Bašti, náčelník na Somo

Když se van Horn objevil na palubě Arangi, rozkázal ihned nabočit loď a napnout plachtu. Pak vytáhli kotvu a desetimílovou rychlostí se pustili nahoru k návětrné straně, aby byli co nejdříve u ostrova Somo.

Cestou se ještě zastavili na Binu, vysadili zde několik hochů a van Horn se halasně pozdravil s náčelníkem Johnnym. A pak už zamířili přímo k Somo, aniž tušili, že právě zde čeká Arangi neodvratitelný konec, jež s sebou vezme většinu těch, kteří obývají její palubu.

Na Somo si van Horn počínal zcela jinak než na Langa-Langa. Jakmile totiž byli vracející se hoši vysazení na břeh – a to bylo skončeno před půl čtvrtou odpoledne – pozval kapitán náčelníka Baštiho na loď. Bašti samozřejmě neodmítl, ba naopak přes své stáří rád přišel, velice čilý a hbitý, a v tak dobrosrdečné náladě, že mu kapitán na jeho naléhání dovolil, aby si vzal na palubu i své tři starší ženy. Něco takového se dosud nikdy nestalo, vždyť sám Bašti odedávna hájil zásadu, že před bělochem se žádná žena nemá nikdy objevovat. Jedním slovem, nálada byla tak dobrá, že van Horn dokonce obdaroval každou z Baštiho žen pestrou hliněnou dýmkou a šesti balíčky tabáku. Pak se pustili do obchodů, a i ty šly tak rychle od ruky, že pozdě odpoledne převzal Bašti bez jakýchkoliv průtahů podíl na mzdách za dva zemřelé hochy a ještě k tomu stačil nakoupit nebývalé množství zboží ze skladů Arangi.

Protože však Bašti zároveň slíbil dodat mnoho nových dělníků, van Horn naléhal, aby se ihned zapsali, neboť znal dobře vrtkavost divošských náčelníků. Baštimu se van Hornův návrh příliš nezamlouval a snažil se zápis odsunout na druhý den. Když ale van Horn tvrdil, že právě teď je nejvhodnější doba, starý náčelník poslal ke břehu několik kánoí s rozkazem, aby všichni hoši, kteří byli vybráni k odjezdu na plantáže, se sem dostavili.

„Co tomu říkáte?“ tázal se van Horn Borckmana, jehož oči byly zřetelně rozpačité. „Ještě nikdy jsem neviděl toho starého taškáře tak vlídného. Nemá snad něco za lubem?“

Borckman bezradně pokrčil rameny a pohlédl na množství kánoí okolo Arangi. Překvapilo ho, že v kánoích sedí velmi mnoho žen. Pak řekl:

„Vždycky, když něco sledují, posílají své černé Mary do houštin.“

„Ech, v černoších se nikdo nevyzná!“ zabručel kapitán. „Někdy dovedou v jediném okamžiku provést něco úplně nenadálého. Osobně si myslím, že tenhle Bašti je nejobratnější starý negr, jakého jsem kdy viděl. A kde Je záruka, že to se mnou dneska nechce zahrát nějak jinak? Ze má při jednání okolo sebe své ženy, to mě vůbec nepřesvědčuje o jeho pokojných úmyslech.“

„Dneska ale Bašti nevypadá příliš na to, že by tu chtěl sehrát nějaký darebný kousek,“ namítal Borckman. „Koupil od vás zboží za čtyřicet liber a je tedy v dobré náladě. A pokud jde o jeho ochotu, s jakou chce s námi poslat novou skupinu svých hochů, mám pro to Jediné vysvětlení: ten darebák doufá, že jich tam polovina zemře a on že za ně za tří roky sklidí další bohatý podíl na mzdě.“

Na tom něco bylo, nicméně van Horn byt už rozkolísán podezřením, a tak vytrvale kroutil hlavou.

„Přesto si myslím, že musíme být dneska obzvlášť ostražití,“ varoval Borckmana. „Hlavně si pamatujte, že my dva nesmíme být nikdy současně dole. A pak – žádné pití, hochu! Pro dnešek si whisky odpusťte, zapijete to, až z toho budeme venku.“

Náčelník Bašti byl neuvěřitelně hubený a úžasně starý. Sám ani nevěděl, kolik je mu let; byl si však jistý, že žádný z jeho kmene není starší než on, neboť nikdo z těch, s kterým prožíval dětství, už není naživu. Pamatoval také narození některých dnešních starců, z nichž mnozí na rozdíl od něho měli krvavé oči a bezzubá ústa, anebo byli hluší a chromí.

Naproti tomu Baštiho schopnosti zůstaly takřka nezměněny a neoslabeny. Chlubil se, že stále může žvýkat tuctem svých zvětralých tesáků, ba vlastně pahýlů. A třebaže jeho fyzickou sílu opotřebovalo stáří, jeho myšlení bylo stále svérázné a jasné, jako by se pro něho čas zastavil. Pouze jeho mozku mohl děkovat celý kmen za to, že je silnější než za dob, kdy Bašti ještě nebyl jejich náčelníkem. Jako důmyslný válečník dokázal zatlačit nepřátelské křováky hluboko do nitra ostrova a jizvy na jeho vyschlém těle svědčily dostatečně o tom, že se nikdy nevyhýbal boji, ba naopak, že stál vždycky v prvních řadách. Ale i jako zákonodárce dodal svému kmenu síly a významu, neboť v uzavírání úmluv a poskytování výhod byl ve srovnání se sousedními náčelníky vždycky o myšlenku napřed.

A právě díky své smělé vychytralosti zosnoval Bašti plán, jak s konečnou platností přelstít i van Horna.

Kmen Somo měl zvláštní historii, která byla o to podivuhodnější, že šlo o přímořský kmen, který žil na laguně pevniny, tedy tam, kde by nejspíš každý čekal setkání s křováky. Ale do toho, jak se to stalo, mohou vnést trochu světla snad jen pověsti samoská.

Jednoho dne – ta doba je tak dávná, že i každá časová přibližnost je bláhová – se Somo, syn Lotiho, který byl náčelníkem pevnosti na ostrově limbo, znesvářil s otcem a spolu se svými věrnými prchl před jeho hněvem. Po celou dobu pasátních větrů prožívali uprchlíci na svých dvanácti kánoích velkolepou odysseu. Podle pověsti obepluli dvakrát kolem Malaity, až pak loupeživě přepadli ostrovy Ugi a. San Chrístobal, které leží na druhé straně moře. Loupili neúprosně a po bojích unášeli do svých slojí především cizí ženy, neboť zajistit potomstvo byl jejich prvořadý úkol. Když byli dostatečně obtíženi bohatstvím, dětmi i ženami, vystoupili na břeh jakéhosi ostrova, který byl plný křováků. Po jejich vyhlazení zde založili přímořskou pevnost Somo. Jako praví vetřelci mysleli nejdříve na svou bezpečnost; a tak proti vlnobití moře i nahodilým nepřátelům byla Somo chráněna vysokými hradbami z korálových balvanů a v jejích náspech byly dokonce vybudovány zcela neobvyklé průplavy pro dlouhé kánoe. Prozíravý Somo však postupně rozšiřoval své území daleko do houštin, a ve svém úsilí neustal, dokud na každém vrcholku nejbližších hor nezaložil vlastní osadu. Z cizinců, kteří se chtěli přidružit k jeho kmeni, vybíral jen ty nejsilnější a nejodvážnější. Slaboši a zbabělci byli ihned snědeni, takže pověsti o neuvěřitelném množství hlav, které zdobily kolny pro kánoe, se šířily i po okolních ostrovech a vytvářely tak mýtus kmene Somo. Náčelníkem tohoto slavného kmene se v pozdější době stál sám Bašti, který dědictví otců zvelebil podle svých nejlepších představ. Nikdo netušil, po jak dlouhou dobu pečlivě a důkladně o všem uvažoval, jak temné bylo dozrávání každého plánu, který se zmocnil jeho mozku, jak mocná byla touha po jeho uskutečnění. Jestliže tedy nyní Bašti sklonil svou náčelnickou hlavu na znamení souhlasu, že se jeho lidé mohou nahrnout na palubu Arangi, jak chtěl kapitán van Horn, neznamenalo to, že se podřizuje přání bílého pána. Skrývala se v tom část jeho nekalého záměru, ale jen málokdo z divochů věděl, oč jde.

Obchod s van Hornem byl tím čilejší, čím víc kánoí připlouvalo a čím víc černých mužů a žen se tísnilo na palubě Arangi. Nejvíce bylo nedávno pochytaných mladých hochů, kteří byli plaší jako zvěř; nicméně i oni se podrobovali přísnému kmenovému zákonu a poslušně se ubírali dolů do kajuty Arangi, aby tam v doprovodu svých otců a matek předstoupili před velkého bílého pána, který zapisoval jejich jména do jakési tajemné knihy a nechával smlouvu o tříleté práci stvrzovat tím, že se druh po druhu dotýkali pravou rukou pera, jímž psal. Když tak učinili, van Horn každému z nich zaplatil na rok napřed zbožím, které odevzdával do rukou jejich rodin.

Starý Bašti seděl jako vždy poblíž, aby mohl od každého z nich přijmout značně vysoký podíl z vyplacené zálohy. Tři staré ženy seděly na patách u náčelníkových nohou, jako by svou přítomností chtěly ve van Hornovi vzbuzovat důvěru v obchod, který uzavírá. Za takových okolností, říkal si van Horn, bude výprava na Malaitu trvat jen krátce, neboť už odtud vyrazí takřka s plnou lodí.

Mezitím se Borckman procházel po palubě sem a tam a Jerry pobíhal jako splašený, neboť se jaktěživ nesetkal s takovým množstvím černochů pohromadě. Očichával jejích nohy, ale sám dobře věděl, Jak marná je to práce, protože tolik nových pachů opravdu nemohl obsáhnout.

