znovu slanou příchuť mořské vody.

Tu se kapitán sklonil, drsným pohybem popadl Jerryho za hřbet, zabalil ho znovu do pokrývky a uložil mezi dva pytle yamů. Pak ho i s pokrývkou převázal kusem provazu, takže Jerry byl doslova spoután jako v pytli a navíc přivázán ke křížovému stěžni.

A pak se to stalo: nástavek vratiplachty se s hromovým rachotem zlomil oběma mužům přímo nad hlavami a přední plachta, třebaže van Horn rychle pustil provazec, takže byla volná, se celá vzpříčila a narazila na lanoví tak prudce, až se loď otřásla a prudce se naklonila na bok.

Bouřlivý závan vichřice se tentokrát přihnal z opačné strany a byl ještě silnější než ten první.

Jerry ještě slyšel, Jak kapitán přikázal Borckmanovi:

„Hleďte si hlavních popouštěcích provazců! Obstarám to ostatní!“

Hned poté zařval kapitán směrem k lodnímu mužstvu:

„Batto! Povol vratiplachetní lano! Rango! Pustit vratiplachtu!“

Jenomže vtom lavina černochů, kteří se nahrnuli na palubu hned při prvním náporu bouře, podrazila van Hornovi nohy; celá ta zmatená hromada černých těl, jejíž součástí se nyní stal i kapitán, klouzala bezbranně k ostnatému drátu pažení, právě na tu stranu lodi, která se teď stále víc nakláněla k mořské hladině.

Pouze Jerry byl v naprostém bezpečí. Když však přestal slyšet kapitánovy příkazy, a naopak se po krátké pomlce ozvalo jeho klení odkudsi od ostnatého drátu, dal se do pronikavého štěkotu. Chtěl se za každou cenu dostat ze svěrací kazajky a zuřivě sebou začal škubat. Kapitánovi se něco stalo, myslel si, a ani tentokrát, uprostřed chaosu hroutícího se světa, nezapřel svou věrnost.

Ale brzy jeho úpěnlivý štěkot přehlušil jiný zvuk – mnohem mohutnější a strašnější. Jerry v něm vycítil věštbu blížící se neznámé pohromy, kterou provázela stále úzkostlivější volání a výkřiky černochů. Jak mohl tušit, že ten hromový třeskot tropí hlavní plachta, a to jen proto, že kapitán úmyslně přesekl nožem její provazec!

Se vzrůstajícím peklem přidával Jerry svému hlasu na síle. Pak se ale náhle ztišil a zavětřil. Nějaká cizí ruka hmatala po jeho pokrývce. Ne, to není kapitán! Jerry znovu začenichal, a tu i ve tmě zcela bezpečně poznal Lerumia, černocha, kterého při odjezdu porazila matka Biddy na břehu moře a který ho později tak surově nakopl.

Provaz kolem pokrývky už byl uvolněn a Lerumiovy prsty hledaly pod ní svou budoucí oběť. Jerry zavrčel, jak nejdivočeji mohl. Vždyť to, co teď Lerumie dělal, byla holá svatokrádež! Jerry byl přece pes bílého pána, a to bylo jednou provždy vyhlášené tabu pro všechny černochy. I Lerumie znal ten zákon, a tím ďábelštější bylo jeho počínání, neboř zneužil této těžké chvíle Arangi, aby vykonal svou mstu.

Když se konečně Lerumiovy prsty dohmataly k Jerrymu, pes se do nich bez meškání zakousl veškerou silou svých čelisti. Ale černoch nebyl hloupý a nenávist byla silnější než okamžitá bolest. Neboť hned nato uchopil druhou volnou rukou Jerryho pod hrdlem, a to s takovou hrubosti, že ho málem zardousil. Pak už byl ale pes vymrštěn do vzduchu a se zběsilým štěkotem dopadl do moře. Potopil se a vhltl doušek slané vody do plic. Sotva se vynořil, začal zběsile kuckal, ale přesto plaval, nevěda ani kam.

Vichr kolem něho přímo skučel a lívance pěny, které se zmítaly na vlnách, mu vtékaly do úst a do nozder a pálily ho v očích tak pronikavě, jako by ho chtěly úplně oslepit. Protože však neznal vlastnosti moře, podřizoval se pudům, které ho měly zachránit od jistého utonuti. Ale čím výše zdvíhal svůj čenich, aby unikl vlnám, tím rychleji ztrácel rovnováhu a potápěl se kolmo pod hladinu.

Stále víc a víc vody tak pronikalo do jeho průdušek a nezbylo, než změnil taktíku boje. Jerry volil cestu nejmenšího odporu, která spočívala v tom, že se natáhl vodorovně po směru vln a v této poloze setrval co nejdéle.

Když ustal vichr, zaslechl hlasy černochů, rychlé a úsečné rozkazy mužstvu a rachocení hlavní plachty. Ale to všechno bylo zastřeno neproniknutelnou tmou.

Pes přes palubu

Jerry se stále ještě zmítal ve vlnách, které se vzdouvaly tím více, čím rychleji ustávala vichřice, když zřetelně zaslechl hlas kapitána van Horna. Okamžitě začal štěkat, a to s takovým úsilím a s takovou touhou po svém milovaném pánovi, že by ne bylo ani divu, kdyby se moře nad ním smilovalo.

Jenomže moře nemá srdce, a tak všechny hlasy brzy zmizely v neznámu. Arangi se hnala dál a dál a Jerry opuštěn na dmoucí se hrudi moře, které nyní poznal na vlastní kůži jako svého věčného, nepřítele, počal žalostně kňučet a naříkat. Byl to pláč ztraceného dítěte.

Vrozeným pudem poznal všechnu svou bezmocnost v nemilosrdném objeti vod, které neznají slitování a přinášejí smrt každému, kdo s nimi zůstane sám.

Jerry samozřejmě nechápal smrt jako ji chápou lidé. Pouze nejasně tušil vlastní zánik, který zlověstně prostupoval každou buňkou jeho ohroženého těla, každým nervem, a tento pocit naprostého zmaru mu způsoboval těžkou trýzeň.

A tak jako člověk zápasí se smrtí v poslední hodince svého života, tak teď zápolil Jerry s rozbouřeným mořem. A kňučel a bědoval pro krásný svět, v němž prožil teprve půl roku svého radostného života, nad nímž se skvěla postava kapitána van Horna, muže, který mu byl nenahraditelným bohem

Mezitím se lidé na palubě Arangi vzpamatovali, svinuli hlavní plachtu a tak lodi ulehčili. Divoký vítr takřka úplně polevil, zato se však z černého, neproniknutelného nebe počaly řinout přívaly tropického deště. Van Horn a Borckman se shledali v tmách.

„Byla to smršť, která nás chytla ze dvou stran,“ řekl van Horn.

„Rozdvojila se těsně před tím, než nás dohonila,“ souhlasil Borckman.

„V jedné části nesla vichr a v druhé tuhle zatracenou průtrž,“ zaklel van Horn a zvědavě pohlédl na černocha u kormidla.

„Co to tam děláš, hochu?“ houkl na něho.

Loď se totiž dostávala rychle do větru a zatímco její zadní plachta zplihla, přední se znovu nadmula, Arangi se tak počala vracet přibližně tím směrem, kterým plula předtím. Tato kormidelníkova chyba však naklonila vážky naděje ve prospěch Jerryho, zmítajícího se ve vysokých vlnách.

Kapitán van Horn nechal loď plout v jejím novém směru a nařídil Borckmanovi, aby dal do pořádku lanoví na palubě. Sám začal splétat lano, které předtím přeřízl.

Když konečně déšť poněkud prořídl, takže rachot vod, dopadajících na palubu, byl méně hlučný, upoutal kapitánovu pozornost zvuk, který přicházel odněkud zvenčí, jakoby z moře.

Ustal v práci a naslouchal. Teprve po několika vteřinách rozpoznal Jerryho nářek. Vyskočil jako elektrizován.

„Pes je v mořil“ vzkřikl směrem k Borckmanovi „Obraťte na návětrnou!“

Vrhl se na záď Arangi, Jako plevy rozhodil napravo nalevo chumáč černochů a zařval:

„Haló! Posádko! Chopte se vratiplachty! Dolů s ní!“

Vrhl pohled na kompas a podle něj určil směr, odkud se Jerry ozýval.

„Kolo silně dolů!“ velel muži od kormidla, pak ale k němu sám skočil a strhl je, neustále opakuje:

„Severovýchodně! O čtvrt k východu a severovýchodně!“

Znovu kontroloval směr podle kompasu a naslouchal, zda opět uslyší Jerryho volání. Ale marně. Přestože nechal stočit plachty, věděl, že samotný mořský proud je bude hnát dál a dál od štěněte. Rychle se rozhodl a přikázal Borckmanovi, aby připravil na zádi člun; sám spěchal dolů pro svou elektrickou svítilnu.

Arangi byla totiž tak malá, že svůj jediný člun musela vléci za sebou na dlouhém lanu. Než ho Borckman s mužstvem přitáhli k zadnímu boku, byl již van Horn zpátky. Bez ohledu na ostnatý drát spouštěl kapitán podél pažení jednoho hocha po druhém dolů do člunu. Sám Je následoval jako poslední. A zatímco bylo vlečné lano uvolňováno, dával kapitán poslední příkazy:

„Dejte světlo na palubu, Borckmane, a držte loď naplano! A nenapínejte plachty! Vykliďte palubu a napněte lano na hlavní stěžeň!“

Pak se van Horn chopil žerdi kormidla a pobízel veslaře: „Waší, chlapci, waší, waší!“ což v námořnickém slangu znamená „veslujte ze všech sil“.

Teď musel van Horn sledovat několik věcí najednou. Musel kormidlovat, držet svítilnu a sledovat na svém kompasu směr severovýchodně o čtvrt k východu. Odchylovali se o celé dvě čárky od směru, který vypočítal nahoře na Arangi.

Chvílemi vyzval veslaře, aby ustali v práci a naslouchal, neozývá-li se odněkud Jerryho nářek. Nechal raději vést člun v kruzích, kupředu, zpátky, na návětrnou stranu a hned zase po větru po okrsku hladiny, kde, jak doufal, mohlo být štěně.

„Nyní dávejte, chlapci, dobrý pozor!“ vyzýval své mužstvo. „Jestli uslyší někdo z vás psa, dám mu za odměnu pět metrů kalika a dvacet balíčků tabáku!“

Za půl hodiny však už kapitán nabízel dvacet metrů kalika a sto balíčků tabáku, jen aby Jerryho zachránil. Všechno bylo ale zatím bezúspěšné.

Jerry byl již na prahu smrti. Nebyl zvyklý plavat a neustále se dusil slanou vodou, která mu stříkala do otevřených úst. Už už se začal vzdávat, když spatřil v dálce záblesk kapitánovy svítilny. Nespojoval však světlo se svým pánem a nevěnoval mu víc pozornosti než prvním hvězdám, které se znovu začaly ukazovat na obloze. Naříkal dál a hltil se stále větším množstvím slané vody.

Když však posléze zaslechl kapitánův hlas, to již ztratil zcela hlavu; volání se mu zdálo tak blízké, že nemohl pochopit, proč se už pro něho neshýbá ta božská ruka, která zasvitne ze tmy a zachrání ho. Rychle začal mrskat packami, aby se co nejdříve ocitl v náručí svého milovaného pána, ale výsledek byl tím žalostnější. Znovu se vychyloval z vodorovné polohy, klesal do hloubek a s křečovitým kašlem se namáhavě vracel na hladinu.

Z posledních sil zaštěkal v odpověď na kapitánovo volání. Ale možná, že to ani nebyl štěkot, nýbrž výkřik psí radosti a opojení z přítomnosti boha, který ho vyrve z bičujícího moře a vrátí mu neskonale krásný život.

Brzy zaslechl pravidelné údery vesel o hladinu a netrpělivé kapitánovo pobízení, kterým jako by zaklínal veslaře:

„Waší! Waší! Dělejte hoši! Waší!“ A vzápětí nato se dokonce kapitán obracel k Jerrymu, ačkoliv ho ještě nemohl vidět:

„Už jdu, Jerry! Jen vydrž, brachu, však my tě zachráníme!“

A tu se člun náhle vynořil ze tmy, která jej halila a Jerry byl oslepen září svítilny. A pak se stal ten zázrak: kapitánova ruka se ponořila do vody a zdvíhala Jerryho vzhůru do vzduchu.

Mokrý a vyčerpaný Jerry se stočil na kapitánových prsou, zběsile vrtěl krátkým ohonem, kroutil celým tělem a v návalu nesmírného štěstí olizoval jazykem jeho bradu, ústa, tváře a nos.