Hoši, vracející se na Somo, už všichni kromě Lerumia opustili Arangi a vzali s sebou i divokého psa. Lerumie se po jejich odchodu zdánlivě bezcílně potuloval po palubě. Jerry kolem něho několikrát přešel, a i když pro všechny případy ostražitě naježil srst, nedával na sobě znát, že si tohoto černocha dobře pamatuje. Také Lerumie si psa nevšímal. Měl jiné starosti. Po chvíli odešel dolů do kajuty, kde si koupil malé zrcátko a jediným pohledem ujistil Baštiho, že je všechno připraveno, že čas uzrál a že v prvním vhodném okamžiku se může celý plán uskutečnit. Ke vší hrůze, vraždění a konečně i ke zkáze Arangi však nemuselo dojít, kdyby byl Borckman uposlechl kapitána a nechal napokoji kořalku. Napolo opilý však sotva mohl postřehnout, co se kolem něho chystá. Na zádi, kde pomocník stál, byla v té chvíli paluba zcela opuštěná. Černoši se houfovali uprostřed lodi nebo na přídi a bavili se s lodním mužstvem. Borckman nepozorovaně pokročil k pytlům yamů, přivázaným ke křížovému stěžni a chtivě se chopil láhve. Poblíž něho stála pouze jakási tučná a neškodná Mary středních let, nesouměrná a ošklivá, která chovala v náručí asi dvouleté dítě. Borckman byl přesvědčen, že od této ženy nehrozí žádné nebezpečí, neboť pod svým jednoduchým oděvem nemohla ukrýt žádnou zbraň. Ještě tu byl Lerumie, ale ten stál na druhé straně pažení, obrácen k Borckmanovi zády; zhlížel se v zrcátku, které si právě koupil.

Jenomže Lerumiovo fintění nebylo tak bezvýznamné, jak si Borckman myslel. V zrcátky, kterým hoch pozoroval okolí, dobře viděl, jak se pomocník vzpřímil, pohodil hlavou nazad a obrátil dno láhve vzhůru k obloze. To Lerumiovi stačilo. Neznatelně pozdvihl pravou ruku, což bylo smluvené znamení pro jednu z žen, která čekala v kánoi po bójku lodi. Ta se vzápětí sehnula a širokým rozmachem hodila Lerumiovi na palubu tomahavk s dlouhou násadou, jehož hlavu tvořila obyčejná sekera. Násadou byl černý, po domácku hlazený kus tvrdého dřeva, vykládaný perletí v hrubých vzorech a obtočený vlákny kokosového ořechu v místech pro sevření dlaně. Čepel sekyry byl nabroušený jako břitva.

A stejně nenápadně a neslyšně jako proletěl k Lerumiovi, ocitl se v ruce oné tučné Mary, která postávala v blízkosti Borckmana a krmila tam své černé mrně. Žena rychle postavila dítě na palubu, sevřela tomahavk pevně do obou dlaní a pak – – –

Pár vteřin se zdálo, že zaváhala, ale to jen proto, že Borckmanova nazad nakloněná hlava neposkytovala dost jistou příležitost, aby tomahavk jediným úderem přeťal páteř na pomocníkově krku.

Tambi byl jediný hoch z lodního mužstva, který spatřil tyto zlověstné přípravy a rychle sáhl po své pušce. Alp Lerumie byl bystřejší, než se na první pohled zdálo. Jakmile postřehl Tambiho pohyb, hlasitě zasyčel, aby si Mary pospíšila.

Vté chvíli odtrhl Borckman láhev od rtů a napřímil se, aniž tušil, že přichází poslední vteřina jeho života, neboť ostří tomahavku zasáhlo svůj cíl a jediným tnutím oddělilo hlavu od těla. Jaké byly námořníkovy pocity, na co si ještě vzpomněl, koho zavolal ve zlomku okamžiku, kdy mu černoška přeťala míchu, zůstane nerozluštitelným tajemstvím. Nicméně pád jeho těla byl jakoby, pokojně odevzdaný; zhroutil se na palubu, aniž se sebeméně zapotácel. I láhev whisky mu vypadla z mrtvé ruky v jakémsi smířlivém pohybu, takže se ani nerozbila; jen zbytek jejího obsahu zvolna a klokotavě vytékal na palubu.

To všechno se odehrálo s takovou rychlostí, že první Tambiho střela minula Mary ještě dřív, než se Borckman zřítil na palubu. K druhému výstřelu už neměl čas, neboť Mary, sotva vykonala dílo zkázy, vrhla se i s dítětem přes pažení Arangi, takže v místech, kam nazdařbůh dopadla, převrhla několik čekajících kánoí.

Vtom okamžiku se z připravených kánaí, hlídkujících po obou stranách lodi, vznesl vzhůru k palubě třpytivý, lesklý déšť tomahavků, a to přímo do rukou čekajících mužů ze Somo. To se už také všechny černé Mary, které byly na Arangi, hbitě klidily z místa boje. Lerumie věděl, že teď přichází chvíle jeho odplaty a vzestupu. Ale právě když se shýbal po tomahavku, který černoška po svém zločinu odhodila, zasáhl i Jerry. Jako by náhle vytušil, že jde o boj na život a na smrt, lačně chňapl po Lerumiově ruce. Černoch se bolestně napřímil, ale pak dal průchod zadržovanému vzteku a záští, které choval vůči štěněti. Hlasitě vykřikl a když se Jerry vrhal po jeho noze, tak prudce ho kopl přímo doprostřed těla, že Jerry přelétl přes pažení Arangi.

Ale v okamžiku, kdy se Lerumie znovu shýbal pro tomahavk, vypálil Tambi svou druhou ránu. Byla přesná, zasáhla Lerma přímo do srdce. Lerumiovo tělo se zlomilo jako suchý prut a padlo přes Borkmanovu mrtvolu.

Avšak ještě než mohl Tambi stisknout spoušť k další ráně, jiný tomahavk prorazil lebku věrného chlapce. Jasný den tropického světa, oplachovaného mořem a propalovaného sluncem, náhle ztemněl a Tambiho pojala noc. A nejen jeho. Během několika dalších vteřin zahynulo stejným způsobem všechno lodní mužstvo. Paluba se proměnila v jatky.

V lomozu smrtelného zápasu, který zuřil na palubě, se vynořila z vody přímo u boku Arangi Jerryho hlava. Ruka nějakého muže se natáhla přes okraj kánoe, uchopila psa za hřbet a zdvihla do výše. Jerry na svého záchrance prudce zavrčel, jako by chtěl vyrazit k útoku, jeho podrážděnost však pramenila spíš ze starosti o kapitána, než ze vzteku psa, který je obtěžován neznámým černochem. Ostatně teď už příliš dobře tušil, že jejich loď byla postižena tím nejhroznějším neštěstím, kterému lidé říkají smrt. Střelba, vytí a skřeky to nejpádněji potvrzovaly.

Pes se chvíli bránil a zmítal ve vzduchu; štěkal a vyl a chňapal po černé ruce. Pak ho černoch odmrštil na dno kánoe. To byla pro Jerryho nová příležitost. Vyskočil na roubení a zoufalým a beznadějným skokem se chtěl dostat na palubu Arangi. Jeho přední packy však minuly loď o sáh a on dopadl zpět do moře. Ačkoliv ho slaná voda příšerně dusila, plaval zběsile k boku Arangi, hnán touhou po kapitánovi, a to touhou tak prudkou, že žalostné vytí, které ze sebe vydával, jen nepatrně obráželo jeho skutečný stesk.

Počínání Jerryho zpozoroval asi dvanáctiletý hoch, který kolem něho právě vesloval. Chlapec si už předtím všiml Jerryho chytrosti, s jakou upláchl z kánoe jeho staršímu kamarádovi, a byl tedy poučen. Bez rozpaků se chopil vesla a udeřil jím plovoucího Jerryho přímo do hlavy. Temnota bezvědomí zahalila láskou zmučený psí mozek, takže bezbranný Jerry byl bez potíží vhozen na dno kocábky.

Ale i kajutu Arangi už ovládla smrt a kapitán van Horn ve zlomku jediného okamžiku pochopil, že ne nadarmo žil starý Bašti nejdéle ze všech členů svého kmene a že byl skutečně nejmazanějším náčelníkem z celé té nepřehledné řady vládců, kteří se na ostrově vystřídali od dob Sómových.

S jakou chladnokrevnou vypočítavostí se Bašti dobrosrdečně usmíval na van Horna a pobízel své mladé muže, aby se upisovali ke třem rokům otročení na vzdálených plantážích! A co ten bohorovný klid, s nímž bral svůj podíl na vyplácených jednoročních zálohách! Důvěrník Aora, který byl zároveň Baštiho prvním ministrem i pokladníkem, sotva stačil tyto desátky přijímat a ukládat do velkých, jemně pletených vaků z kokosových vláken. Avšak nejen Bašti sám, ale i všechno kolem odpovídalo jeho velikosti. Za náčelníkovými zády sedělo na vyvýšené pryčně štíhlé, třináctileté děvče velice lesklé pleti, a odhánělo od jeho hlavy desítky drobných mušek, které se tu neustále rojily. U jeho nohou seděly tři staré ženy, z nichž ta nejstarší, bezzubá a poněkud ochrnutá, mu na pouhý pokyn hlavy podávala košík, pletený z pandanového listí. Bašti do něho sahal hned pro krabičku s vápnem, hned pro betelový ořech či pro tabák a sirky, aby si nacpal krátkou hliněnou dýmku, která dobře netáhla a stále znovu uhasínala. I v tom byla Baštiho lest, kterou van Horn neprohlédl. Neboť právě ve chvíli, kdy sekyra černé Mary sklátila Borckmana a kdy vzápětí nato Tambi vypálil svou první ránu, Baštiho svraštělá a bezmasá ruka sáhla naposled do nabízeného koše, aby z něho nečekaně vytáhla ohromnou starou bambitku, která byla dlouhá jak předloktí dospělého muže. Protože byla opatřena křesadlem, nabíjel si ji dnes dopoledne Bašti sám; chtěl si být jist, že rána neselže. Van Horn byl sice rychlý, ale na Baštiho přece jen nestačil. Ve chvíli, kdy sáhl po své automatické pistoli, která mu volně ležela na kolenou, spustila historická Baštiho bambitka naplno. A protože byla nabita dvěma kusy kovu a kulatou kulkou, měla stejný účinek, jako puška nabitá sekaným olovem. Všechno se odehrálo tak rychle, že povzdech „proklatě“ odumřel van Hornovi na rtech. Smrt se temně zakousla do jeho tváře a pistole, po níž sahal, vypadla z jeho prstů s bouchnutím na zem. Ale náčelníkova stará zbraň poznamenala i samotného střelce. Protože byla přebita černým prachem, ihned po výstřelu se doslova rozprskla v Baštiho ruce. A tak zatímco se černý důvěrník Aora vrhl na kapitánovu hlavu, aby ji odřízl od teplého těla, Bašti zrozpačitěl. Jeho ukazovák totiž visel na pouhé kůži a klimbal se ve vzduchu jako kus starého, zabláceného klacíku. Ale rozpaky netrvaly dlouho. Bašti uchopil odstřelený prst levou rukou, zakroutil jím, trhl a pak, jako by žertoval, hodil jej do pandanového košíku, který před ním jedna z jeho starých žen neustále držela. I ta byla zasažena kouskem bambitky; její čelo krvácelo, ale neopovažovala se odložit košík na zem a setřít si krev, tryskající z roztržené kůže.

Bašti, který už příliš mnoho viděl a příliš dlouho žil, dbal málo na jakoukoliv bolest, tím méně na ztrátu jediného prstu. Proto se teď spokojeně uchichtával svému vítězství a pyšně cvrnkal do krvácejícího pahýlu. Zase jednou byl zcela blažený. Povedlo se mu všechno, co dávno chystal a co zůstávalo až dodnes tajemstvím. Jeho náladu rychle vystihly i tři stařeny, a tak se teď před ním začaly plazit po podlaze, vyjadřujíce tím svou radost nad náčelníkovým vítězstvím. Ostatně nebylo to po prvé, kdy zmítavýmy pohyby a podivným mručením vzdávaly dík tomu, který měl v rukou jejich osud.

Ubohé černé děvče, které kapitán van Horn vzal z milosti na palubu, ustrašeně vyhlíželo ze svého úkrytu. I ona konečně pochopila, co se stalo, a začala se plazit jak vyplašený divoký králík před svým pelechem. Představila si velký hrnec na vaření a pak už jí zbývala jen úzkost z posledních chvil života.

V kolně na kánoe

O tom, co všechno se odehrálo na Arangi, se Jerry nikdy nedověděl. Byl pouhým svědkem Jakési neuvěřitelné zkázy světa, který dosud obýval. Hoch, jenž ho uhodil veslem do hlavy, mu svázal pevně nohy provazem, a pak ho hodil na břeh. Zde mohl Jerry nejen vzpomínat ve svém psím mozku na poslední události, ale dokonce zpovzdálí pozorovat všechno, co se na břehu i na moři odehrávalo. Ležel pod náspem z korálových skal a tak viděl, jak byla Arangi s hlasitým křikem a zpěvem přivlečena dovnitř laguny a zakotvena u břehu v blízkosti toho místa, kde byl sám přepaden neznámým černochem. A protože se schylovalo k večeru, Jerry spatřil, jak na břehu zaplály desítky ohňů, a také na Arangi se brzy rozzářila světla svítilen. Teprve pak byla loď za nepředstavitelného jeku slavnostně vyloupena. Všechno, co bylo možné z ní odnést, bylo odneseno na břeh – od železné přítěže až k výzbroji a plachtoví.

Té noci na Somo nikdo nespal. I nejmenší děti se batolily kolem slavnostních ohňů a přejedené se válely v písku.

Ale až ve dvě hodiny zrána bylo na Baštiho rozkaz zapáleno podpalubí Arangi, a tu žízní a kňučením vyčerpaný Jerry viděl, jak jeho plovoucí svět, s nímž se tak rychle spřátelil, mizí v kouři a vysokých plamenech. Chtělo se mu vrhnout se do boje, ale jeho nohy byly stále pevně spoutané a nikdo si ho v jeho osamělé bolesti nevšímal. Každého teď zajímaly jiné věci.

V šlehající záři požáru rozděloval starý Bašti kořist. A věru nebylo nikoho z celého kmene, kdo by něco neobdržel. Největší množství zboží si samozřejmě nechal Bašti dopravit do svého vlastního rákosového domu, zatímco lodní nářadí, o něž nikdo nestál, bylo ukládáno do několika chýší pro kánoe. Nejvíc práce však měli kouzelníci. V domech čarodějů – lékařů upravovali nad doutnajícími ohni množství uřezaných hlav, neboť spolu s lodním mužstvem byli pozabíjeni i hoši, vracející se na No-oiu a Malu, které se Již van Hornovi nepodařilo dopravit do jejich domovů.

Všichni ale nebyli pobiti najednou. Ne snad proto, že by se Bašti nad nimi smiloval, neboť nakonec budou povražděni všichni. Náčelník ale neznal způsob, jakým by maso uchránil před zkažením, a proto se rozhodl ponechat některé zajatce naživu, aby kmen měl zásoby i pro příští dny.

Domorodci tedy tyto ubožáky naházeli svázané na ušlapanou hliněnou podlahu kolny na kánoe, pod níž byly v nevelké hloubce pohřbeny zbytky bývalých ostrovních náčelníků, zatímco jejich hlavy visely na horních trámech chatrče. I hlava Baštiho otce se tu skvěla nad nešťastnými hochy, kteří již nikdy nespatří rodné břehy. Tady se krčila i malá, hubená Mary z lazaretu Arangi, spoutaná a pohozená mezi černochy, kteří se jí kdysi posmívali a strašili ji, že je krmena jako budoucí pamlsek kapitána van Horna. Teprve zde se však naplnily její ‚obavy – i na ni dojde řada, ale nebude to van Horn, který rozčtvrtí její ubohé tělo.

A ještě někdo ležel v kolně mezi černochy. Agno, náčelník lékařů – čarodějů, klopýtl na břehu přes Jerryho, a přes námitky chlapce, který se hlasitě dovolával svého práva na psa, nařídil, aby také Jerry byl donesen do špižírny. Cestou kolem ohňů rozpoznal Jerry podivnou nasládlost chystané krmě. Začal sebou škubat, vrčel, vzpíral se a vší silou se snažil zbavit se potupných pout. V kolně se chtěl zprvu vrhnout na své černé spoluzajatce, neboť byl celý život vychováván v nenávisti k nim a nechápal ani jejich bezbrannost, ani to, že nemají na svědomí smrt kapitána van Horna a zkázu Arangi. Avšak díky své Inteligenci a citu brzy vytušil, že ti, kteří tu teď leží vedle něho, jsou stejně nešťastní jako on sám. Někteří z nich byli navíc zraněni a ustavičně sténali a naříkali. Ale čím jim mohl Jerry pomoci, když sám ležel na boku a provazy, kterými byl spoután, se mu zařezávaly při každém pohybu do masa, že nemohl ani vydechnout? Kromě toho u:> takřka hynul žízní a jen taktak pohyboval suchým jazykem ve vyschlé tlamě.

Kolna na kánoe se proměnila v místo plné stenů a naříkání. Pouze slabá vrstva ušlapané země oddělovala živé od těch, kteří již měli po všem trápení. Avšak i živl věděli, že jejich konec je neodvratný. Stačilo pohlédnout do rohu kolny, kde v blízkosti dlouhé černé kánoe s obludným zobákem seděl ve svitu malého ohně stařec a nad kouřem konzervoval hlavu Jakéhosi křováka. Scvrklý, vetchý a zřejmě slepý stařec cosi tlachal příšerným hlasem a neustále obracel uříznutou hlavu; občas přidával do doutnajícího ohně hrstě zpráchnivělých třísek. Tu vždycky oheň na okamžik vzplanul a v jeho záři bylo vidět křížové trámy kolny o její dřevěnou kostru, spojenou provazci z kokosových vláken zbarvených mnohaletým okuřováním do špinavé hnědi. Na dlouvisely tu hlavy dávno mrtvých lidí. Všechno zde dýchalo ovzduhých pletených provázcích, spuštěných s vysokých příčných trámů, vším nepopsatelného rozkladu a smrti a zdálo se, že onen vetchý a zchátralý stařec chce unikat vlastnímu konci tím, že se znovu a znovu účastní smrti druhých.

K ránu vtrhla dovnitř kolny horda somoských mužů, aby zde uskladnili své velké válečné kánoe. Cestu vpřed si razili všemi naomalenými způsoby, které se jim právě nabízely: křičeli a tvrdě odkopávali z cesty spoutané zajatce, zejména když překáželi tam, kde bylo vyhrazené místo pro jejich kocábky.

Když se jim podařilo vtěsnat kánoe do přelidněné kolny, vytáhli hliněné dýmky a mezi štěbetavým smíchem si podivnými vysokými hlasy vyprávěli o událostech dnešní nocí a předešlého odpoledne. Pak se jeden po druhém natáhli na holou zem a pomalu usínali, nazí a bez pokrývky, pravé tak, jak byli zvyklí spát od první chvíle, kdy se narodili.

Přicházelo svítání, noc bledla a také ze zajatců bděli už jen ti, kteří byli buď příliš těžce raněni, nebo kterým provazy, jimiž byli spoutáni, rozedřely kůži až do krve. Také onen stařec u ohniště nespal. Ale když se do kolny tiše vkradl hoch, který včera veslem omráčil Jerryho, stařec ho neslyšel a při své slepotě ani neviděl. Jako by ve vytržení pokračoval v šíleném tlachání a blekotání a nad doutnajícím ohněm neustále obracel uťatou hlavu. Tato práce nebyla vábná pro žádného muže, natož pro starce, ale zprávy o dobytí Arangi, které se mu donesly, vyvolaly v jeho zmateném mozku vzpomínky na dny dávných vítězství, a on se s nadšením alespoň takto podílel na novém triumfu somoských mužů. Uřezané hlavy byly odedávna tím nejhmatatelnějším důkazem vítězství, a proto se ponořil do jejích udění s takovou vášní.

Hoch. který si přišel pro Jerryho, se kradl dovnitř s největší opatrností. Dobře věděl, že porušuje dvojí přísné tabu, neboť byl příliš mladý, než aby mohl v noci opouštět rákosovou střechu svého otce, natož se vloudit do kolny, vyhrazené mladíkům. Hranice, které nyní přestupoval, byly pro něho hranicemi života a smrti.

Ale touha po Jerrym v něm zvítězila. Chtěl ho mít, a dostal ho. Pouze malá hubená Mary pozorovala všechno svýma věčně vyděšenýma očima, ale ani nepípla. Hoch opatrně zdvihl Jerryho za svázané nohy a pak ho kradmo odnášel z kolny. Jerry byl už tak vyčerpán, že v sobě nenalezl ani nejmenší sílu k odporu. Také jeho chřtán a tlama tak vyschly, že se nezmohl ani na jediné vyštěknutí. Ubohý, nemocný a navíc omámený polospánkem, si dokonce zprvu myslel, že je to jen sen, ze kterého se brzy nádherně probudí v náručí kapitána van Horna. Ale brzy procitl. Nesen hlavou dolů, zahlédl za sebou kolnu páchnoucí smrtí a nad sebou vysoké, rozložité koruny stromů, kterými začaly lehce zachvívat první závany jitřního vánku…

Lamai

Příbytek, který se měl stát novým domovem Jerryho, byl však spíše polorozpadlou chatrčí než rákosovým stavením, ve kterých bydlela většina příslušníků kmene Somo. Podlaha byla vlastně jen špinavá udusaná hlína, ztvrdlá jako mlat, na níž žil starý Lamai se svou ženou a čtyřmi syny a dcerami. Slaměná střecha, která při delších deštích vydatně prosakovala,-spočívala celou vahou na jediném vratkém trámu, takže jen zázrakem nespadla celé Lamaiově rodině na hlavu.