Také kapitán v té chvíli zapomněl, že je sám skrznaskrz promočen; tím méně mohl tušit, že jej za chvíli zklátí záchvat malárie. přivolaný a urychlený mokrem a rozčilením. Byl šťastný, že štěně, které je u něho pár dní, je opět v bezpečí. Ostatně to, že Jerryho nepustil ze svého náručí a že raději kormidloval s žerdí pod druhým ramenem, aby mohl psa blaženě svírat, bylo toho nejlepším důkazem.

„Můj malý kamaráde, ty můj malý hochu,“ šeptal kapitán znovu a znovu Jerrymu do ucha a Jerry mu oplácel lásku novou příchylnosti, vyjadřovanou kňučením, jaké kapitán nikdy předtím od žádného psa neslyšel.

Hned když se ocitli na palubě, svěřil kapitán Borckmanovi své podezření:

„To štěně se nedostalo přes palubu jen tak samo od sebe. Uložil jsem je přece do pokrývky a navíc svázal kusem provazu.“

Van Horn přešel středem šedesáti černochů, kteří teď postávali na palubě a posvítil si lucernou na pokrývku, která dosud ležela na yarnech.

„Tady je důkaz!“ vykřikl. „Provaz je přeříznut, zatímco můj uzel je netknutý.“

Se světlem v pozdvižené ruce se rozhlédl po černých tvářích a v jeho zpytavém zraku se zračila taková obžaloba a takový hněv, že se očí všech sklopily nebo odvrátily jinam.

„Kdyby to štěně mohlo promluvit!“ zasyčel kapitán a sklonil se k Jerrymu. Ten stál u jeho nohou tak těsně, že jeho mokré tlapky spočívaly na kapitánových bosých nártech.

„Jerry ty přece znáš toho černého chlapíka, který tě chtěl zabít,“ řekl kapitán vzrušeně a ukázal rukou na kolemstojící černochy.

V tom okamžiku Jerry oživl, poskočil a plný horlivosti krátce zaštěkal.

„Myslím si, že ten pes by mě mohl k němu sám dovést,“ svěřoval se van Horn svému pomocníkovi.

Jenomže Jerry věděl jen to, že kapitán na něm něco chce. I začal v jakési bezúčelné oddanosti pobíhat kolem dokola, vzrušen van Hornovou výzvou, ač jí nerozuměl. A tu se mu zdálo, že pochopil. Když se totiž vrhl vpřed k pevně svázané hromadě krabic, kruh černochů se rozestoupil. Jerry strčil čumák do otvoru, kde číhal divoký pes, a začenichal. Ano, pes tam byl stále. Jerry ho tam nejen cítil, ale zaslechl také jeho výhružné vrčeni.

Tázavě se ohlédl po kapitánovi. Měl snad tohle na mysli? Chtěl, aby se pustil za divokým psem a vytáhl ho ven? O, nikoliv! Kapitán se jen usmál a mávl rukou, dávaje tak Jerrymu najevo, že má hledat jinde, a něco úplně jiného.

Jerry tedy odběhl a začal čenichat v místech, kde by mohli být podle jeho zkušeností švábi a krysy, ta protivná zvířata a hmyz, které tak nenáviděl. Avšak brzy pochopil, že ani po nich kapitán nepátral, ba že o ně vůbec nestojí. Jerryho srdce však překypovalo touhou posloužit svému bohu a tak počal bez určitého cíle čenichat k nohám černochů.

Tím pochopitelně vyvolal van Hornovu okamžitou odezvu, a ta přiměla Jerryho ještě k větší horlivosti. Teď to tedy bylo ono! Má zřejmě rozlišit lodní mužstvo a černochy, kteří se vracejí domů, podle pachu jejich nohou. I pustil se spěšně do svého úkolu a bral pěkně popořadě jednoho černocha po druhém, až přišel k Lerumiovi.

A v té chvíli zapomněl, že kapitán na něm něco chce. Jerry pouze věděl, že stojí před svým zákeřným nepřítelem, který ho hodil přes palubu do rozbouřeného moře.

Se štěkotem plným vzteku, s vyceněnými zuby a rozježenou srstí se bez meškání vrhl na Lerumia. Černoch se dal na zběsilý útěk a za hlasitého smíchu ostatních prchal po palubě. Jerrymu se sice podařilo zakousnout se několikrát do jeho lýtek, ale Lerumie se vrhl do lanoví a Jerry, soptící bezmocným vztekem, zůstal hluboko pod ním.

Kapitán ho zdvihl a polohlasem ho upokojoval:

„Jsi hodný a chytrý hoch, Jerry! Poznamenal jsi ho jaksepatří!“

Pak se obrátil k Lerumiovi, který stále visel mezi lany a křikl na něho drsným, ledovým hlasem:

„Jak se Jmenuješ?“

„Já – já mít jméno Lerumie,“ vykoktal ze sebe ustrašený hoch. „Ty pocházíš z Pennduffrynu, co?“

„Já jít z Meringe.“

Kapitán van Horn se zamyslel. Celkem vzato, ten chlapec se vrací z otroctví. Co s ním? Za den nebo nejvýše za dva ho vysadí na pevninu a zbaví se ho.

„Mé slovo,“ zaláteřil kapitán, „mám na tebe vztek a moc se na tebe zlobím. Proč jsi, proklatě, hodil mého psa do moře?“

Lerumie mlčel jako zařezaný a bezradně koulel očima, odevzdávaje se osudu. Věděl, co ho čeká: bude zbičován, neboť tak trestají bili muži každého provinilého černocha.

Kapitán opakoval ještě jednou svou otázku, a černoch na ni znovu odpovídal vyjukaným koulením očí.

„Poslouchej dobře,“ řekl zakaboněný kapitán, „jestli se ještě jednou dotkneš toho štěněte, zbičuju tě, že na to do smrti nezapomeneš, rozumíš?“

„Já rozumět,“ vyrazil ze sebe žalostně Lerumie a tím byla věc vyřízena.

Černoši se vrátili opět dolů do kajuty, Borckman a lodní mužstvo napjali hlavní plachtu a udali Arangi správný směr, zatímco kapitán znovu ulehl pod suchou pokrývku, přinesenou z kajuty. Jerryho třesoucí se tělo mu odpočívalo mezi ramenem a bokem.

Nechápaví bohové

Když v sedm hodin, ráno vybalil kapitán Jerryho z pokrývky, podnikl Jerry honbu za divokým psem. Zahnal ho zpět do skrýše a vítězně se vracel, když potkal na palubě Lerumia; hoch se tak polekal, že uskočil před Jeho vyceněnými zuby na tucet stop stranou, což vyvolalo posměšný chechtot černochů.

Pak Jerry zamířil k snídani s kapitánem. Ale van Horn nebyl ve své kůži a místo jídla spláchl šálkem kávy padesát gramů chininu, který měl zabalený v cigaretovém papíru. Už předtím si kapitán postěžoval svému pomocníku Borckmanovi, že mu asi nezbude nic jiného, než se zabalit do pokrývek a vypotit nemoc, která se o něho začala pokoušet. Přesto však neodolal a zatímco mu mrazení přebíhalo po zádech, takže již málem začal jektat zuby, popadl Jerryho do náruče a choval ho jako nějakého prince či krále všech narozených a nenarozených psů. Slunce mezitím začalo pražit do vlhké podlahy a pára stoupala vzhůru v průhledných chumáčích.

Teď si van Horn vzpomněl, jak Tom Haggin jednou při skotské s ledem vykládal Jerryho rodokmen; tehdy bylo taky takové prokleté horko jako dnes, ale Hagginovo vyprávění bylo tak zajímavé, že kapitán lehce odolal únavě a poslouchal dlouho do noci. Vždyť Jerryho rodokmen byl ták ušlechtilé krve, jakou jen irský teriér mohl mít. Jeho plémě počíná starým irským vlčákem a bylo pak šlechtěno po dobu více než dvou lidských generací.

Avšak Jerrymu byl tento královský rodokmen zcela lhostejný, neboť jako hvězda zářila nad jeho životem láska člověka, která byla pro něho vším a tím šťastnější byl nyní, poznal-li svého velikého lidského boha van Horna, jenž ho miloval a hýčkal.

Ano, Jerry teď s určitostí věděl, že miluje kapitána víc, než kdy miloval pana Haggina, Derbyho l Boba dohromady. Všechno, co v něm bylo dobrého, spělo teď k van Hornovi a bílý bůh to splácel tak, jako nikdo před ním.

Pak kapitán pustil Jerryho na zem a aniž si ho dál všímal, odešel dolů do pokojíku. To už jím začala lomcovat vysoká horečka, takže i Jerry, který mu cupkal v patách, cítil, že se děje něco nového, co ještě neznal. Kapitán kráčel potácivými, ochablými kroky jako opilec nebo vetchý stařec. Měl pocit, jako by mu hlava opuchla do ohromných rozměrů a celý svět se náhle zamlžil, takže nepoznával ani jeho obrysy.

Už cestou začal cosi blábolit jakoby v deliriu, ale světlé okamžiky, které se míhaly v jeho mozku, mu přece jen dovolily sestoupit dolů po strmém žebříku. To ještě Jerry stále doufal, že po něm kapitán natáhne ruce a snese ho k sobě. Ale záchvat malárie již příliš osedlal kapitánovo tělo i uvažování, než aby si mohl vzpomenout, že vůbec nějaký Jerry existuje. Van Horn klopýtal a široce roztaženýma rukama se chránil před pádem na podlahu kajuty, až dovrávoral do svého pokojíčku.

Jerry měl skutečně chování psa, pocházejícího z královského plemene. Jak rád by byl zavolal a upozornil kapitána na sebe, a přece se opanoval. Všechno mu totiž napovídalo, že není vhodné vtírat se v této chvíli do kapitánovy přízně, byť vlastní srdce zmíralo touhou následovat ho. Jerry dokonce nevydal ani zvuku na znamení své nečekané opuštěnosti, a namísto toho obcházel vytrvale kolem ústí schodiště a naslouchal slabým zvukům vzdalujících se kapitánových kroků.

Jenomže ani králové a jejich potomci nemají trpělivost nekonečnou, a výjimku netvořil ani Jerry. Za necelých patnáct minut už v něm přezrála všechna zdrženlivost, neboť kapitánův odchod a jeho mlčení tam dole svědčily o nějaké nenadálé události. Pro Jerryho jako by zhaslo samo světlo života. Ano, snad by byl mohl ukrátit své čekání honbou za divokým psem, ale neměl k tomu ani nejmenší chuti. Ba i Lerumie, který přešel kolem něho, mu nestál za povšimnutí, ačkoliv pouhé vycenění zubů by bylo chlapce přinutilo k bezhlavému úprku po palubě. A co víc, Jerry dokonce odmítl zabývat se i nesčetnými pachy země, které sem přinášel vítr a které se dotýkaly Jeho nozder, stejně jako přehlížel třepetající se a hřmotící hlavní plachtu nad svou hlavou.

A právě když ho už všechno nutkalo, aby usedl na zadek, zdvihl svůj čenich vzhůru a vydal srdcervoucí výzvu, napadla ho nová myšlenka.

A tak namísto zavytí, které se mu už už dralo z hrdla, vzpomněl si Jerry na kapitánova pomocníka a bezodkladně se za ním rozběhl na záď Arangi, kde Borckman obyčejně pobýval. Vždyť to byl také bílý bůh, který jistě porozumí jeho prosbě a snese ho po žebříku; nic víc od něho přece nežádá.

Jenomže Borckman neměl ve svém srdcí tolik lásky, aby porozuměl Jerryho řeči, nehledě na to, že právě dohlížel na úklid paluby a kontroloval plachty, aby Arangi udržela správný směr. Což o to, mužstvo, které drhlo podlahu a leštilo mosazné kování, pracovalo takřka samo, zvlášť když občas uvidělo Borckmanovu postavu. Ale pomocník měl ještě jinou starost – a ta převládala nade vším. Po celou dobu kapitánovy nepřítomnosti upíjel whisky z ukradené kapitánovy láhve, kterou si ukryl do otvoru mezi dva pytle yamů za křížovým stěžněm.

Když Borckman pohrozil černochu u kormidla výpraskem za mizerné řízení lodi, vydal se za dalším douškem. A v té chvíli se před ním objevil Jerry. V jeho pohledu byla zakleta všechna slova, která nemohl vyslovit, ale jimž mohl porozumět jen člověk citlivý a milující, a ne Borckman, jenž před sebou ve své domýšlivosti viděl jen hloupé čtyřnohé zvíře, které se nanejvýš plete pod nohama. Dojemný a krásný obraz útlého štěněte, toužícího po dorozumění a hýřícího něžností ve svých tajemných prosbách, byl prostě Borckmanovu zraku vzdálen. Pes byl pro něho jen pes, kterého zejména v této chvíli musel odehnal stranou, aby mohl nerušeně pokračovat v neohrabané chůzi za lahví whisky a tak si přivolat sny, které ho proměňovaly z poddaného v knížete a z otroka v pána.