Starému Lamaiovi však jeho obydlí, o kterém se právem říkalo, že je nejbídnější na celém Somo, nedělalo žádné starosti. Byl totiž na rozdíl od ostatních mužů svého kmene velice tlustý a snad proto i dobrosrdečný, ale především tak líný, že jeho nechuť k jakékoliv práci byla proslulá daleko široko.

Dokonalým opakem pána a hlavy rodiny byla Lamaiova žena Lenerengo, která svou zlou povahou a jedovatým jazykem se proslavila po celém ostrově stejně jako její muž dobrotou. Zdálo se, že každý z nich se narodil pro jiný svět: ona pro svět i kyselý, plný záští a nenávisti, on pro samou sladkost a blaženství.

Sem tedy přinášel malý dvanáctiletý Lamai štěně, pro které podstoupil tolik nebezpečí. Opatrný hoch nahlédl do domku nejdříve zezadu; otec i matka spali nepřikrytí, každý v jednom koutě. Uprostřed podlahy se váleli chlapcovi nazí sourozenci, schoulení do uzlíčků jako hnízdo štěňat.

Kolem stavení, které bylo sotva něčím víc, než pelechem živočichů, panoval pozemský ráj. Vzduch voněl kořennou sladkou vůní a těžkými pachy divokých, aromatických rostlin a nádherných tropických květů. Tři chlebovníky rozkládaly nad chatrčí své ušlechtilé větve, banánové a pisangové stromy se prohýbaly pod těžkými chomáči zrajících plodů a vybranou pochoutku slibovaly ohromné zlaté melouny zvané papaia. Ani nejkrásnější skleník světa by se nemohl vyrovnat divoké kráse této hýřivé vegetace.

Pro Jerryho však jako by toto vše neexistovalo. Zaslechl totiž zurčení a klokotání blízkého potůčku, který spěchal přes mechem porostlé kameny ve stínu nesčetných kapradin. Zvuk vody ho přiváděl na pokraj šílenství. A přece musel ještě na chvíli strpět chlapcovo laskání a objímání; hoch si sedl na paty, kolébal Jerrym sem a tam a vysokým hlasem prozpěvoval jakousi táhlou melodii. Byl cele zaujat strachem, aby mu pes neutekl, a proto hned neporozuměl jeho výzvě a nepostřehl, jak pes trpí.

Teprve za chvíli přivázal Jerrymu silný pletený provaz kolem krku a uvolnil mu pouta. Jerry se pokusil okamžitě se vzchopit, ale byl tak ochromený nedostatečným oběhem krve, že mu nohy vypověděly službu. Ještě několikrát se pokusil vstát, ale vždy znovu se zapotácel a vyčerpaně klesl.

Konečně Lamai pochopil. Rychle vzal misku z kokosového ořechu, která byla připevněna na dlouhém bambusovém prutu, ponořil ji do zeleni kapradin a naplněnou až po okraj křišťálovou vodou ji podal Jerrymu.

Ačkoliv Jerry při pití stále ještě ležel na boku, okamžitě pocítil blahodárnou sílu vody. Do jeho těla se vracel život. Chlemstal plnými doušky a zrak mu zajiskřil novou nadějí. Teprve potom se postavil na všechny čtyři nohy. Rozhlížel se, jako by se znovu narodil, takže při pohledu na něj se černý chlapec radostně rozesmál. I Jerry se cítil šťastnější, neboť někdo přece jen porozuměl jeho řeči. Ještě jednou ponořil čumák do nádobky a pak jazykem, který připomínal růžovou stužku, několikrát olízl Lamaiovu ruku. Nadšený chlapec znovu a znovu přistrkoval před Jerryho misku s vodou, jako by se nemohl nabažit té podívané. A Jerry pil a pil, až se jeho sluncem vyprahlé boky nafoukly jako dva balónky.

Ale pohroma na sebe nedala dlouho čekat. Lamaiova matka Lenerengo se náhle probudila, chvatně přeskočila černé klubko spícího potomstva a pronikavým hlasem začala vyčítat synovi, že přivedl dalšího jedlíka, křiklavě přitom poukazovala na potíže, které z toho v jejich chudé domácnosti vzniknou.

Mezi matkou a synem se strhla prudká hádka, z níž Jerry vytušil, že Lamai ho brání zuby nehty, zatímco matka Lenerengo křičela a ječela v pevném přesvědčení, že se její syn dočista zbláznil a že nemá špetku uznání ani citu pro svou upracovanou matku. Dovolávala se svého spícího manžela. Ten se hádkou probudil a mručel v somoském nářečí cosi o tom, že na světě není nikdy tak zle, aby nemohlo být ještě hůř a že vlastně všechna štěňata jsou docela milá a neškodná. Řekl také, že v jejich rodině dosud nikdo nehladověl až k smrti, takže prý neví, proč by nemohli uživit ještě jednoho pitomého psa. Nu a pak na znamení toho, že klid a spánek jsou daleko nejlepší věci, jichž se každému smrtelníkovi dostalo, zabořil svůj nos do ohbí paže a spokojeně zachrápal.

Teď, podepřen otcovou autoritou, začal malý Lamai vzdorovat matce ještě tvrdošíjněji. Jeho oči ztemněly, a i když si byl vědom toho, že mu v krajním případě nezbyde nic jiného, než se dát před matkou na útěk, trval na tom, že si nalezené štěně ponechá. Své rozhodnutí dotvrzoval i vzpurným dupáním. Hádka ještě chvíli pokračovala, ale po delším výkladu o hlouposti starého Lamaie, kterého nazvala slabochem všech slabochů, se matka vrátila do chatrče, aby pokračovala v přerušeném spánku. A džungle se opět rozšuměla svým věčným šepotem.

Lamai záhy přišel na to, že Jerry potřebuje nejen pít, ale že stejně jako trpěl žízní, trpí i hlady. Přiložil tedy suché větve na doutnající oharky, které vyhrabal z popele na ohništi a rozdělal velký oheň. Když plameny zesílily, obložil ohniště začouzenými kameny, jež byly naskládány na nedaleké hromadě. Pak odskočil k potoku a vytáhl z vody pletený pytel, v němž ukryl tučného lesního holuba, kterého chytil den před tím do nastaveného oka. Teď holuba zručně zabalil do zelených listů a obložil horkými kameny z ohniště; všechno pak posypal hlínou.

Když po nějaké chvíli holuba vytáhl a strhal s něho spálené listí, Jerryho nozdry se toužebně rozechvěly. Jak dlouho už necítil tak slastnou vůni! Ale ještě chvíli musel počkat, dokud maso, které hoch roztrhl na kusy, nevychladlo. Teprve pak začala hostina a Jerry neustal dříve, dokud neohlodal poslední kousek masa a nerozchroupal všechny kosti. Po celou tu dobu hladil malý Lamai Jerryho po hlavě a po zádech a zpíval mu polohlasem svůj popěvek, neboť neuměl nic, čím by novému příteli lépe vyjádřil svou náklonnost.

Ačkoliv se Jerry dosyta napil a najedl, přece jen nesplácel chlapcovy lichotky se stejnou srdečností. Pravda, byl mu za všechno vděčný, byl k němu zdvořilý a jeho laskání přijímal s měkkým výrazem v očích i s obvyklým vrtěním ohonu. Ale nepokoj, s jakým stále naslouchal vzdáleným zvukům, byl tak silný, že si ho nakonec všiml i malý Lamai. Ano, Jerry toužil odtud odejít a nemohl to skrýt, i kdyby se o to snažil sebevíc. A proto chlapec, než se sám schoulil ke spánku, přivázal ke stromu provaz a smyčku pevně zaklesl Jerrymu okolo krku. Takové počínání se Jerrymu nelíbilo a nějakou chvíli se dokonce vzpouzel přijmout tak potupný způsob věznění. Pak se však přece jen poddal a usnul. Ne však nadlouho. Vzpomínky na kapitána ho každou chvíli probouzely ze spánku. Co se stalo s jeho milovaným pánem? Kde je?

Jerry chvílemi kňučel steskem, až pak, poslušen náhlého vnuknutí, začal svými ostrými zuby hryzat pletený provaz. Netrvalo dlouho, provaz povolil, a Jerry, volný jako pták, zamířil přímo k pobřeží, kde podle něho stále kotvila Arangi, na jejíž palubě ho očekává kapitán van Horn.

Naštěstí bylo v té době celé pobřeží téměř opuštěno. Ti, kteří tam zůstali po noční hostině, tvrdě spali, a tak nikdo Jerryho neobtěžoval. Pes běžel po pěšinách, které se vinuly mezi chatrčemi a kolem staveb, zdobených svéráznou kmenovou heraldikou. Ze všech stran na něho civěly lidské podoby, vydlabané z jediného kmene stromu. Některé byly vklíněné do rozevřených tlam vyřezávaných žraloků, neboť obyvatelé Somo uctívali žraloka jako boha slaných vod.

Konečně stanul Jerry na mořském břehu. Hladina laguny byla tichá jako zrcadlo a Jerry na ní marně hledal svou loď. Zato se tu všude kolem válely zbytky hostiny a zatuchlý pach dohasínajících ohňů a spáleného masa sem táhl ze všech stran. Mnozí z hodovníků se ani nenamáhali vrátit se domů a spali i v ranním rozbřesku tak, jak je v noci zastihla nepřekonatelná únava. Teplý písek objal všechny – muže, ženy i celé rodiny a klenba nebes jim poskytla bezpečné přístřeší.

A teprve zde dolehl na Jerryho stesk po kapitánovi plnou tíží. Když pohlédl na nekonečné prostory temných vod, na nichž nebylo ani stopy po lodi, kterou sem přijel, jeho beznaděje nebrala konce. Kde je Arangi a kde je jeho bílý bůh? Zvedl čenich k nebesům a rozelkal se žalem připomínajícím vytí prvních psů, které přilákaly z divokých lesů ohně pastevců.

Těžko odhadnout, jak dlouho trval pláč Jerryho, než ho po dlouhém hledání konečně Lamai nalezl. Hoch psa objal a nesl ho na svých prsou zpět do slaměné chaty u potoka. Tam znovu Jerrymu nabídl vodu, leč psova lítost byla tak veliká, že nemohl vhltnout ani nejmenší doušek. To Lamale zamrzelo, snažil se tedy Jerryho polaskat, ale marně. Touha po kapitánovi byla příliš mučivá, než aby si tento štěbetající černý chlapec získal jeho přízeň, i když o jeho dobrých úmyslech Jerry nepochyboval.