Proto tedy bosou nohou odkopl Jerryho, a ten úder byl necitlivý jako vlna moře, bušící do pobřežních skal. Jerry by se byl málem na kluzké palubě převalil, v posledním okamžiku však vyrovnal rovnováhu a zůstal tiše stát. Nechápavě hleděl na bílého boha, který s ním pro nic za nic naložil tak drsně. Borckmanova nízkost však nevyvolala v Jerrym touhu po výhružném zavrčení, jak by byl odpověděl třeba Lerumiovi nebo jinému černochovi. Borckman byl pro něho především bílý bůh s bílou kůží, jako kapitán a před ním Tom Haggin. Jerry však v sobě nemohl zapřít pocit křivdy za to, že mu bylo neprávem ublíženo. Nesl to jako ránu od nemilující matky.

Ale tato trpká zkušenost mu umožnila, aby si jasně uvědomil, že i hrubost má svůj líc a rub, a že je dvojího druhu: první je hrubost milá, plná lásky, taková, s níž ho někdy kapitán uchopil za hlavu, zatřepá jim, až mu zuby zacvakají, a puk ho odhodí, ale jen proto, aby se znovu vrátil a aby se všechno opakovalo znovu. Taková hrubost byla pro Jerryho úplným požitkem, neboť skýtala důvěrné laskání s milovaným bohem, který mu tímto způsobem vyjadřoval svou lásku.

Borckmanova hrubost však patřila jinam; nebylo v ní totiž ani stopy po vřelosti a příchylnosti, natož po záblescích lásky. Jerry samozřejmě ten rozdíl víc vnímal než chápal, a třebaže to nevyjádřil žádným neuváženým činem, nesl to velmi těžce.

Když se tedy zase pevně postavil na nohy. s nechápavým pohledem pozoroval Borckmana, který obrátil dno láhve k nebesům, zatímco jeho chřtán se podivně stahoval a vydával klokotavé zvuky.

Teprve pak opustil Jerry tohoto podivného boha, který se mu ani trochu nezamlouval a který nic nechápal; vrátil se na schodišti a znovu toužebně natahoval hlavu dolů do propadliště, v němž před chvílí zmizel kapitán van Horn.

Vědomí, že jeho velký bůh zřejmě trpí, že s ním nebí něco v pořádku a že mu nemůže být nablízku, Jerryho mučivě vzrušovalo a zaplňovalo všechno jeho uvažováni.

Teď se už Jerry přestal ovládat a nad roubením schodiště začal z celého srdce bezmocně lkát a kňučet.

Z okraje schodiště bylo k podlaze kajuty sedm stop. Nahoru se Jerry vyšplhal, i když to dalo hodně námahy; sestup dolů se mu však zdál zhola nemožný. A přece se i toho posléze odvážil! Věděl sice, že tím přestupuje velké tabu svého života, které nebylo méně přísné, než třeba tabu merinžské laguny. Touha po kapitánovi byla však mocná a láska se ukázala silnější než všechny zákazy. Neboť jen ona je schopna velké oběti a jen ona vysvobozuje z každé zbabělosti. A proto se Jerry vrhl dolů jediným nádherným, hrdinným skokem.

Na podlahu narazil bokem a hlavou. První naráz mu vyrazil dech, druhý ho omráčil. Ale i v bezvědomí Jerry rychle pohyboval nohama, jako by v křečovitých skocích utíkal kupředu ke svému kapitánovi. Ležel na boku a chvěl se, zatímco černí hoši, kteří odpočívali v kajutě, se mu čím dál tím víc smáli. Ale kdo by se jim mohl divit! Narodili se v divočině, žili tam a po celý život nepoznali nic jiného; jejich humor byl úměrný jejich rozumu, takže pohled na omráčené štěně byl pro ně nesmírnou legrací.

Teprve za pár minut se Jerry probral z bezvědomí a namáhavě se postavil na nohy. Široce se rozkročil a s očima ještě zaraženýma se snažil rozhlédnout kolem sebe. Co se to stalo a kde je kapitán? První myšlenka patřila jemu. Neboť Jerry neměl čas myslet na svou opuštěnost a úzkost, ani dbát posměvačného chechtotu černých nepřátel, kteří by ho ze všeho nejraději zabili, jen kdyby tu nebylo té velké záštity bílého boha van Horna. Aniž na ně jen okem pohlédl, rozběhl se přímo ke kapitánově pokojíku. Van Horn tam ležel na pryčně a blouznil ve vysoké horečce.

Dnes po prvé se Jerry setkal s nemocí zvanou malárie, ale to samo nestačilo, aby pochopil, co se vlastně kapitánovi stalo. O tom, že je mu zle, nepochyboval. Neboť když skočil na kapitánovo lože, obešel jeho dmoucí se hruď a několikrát mu olízl horečnatý pot s tváře, van Horn ho nepoznal. Naopak, uchopil Jerryho svýma drsnýma rukama a odmrštil ho na stěnu pryčny. Pravda, nebylo to příliš šetrné, přece však to nebyla ona hrubost, s kterou Jerryho odkopl z cesty Borckman. Byla to spíš jen nepatrná část toho zla, které teď cloumalo kapitánem, a Jerry se podle toho zařídil. Ačkoliv se mu chtělo znovu a znovu lízat tvář svého boha, ovládl se a odsedí mimo dosah té nepokojné, drsné ruky. Sdílel plně kapitánova muka a trpěl spolu s ním.

„Eh, Clancey!“ volal kapitán, „dnes to vypadá na pěknou práci a věř, že nemůže být lepší mužstvo, než jsme my… Číslo tři, Clancey! Vlez tam odpředu…!“

Pak se zřejmě příšery jeho těžkých snů změnily a van Horn blábolil:

„Tiše, miláčku, takhle se nesmí s tatínkem mluvit! Přece mi nebudeš nařizovat, jak ti mám učesat tvé měkké, zlaté vlásky! Jako bych to neuměl! Česal jsem ti je přece celých sedm let – a možná, že lépe, než tvá maminka, můj drahoušku! Hohoho, měl bych dostat první cenu! Jen drž, má malá dceruško…! Už je to tady, rychle ke kormidlu, čelní kosatku a košovou plachtu a pak honem do zavětří! Rychle! je to báječná loď, jako pohádkový člun na mořských vlnách… Teď nesu – teď je řada na mně! Limit! Blackey, dáš-li mu tolik, abys mohl vidět mé karty, pak něco uvidíš. Věř mi!“

Tak plynuly kapitánovy nesouvislé vzpomínky, některé se proměňovaly ve slova, jiné pohltila horečka, van Horn neustále zmítal svým tělem a naprázdno tloukl rukama kolem sebe. Jerry, schoulen po straně pryčny, truchlil zármutkem psa, který svému pánovi nemůže nijak pomoci. O všem, co se tu dělo, věděl stejně málo jako o zákonech pokeru, řízení lodi, pouliční dráze v New Yorku či zlatých vlasech kapitánovy dcerky v bytě harlemského činžáku.

„Obě jsou mrtvy,“ ozval se kapitán v nové vlně delíria. Řekl to klidně, jako by odpovídal na dotaz, ale pak hlasitě zalkal: „Ty mé krásné, dlouhé, zlaté copy…!“

Teprve pak se poněkud zklidnil a bylo slyšet jen slabý, zkroušený vzlykot.

Jerry se znovu vplížil k ruce, která ho předtím uhodila, stulil se ke kapitánově boku a sotva se dotýkaje chladným čumákem jeho tváře, položil svou hlavu na jeho rameno. A tu se konečně dočkal – ruka se ovinula kolem jeho těla a přitáhla ho k sobě. Po chvíli se měkce ohnula v zápěstí a hladila ho po srsti. Teplý dotek Jerryho těla zřejmě zapůsobil 1 na kapitánovy chorobné sny, neboť náhle docela zlostně zabručel:

„Každého černocha, který by se jen špatně podíval na tohle štěně…“

Pračlověk a vlk

Ale teprve za půl hodiny vyvrcholil van Hornův záchvat zimnice, a to znamenalo, že malárie bude pomalu ustupovat. Kapitán pocítil velkou fyzickou úlevu a poslední zbytky horečných snů počaly vyprchávat z jeho mozku. Byl však strašně unavený, odhodil pokrývku, a když spatřil Jerryho, šťastně se usmál a usnul osvěžujícím a zdravým spánkem.

Probudil se teprve po dvou hodinách a hned se chystal vystoupit na palubu. V půli cesty se však zarazil; vzpomněl si na chinin, který zapomněl ve svém pokoji. Rychle vyhodil Jerryho nahoru na palubu a vrátil se zpět.

V pokojíku upoutala jeho pozornost dlouhá zásuvka pod Borckmanovým visutým ložem. Dřevěná stěna, která ji přidržovala, byla totiž vylomena a zásuvka visela jen za jeden roh, takže mohla každou chvíli spadnout na podlahu. To byla ovšem velice vážná věc, neboť kdyby k tomu bylo za bouře o předešlé noci došlo, nebylo by teď po Arangi a jejích osmdesáti obyvatelích ani památky. V zásuvce byly totiž naskládány dynamitové náboje všeho druhu, krabice výbušných zápalek, svazky doutnáků, kusy olova, několik pistolí a střelivo do pušek i revolverů. Když kapitán všechno rychle roztřídil a uložil zbraně a střelivo na své místo, připevnil zásuvku dlouhým šroubem ke stěně.

Mezitím Jerry na palubě prožil nové dobrodružství. Čekal totiž na kapitánův návrat a tu náhodou postřehl divokého psa, který se drze rozvaloval na podlaze asi dvacet stop od skrýše mezi zavazadly. Jerry se přikrčil a počal se k němu plížit. Divoký pes měl zavřené oči – patrně spal.

Jenomže právě v té chvíli se ubíral přes palubu Borckman. Šel si ještě jednou loknout z láhve whisky, kterou měl ukrytou mezi pytli yamů. Jakmile spatřil Jerryho, zavolal na něj svým chraplavým hlasem; na znamení, že slyší, zavrtěl Jerry ohonem, sklopil podlouhlé uši, ale plížil se dál.

Borckmanovo zvoláni však vzbudilo divokého psa, který sotvaže zahlédl Jerryho, zajel jako blesk do svého doupěte. Tam se bleskurychle obrátil, vystrčil hlavu z otvoru a s vítězoslavným vzdorem vycenil na Jerryho bílé tesáky.

Když byl Jerry takto připraven o svou kořist, vydal se zpět k otvoru schodiště, aby tu čekal na kapitána. Avšak Borckman si chtěl zahrát na Jerryho pána, a proto ho zvýšeným velitelským hlasem zavolal k noze. Nicméně i Jerry měl svou hlavu a nerad se podvoloval někomu, kdo mu nebyl příliš sympatický, i když měl bílou kůži. A Jerry, dnes již po druhé, místo aby Borckmana poslechl, položil jen uši dozadu a zavrtěl ohonem. Pak ještě s větší netrpělivostí vyhlížel v tmavém otvoru schodiště tvář kapitána van Horna. Zprvu se zdálo, že Borckman již zapomněl na svůj rozkaz a že teď sleduje jen jednu dráhu – tu, která ho unáší k jeho láhvi whisky, aby ji co nejdříve obrátil dnem k modré obloze. Avšak zášť vůči Jerrymu, který mu dal najevo své odmítnuli, uvízla Borckmanovi příliš hluboko v srdci i mozku, než aby se vzdal svého záměru. A tak zatímco se zdálo, že si ve své opilosti cosi brumlá jen tak pro sebe, nebo že svým zamlženým zrakem pozoruje vítr, v jehož poryvech se nadouvají plachty Arangi, přece jen se blížil krok za krokem k Jerrymu. Cestou se ještě zastavil u černého kormidelníka a přesvědčoval ho o orlí bdělosti svých očí.

A pak přišel útok: Borckman se nečekaně shýbl a popadl Jerryho v tak bolestném a krutém hmatu za bok a hřbet, že pes trýznivě vyštěkl a obrátil se na záda, jako by se vzdával dalším ukrutnostem, proti nimž neznal obrany. Když Borckman ucítil, že svůj útok poněkud přehnal, přešel ke hře, kterou s Jerrym tak často provozoval kapitán van Horn. Uchopil psa za čenich a začal jím třást, až se Jerrymu rozcvakaly zuby a celé tělo a hlava se zmítaly ze strany na stranu. Stěně však dohře vycítilo, že v této hře není ani špetka láskyplného kapitánova škádlení.

Jenomže Jerry byl gentleman a jeho duše byla plná zdvořilosti a úcty nejen k sobě rovným, ale především k těm bytostem, které pokládal za vyšší. Ostatně ani vůči slabším a nižším tvorům, než byl sám, nezneužíval nikdy své přesily. Tím víc úsilí v sebeovládání, zdrženlivosti a zachování krajní slušnosti si vyžadoval vztah k takovému bílému bohu, jako byl třeba právě Borckman. Tady musel Jerry překonávat všechnu nechuť a ačkoliv k tomuto člověku necítil nejmenší náklonnost, přece jen dohrál svou hru až do konce a začal napodobovat slabý útok. Když ho Borckman odhodil, hrál, přetvařoval se, dobrosrdečně vrtěl ohonem, naoko divoce vrčel, jen aby uspokojil svého bílého trapiče. Ale poloopilý Borckman brzy vycítil Jerryho přetvářku. A právě v tom okamžiku vyvrcholilo v Borckmanovi všechno nepřátelství a zášť vůči malému štěněti; pochopil totiž, že byl ponížen až na úroveň zvířete a že v Jerryho jednání není láska, ale jen chladný zákon úcty. Co zbývalo, než ukázat, že je naprostým pánem nad osudem čtyřnohého zvířete, a tak si vynahradit ponížení, které ho začínalo rychle roztrpčovat?

Krvavý boj byl nevyhnutelný a teď byla k němu skvělá příležitost. Borckman jí využil. Znovu uchopil Jerryho za čenich a leště surověji jej odhodil na palubu, která se právě naklonila pod náporem silného závanu větru a stala se příkrým a kluzkým svahem.

Jerry musel vší silou zatínat drápy do podlahy, aby se mohl vyškrábat zpátky k Borckmanovi. Ale to už také jeho divokost přestávala být předstíraná a ačkoliv si to sám stále neuvědomoval, v jeho psí duši se začaly rozehrávat nekontrolovatelné pudy. Teď už jeho zuby chňaply po Borckmanově ruce s mnohem větší opravdovostí než předtím. Minul se však cíle, a tak byl znovu surově vržen na podlahu; Borckman už totiž postřehl, že se v Jerryho chování cosi podstatného změnilo a že se tedy nabízí dostatečný důvod, aby zakročil se vší přísností rozhněvaného bílého pána. Ale protože bílý pán byl v té chvíli zotročen alkoholem, jeho rozhodnutí bylo podbarveno záští, v níž se ozvaly hlasy těch prapředků, kteří s nezkrotnou lačností pronikali do vlčích brlohů uprostřed skal, aby si navěky podrobili členy zvířecí smečky.

Ale i Jerry se už v té chvíli nezadržitelně vracel k svému prapůvodu. Jeho dávní předkové bylí sice irskými vlčáky, ale ti před nimi žili všichni jako divocí vlci. A ať teď Jerry chtěl či nechtěl, tato nezapomenutelná a nezahladitelná minulost mu naladila hlasivky v hrdle a jeho vrčení se nebezpečně změnilo. A když vyhrnul pysky, jeho zuby dávaly zlověstnými záblesky tušit úmysl zahryznout se do Borckmanovy ruky s takovou silou, jaká odpovídala jeho nenávistné vášni.

Jerry byl v té chvíli velice rozzuřen – přinejmenším stejně jako Borckman. Všechna surovost a vášeň dávného světa ho hnaly vpřed, až konečně svými zuby zasáhl citlivou kůži a maso Borckmanovy pravice. Z Borckmanových prstů vytryskla prudce krev a pomocník ještě jednou odmrštil psa až k nízkému pažení Arangi, aniž se Jerry mohl jakkoliv vzepřít.

Mezitím van Horn dokončil úklid a opravu zásuvky a pomalu stoupal po stupních žebříku na palubu. Když však spatřil Jerryho boj s Borckmanem, zastavil se a tiše přihlížel. Zdálo se mu, že hledí milión let nazpět, že pozoruje dva zběsilé tvory, kteří jako by se vymkli ze smyček pokolení a vraceli se zpět do temnot probouzejícího se života, kterému chybí rozum, ten zdroj rozvahy a mírnosti. To, co se nečekaně pohnulo v Borckmanovi: mozku, tím spíš ovládlo Jerryho. Boj se vrhl zpět o tisíc let, a byl vlastně bojem mezi vlčákem a divokým pračlověkem.

Bohužel, ani jeden ani druhý neviděli kapitána van Horna, který stál na schodišti, s očima v úrovni pažení.

A nebylo divu, že ho neviděli! Zápas nabýval na zuřivosti a neústupnosti a zdálo se, že nikdy neskončí. Vždycky, když se Jerrymu podařilo zakousnout se do Borckmanovy ruky či lýtka, byl odmrštěn na palubu, a jako rozběsněný tvor džungle se znovu a znovu vracel, aby mohl opět kousnout, ale také aby dostal nové rány, které přijímal s ohromnou statečností.

To už van Horna přestala tahle podívaná bavit a poněkud popuzeně zvolal: „Nechte už to štěně, Borckmane!“

Kapitánův pomocník se zaraženě obrátil a v jeho očích bylo vidět překvapení. Po chvíli rozpaků se jeho zlobně stažená tvář pokusila o omluvný úšklebek.

„Jen jsme si tak spolu hráli.“ zamumlal.

Ale vtom Jerry, stále ještě slepý zuřivostí, opět přiběhl, odrazil se a zaťal zuby do Borckmanovy pravice, která mu nejvíce ubližovala.

Teď se Borckman pokusil psa nakopnout, ale místo toho se uhodil do kotníku a bolestně zasyčel. Tím větší byl však jeho vztek; sehnul se a s jakousi námořnickou nadávkou zasadil Jerrymu hroznou ránu mezi hlavu a krk.

Chudák Jerry! Několikrát se pod nečekaným úderem překotil a zůstal bez hnuti ležet na palubě. Ale jeho omráčeni trvalo jen několik vteřin. A pak jako by se nic nestalo, se chtěl pokusit o odplatu. Ale uprostřed útoku byl zastaven přísným kapitánovým hlasem:

„Jerry, nech už toho! A pojď sem!“

Jen s ohromným úsilím se podvolil kapitánovu rozkazu a s naježeným hřbetem a s odchlíplými pysky minul pomocníka. Z jeho hrdla se přitom ozývalo kňučení, ale nebyl v něm strach nebo bolest, ale spíš výraz psí nevole nad tím, že nemohl svůj boj dovést až do úspěšného konce. A kapitán, jako by se vžil do Jerryho citů, ho začal konejšivě hladit po hřbetě a drbat za ušima. Pak se obrátil k pomocníkovi:

„Poslyšte, Borckmane, měl byste se stydět! Za takové chování bych vám dal nejraději pár facek. Vždyť je to štěně, cožpak to nevidíte? Co vás to, proboha, napadlo? Na mou duši, jsem skoro rád, že jste od něj dostal alespoň trochu za vyučenou. Ostatně, jste namol opilý. Táhněte dolů, lehněte si a neopovažujte se přijít mi na oči, dokud nevystřízlivíte! Rozumíte mi?“

A tak Jerry, který právě prošel historií veškerého psího života a překonal dávnověk láskou k člověku, která jediná stála za jeho život, ocenil teď tím víc šlechetnost a spravedlnost svého kapitána.

Van Horn byl skutečným bohem, který vykonával právo, který soudil a vydával zákony a který ovládal i druhé menší bílé bohy, jakým byl třeba právě Borckman, jenž musel ustoupit před jeho hněvem.

Šviháci z Melanesie

Dlouhou odpolední hlídku trávil kapitán ve společnosti Jerryho.

„Mám z tebe radost, Jerry,“ smál se halasně a neustále vychvaloval svého věrného přítele za nebojácnost a válečnické umění, jak mu je Jerry předvedl v zápase s Borckmanem.

„Ty snad nejsi ani pes, ale hotový lev! Krk na to vsadím, že tobě by se nedostal na kobylku ani sebevětší ovčák!“

Ačkoliv Jerry nerozuměl ani jedinému kapitánovu slovu, přece jen vycítil, že svému bohu udělal velkou radost a že jeho věty jsou plné lásky a porozumění. A když se kapitán k němu sehnul a podrbal ho za ušima, nechávaje si od něho líbat natažené dlaně, či ho dokonce vyzdvihl nad hlavu a zase přivinul do náruče, Jerryho srdce málem pukalo rozkoší. Neboř není většího štěstí živých tvorů, než když cítí dotyky božské lásky. A takovou slast Jerry právě prožíval. Zde před ním byl živý bůh, hmatatelný a skutečný, bůh, který se procházel po lodi, v pouhé košili a s bosýma nohama řídil svět, bůh, jenž mu vyznával svou lásku jakousi krásnou písní, vycházející z jeho úst.

Byly čtyři hodiny odpoledne, když van Horn změřil mrknutím oka výšku slunce a podle vln odhadl rychlost plavby. Blížili se k Su’u. Pak kapitán odešel dolů do kajuty a tam drsně zatřásl Borckmanovým tělem, zapomínaje už na svůj vztek. Trvalo chvíli, než se pomocník probral z opilého spánku.

Poháněna silnou brízou, blížila se Arangi k pobřeží. To už Jerry větřil jiný vzduch a přes ostnatý drát vyhlížel zemí, zatímco kapitán stál vedle něho a uděloval rozkazy jak Borckmanovi, tak černému kormidelníku.

Černoši, kteří měli opustit palubu Arangi na ostrově Su’u a kteří už nejméně hodinu otvírali a zavírali své krabice, jako by si ověřovali, že nebyli o nic okradeni a že domů přivážejí všechno své bohatství, začali už rozeznávat zákoutí, laguny a stromy rodného ostrova, který neviděli celé tři roky, na něž se dali najmout jako dělnici na merinžské plantáže. Jejich posuňky a divoké výkřiky štěstí nebraly konce.

Vjezd do dlouhého zálivu tvořil úzký pruh vody, v průměru široký sotva sto sáhů. Břehy byly přeplněny mangrovými stromy a hustým tropickým rostlinstvem. Po lidech tu však nebylo nikde ani stopy. A přece si byl van Horn jistý, že právě teď na něho hledí stovky nedůvěřivých očí.

„Co říkáš, Jerry, jsou tam?“ tázal se kapitán psa a ukazoval přes pažení směrem do džungle.

Jerry opravdu naježil srst a pak se podrážděně rozštěkal na mangrovou zeď. Jeho jemný čich neomylně odhalil číhající černochy.

„Můj bože, kdybych jen takhle dovedl větřil nebezpečí!“ povzdychl si van Horn. „Nikdy bych se nemusel bát, že přijdu o hlavu, viďte, Borckmane!“

Ale Borckman mlčel a rychle odešel po své práci.

V zátoce vládlo takové bezvětří, že Arangi pronikala ke břehu jen zvolna; své kotvy mohla totiž spustit teprve v hloubce, třiceti sáhů, což nebylo vždycky výhodné. Svah zdejších břehů byl tak příkrý, že i ve značné hloubce byla záď lodi vzdálena od mangrovníků necelých sto stop. Pobřeží ostrova Su’u mělo pro své nebezpečné srázy odedávna, špatnou pověst, a proto teď van Horn hleděl tak úzkostlivě do temně zelených hvozdů, které lemovaly pobřeží. Vždyť od té doby, kdy tu před patnácti lety beze stopy zmizela posádka škuneru Fair Hathaway, a to právě ve chvíli, kdy najímala dělníky pro plantáže v Qeenslandu, žádná jiná loď kromě Arangi se zde neodvážila zakotvit. Kdekdo z kapitánových bílých přátel to považoval za bláznivé riskováni a mnozí to také van Hornovi otevřeně vyčítali.

Daleko na svazích hor, které se na ostrově zvedaly do výše mnoha tisíc stop, stoupaly teď výstražné sloupy kouře, oznamující příjezd lodi. Zdaleka i zblízka zpozorovali domorodci přítomnost Arangi v zátoce, i když ze samotné džungle nebylo slyšet nic jiného, než křik a žvatlání papoušků.

Lodní posádka přitáhla člun Arangi k boku Indi a patnáct hochů ze Su’u se do něho nalodilo i se svými krabicemi. Ale dřív, než se veslaři opřeli do vesel, nechal kapitán van Horn umístit pod plachtu na dno člunu pět pušek, a navíc poručil jednomu členu posádky, aby je bedlivě střežil. Také nahoře na palubě byla podniknula nezbytná opatřeni k ochraně lodi. Dokonce i Borckman si vynesl nahoru svou pušku, neboť věděl, že teď musí být připraven na všechno.

Teprve pak sestoupil van Horn do člunu. Jeho puška byla připravena na zádí poblíž Tambiho, který řídil kormidlo pomocí dlouhé žerdi. A pak se na palubě ozval Jerry a jeho nedočkavé kňourání a poštěkávání přimělo kapitána, aby k němu vztáhl paže a posadil ho do člunu ke svým nohám.