Lamai se ještě jednou pokusil získat Jerryho náklonnost, ale po dalším marném pokusu neovládl svůj vztek a dvakrát prudce uhodil Jerryho do hlavy. Pak se chopil provazů a znovu psa důkladně spoutal.

Ačkoliv se Lamai nikdy nezabýval výchovou psů, teď si vymyslil něco zcela nového. Vzal čtyři stopy dlouhou bambusovou hůl a zatímco jeden konec připevnil ke kmeni stromu, za druhý přivázal Jerryho tak těsně, že všude, kam mohl dosáhnout svými ostrými tesáky, bylo vyschlé a zralé dřevo bambusu. Teprve nyní si byl Lamai jist, že mu pes neunikne.

Tiha a Wiwau

Jerrymu nastala krušná doba, neboť zůstal přivázán k holi po mnoho dalších dní, takže Lamaiův dům se pro něho stal nevítaným vězením. Jerryho trápení ještě zvyšovali sourozenci malého Lamaie, kteří psa neustále dráždili a často i bili. Lamai s nimi musel svádět kruté potyčky, aby svého čtyřnohého přítele ochránil alespoň od nejhrubších surovostí. Tyto hádky, které se neobešly bez vřískavého křiku a jekotu, téměř vždy ukončila matka Lenerengo, která bez ohledu na viníka rozdávala rány hlava nehlava. Trestat potomstvo bitím měl právo vlastně jen otec Lamai, ale Lenerengo chtěla těmito zásahy dokázat, že se přinejmenším vyrovná svému muži, jehož lenivá dobrosrdečnost ji popouzela k ještě většímu hněvu. Po každém nezdařeném pokusu o zachování míru ve své rodině se starý Lamai uchyloval na několik dní do kolny na kánoe, kde se cítil v naprostém bezpečí. Neboť kolna určená jen pro dospělé muže, byla pro ženy tabu; Lamai tedy dobře věděl, kam se schovat před nevypočitatelnými rozmary své ženy. Ostatně Lenerengu ani nenapadlo přestoupit práh kolny. Z doby, kdy byla ještě mladým děvčetem, si dobře pamatovala, jak krutě byla potrestána žena, která toto tabu porušila. Dva dny byla tato nešťastnice pověšena za ruce na vysoké větvi mohutného stromu, kde do ní nelítostně pražilo tropické slunce. Pak pro výstrahu ostatním manželkám ji upekli a slavnostně snědli všichni muži, kteří ji viděli vejít do kolny. Od té doby byl v rodinách poměrný pokoj a všechny ženy ze Somo mluvily dlouho se svými muži velice tiše a s velikou úctou.

Jerry přes všechno trápení, které musel v poslední době snášet, přece jen cítil k Lamaiovi trochu náklonnosti, i když se nedala srovnat s vášnivou láskou, již choval ke kapitánovi, nebo před ním k panu Hagginovi. Byl to spíše vděk než přátelství. Lamai se o psa staral jak nejlépe mohl a uměl, takže Jerry nehladověl ani netrpěl žízní. Nemohl však k Lamaiovi bezvýhradně přilnout, neboť v jeho očích to byl stále černý hoch, který neměl pranic společného s bílými dvounohými bohy, o nichž snil, kdykoliv zůstal o samotě.

Avšak po krátkém čase si Jerry povšiml, že i černoši mají jakousi tajemnou moc, neboť právě tak jako bílí bohové i oni dovedli poručit věcem, házeli pruty a kameny a také to, že jeho samého svázali, že se mohl jen stěží hýbat, svědčilo o jakémsi nepochopitelném božství, které v nich Jerry občas objevoval.

S uplývajícím časem se z Jerryho mysli zvolna vytrácely vzpomínky na kapitána, a i když nikdy nevymizely úplně, byly zatlačovány neskonalou touhou po svobodě. A přece v okamžiku, kdy Jerryho pouta byla konečně uvolněna, nevřítil se bezhlavě do džungle. Nejvíce tím byla překvapena matka Lenerengo, která využila Lamaiovy nepřítomnosti a psa odvázala. Domnívala se, že to bude nejlepší způsob, jak se ho bez křiku zbavit. Ale Jerry zůstal stát na místě, vrtěl ohonem a vděčně se na ni usmíval očima, které měly barvu lískových oříšků.

To Lenerengu popudilo; začala tedy dupat a vydávat drsné a hrozivé skřeky, kterými chtěla Jerryho zahnat na útěk. Ale ten nebyl zvyklý na takové počínání, a tak ho ani nenapadlo, že by se měl bát. Přestal pouze vrtět ocasem, neusmíval se už a nechápavě ženu pozoroval. Vycítil, že tyto zvuky jsou projevem velkého nepřátelství, a to mu stačilo, aby ostražitě naježil srst na hřbetě a hrozivě vycenil tesáky.

Lenerengo opět vykřikla a zadupala. Její noha přivábila Jerryho pozornost, což černošku tak rozlítilo, že se po něm prudce rozehnala, aby ho nakopla přímo do břicha. Pes, který byl rychlejší než mohla žena tušit, hbitě uhnul ráně a ještě stačil Lenerenze natrhnout nastavenými tesáky kotník.

Nebýt malého Lamaie, který se nečekaně objevil, byla by rozzuřená žena Jerryho určitě zabila. Ohromný kámen, který v té chvíli svírala v dlaních, by byl Jerrymu rozdrtil lebku na padrť.

Lamai okamžitě pochopil, co se stalo: hůl, odvázaná od Jerryho krku, mu prozradila matčinu proradnost, a Lamai nemeškal. Vrhl se po matčině ruce a vyrval jí z dlaní nebezpečný kámen. Lenerengo však byla příliš zkušená v zápasech se svými haranty, než aby nedokázala jednou ranou do hlavy srazit svého syna k zemi. Teď byl sice Lamai bezmocný, ale svým křikem a pláčem vyburcoval ze spánku odpočívajícího otce. Ten se ospale vyštrachal z chatrče, aby jako vždy zachránil mír svému domu. Sotva se však objevil, Lenerengo zapomněla na syna a s neskrývaným požitkem se chopila nové příležitosti k hádce. Dupala a křičela jako pominutá, ale za chvíli už sotva popadala dech, takže celé to ohromné divadlo kupodivu dost brzy smírně skončilo. Lamai přivázal znovu Jerryho k holí a Lenerengo byla spokojena, neboť se vymluvila dosytosti; pouze starý Lamai se pro každý případ přece jen uklidil do kolny pro kánoe – jen tu bylo dokonalé bezpečí, v němž mohli všichni muži spát bez obav, že je budou jejich ženy obtěžovat.

Následující ráno se otec Lamai svěřoval se svými strastmi několika přátelům. Vypravoval jim také o noční hádce a o tom, že její příčinou bylo štěně, které se k nim dostalo z paluby Arangi. Lamaiovo vyprávění se doneslo až k sluchu nejvyššího kněze Agna, který byl náčelníkem lékařů – čarodějů a který si hned vzpomněl na to, jak v onen slavný den poslal se zajatci do kolny i psa bílého kapitána. A protože ani na okamžik nepochyboval, že malý Lamai porušil tabu a vloupal se do kolny pro dospělé, neprodleně začal jednat. Rychle nechal nebohého chlapce zavolat do svého domu a tam mu jeho provinění ostře vytkl. Lamai se chvěl a plakal a uboze se svíjel u nohou velekněze; věděl dobře, že za takový čin může být odsouzen k smrti, a toho se zděsil.

Co by však pro Agna znamenal mrtvý hoch? Velekněz potřeboval, mít v rukou chlapcův život, upotřebit ho pro sebe, zneužít ho pro své cíle. A nyní se mu nabízela jedinečná příležitost, jak si malého Lamaie podrobit. Prohlásil, že porušení tabu zůstane jen jejich tajemstvím, které on, Agno, nevyzradí tak dlouho, dokud Lamai bude bez odmluv vykonávat všechny jeho příkazy. Hoch vděčně souhlasil a od té doby se stal téměř otrokem veleknězovým.

Agno pak nařídil Lamaiovi, aby žil i nadále v kolně chlapců, kde bude pověřen dlouhou řadou úkolů, zkoušek a prací, za jejichž splnění bude později povýšen do kolny jinochů, což bude dobrý začátek k tomu, aby se z něho stal vážený muž.

Agno také promluvil s Lamaiovou matkou, a ta bez odmluvy ještě téhož dne svázala Jerryho provazem a nesla ho do čarodějova domu. Zkrocení psa se ovšem neobešlo bez zápasu: jeho hlava byla na několika místech potlučena a z rukou Lenerengy crčela krav. Cestou přes náves, kde stály totemy, spatřila Lenerengo veselé shromážděni lidu, a to ji zlákalo; odložila svázaného psa na zem a připojila se k těm, kteří se tu halasně smáli a bujaře pokřikovali.

Ten den měly být totiž veřejně potrestány dvě svárlivé ženy ze Somo a starý Bašti volil záměrně způsob, který měl být pro všechny ostatní manželky nejen poučný a zábavný, ale zároveň i dostatečně ponižující. Šlo mu především o to, aby všichni pochopili, že jedině on je jejich skutečným vládcem a. soudcem. Shodou okolností byly obě provinilé ženy velice tlusté, a to přímo hrálo Baštimu do ruky. I nerozpakoval se a za sváry, které už budily veřejné pohoršení, si vymyslel zvláštní způsob trestu: běh o závod.

Dráha určená k běhu byla dobře půl míle dlouhá a vedla od břehu, kde byla spálena Arangi, středem vesnice na druhý konec mořské hráze. Ženy, které se jmenovaly Tiha a Wiwau, ji musely proběhnout oběma směry. Ale to nebylo všechno. Tiha byla navíc obtěžkána dvěma kulatými korálovými kameny, z nichž každý vážil plných čtyřicet liber, a ty musela pevně tisknout k bokům, aby jí nevyklouzly na zem. Za ní pak Bašti postavil Wiwau a ozbrojil ji kartáčem z bambusových třísek, který byl připevněn k lehké a dlouhé bambusové tyči. Třísky kartáče byly ostré jako jehly, neboť se jich užívalo při tetování. A tímto kartáčem musela Wiwau při běhu píchat svou sokyni do zad, jako by před sebou hnala dobytče, a ne ženu. Pravda, třísky kartáče nemohly nikoho vážně poranit, každý jejich dotek však způsoboval trýznivou bolest.

Tak Tiha, chtěla-li uhnout ostrým bodcům, musela před Wiwau prchat ze všech sil a protože jí kameny bránily v běhu, klopýtala a potácela se jako loutka. Po prvním běhu si obě ženy měly vyměnit úlohy, takže Wiwau dobře věděla, že bolest, kterou nyní způsobí Tize, jí bude za chvíli splacena i s úroky, i snažila se bodat, seč jí síly stačily. Pot se řinul oběma ženám po tváři a protože obě měly mezi diváky své stoupence i nepřátele, každé zaúpění vyvolávalo bouři smíchu, žertů a nelibých výkřiků.

I když to bylo velice směšné, přece jen i v tom se skrývaly železné zákony divočiny. Oba kameny musely být proneseny celou drahou a počínání obou žen nesmělo být předstírané. Ta, která bodala, musela bodat opravdově a hbitě, zatímco bodaná neměla nejmenšího práva ohradit se jakýmkoliv způsobem proti své trýznitelce. Bašti obě ženy důrazně varoval a pohrozil jim, že ta, která by neuposlechla jeho rozkazu, bude přivázána v mořském příboji ke kůlu a ponechána na pospas žralokům.

Proto, když obě závodnice doběhly k místu, kde stál Bašti, zdvojnásobily své úsilí. Tady Wiwau bodala s opravdovým zápalem a Tiha vyskakovala po každé ráně, takže jí hrozilo nebezpečí, že své kameny upustí. Ženám v patách běželi všichni psi a děti z celé vesnice, takže pobřeží bylo plné křiku, smíchu a štěkání. „Teď si, Tího, těžko sedneš do kánoe!“ volal za hlasitého chechtotu Bašti.

A právě v tom okamžiku byla Tiha bodnuta tak nesnesitelně, že upustila jeden kámen a klesla na kolena. Ale Wiwau byla krutá a tak milé Tize nezbývalo, než se rychle postavit na nohy a klopýtat dál. Pouze jednou se ohlédla a tiše, aby ji nikdo neslyšel, zasykla na svou pronásledovatelku:

„Jen počkej, však já ti ukážu! Já ti brzy –“

Nedořekla. Obratně mířené bodnutí zadusilo její hrozbu v půli věty, a nechtěla-li zbytečně trpět, musela ze sebe vydat poslední špetky sil.

Křik davu nepohasl, ani když se dvojice přiblížila k druhému břehu. Zde se hra obrátila a rozzuřená Tiha si konečně mohla zchladit žáhu na té, která jí ještě před chvílí způsobila tolik bolesti. Její odplata byla opravdu vydatná, neboť Wiwau nevypadl z rukou, jeden kámen, ale oba dva, a navíc se odkutálely na několik metrů od sebe. Čím zoufaleji se nešťastnice snažila své břímě sebrat, tím záludněji jí vypadávalo z rukou, takže pomsta Tihy se na ni snášela v celých smrštích, což s velkým povděkem přijímalo už beztak rozběsněné obecenstvo. Také Bašti nacházel v tomto divadle ohromnou legraci, smíchy se popadal za hubené boky a po vrásčitých lících mu stékaly slzy nejupřímnějšího dojetí. Teprve když bylo po všem, Bašti povstal a řekl svému lidu: „Takto budou zápasit všechny ženy, kterým se bude příliš stýskat po sváru.“

Hlavy bílých bohů

Ještě nějakou chvíli po skončení závodu zůstal Bašti v kruhu svých předáků. Ani Agno mezi nimi nechyběl. Také ženy se shlukly a bavily se mezi sebou o všem, co přinesl den, hlavně však o Tize a Wiwau. Nejvíc ze všech řečnila samozřejmě Lenerengo; odpovídalo to jejímu temperamentu.

Jen svázaný Jerry ležel stále na boku opodál obou skupinek, jako by na něho Lenerengo zapomněla. Náhle k němu přiběhl divoký pes, který se kdysi proháněl po Arangi, a začal ho očichávat. Zprvu čenichal jen zpovzdálí, připraven vzít kdykoliv nohy na ramena. Teprve za chvíli se opovážil přiblížit až k Jerrymu.

Jerry ho pozoroval planoucíma očima a v okamžiku, kdy se ho divoký pes čenichem dotkl, výhružně zavrčel. Divoký pes bázlivě uskočil a bezhlavě uháněl dobrých dvacet sáhů. Teprve když poznal, že není pronásledován, opět se obezřetně vracel. Cítil, že se mu naskýtá příležitost k divoké hře. Plížil se k Jerrymu se zákeřností kočky a břichem se téměř dotýkal písku. Chvílemi se ohlížel nalevo a napravo, jako by čekal nějaký nenadálý útok z boku. Když se pojednou ozval hlučný výbuch chlapeckého smíchu, divoký pes se skrčil, zaťal drápy do země, aby měl v nohou dostatek opory, a jeho svaly se napjaly ke skoku, aniž věděl, odkud hrozí nebezpečí. Když ale poznal, že ho neohrožuje nic zlého, pokračoval v plížení k irskému teriérovi.

Těžko lze odhadnout, jak by byl divoký pes naložil se svým dávným nepřítelem, který mu led byl vydán na pospas. Avšak právě v tom okamžiku, po prvé od chvíle, kdy byla dobyta Arangi, oči Baštiho spočinuly na Jerrym. Teprve teď si velký náčelník uvědomil, že na to zlatosrsté štěně úplně zapomněl.

„Jaký být ten pes zde?“ zvolal pojednou tak důrazně, že se i divoký pes strachy celý schoulil. Také Lenerengo zbystřila sluch a vyjukána hrozným starým náčelníkem, začala bez vyzvání chvějícím se hlasem vysvětlovat, jak se věc s Jerrym má. Vyprávěla, jak jejich malý hoch Lamai vytáhl psa z vody, jak jej přinesl domů a stěžovala si, že je pes od té doby příčinou všech hádek a trampot v jejich rodině. Řekla také, že když teď Lamai odešel, aby žil mezi mladíky, ráda splnila výslovný rozkaz čaroděje Agna a bez meškání mu odnáší psa do jeho domu.

„A proč ten pes jít k tobě?“ obrátil se zvědavě Bašti na Agna.

„Já, já kai-kai ten pes!“ zněla koktavá a rozpačitá odpověď lékaře – čaroděje. „Ten pes být tlustý. A tlustý pes dobrý ke kaikai!“

Tu v Baštiho mozku bleskla myšlenka, kterou se už dávno zabýval a která teď dozrála.

„Ten pes být příliš dobrý na kai-kai. Pro tebe být lepší křovácký pes,“ řekl Bašti a ukázal na divokého psa.

Agno potřásl bezradně hlavou. „Křovácký pes nebýt dobrý ke kai-kai.“

Ale Bašti stále vedl svou. Odpověděl, že je lépe sníst divokého psa už proto, že se nedožívá tak vysokého věku jako pes bílých mužů a také jeho hodnota je nesrovnatelně menší: zatímco se pes z Arangi ničeho nebojí, křovácký pes je starý zbabělec a z každého boje raději prchne.

Když Bašti skončil svou přednášku, pokročil k Jerrymu a namístě přeřezal provazy, kterými byl pes spoután. Sotva se Jerry ocitl na nohou, měl náhle příliš nakvap, než aby stačil Baštimu poděkovat. To už i divoký pes pochopil, kolik uhodilo, ale ani zběsilý útěk mu nebyl nic platný. Jerry prudce vyrazil a po několika dlouhých skocích povalil divokého psa do mračen prachu a kousal do jeho kožichu tak dravě, že i Baštimu přecházely oči nad takovou podívanou. Náčelník se smál a volal na své předáky, aby se poučili z toho nádherného divadla.

Z Jerryho se v té chvíli stal malý zběsilý ďábel, který se na divokém psu mstil za všechno příkoří a strastí, které musel snášet od onoho krvavého dne na Arangi, kdy pro něho skončilo všechno dobré v tomto podivném světě. Rvačku psů však zpozoroval i chlapec, který se vrátil na Somo z plantáží a který měl už na lodi na Jerryho pořádný dopal. Divoký pes mu totiž patřil, a tak nebylo divu, že se okamžitě pokusil Jerryho zahnat důkladným kopancem. To ale neměl dělat. Nejenže rozzuřil Jerryho ještě víc, takže za to okamžitě slízl několik hlubokých kousnutí do lýtka, ale popudil proti sobě i samotného Baštiho.

„Copak to být?!“ vykřikl vzrušeně Bašti na mladého vetřelce, který se válel v prachu a kopajícíma nohama se bránil novým a novým útokům Jerryho. Chlapec vyskočil a s hrůzou v očích očekával odsouzení, které na něho bude uvaleno ústy nejvyššího náčelníka. V té chvíli se však Jerry znovu vrhl na divokého psa a Bašti je začal tak soustředěně pozorovat, že provinilého chlapce úplně vypustil z hlavy. Divoký pes se neodvážil Jerrymu vzdorovat a dal se na útěk do džungle, kam ho Jerry pronásledoval.

Sotva psi zmizeli z dohledu, začal nejvyšší náčelník nahlas rozvíjet nové myšlenky. Pěstují-li lidé banány, dostane se jim jich tolik, kolik chtějí. Když zasadí yamy, vyrostou yamy, a ne sladké brambory nebo pisangy. Stejně je tomu se psy. Protože však psi černochů jsou od přírody zbabělí, všechno jejich pěstění k ničemu nevede – pořád se budou rodit jen špatní a bojácní psi. Jestliže si ale přejeme, aby také naši psi byli odvážní a silní, musíme je to naučit od bělošských psů. A máme-li jednoho psa bílého muže, bylo by největší hloupostí sníst ho a navždy tak zničit všechnu odvahu, která je v něm utajena. Potomci tohoto psa budou stejně zdatní jako on a budou se v dalších pokoleních šířit dál a dál, až všichni psi na Somo budou silní a krásní jako psi bělochů.

Po této úvaze poručil Bašti nejvyššímu lékaři – čaroději, aby si vzal Jerryho na starost a dbal o něj co nejlépe. Kromě toho vyhlásil nad Jerrym ‚náčelnické tabu, které se vztahuje na všechny obyvatele kmene a které znamená, že žádný muž, žena, ani dítě nesmí po štěněti házet oštěpem, kamenem nebo tomahavkem a že každý, kdo by mu jakýmkoliv způsobem ublížil, bude přísně potrestán.