Tak se stali kapitán i Jerry členy velice nebezpečné výpravy, která mířila do tajuplných míst ostrova. Jejich riziko bylo tím větší, že Arangi neměla v záloze žádný druhý náhradní člun, který by je v případě potřeby kryl nebo jim přispěchal na pomoc, kdykoliv by od domorodců hrozilo nějaké nebezpečí. Nejméně dva čluny měly téměř všechny verbířské lodi – pouze Arangi byla tak malá, že si druhý člun nemohla dovolit, a tak úspěch těchto výprav vždycky záležel na statečnosti van Hornově, který ne nadarmo měl pověst nejsmělejšího muže ze všech jihomořských verbířů.

Zatímco člun pomalu a tiše odplouval ke břehu, zbylí černoši na Arangi takřka se zatajeným dechem pozorovali, co se bude dít. Ne, teď zde nehrozila žádná vzpoura a také Borckman hlídal víc pobřeží než svou posádku. Vždyť hoši, kteří se vraceli na Somo, No-ola, Langa-Langa nebo na daleké Mářu, si dobře uvědomovali, že kdyby pozbyli ochrany bílých pánů, byli by na ostrově Su’u snědeni právě tak, jako hoši ze Su’u na pobřežích Somo, LangaLanga či No-ola.

Kormidelník Tambi, který se řídil tichými pokyny kapitána van Horna, udržoval člun v rovnoběžném směru podél břehu. Teprve tam, kde už nerostly mangrovníky a kde vyšší břeh s ušlapanou pěšinou sahal až k vodní hladině, rozkázal van Horn veslařům, aby zastavili. Bylo to v místech, kde se větve vysokých palem a ohromných stromů rozvíraly v Jakémsi tunelu a tvořily vchod do říše hustého tropického rostlinstva.

Van Horn si zapálil doutník a pak si rychle sáhl za pás, kde měl schovánu dynamitovou patronu a teď si jen zkontroloval, zda je na místě. Ale jeho zrak ani na okamžik neopouštěl temnou zeleň pobřeží; věděl, že v ní se skrývá nebezpečí všeho druhu. Vždyť ani doutník si nezapálil proto, aby si zakouřil, nýbrž aby jím mohl co nejrychleji podpálit doutnák dynamitové patrony. Ten úkon by nesměl trvat déle než tři vteřiny, a to samozřejmě chtělo muže chladnokrevné povahy. Nicméně kapitán i dnes doufal, že nebude třeba použít tak drastického opatření.

Uplynulo pět minut a ticho na břehu bylo stále stejně hluboké. Jerry očichával kapitánovu nohu, jako by ho znovu a znovu ujišťoval, že mu zůstane oddán, ať přijde cokoliv. Větřil však přitom stále usilovněji a bylo slyšet, jak svými nozdrami lapá vzduch a pachy, přicházející sem z ostrova. Konečně naježil srst na krku a z jeho hrdla se ozvalo tiché a podrážděné zavrčení.

„To se ví, že tam jsou,“ svěřoval se kapitán Jerrymu a pes mu odpověděl úsměvným pohledem a zavrtěním ohonu. Jeho čenich však neustále mířil ke břehu, jako by jím četl jednu z mnohých povídek džungle, přinášenou lehkými závany vonného a takřka nehybného vzduchu.

„Hola, hoši!“ zvolal pojednou van Horn směrem k džungli, „vystrčte už přece ty své kudrnaté hlavy!“

A tu se opravdu jako v nějaké divadelní proměně probudil zdánlivě neobydlený ostrov k životu. Na scéně se objevilo dobrých sto statných divochů, hrnuli se z vysokých trav a jako opice skákali s větví. Všichni byli ozbrojeni – někteří ručnicemi a starými jezdeckými bambitkami, jiní tomahavky na dlouhých rukojetích. Tu jeden z nich vyběhl do volného prostoru plného slunečního světla, právě tam, kde pěšina ústila do moře. Kromě ozdob byl ten chlapík nahý jako Adam; pouze jediné bílé péro trčelo z jeho kudrnatých lesklých černých vlasů a z příčky mezi nozdrami vyčnívalo na pět palců dlouhé hlazené sídlo z lastury! na obou koncích ostře zašpičatělé. Kolem krku mu na šňůře z kokosových vláken visel náhrdelník, bílý Jako slonovina; byly to tesáky z ulovených divokých kanců. A ještě dvě maličkosti zdobily jeho nahé tělo: jeho lýtko těsně pod kolenem obepínal podvazek z bílých lastur zvaných kauri, zatímco za uchem mu koketně vězel ohnivě nachový květ. Nejpodivuhodnější ozdobou byl prasečí ocásek, z něhož ještě kapala čerstvá krev a který měl prostrčený v otvoru druhého ucha.

Jakmile tento švihák z Melanésie vběhl do slunečního světla, objevila se v jeho ruce puška, zapřel si ji o bok a zamířil přímo na van Horna.

Ale v tom okamžiku prokázal také van Horn svou hbitost a s puškou v ruce zaujal stejný postoj.

Tak tu stáli proti sobě se smrtí v konečcích prstů, vzdáleni od sebe snad na pouhých čtyřicet stop. A přece je rozdělovalo víc než šířka úzkého zálivu; byly to tisíce let, které dělí barbarství od civilizace.

Mlčení trvalo dobrých deset vteřin. I Jerry ustal se svým vrčením. Bylo tajemné ticho, v němž jako by se odehrávala slavnostní úmluva těch, kteří stáli proti sobě: sto kunibalských lovců lebek na okraji džungle, patnáct černochů ze Su’u. vracejících se domů v kapitánově člunu, sedm mužů lodního mužstva a jediný běloch s doutníkem v ústech, s puškou u boku a s Irským teriérem u nohou. Nikdo však nevěděl, ba ani netušil, co všechno může vyvolat toto zlověstné mlčení.

První krok k míru učinil jeden hoch, který se vracel na ostrov a který stál na přídi člunu: rozhodil obě ruce, obrátil rozevřenou dlaň vzhůru k nebesům a počal cosi štěbetat neznámým nářečím Su’u. Ostražitost van Horna však nepolevila a aniž pohnul brvou, neustále mířil na svůj živý cíl. Tu ale švihák z ostrova Su’u sklonil na znamení míru svou pušku, a to na všechny zapůsobilo ohromnou úlevou. Bylo vidět, jak se jejich hrudi rozdýchaly přirozeným tempem.

„Já být hodný chlapík,“ zapískl švihák hlasem zpola lidským a zpola ptačím.

„Ty být hlavně velký blázen!“ odvětil mu drsně van Horn a odložil pušku do člunu. Pak pokynul veslařům a kormidelníkovi, aby otočili člun. Dýmal teď ze svého doutníku s takovou bezstarostností. Jako by mu ještě před několika málo minutami nešlo o hlavu.

„Nu, pročpak jsi na mě vystrkoval svoji pušku?“ pokračoval pak kapitán s mírně podrážděným vzezřením. „Já tě přece ne kai-kai, já tě opravdu nechtít sežrat! Můj žaludek nebýt dobrý pro tvé maso, rozumíš? Můj žaludek bolet a houpal se sem a tam, kdybych to udělat. Ostatně zde být všichni tvoji hoši a já přece nikoho kai-kai. Všichni ti patřit a všichni být tvoji bratři. Oni být tři monzuny pryč, ale teď už být zase tvoji. Chápeš?“

Mezitím se již člun obratli, takže vyměnil příď za záď, a kapitán van Horn si stoupl tak, aby ozbrojenému hejskovi viděl přímo do tváře.

Teď černí hoši veslovali pozpátku, takže člun přijížděl zádí k pevné půdě pěšiny. Každý z nich se však přece jen pro každý případ kradmo přesvědčil, zda jeho puška je pod vybledlou plachtou na svém místě.

„Být v pořádku, že se hoši, kteří patří tobě, ve zdraví vrací na Su’u?“ tázal se van Horn hejska, a ten přisvědčil způsobem, obvyklým na Šalomounových ostrovech: zavřel napolo oči a zvláštním nadutým způsobem kýval hlavou nahoru a dolů.

„Slibuješ, že ne kai-kai hochy, které já ti odevzdávat?“

„Žádný strach,“ odvětil švihák. „Ale jestli to nebýt hoši ze Su’u, pak velké zlo! Išikola, náš velký pán mi poručit, abych mluvit s tebou a povědět ti: velký počet zlých hochů čekat v houštinách a tak ať bílý pán nechodit kolem. Ať velký bílý pán raději zůstat na lodi!“

Van Horn přikývl, jako by mu ta zpráva nic zvláštního neříkala. Dobře však pochopil, že tentokrát si ze Su’u neodveze ani jediného dělníka. Osvědčená taktika námořního verbíře mu velela, aby propouštěl jednoho černocha po druhém, neboť není nic nebezpečnějšího, než nechat černochy v houfu, a tak jim dávat možnost k případné vzpouře. Na to nikdy van Horn nezapomínal a i když je pozoroval s velkopanskou lhostejností, jak jednotlivě opouštějí člun, nedovolil, aby někdo z čekajících učinil třeba jen krok, dokud předchozí nezmizel se svou krabici na ramenou v listnatém tunelu džungle. Teprve když poslední vystoupil na břeh, nařídil kapitán, aby se vrátili k lodi. Nic zvláštního se nepřihodilo.

„Tentokrát zde nic nepořídíme,“ řekl van Horn svému pomocníkovi. „Rozhodíme udice a ráno pryč odtud!“

Rychlé tropické šero spojilo brzy den s tmou, takže obloha se rozzářila tisíci hvězd. Ani nejslabší závan vánku se nehnal nad hladinou a vlhké vedro rozperlilo tváře mužů nespočetnými krůpějemi potu. Kapitán i jeho pomocník snědli na palubě celkem bez chuti svou večeři, ale na spaní nebylo ani pomyšlení. Pot stékal do očí a neúprosné pálil.

„Proč jen se člověk musel dostat právě na tyhle zatracené Šalomounské ostrovy – do takové prokleté díry –“ klel Borckman. „A co horšího – proč tady musí zůstat!“ dodal kapitán. „Jsme už tak prosáknuti zimnicí, že kdybychom odtud odešli, umřeme,“ bručel Borckman. „Vždyť si to jistě pamatujete, kapitáne, jak to dopadlo, když jsem to před dvěma lety zkusil. Lidé i se domnívají, že zimnici vyžene z těla chladné počasí, ale když jsem tehdy přijel do Sydney, museli mě okamžitě dopravit do nemocnice. A bylo mi tam stále hůř a hůř, až mi to lékaři řekli rovnou do očí: jediné, co vám zbývá, je vrátit se tam, odkud jste přijel a kde jste svou zimnici dostal. Tam se prý mohu dožít celkem dlouhého věku, ale kdybych zůstal v Sydney, znamenalo by to pro mne rychlý konec. Tak to vidíte, kapitáne! Nu co – dovezli mne v ambulanci zase na loď, a to bylo všechno, co jsem o své dovolené viděl z té opěvované Austrálie. A tak teď v tom pekle musím zůstat, dokud nezdechnu…!“ Poté si Borckman nasypal asi třicet gránů chininu do cigaretového papíru, chvíli hleděl kysele na svůj výrobek a pak ho naráz spolkl. To povzbudilo i van Horna; sáhl po své láhvi a vzal si stejnou dávku.

„Nejlepší by bylo zalézt tady pod nějakou plachtu,“ řekl kapitán a nejisté se zahleděl k mlčícím břehům Su’u. „Máte pravdu,“ potvrdil Borckman. „Jistota je jistota.“ Pomocník pak nápad zdokonalil a nařídil mužům z posádky, aby natáhli alespoň na pobřežní straně Arangi tenkou nadehtovanou plachtovinu proti kulce, která by sem mohla velice snadno zabloudit z mangrových houštin ostrova.

Poté poslal van Horn dolů do kajuty pro malý gramofon a nařídil Tambimu, aby pouštěl jednu desku po druhé; bylo to asi třicet chraplavých tanečních kousků, které už slyšel jistě tisíckrát, ale které pro něho byly poselstvím dálek, jež tak osudově opustil.

Za skučivých tónů si van Horn vzpomněl na děvče v černé díře lazaretu a zavolal je, aby si šlo také poslechnout trochu hudby.

Dívka poslechla, ale protože se domnívala, že nyní uhodila její poslední hodina, roztřásla se po celém tule. S očima vypoulenýma strachem hleděla němě na velkého bílého pána a její třes neustal ani tehdy, když už ji kapitán vyzval, aby si šla zase lehnout. Hudba pro ni neznamenala zhola nic; jediné co znala, byl strach z hrozného bělocha, jemuž byla osudem určena k snědku.

Jerry se na okamžik odpoutal od kapitánovy laskající ruky, přeběhl k divče a očichal ji. Považoval to za svoji povinnost; a nechť se stane cokoliv, nechť uplynou léta a měsíce, Jerry jí už vždycky pozná podle jejího pachu. Teprve pak se vrátil ke kapitánovi a znovu se vzdával jeho laskajícím prstům.