A tak od této chvíle nastaly Jerrymu v Agnově stinném rákosovém domě celkem dobré časy. Protože Bašti vládl nad svými lékaři – čaroději železnou rukou, ani Agno se nepokusil jeho příkazy nějak obcházet a plnil je do puntíku, i když se mu mnohdy nelíbily. Všechno obyvatelstvo na Somo bylo přesvědčeno, že stejně jako třeba náčelník Nau-hau z Langa-Langa, je i Bašti ovládán svými lékaři – čaroději. Mýlili se, neboť nikdo z celého Somo ani zdaleka netušil, co všechno se dělo, když Bašti, tento naprostý nevěrec, mluvil mezi čtyřma očima s tím nebo s oním kouzelníkem, jedině v soukromých rozmluvách jim totiž mohl dokázat, jak dokonale zná celou jejich hru, takže se nikdy nemůže stát otrokem temných pověr a podvodů, jimiž udržují lid v poslušenství. Nemíní sice kazit jejich pověst o tom, že právě oni jsou jedinými mluvčími nesčetných bohů, ale čarodějové si musí uvědomit, že poslední slovo bude mít vždycky on sám, on – Bašti, náčelník na Somo.

A čarodějové pochopili. Bašti byl nejstarší ze všech kněží, jedině on tedy mohl jmenovat nové lékaře – čaroděje a udělat z nich vážené muže s velkou mocí. Tak žili všichni do jednoho z jeho milosti a protože je Bašti znal téměř tak dobře jako sebe, mohl jejich slabostí lehce využívat. Často jim připomínal osud lékaře – čaroděje Koriho, který si kdysi v slabé chvíli myslil, že je snad přece jen chytřejší a silnější než Bašti. Celý týden pak křičel bolestí, než ztichl navždy.

Bašti uznával tabu, která sám vyhlašoval nebo která ukládal sám sobě. Často vykládal čarodějům o jejich původu. Starému Ninovi, který naslouchal rozkazům boha žraloků a byl před Agnem nejvyšším knězem, například poručil, aby na něho před tváří všeho lidu Somo uložil tabu o pojídání zaděnek. Pro Baštiho to byla levná újma, neboť zaděnky měl k smrti nerad.

V Agnově velkém rákosovém domě bylo málo světla, a proto zde všechno působilo tajemně. Ale Jerry o takových věcech jako je světlo, stín, slunce či hvězdy, nikdy příliš mnoho nehloubal, a tak. ani sušené hlavy, uzené a plesnivé zbytky lidských těl, vyschlí aligátoři či vyprahlé ryby, náležející k ozdobám Agnova příbytku, na něho neudělaly příliš velký dojem.

Jerry si však velice brzy všiml, že je tu o něho náramně dobře postaráno. S Agnem žilo několik stařen a jedenáctileté děvče, které se staraly o domácnost a odháněly mouchy s jeho těla a pak dva mladící, povýšení z kolny pro kánoe, aby se tu z nich pod dohledem mistra stali lékaři – čarodějové.

Jídlo si mohl Jerry vybírat podle libosti. Když Agno snědl první kousek prasete, Jerry býval obsloužen hned po něm. Teprve pak směli k jídlu zasednout dva mladíci a děvče, zatímco stařenám byly určeny pouze zbytky. Na rozdíl od křováckých psů, kteří si za deště museli hledat místo pod převislými okapy, měl Jerry vy hrazen suchý kout pod Agnovou střechou. Bylo to právě v těch nejponurejších místech domu, plných sušených vnitřností žraloků, lebek krokodýlů i zabitých bílých obchodníků se santalovým dřevem, ale také koster šalomounských krys, které měřily plné dvě třetiny sáhu. Tady se často Jerrymu zastesklo po vesnici, a proto jak mohl, využíval své plné svobody a odkradl se až k Lamaiovu domu, neboť malý Lamai se přece jen ze všech černých lidí zapsal nejhlouběji do jeho srdce. Ale ani jedenkrát tam chlapce nezastihl, a mrzelo ho to. Ostatně trochu se za své city i styděl a nikdy se u Lamaiova domu neobjevil veřejně. Postával v hustých kapradinách u potoka a jako na čekané větřil obyvatele chatrče. Ale teprve když byl úplně přesvědčen, že pach, který hledal, se nevrací, vzdal se dalších návštěv, přijal dům lékaře – čaroděje za svůj domov a Agna za svého pána.

Nový pán však v Jerrym nevzbudil ani trochu lásky. Konečně Agno sám lásku ani neznal, neboť ve svém domě vládl vždy jen a jen pomocí strachu a krutosti. Jak mohl tedy pociťovat náklonnost nebo dokonce srdečnost k psovi, kterého měl sto chutí kai-kai? Snad právě pro svou krutost a bezohlednost, s níž ovládal kmen, byl Agno ze všech čarodějů Baštimu nejbližší. Náčelník však netušil, že Agnův život ztrpčuje touha být prvním mužem na Somo. Ach, jak rychle by si poradil s tím nenáviděným psem! Ale strach z Baštiho byl přece jen silnější, a tak raději Jerryho přehlížel, než aby podlehl náhlému pokušeni a přestoupil zákon, který platil pro všechny, tím víc pro něho.

Tak míjely Jerrymu týdny a měsíce života bez něhy a lásky a pes nejen ztloustl, ale byl za tu dobu tak zhýčkán, jako málokterý pes před ním. A protože brzy pochopil výhodu tabu, které nad nim bylo vyneseno, naučil se rychle využívat tohoto zákona ve svůj prospěch. Byl tak svobodný, že se nakonec řídil jen vlastní vůli a vlastními zvyky. A přesto se nikdo z celého Somo neopovážil na něho zdvihnout kámen nebo hůl. Jerry byl dávno přesvědčen, že ho Agno nenávidí, zároveň však vypozoroval, že se ho čaroděj v jistém slova smyslu i bojí a že by mu za žádných okolnosti neublížil. Avšak Jerry nemohl vědět, že Agno je chladnokrevný filosof, který dovede vyčkávat, aby se v příhodném okamžiku tím jistěji zbavil svého nepřítele.

Na svých toulkách po pobřeží Somo se Jerry nikdy neodvážil do vod laguny; už z Meringu si v sobě přinášel dávné krokodýlí tabu, které ani uprostřed této říše svobody nepřekročil. Občas se podíval až do vzdálených křováckých osad, které také patřily k Baštiho panství, a kupodivu i zde mu všichni ustupovali z cesty a krmili ho, kdykoliv se mu zachtělo jíst. Neboť chráněn všeobecným tabu, směl strkat svůj čenich do všech nádob s potravou, šmejdit rákosovými domy domorodců, ba i lehat na jejich spací rohožky. Jeho drzost neznala žádné meze. I ti nejhloupější museli pochopit, jaká se nad Jerrym vznáší ochrana, když bylo vyhlášeno další náčelníkovo nařízení, kterým Bašti přikazoval všemu somoskému lidu, aby chránili Jerryho před náhodným střetnutím s kterýmkoliv křováckým psem. Křovácké bestie, jak poručil Bašti, měli příslušnici kmene zahnat třeba i kopanci, kamením a holemi.

To všechno Jerrymu samozřejmě jen prospívalo. A nebýt jeho jemných nervů a věčně nenasycené a chtivé zvědavosti, která ho nenechala ani na okamžik v klidu, byl by mohl ztloustnout až do úplné tuposti. Jenomže Jerryho zajímalo i to, co je za hranicemi Baštiho říše, tam za pralesy a bažinami, kde sídlily cizí divoké kmeny, pro něž neplatilo žádné tabu nad podivným psem, který se občas ukázal mezi křovisky; v těch místech prožil Jerry mnohá dobrodružství, ze kterých nevyšel vždy Jako vítěz. Právě před nedávnem se střetl se dvěma lesními krysami, které byly velké jako on. Když Je napadl, donutily ho k zápasu tak těžkému, jaký ve svém životě nikdy nebojoval. Pravda, první krysu zakousl, ale to netušil, že to bylo zvíře staré a slabé; hůře dopadl s její družkou, která byla v plné síle a ztrestala ho tak, že se sotva odplížil do domu lékaře – čaroděje, a tam si pak po celý týden olizoval těžké rány, vraceje se jen zvolna do života.

Jindy se mu zase podařilo vyslídit dugonga a s chutí zahnal tohoto bojácného tvora náhlými a divokými výpady, do nichž vložil všechnu svou sílu a zuřivost. Lichotil si tímto vítězstvím a považoval ho za náramně podařený žert. Honil divoké tropické kachny, které mnohokrát nelítostně vyplašil z jejich skrytých hnízd; tu se Jerry často setkával i s krokodýly, kteří v těchto místech vycházeli z vody, aby se trochu vydřímali na vyhřátém břehu. Často také podnikal výlety do džungle, zejména když slídil po sněhobílých a drzých kakadu, po divokých mořských orlech, těžkopádných káňatech, po loriích a ledňáčcích či směšně rozžvatlaných papoušcích. Asi třikrát se za hranicemi Somo setkal i s malými černými křováky, kteří se podobali víc duchům než lidským tvorům, neboť byli téměř nepostřehnutelní. To bylo ovšem pro Jerryho velké poučení. Jak ho lesní krysy naučily velké opatrnosti, tak ho tito lehkonozí slídiči přinutili k obezřetnosti v šeru džungle. Neútočil na ně ani tehdy, když ho ohrožovali svými dlouhými oštěpy. Věděl, že se na ně nevztahuje Baštiho tabu a dobře si také uvědomoval, s jakou zručností rozdávají smrt na všechny strany, a to i tam, kam vůbec nedosáhnou svými pažemi. Jejich oštěpy zasahovaly cíl přesně.

A tak Jerry pobíhal celé dny vesnicí i džunglí a neznal snad místo, které by mu bylo svaté. Tak tomu bylo i v domě čaroděje Agna. Zatímco se zde všichni muži a ženy choulili strachem před přízračnou tajemností věcí, on si tu vždycky vykračoval naprosto klidně a srst naježil pouze tam, kde byly zavěšeny čerstvě uříznuté hlavy těch, které poznával nejen čichem, ale i zrakem a které ještě před nedávnem patřily překrásnému světu na Arangi. Tady se také konečně setkal i s hlavou Borckmanovou a prudce na ni zavrčel, když si vzpomněl na věčný boj, který s tímto bílým opilým chlapíkem vedl na palubě Arangi.

Pak ale přišel den, kdy při náhodné potulce vesnicí objevil v Baštiho domě také to, co na tomto světě zbylo z milovaného kapitána van Horna. Bašti byl velice starý, a protože byl od přírody moudrý a sám mnoho přemýšlel, dobře si uvědomoval, že konec jeho života se neodvratně přibližuje. Miloval svět, v němž se narodil, a ještě víc miloval svůj život, který mu poskytl nejen zdraví a sílu, ale i postavení, jež ho vyvyšovalo nad všechny čaroděje a všechen lid. Nebál se zemřít, byl by však rád věděl, zda jeho smrtí opravdu všechno skončí, či snad bude někdy a třeba někde jinde žít ještě jednou. Nikdy nesdílel bláhové názory svých kněží – čarodějů, a snad právě proto byl v chaosu těchto spletitých a znovu a znovu naléhajících myšlenek naprosto osamocen.