Vlhké, dusné vedro bylo stále obtížnější, neboť vzduch prosycovaly odporné výpary, které sem pronikaly z mangrové bažiny.

Borckman ležel na horkých fošnách paluby a v rytmu hudby vyklepával svými prsty jakési čepobití. Hudba ho zanesla do přistavil a měst starého světa, a byly to vzpomínky tak teskné, že je co chvíli doprovázel přívalem nekonečných kleteb. Jen van Horn si zapaloval jeden doutník po druhém a pokojně a filosoficky pokuřoval.

Náhle se ale prudce vzchopil. Byl první na celé lodi, kdo zaslechl slabé zašplouchání vesel, i když ho k bdělosti přinutilo tiché zavrčení a naježení srsti na Jerryho hřbetě. Rychle vytáhl ze záhybů košile dynamitovou patronu, mrkl po doutníku, aby se přesvědčil, že jeho popel je žhavý, a pak opatrným krokem přistoupil k pažení.

„Jak se jmenuješ?“ zazněla jeho výzva do tmy.

„Já být Išikola,“ ozval se v odpověď třaslavý stařecký falzet.

Van Horn povytáhl z pouzdra svou automatickou pistoli a pouzdro posunul blíž k boku, aby je měl rychle po ruce. Teprve pak se otázal:

„Kolik hochů máš s sebou?“

„Tady čekat deset dobrých hochů,“ zněla stařecká odpověď.: „Pojď tedy!“

Aniž odvrátil zrak od místa, z něhož přicházel Išikolův hlas, sevřel van Horn ještě pevněji rukojeť své automatické pistole a pak zavelel:

„Hej, Tambi! Rozsviť lucernu, ale nedávej ji sem! Pověs ji na ráhno křížové plachty a dávej dobrý pozor!“

Tambi zavěsti poslušně lampu na dvacet stop od místa, kde stál kapitán. Tím byl van Horn v jasné výhodě před blížícími se muži v kánoi, neboť svítilna visela tak nízko nad ostnatým drátem, že mohl dobře pozorovat ty, kteří přijížděli, zatímco sám stál ve stínu.

„Waší – waší!“ pobízel je kapitán pevným hlasem, ale divoši v neviditelné kánoi stále ještě jako by váhali.

Pak se ale přece jen ozval pleskot vesel a hned nato se ve světle vynořila vysoká černá příď válečné lodice ostrovanů. Její zobák byl zakřiven jako u gondoly a celá byla vykládaná stříbřitě se lesknoucí perleti. Jinak byla takřka bez jakýchkoliv výčnělků. A pak se už objevily blýskající se oči a lesklá těla statných černochů, kteří klečeli na dně kánoe a veslovali. Uprostřed nich seděl na patách sám Išikola, jejich starý náčelník. Mezi bezzubými dásněmi svíral nezapálenou prázdnou krátkou hliněnou dýmku, která se občas pohnula sem a. tam. Na zádi kánoe stál onen známý švihák, nahý a s ozdobami v uších – v jednom uchu bílý prasečí ocásek, v druhém planoucí nachový květ ibišku.

Nebylo by to po prvé, kdy by méně než deset černochů přepadlo loď, obsazenou jen dvěma bělochy, nepočítaje samozřejmě zbývající posádku černých mužů. Proto van Hornova pravice spočívala neustále na rukojeti bambitky. Zatím jí však nevytáhl z pouzdra celou, zato si znovu vložil do úst doutník a silně jej rozdýmal.

„Haló, Išikolo, ty starý kvetoucí frajere, buď vítán!“ pozdravil starého náčelníka van Horn, když kormidelník vzepřel své veslo a lodice se přiblížila k Arangi tak, že se jí dotýkala bokem.

Išikola se ve světle lucerny usmál pravým okem, neboť o levé přišel v nějaké mladické šarvátce v džungli, a vzhlédl nahoru.

„Už dávno tě nevidět mé oko, bílý muži!“ opáčil na pozdrav.

Van Horn s nim pak zažertoval a tázal se ho na jeho poslední ženy, které připojil k svému harému. Zajímalo ho, kolik selat za ně zaplatil.

„Vážím si tě,“ řekl van Horn, „jak jsi bohatý, že můžeš mít tolik žen, kolik máš selat, a všechny pod jednou střechou!“

„Mně se líbit žertovat u tebe na palubě,“ navrhoval Išikola vlídně.

„Ech, už je pozdě, už je noc!“ namítal kapitán, ale pak proti všem známým pravidlům, které nepřipouštějí, aby návštěvnici vstupovali za tmy na palubu, řekl: „Dobrá, pojď tedy nahoru, ale tví hoši zůstat ve člunu!“ Van Horn pomohl starci přelézt přes paženi a protáhnout se ostnatým drátem. Pak ho uvedl na palubu.

Išikola byl starý špinavý divoch, jedním z jeho „támbo“, což v hantýrce béche-de-mer znamenalo tolik co tabu, bylo, že se voda nesmí nikdy dotknout jeho kůže. On, který žil v neustálém sousedství slané vody, u moře a v zemi tropických lijáku, vystříhal se jí s přísností pravého domorodého proroka. Nikdy se nekoupal ani nebrodil v potoku a vždycky, jakmile se zdálo, že se žene déšť, doslova prchal do své skrýše. To ovšem neplatilo pro ostatní členy jeho kmene – bylo to pouze jeho tambo, uložené mu kouzelníky a lékaři. Ostatně každý z příslušníků jeho kmene musel přijmout nějaké „tambo“ – jeden nesměl pojídat maso žraloků, jiný se nesměl dotknout ženy nebo přijít do styku s krokodýlem, i kdyby to byly jen fosilní zbytky, jiný musel zase prchat před stínem člověka, jímž by mohla být bezbožně poskvrněna jeho cesta.

Proto tedy byl Išikola, jehož tambo byla voda, doslova ověšen dlouholetými škraloupy špíny. Měl je po celém těle jako šupiny malomocného, a se svými vyhublými tvářemi, shrbeným tělem a kulhavou chůzí vypadal příšerně.

Pouze jeho jediné oko jiskřilo čilým jasem a nepotlačitelnou ničemností. Kapitán dobře věděl, že Išikola tím okem vidí právě tak dobře, jako on dvěma.

Na důkaz cti a míru pak podal Išikolovi ruku – čest, kterou prokazoval jen náčelníkům – a pokynul mu, aby usedl na palubě na zkřížené nohy, a to právě v blízkosti vystrašeného černošského děvčete, které si teď vzpomnělo, že to byl Išikola, jenž ji kdysi nabídl k snědku za dvacet kokosových ořechů. Zuby se jí rozjektaly úzkostí.

Ale ani Jerry teď nezahálel – věděl, že si musí rychle zapamatovat toho hnusného kulhavého jednookého a nahého starce, aby ho mohl v případě potřeby rychle rozeznat. Když ho očichal a navždy si vštípil zvláštní pach starého černocha, zavrčel. I Išikola si toho všiml a kapitán musel Jerrymu naznačit, aby si hleděl svého.

„Mé slovo, ten pes chlapík a jistě být dobrý ke kai-kai,“ řekl Išikola. „Já dát půl sáhu lasturových peněz za ten zvíře!“

Což o to, za takové štěně to byla nabídka věru velkolepá, neboř půl sáhu lasturových peněz, navlečených na šňůru spletenou z kokosových vláken, se rovnalo celému sovereignu v anglické měně, půl třetímu americkému dolaru nebo polovici dobře vykrmeného selete.

„Dobrá, ty dát ale za psa ne půl, ale celý sáh lasturových peněz,“ odvětil van Horn, ačkoliv by ve skutečnosti Jerryho neprodal ani za sto sáhů nebo za jakoukoliv jinou cenu, nabídnutou od kteréhokoliv černocha. Protože však nechtěl vzbudit v Išikolovi podezření, že si cení svého psa příliš vysoko, úmyslně požadoval tak málo nad vyslovenou nabídku.

Poté Išikola poznamenal, že také děvče se mu zdá být oproti dřívějšku mnohem hubenější a že on, jakožto praktický znalec masa, by mu za ně nyní nemohl nabídnout víc, než třináct kokosových ořechů.

Po těchto několika vlídných větách mluvili bílý pán a černý náčelník o mnohých věcech, které je zajímaly, při čemž si vzájemně dávali znát svou rozumovou převahu a Išikola také schopnosti tušit nevyslovené věci pouhým instinktem. Išikola byl opravdu velice primitivní státník, jehož velkou slabůstkou bylo to, že se v každém snažil vzbudit přesvědčení o rovnováze mezi lidskými a politickými silami na území Su’u, na těchto deseti čtverečních mílích uprostřed moře, o rovnováze, kterou samozřejmě přičítal své velikosti a mazanosti. Ale skutečné příčiny byly v tradicích ostrova Su’u. Od věků se tady uřezávaly hlavy a pojídalo lidské maso, a to hned na té, hned na oné straně, podle dočasné převahy toho kterého kmene. A tak nejen rovnováha, ale i hranice zůstávaly vlastně neměnné, nikoli však Išikolovou zásluhou, I když byl jistě jedním z nejzáludnějších náčelníků Šalomounových ostrovů. To kapitán vystihl již dávno, a proto nebyl nikdy dalek toho, aby Išikolový slabosti využil a sehrál s ním diplomatickou hru, jaká se hraje v jiné poloze na úrovni světových velmocí.

„Mé slovo,“ řekl van Horn, „ty jsi ale velice zlý chlapík, Išikolo! Jen si vzpomeň, kolik hlav máš už na svědomí a kolik lidí jsi kai-kai!“

„Óó,“ zapřisahal se Išikola, „černý chlapík ze Su’u nevzít už dávno ani kousek masa do úst!“

„Nu dobrá, ale teď poslouchej: brzy přistane u Su’u velká válečná loď a pak tu být zle, pak tu být všechno rozbito! A po právu, Išikolo, neboť na tomto místě už vykonáno mnoho zla!“ začal tvrdit kapitán.

„A jaké jméno mít ta loď?“ vyzvídal Išikola.

„Ta loď se bude jmenovat Cambrian,“ lhal van Horn, ačkoliv dobře věděl, že u Šalamounových ostrovů už po dvě léta žádný anglický křižník nepřistál.

Rozmluva se chvílemi podobala hádce, i když v ní stále ještě převládal žertovný tón. Tu však byla jejich řeč přerušena výkřikem Tamního, který za pomocí menší příruční svítilny objevil cosi velmi důležitého.

„Pane! Pane! Dole v kanoi je puška!“ volal vyděšeně.

Van Horn byl skokem u pažení a zíral dolů přes ostnatý drát. I Išikola, jako by náhle zapomněl na své zkroucené tělo, byl v okamžiku za ním.

„Co dělá ta puška na dně člunu?“ tázal se van Horn s nevolí. Černý švihák, který stál na zádi kanoe, se snažil s lhostejným pohledem nahrnout chodidlem zelené listí na vyčnívající hlavně několika pušek. Ale nepovedlo se mu to, ba naopak nechtěně všechny zbraně odkryl. Rychle se sehnul, ale tu van Horn zahřměl:

„Stůj! Dej ty ruce od toho!“

Pak se obrátil k Išivokovi a s hněvem, který předstíral, neboť ho tento obnošený trik starého lišáka nemohl rozčílit, řekl:

„K čemu sem přivážet pušky, které patří tobě?“

Starý přímořský náčelník zakoulel jediným okem na znamení své omezenosti a nevinnosti.

„Mé slovo, Išikola, ale teď se já na tebe zlobit! Ty jsi moc a moc zlý chlapík a přijít za to dolů do pekla! Rozumíš?“

Starý náčelník teď kulhal po palubě s mnohem větší hbitosti, než jakou předváděl při svým příchodu. Rychle se propletl ostnatým drátem a bez cizí pomocí se spustil do kanoe, obratně využívaje své zdravé nohy. Pak jako by chtěl požádat o odpuštění a ujistit kapitána svou nevinností, zamžoural nahoru.

Kapitán van Horn musel v té chvíli rychle odvrátit tvář, aby mohl zakrýt nepotlačovaný výbuch smíchu. Starý taškář byl opravdu skvělý herec. Vyndal z úst prázdnou dýmku a kajícným hlasem zvolal na kapitána:

„Co kdyby dát mě pět balíčků tabáku?“

Takové drzosti už opravdu kapitán neodolal, a tak zatímco šel Borckmann dolů pro tabák, začal kázat Išikolovi o posvátnosti pravd a slibů. Pak se naklonil přes ostnatý drát a podal Išikovovi svůj dar.

„Mé slovo, Išikola,“ zahrozil mu naposled, „jednoho dne já s tebou udělám konec. Ty nebýt dobrý přítel na tomto břehu. Jsi blázen!“

A když se Išikola pokusil zaprotestovat, van Horn ho rázně přerušil:

„Já mít už dost tvých žertů! Co tak na mě koukáš?“

Kánoe se dosud ani nepohnula, jako by všichni ještě na něco čekali. Také švihákova noha se kradmo pohybovala sem a tam, jako by chtěla nahmatat pod zeleným listím pažby ručnic. Ale ani Išikola neměl zřejmě příliš chuti k návratu.

„Waši – waši!“ vzkřikl van Horn s velitelskou úsečnosti.

A teprve teď veslaři, aniž čekali na rozkaz svého náčelníka, zabrali do vesel a hlubokým tahy hnali kanoi do všeobklopující tmy. Také van Horn změnil rychle místo na palubě, aby se zbytečně nevystavoval náhodile vystřelené kulce. Skrčil se za pažení a naslouchal, jak v dáli pomalu odumírá šplouchání vesel.

„Velmi dobře, jsi chlapík, Tambi!“ řekl o chvíli později a pochvalně poplácal černého hocha po zádech. „Zahrajeme jim na cestu!“

A zatímco gramofon chraptěl svou prostou melodii, kapitán pohodlně usedl k pažení, zapálil si další doutník a mazlil se s Jerrym.

Teprve teď si všiml, že hvězdy se náhle zamlžily po přívalem dešťových mraků, které se hnaly směrem k návětrné straně. Znamenalo to, že za pár minut bude muset Tambi sebrat desky a gramofon a odnést dolů. Ale ještě něco kapitána zaujalo. Bylo to černé křovácké děvče, které ze svého úkrytu na něho zíralo s přivřenýma očima a v němém strachu. Kapitán ji mávnutím ruky pokynul, aby se šla schovat dolů do kajuty a ona namáhavě povstala a jako zbitý, ustrašený pes zamířila ke schodišti. I teď byla přesvědčena, že ji bílý pán chce kai-kai, a to způsobovalo v kapitánově duši značnou roztrpčenost. Utvrzovalo ho to v přesvědčení, že ani svou vlídností není schopen překlenout propast, která je od sebe oddělovala. Byl to smutný pohled – couvala teď před ním pozpátku, až pomalu zmizela v otvoru schodiště jako ohromný velkohlavý červ.

Když pak i Tambi s gramofonem zmizel v nitru Arangi, kapitán zůstal na palubě sám. A tu dopadly na jeho rozpálené tělo první kapky ostrého deště, který se v okamžiku proměnil v příval. Netrval však dlouho, snad, pouhých pět nebo šest minut. A pak znovu zazářily hvězdy a z paluby se valily husté chumáče páry a vracelo se dusivé vedro a výpary z mangrové bažiny…

Van Horn nesnášel příliš mlhu, ale nachlazení se nikdy neobával. Proto se ani teď nezahalil do pokrývky, kterou by se před ním chránil.

„První hlídka je vaše,“ řekl Borckmanovi. „K ránu mě vzbuďte a já vás vystřídám.“

Ulehl, položil si hlavu na předloktí pravice a nechávaje vedle sebe místo pro Jerryho, ponořil se do spánku.

Tak žili odvážní běloši a domorodí obyvatelé svůj život na Šalomounových ostrovech. Den ze dne se vzájemně klamali, den ze dne se spolu hašteřili, běloši s touhou zachránit si hlavu na ramenou, černoši s nemenším úsilím je o ni připravit.

To bylo poučení i pro Jerryho. Prozatím znal jen svět na merinžské laguně, teď ale poznával svět Arangi i Su’u, a všude šlo v podstatě o totéž. Brzy však začal pozorovat ten ustavičný zápas mezi bělochy a černochy s jakýmsi slabým odstínem porozuměni…

Dynamit

Rozednění zastihlo Arangi v přípravě k odplutí. Plachty dosud těžce visely v nehybném vzduchu a lodní mužstvo se mátožně plahočilo na člunu, aby jeho pomocí vytáhlo loď z úzkého zálivu. Občas je však překvapil zrádný mořský proud, který Arangi vrhal ke břehu, a tu se černoši na palubě shluklí do houfu, vystrašeni jako ovce, které uslyší zavytí vlka.

„Waší – waší! A pozor na kůži!“ musel varovat van Horn co chvílí.

Lodní mužstvo se opíralo do vesel s takovou sílou, že se až nadzvedali na svých lavičkách. Věděli dobře, jaký osud by je všechny očekával, kdyby se Arangi zachytila o nějaký korálový útes nad hladinou. Teď se jejich strach rovnal strachu křováckého děvčete, neboť bylo jisté, že by se svými těly postarali o vydatnou hostinu ostrovanů ze Su’u. Ani jejich počet by je nezachránil a všichni by skončili v žaludcích domorodců. Nejlépe ze všeho to věděli právě hoši z Langa-Langa nebo ze Somo, neboť ani oni by si nepočínali jinak, kdyby stejný osud postihl jejich bývalé kamarády ze Su’u.

„Mé slovo,“ řekl Tambi van Hornovi, když se konečně Arangi dostala na moře, „tady přijít bratr mého otce o život i se všemi ze škuneru. Hoši ze Su’u je všechny kai-kai.“

Van Horn si vzpomněl na Fair Hathaway, škuner, který před patnácti lety obyvatelé ze Su’u vyplenili, spálili a mužstvo povraždili přímo na palubě. Neboť ještě počátkem dvacátého století byly Šalomounské ostrovy nejdivočejší z celého Jihomoří.

Kapitán pohleděl zamyšleně na svahy ostrovního mezníku, kterým byla pro námořníky hora Kolorat, pokrytá zelenými lesy. Její vrchol se tyčil až v oblacích ve výši čtyř tisíc stop. Z úpatí všech nižších hor stále stoupaly slabé sloupy kouře.

Tambi se zašklebil a řekl:

„Tam z houštin hledět teď na nás mnoho hochů!“

Van Horn se usmál. Dobře všemu rozuměl. Touto starou kouřovou telegrafií putoval vždycky vzkaz od osady k osadě, od kmene ke kmeni a nebylo pochyb, co znamená. Bylo to znamení, že na závětrné straně je loď, která najímá dělníky.

Po celé dopoledne hnal Arangi svěží vítr, který začal vát zároveň s východem slunce. A zatímco její jízdu ustavičně sledovaly signály na zelených vrcholcích ostrova, Arangi zamířila k severu. Ještě o polednách však musela proplout mezí dvěma ostrůvky, plnými nakadeřených palem. Tu stál kapitán s Jerrym v patách na přídi a dával kormidelníkovi příkazy, jak bezpečně proplout úžinou; korálové útesy se totiž všude zdvíhaly z tyrkysových hlubin, a i když měly fantasticky krásné barvy, od temně zeleného nefritu až k nejsvětlejšímu turmalínu, řízení lodi si vyžadovalo značné obratnosti a opatrnosti. Neboť i stíny moře, které se míhaly spolu s bílými sprškami smetanové pěny prozářené sluncem, mohly zmást i nejzkušenějšího námořníka.

Sloupy kouře na výšinách okolních ostrovů mezitím povážlivě zhoustly a byly stále vyzývavější. Jen tak už dlouho předtím, než Arangi proplula touto, úžinou, věděli všichni, od přímořských černochů až k nejvzdálenějším křováckým vesnicím, že van Hornova verbířská loď se blíží k Langa-Langa.

A když se pak před nimi otevřela nová laguna, sevřená řetězem opodál ležících ostrůvků, Jerry už opět zavětřil černošské osady. Bylo vidět nesčetné kánoe s vesly nebo plachtami, nadýmajícími se ve svěžím jihovýchodním pasátu pod košatými korunami kokosových palem, jak klouzají po stříbrné hladině laguny. Teď musel Jerry ukázat, že to myslí s ochranou svého bílého boha doopravdy. Znovu naježil hřbet a začal výhružně štěkat zejména na ty, kteří se nejvíce přibližovali k Arangi. Po každé takové výstraze se vlhkým čenichem lehce dotkl kapitánovy nohy, rozpálené slunečními paprsky.

Když se Arangi konečně ocitla v samotné laguně, vrchní vítr nadmul její plachty, takže mohla poodplout ještě půl míle a teprve pak zabočit. Se svinutými plachtami zakotvila v hloubce asi padesáti stop. Voda tu byla tak průzračná, že na korálovém dnu bylo možno pozorovat každou větší zaděnku. Tady také nebylo třeba, aby lodní člun dopravoval na břeh hochy, kteří se vraceli domů na Langa-Langa. Sta kánoí se zde plavilo po obou stranách Arangi a každý z hochů, který se objevil na palubě se svou krabicí na zádech, byl hlučně vítán desítkami svých příbuzných a přátel.

Rozumí se, že při takovém vzrušení nedovolil kapitán van Horn nikomu vstupovat na palubu Arangi. Vždyť Melanésané jsou schopni právě tak vrhnout se divoce do útoku, jako zbaběle ustoupit. Proto také kapitán nařídil, aby dva hoši z lodního mužstva stáli na světlíku, zatímco Borckman s jinými hlídkoval na palubě. Ale i sám van Horn s Jerrym po boku dával bedlivý pozor, aby se mu nikdo neocitl za zády, vždyť při takovém křiku a množství domorodců, kteří se míhali kolem, nebyl odchod hochů z paluby nijak jednoduchý a bezpečný. Bylo třeba hlídat dokonce i pažení, opatřené ostnatým drátem. Nejdojemnější ze všeho byl ovšem pohled na hochy ze Somo: seděli na svých krabicích jako přibití, neboť ze všeho nejvíce se báli, aby jejich zavazadla neshodil nějaký hoch z Langa-Langa do čekající kánoe. I přes napjatou situaci se tomu musel kapitán van Horn hlasitě smát.

Za půl hodiny se však všichni s ohromným lomozem přestěhovali na břeh. A přece tu kolem Arangi prodlévalo několik obsazených kánoí. V jedné z nich seděl Nau-hau, nejvyšší náčelník opevněné Langa-Langa; když to kapitán zjistil, pozval ho bez meškání na palubu. Na rozdíl od většiny velkých náčelníků byl Nauhau mladý a oproti všem Melanésanům docela hezký, ba sličný.

„Haló, králi babylónský,“ zahlaholil van Horn na pozdrav, neboť tak nazýval Nau-hau, shledávaje v něm jisté semitské rysy, smíšené navíc s hrubou silou a moci, kterou se odedávna vyznačovalo chování tohoto divocha.

Ačkoliv byl Nau-hau vychován v úplné nahotě a bídě, vystoupil teď na palubu Arangi směle a beze strachu. Jediným kusem jeho oděvu byl dlouhý řemen, který měl obtočený kolem pasu. Mezi řemenem a nahou kůži se třpytila čepel deset palců dlouhého nože. Jedinou ozdobou náčelníka byl bílý porcelánový polévkový talíř, zavěšený na šňůře z kokosových vláken. Visel mu na krku tak, že mu ležel naplocho na prsou a napolo skrýval jeho pěkně vyvinuté prsní svaly. Byl to vlastně jeho největší poklad, neboť o nikom na celém pobřeží nebylo známo, že by vlastnil takový vzácný talíř.

A přece se Nau-hau nezdál směšný pro svou ozdobu, právě jako nebyl směšný svou nahotou. Neboť v ní bylo cosi královského, tím spíš, že i jeho otec býval králem. Nicméně Nau-hau se neustále snažil dokazovat, že pokud jde o vládu silné ruky, svého otce zdaleka předčí. A opravdu on to byl, který nosil život a smrt všech nejen ve svých rukou, ale i ve své hlavě, a všichni také dobře znalí mistrovství jeho krutovlády. S nikým se nemazal a rozhodoval rychle. „Zab toho!“ a „Zemřeš nebo budeš žít!“, to byl jeho základní zákon, kterým stíhal bez rozdílu každého. Když se před rokem zřekl jeho otec trůnu a ve své bláhovosti se přece jen chtěl ze setrvačnosti míchat do vlády, zavolal Nau-hau své dva služebníky a poručil jim, aby otci hodili na krk kokosový provaz. Obdobně naložil Nau-hau i se svou ženou, matkou svého prvorozeného syna, která se jednou odvážila porušit jedno z jeho královských tabu. I jí dal bez rozpaků zabít a sám jí pak sobecky a nábožně snědl do posledního kousku, ba vysál i morek z jejích kostí. Samozřejmě, že mu ani nenapadlo rozdělit se o ni se svými nejmilejšími druhy.

Jedním slovem – Nau-hau byl královský nejen postavou, ale i svými zvyky a činy. Všechno, co podnikal, se neslo vědomím nepřekonatelné vznešenosti. Tou plál jeho zrak a jeho chůze připomínala vlnění nádherného hřebce nebo lva, kráčejícího po poušti. Ostatně i on byl v podstatě šelmou, jakýmsi stínem vznešených lidských dobyvatelů a vládců, kteří v dávných dobách a na jiných místech stáli na nejvyšším žebříčku lidské společnosti. Vším je připomínal – držením těla i hlavy, ba i tím, jak ospale a nestoudně na všechno hleděl lstivýma očima.

A tak se nyní také choval na palubě Arangi, přestože věděl, že zde kráčí jakoby po dynamitu. Už dávno byl trpce poučen o tom, jaké hrozné, smrtonosné zbraně vlastní běloši. Jako výrostek je na vlastní kůži poznal. Tenkrát seděl Nau-hau v jedné kánoi, která se zúčastnila hromadného útoku na santarový kutr, menší než je Arangi. Už se zdálo, že je kocábka v jejich rukou, neboť na její palubě ležely dvě uříznuté bílé hlavy. Tu však třetí běloch seběhl v nestřeženém okamžiku dolů do podpalubí, a pak to přišlo – celý kutr i se svým bohatstvím, železem, tabákem, noži a kalikem vyletěl do vzduchu a v děsivé tříšti dopadl zpět do moře. I Nau-hau byl vymrštěn silou výbuchu a snad jen zázrakem vyvázl z té pohromy se zdravou kůží. Od té doby však věřil, že běloši jsou sami od sebe jedním jediným dynamitem, onou tajemnou látkou, s kterou střílejí do hnízd ryb nebo, je-li to třeba, vyhazují do vzduchu sebe i lodi, na nichž sem připluli z dalekých končin. Dynamit byl pro Nau-hau oním velikým tajemstvím, které v něm budilo úžas. A vida, přece na sobě ani teď, když kráčel po palubě Arangi, nedal znát své obavy a do posledního pohybu zachovával královský postoj, jako by svou nestoudností chtěl přemoci i sílu dynamitu.

„Mé slovo,“ začal Nau-hau, „proč ale hoši, kteří patřit mně, zůstali u tebe tak dlouho?“

Ta výtka byla oprávněná a pravdivá a van Honí si byl dobře vědom, že tříroční lhůtu přetáhl o šest měsíců. Ale celkem mu to bylo jedno.

„Jestli se mnou budeš takhle mluvit,“ vyrazil van Horn hned od počátku do protiútoku, „budu se na tebe velice zlobit!“ Pak sáhl diplomaticky do otevřené krabice s tabákem a podal náčelníkovi hrst balíčků.

„Bude lépe, když spolu přátelsky pokouříme,“ dodal van Horn, ale Nau-hau odmítl vznešeným pohybem ruky nabízený dar, i když po něm ve svém chamtivém srdci bažil.

„Já mít mnoho tabáku,“ zalhal Nau-hau a hned pokračoval: „Kde ale být jeden hoch, který od tebe nepřijít zpátky?“

Nato van Horn vytáhl ze zadní kapsy svého šatu dlouhý, úzký zápisník a pomalu začal listovat jeho stránkami, což na Nau-hau, jak se dalo předpokládat, zapůsobilo silným dojmem. Zápisník byla van Hornova druhá paměť – co nechtěl nosit v hlavě, to měl zapsáno tady.

„Sati,“ četl van Horn nahlas a ukazoval prstem na jedno místo v knize, zatímco jeho oči pozorně těkaly hned po zápisníku a hned na náčelníka, který stál před ním. Van Horn dobře vycítil, na co myslí jeho divoký protějšek – totiž, jak nejsnáze by se dostal kapitánovi za záda, aby mu pak jediným pohybem nože, s nímž uměl výtečně zacházet, přeťal míchu. –

„Sati, Sati,“ opakoval van Horn, „poslední monzun přišel právě, když ten dobrý chlapík nemocen. Žaludek mu silně sem a tam, a brzy poté Sati docela konec.“ Tak velice volně překládal do řeči béch-de-mer záznam v zápisníku, který byl ve skutečnosti mnohem kratší: „Zemřel na úplavici dne 4. července 1901.“

„Sati ale do té doby nadělat mnoho práce,“ řekl Nau-hau, dostávaje se tak přímo k jádru věci. „Kolik peníze, které mu patřit?“

Van Horn vypočítal částku zpaměti.

„Dohromady to dělat šest deset liber a dvě libry ve zlatých peněz,“ zněl překlad šedesáti dvou liber mzdy. „Já ale platit otci, jemuž Sati patřil, jen čtyři deset liber a sedm liber.“ Patnáct liber už totiž hochův otec dostal, když van Horn Satiho najímal.

„Kde těch čtyři deset liber a sedm liber?“ dotazoval se Nau-hau. Jazykem takovou ohromnou částku obsáhl, nikoliv však svým mozkem.

Van Horn mu pokynul rukou.

„Ty mít příliš velký spěch, Nau-hau. Dobrý chlapík Sati koupil na plantáži jednu bednu za dvě deset liber a jednu libru. Bedna už patřit Sati, když jeho konec.“

„A kde být ty dvě deset liber a šest liber?“ pokračoval Nau-hau úporně.

„U mne. být,“ odvětil úsečně kapitán. „Ty peníze dát mně!“ navrhoval Nau-hau.

„Čerta ti dám!“ odmítl van Horn rázně, a v té chvíli náčelník jako by spatřil v jeho modrých očích černé uhlíky dynamitu, z něhož, jak věřil, byli stvořeni všichni běloši. Jeho paměť ho rychle unášela zpět, až k onomu krvavému dni, kdy se po prvé setkal s ohromujícím výbuchem a sám byl hrubě vymrštěn do vzduchu.

„Kdo být tam ten starý chlapík v kánoi?“ tázal se van Horn, ukazuje na Jakéhosi starce dole po boku Arangi. „To být otec, jemuž patřil Sati?“

Nau-hau souhlasně kývl.

Van Horn pokynul starci, aby vystoupil na palubu, ale zároveň dal tichý příkaz Borckmanovi, aby dával dobrý pozor. Sám se odebral dolů pro peníze. Když se vrátil, obrátil se přímo k starci:

„Jaké být tvoje jméno?“

„Já jméno Nino,“ zněla rozechvělá odpověď. „Hoch Sati ale patřit mně!“

Van Horn si vyžádal pohledem souhlas od Nau-hau, který rychle přikývl podivným vychytralým způsobem. Teprve pak vysázel van Horn do rukou Satiho otce dvacet šest zlatých sovereignů. Nauhau okamžitě natáhl ruku ke starci, a ten mu všechny peníze ihned odevzdal. Nau-hau si pro sebe odpočítal dvacet zlatých minci a starci vrátil zbývajících šest.

To se už van Horna samozřejmě netýkalo. Neboť on splnil svou povinnost tím, že peníze vyplatil spravedlivě tomu, komu dědičně náležely. Tyranie náčelníků vůči jejich poddaným mu byla naprosto lhostejná.

Jak se zdálo, byli teď oba muži, bílý i černý, v zásadě spokojeni, i když otec Satiho byl před van Hornovými zraky doslova oloupen téměř o celou mzdu svého vlastního syna. Touto loupeží se také Nau-hauovl naskytla výjimečná příležitost k projevu vznešenosti. Tabák, který mu před chvílí van Horn nabízel zdarma, mohl nyní koupit za ukradené peníze, a to také učinil. Za celou krabici zaplatil celých pět liber a trval na tom, aby byla ihned otevřena a aby si z ní mohl nacpat svou dýmku.

„V Langa-Langa být jistě mnoho dobrých hochů;“ vyptával se van Horn zdvořile, nedávaje však najevo zvláštní zájem. Vždycky, kdykoliv chtěl něco dosáhnout u těchto primitivů, musel nasadit masku naprosté lhostejnosti.

Král babylónský se ušklíbl, ale ani on nepospíchal se svou odpovědí.

„Může být, abych já chodit po břehu Langa-Langa?“ vyzýval ho van Horn s dráždivým důrazem svých slov.

„Kdyby ty chodit po břehu,“ odvětil stejně vyzývavě Nau-hau, „mnoho trápení by mohlo být pro tebe. Zlí hoši by tě možná kai-kai!“

Aniž na to příliš myslel, van Horn měl při této rozmluvě stejné pocity, jako když se Jerrymu ježila srst na hřbetě.

„Hej, Borckmane! Mužstvo do člunu!“ zvolal nenadále kapitán.

Když byl člun přistaven k boku Arangi, sestoupil do něho kapitán první. Pak hrdě vyzval Nau-hau, aby ho doprovázel.

„Mé slovo, králi babylónský,“ bručel van Horn náčelníkovi posměšně do uší, když se lodní mužstvo chopilo vesel, „kdyby mi jeden z tvých hochů dělat zle, já zastřelit nejdřív tebe. A potom já nechat postřílet celou Langa-Langa, rozumíš? Teď ty pořad být vedle mne. Kam já, tam ty. Kdyby ne, já s tebou udělat okamžitě konec!“

A tak bosonohý chvastoun van Horn, jediný osamělý běloch, doprovázený jen Jerrym a černým králem, prošel opevněnou osadou tří tisíc černých duší. Ochrana, kterou mu poskytoval Borckman se svým mužstvem na člunu, byla při nejmenším velmi sporná. Byla dobrá pouze k tomu, že by van Horna, kdyby musel prchat, rychle odvezla k Arangi, ale nic víc. Zároveň je třeba připustit i to, že ani vlastní mužstvo van Horna nijak zvlášť nemilovalo a že nebýt strachu z kai-kai, který je všechny ovládal, nejraději by mu sami uřízli jeho tvrdošíjnou hlavu.

Van Horn neměl zpočátku vůbec v úmyslu pustit se na břeh Langa-Langa. Ale nestydatá vyzývavost černého náčelníka a obchodní vášeň byly nakonec silnější než jeho rozum.

S pravicí na rukojeti automatické pistole, která se mu houpala pod žebry, a s očima, které ani na okamžik nespouštěl ze svého černého průvodce, potuloval se kapitán osadou dobrou hodinu. Ale i za cenu rizika, které spočívalo především v nezkrotné a sopečné zběsilosti Nau-haua, ta procházka stála za to. To, co viděl van Horn, spatřilo dosud jen málo bělochů, ba možná, že vůbec žádný. Neboť Langa-Langa a všechny okolní doposud neprozkoumané ostrůvky, navlečené jak krásné perly podél závětrného pobřeží, byly zeměmi panenské neporušenosti a půvabu.

Původně byly tyto ostrůvky pouhými písečnými výspami a korálovýmí útesy, které moře splachovalo a chránilo svou nepatrnou hloubkou. Pouze štvaní a bídní tvorové, zvyklí na neuvěřitelné útrapy, tu mohli kdysi dávno přežít. A přežít neznamenalo nic jiného, než neustále unikat hněvu náčelníků, udržovat zbytky vyvražděných osad a nedat se kai-kai. A nejen to. Rod za rodem musel poznávat tajemství houštin, slanou vodu, přiučit se zvykům ryb a korýšů, objevit udice a vlasce, sítě a rybí pasti a vynalézat nová a nová vnadidla, která by zajistila obživu z měnivého a nejistého moře.

Nu a když se uchytili na pobřeží, vraceli se za temných nocí do nitra ostrova, aby odtud unášeli ženy, přiváděli je sem, množili se a rostli. Celé věky tu pak pod žhoucím sluncem stavěli z korálových balvanů vysoké hradby a přiváželi sem s pílí mravenců na svých kánoích ohromné náklady bohaté, žírné prsti.

A zatímco míjela pokolení a staletí, místo obnažených písčitých výsep se tu dnes tyčily náspy s provrtanými tunely pro dlouhé kánoe, ale také břehy porostlé kokosovými palmami, banánovníky a vysokými chlebovníky, které domorodcům poskytovaly nejen potravu, ale i stín a přístřeší před nelítostným sluncem. I zahrady zde byly plodné, a tak nebylo divu, že válečné kánoe neustále brázdily blízké moře, aby se v případě potřeby pomstily na těch, kteří je buď pronásledovali nebo je chtěli zničit.

Nuže, zde mezi těmito bohatými úspěchy, jimž se mohl vysmívat jen blázen, chodil van Horn jako velikán, který si může dovolit všechno, co se mu zachce. Věděl totiž příliš dobře, co znamená pro černochy, a proto ho ani nenapadlo pomyslet na smrt. Neboť pouze s ním jediným mohli uzavřít dobré obchodní smlouvy, zejména co se týkalo příštího najímání dělníků na plantáže dalekých ostrovů.

Když tedy asi po hodině vystoupil van Horn na záď čekajícího člunu, zanechal na břehu zmámeného a užaslého krále Nau-hau, který teď víc než kdy jindy cítil úctu před „dynamitovými“ bělochy, kteří mu sice přiváželi krabice tabáku, kaliko, nože a sekery, a přesto vždycky měli sami z takového obchodu víc užitku, než se mohlo na první pohled zdát.