Žil už tak dlouho, že mohl lépe než kdokoliv jiný pozorovat, jak stářím zanikají životní tužby a tělesné síly. Viděl, jak jeho vlastní děti dospívaly k mužnosti a zralosti, jak se z nich před jeho zraky stávali otcové a dědové, matky a babičky. A ačkoliv sám poznal všechny dary života, lásku, ženu, otcovství i požitky z dobrého jídla, neznamenalo to pro něho nyní už téměř nic. Bašti jedl a pil jen proto, aby se uchoval naživu a pramálo mu záleželo na tom, co jí. Pouze jediný pokrm vzbuzoval jeho zájem: vejce megapodů, která tito ptáci v období líhně kladli na jeho soukromém, přísným tabu chráněném pozemku. To byl poslední záchvěv Baštiho tělesných choutek. Ve všem ostatním žil jen svým rozumem a jím také vládl somoskému lidu. Zákony, které vydával, vyplývaly z jeho hlubokých dlouholetých zkušeností a směřovaly k tomu, aby jeho kmen byl stále početnější a mocnější.

Bašti si uvědomoval rozdíl mezi věčným nehynoucím kmenem a člověkem, který žije jen určitou dobu. Kmen trval, a i když jeho členové mizeli, byl živým svědectvím historie a zvyků předcházejících pokolení, poutem, které nutilo všechny živé k zachovávání přejatého dědictví, než oni sami odešli do neznáma a stali se pouhou vzpomínkou. I on, náčelník, je jen pouhou částečkou kmene a dříve či později bude muset také odejít. Ale kam odejít? Kam? O tom Bašti mnohokrát přemýšlel. Proto se poslední dobou tak často stávalo, že ze svého rákosového příbytku vykázal všechny hosty, a když zůstal sám, sňal s krovu hlavy lidí, jež kdysi viděl žít a kteří zmizeli v onom tajemném Nic, a dlouho nad nimi seděl.

Držel je nezabalené ve svých rukou, nebo si je položil na kolena, a ptal se jich na to, co by tak rád sám znal a co už tyto hlavy asi dobře vědí. Neboť jejich myšlenky už dávno odešly do tajemných temnot na druhém břehu života.

S bolestnou otázkou na rtech bral Bašti do svých rukou jednu hlavu po druhé, zatímco slunce matně prosvětlovalo prostory jeho rákosového paláce a zmírající jihovýchodní vítr občas zavzdychal v listoví palem a chlebovníkú.

Byla zde hlava jakéhosi Japonce, o níž Bašti slyšel, že ji ukořistil jeho otec dávno před tím, než se Bašti narodil. Byla však špatně vyuděna a nedbalé zacházení ji hodně poškodilo. To Baštiho mrzelo, neboť právě jejími rysy se velice často zabýval; mámila ho představa živosti a výmluvnosti jejích hladových rtů, které se dost podobaly jeho vlastním ústům Kolik asi myšlenek se skrývalo za mrtvýma očima, kolik marných tužeb a vznětů! Jaké asi záchvaty hněvu a lásky prožívala tato hlava v době, kdy člověk, kterému patřila, Ještě ani zdaleka nepomyslil na smrt!

Jiná hlava, nad kterou Bašti také žasl a jejíž historie sahala až do doby jeho praděda, patřila jakémusi Francouzi, ale tím si náčelník nebyl jist. Proto nemohl tušit, že je to hlava La Perouxe. legendárního starého námořníka, který s celým mužstvem zahynul v troskách dvou fregat Astrolabe a Boussole na kanibalských březích Šalomounových ostrovů.

Velké tajemství skrývala hlava jakési bílé ženy; o ní neměl Bašti žádné zprávy, ale zlaté náušnice se smaragdy, které doposud visely ve zvadlých a vyschlých ušních boltcích a dvě třetiny sáhu dlouhé lesklé vlasy, splývající se skalpu jak hedvábí, svědčily o tom, že byla milenkou bohatého bílého muže, který ji přivedl až do těchto končin, kde nečekaně nalezla svou smrt.

A byla tu ještě jedna hlava, která náčelníka obzvlášť silně vábila. Patřila jakémusi Němci s rudými vlasy a vousy. Ačkoliv byla dávno vyschlá, přece jen pevností rysů prozrazovala železnou vůli. Baštimu se zdálo, že její masivní čelo dává tušit, že tento člověk už za živa znal tajemství, které ho ustavičně znepokojuje a láká. A nemýlil se příliš, neboť hlava patřila slavnému německému hvězdáři, který nejenže dovedl podle hvězd řídit lodě na šírém moři, ale který znal i cestu Země na její pouti nekonečným prostorem, mnohokrát větším, než mohl chudák Bašti třeba jen ve snu tušit.

Nu a konečně tu byla hlava van Horna; tou se náčelník zabýval v posledních dnech takřka neustále. Ležela právě na jeho kolenou, když Jerry, požívající na Somo naprosté volnosti, vběhl do Baštiho rákosového domu. Sotva zvětřil pozůstatky svého nejmilovanějšího bílého boha, žalostně zavyl a vzápětí vzplanul prudkým hněvem.

Ale Bašti byl tak zahloubán do svého přemítání, že zprvu Jerryho vůbec nezpozoroval. Myslel na to, jak tento muž, plný života a důvtipu, dovedl stát zpříma a jak sebevědomě si vždycky vykračoval ve svém plátěném šatu a s automatickou pistolí, která se mu neustále pohupovala za pasem. A vida, přece to byl nakonec on, Bašti, který van Horna přelstil a oddělil jeho hlavu od těla, jež tak pyšně vládlo celé Arangi. Co se však stalo s van Hornovým rozumem? Opravdu zanikl, jako zanikne plamen pochodně a promění se v saze a v popel? Nikde nezbylo vůbec nic ze všeho, co tvořilo van Hornovu bytost? A je vůbec možné, aby se i člověk rozplynul v tutéž temnotu, v níž mizí každé zvíře, každý krokodýl zasažený oštěpem, tuňák chycený na udici, či vepř, který byl dobře vykrmen k snědku?

Bašti dobře věděl, že všechny zákony, které nyní platí pro van Horna, nedávno ještě živého a panovačného, budou brzy platit i pro něho. Brána smrti, kterou prošel kapitán, se teď otevírá i před ním a on, i kdyby stokrát chtěl, nemůže se jí vyhnout. A proto se znovu a znovu dotazoval kapitánovy hlavy, jako by mrtvé rty mohly promluvit a odhalit tajemství smrti, jež kráčí neustále životu v patách.

Teprve Jerryho druhé protáhlé a žalostné zavytí probudilo Baštiho z hlubokého přemítání. Pohlédl na odvážné zlatohnědé štěně, ale ani ho nenapadlo, aby je odehnal. I pes jako by vstoupil do jeho hloubáni a kladl Baštimu další znepokojivou otázku. Hle, je živý jako je živý člověk, řekl si Bašti. Zná hlad a bolest, hněv i lásku a v žilách mu proudí teplá krev. Miluje svůj rod, svůj kmen, plodí mláďata a vychovává je. A přece stačí rána nožem a je po všem!

Jerry se však teď plížil k Baštimu s napjatýma nohama a se srstí naježenou na hřbetě, plecích i krku. Jeho cílem však nebyla kapitánova hlava, která probouzela jeho lásku, nýbrž sám Bašti, o jehož vině Jerry ani na okamžik nepochyboval. V tomto okamžiku připomínal divokého vlka, který chce na horské louce přepadnout pasoucí se kobylu. Teprve to vytrhlo Baštiho z dumání a pln obdivu k nebojácnému štěněti se hlasitě rozesmál, jako by se ještě před malou chvílí nezabýval tak chmurnými myšlenkami.

Jeho obdivný smích vůbec neznamenal, že by si s Jerrym neuměl nebo dokonce nechtěl poradit. Náčelník popadl krátkou hůl z tvrdého dřeva a udeřil Jerryho do čenichu s takovou přesností, že se ozvalo jen bolestné zakňučení a pes od něho kvapně odskočil. Bašti nechtěl bít psa zbytečně, dobře ale uhodl, že mu nic jiného nezbyde, neboť znal bojovnost a neodbytnost tohoto štěněte. Věděl, že z oddanosti k tomu, koho miluje, nebude se bát ani ran hole. A nepletl se.

Také to je život! pomyslil si Bašti a obratně od sebe odháněl útočícího Jerryho. Je mladý, pošetilý a nezkrotný jako zamilovaný chlapec, který bojuje o svou lásku i za cenu smrti, přemýšlel Bašti dál.

Jerry byl jako posedlý a zcela bezhlavě se znovu vrhal proti holi, která ho udržovala v uctivé vzdálenosti od Baštiho. Co všechno by byl v té chvíli starý náčelník dal za sílu i nerozvážnost tohoto psího mládí!

„Mé slovo, ten chlapík pes nemít žádný strach!“ hučel si pro sebe Bašti v hantýrce béche-de-mer a ten obdiv silně připomínal způsob, jímž Jerryho chválil kapitán van Horn, který často říkával: „To je nějaký pes, inu, to je nějaký pes!“

Jenomže stáří se unaví hrou dřív než mládí, a tak Bašti ukončil Jerryho naléhání tím, že ho udeřil holí do hlavy tak silně, že pes klesl omráčen k zemi. Pohled na štěně, které ještě před několika vteřinami bylo tak živé a běsnící a teď tu před ním leží jako mrtvé, probudilo znovu Baštiho hloubavou obraznost. Jediný úder holí, a taková změna! Kam se propadl všechen rozum a hněv tohoto štěněte? Bašti sice věděl, že vědomí, cit, pohyb i vůle se znovu vrátí do nehybného těla mláděte, ale kam se všechno podělo i na těch pár minut, kam zmizela touha, která ovládala každý jeho krok a kam záblesky chtivých očí?

Bašti znaveně vzdychl a kromě van Hornovy hlavy, zabalil zvolna všechny ostatní do rákosových obalů. Pak je vytáhl vzhůru na trám, aby visely ještě dlouhou dobu, ba i. potom, až sám bude mrtev.

Pouze van Hornovu hlavu odložil na podlahu a tiše se odplížil do vedlejší místnosti, aby mohl odtud pozorovat skulinou, co se bude dít, až se pes probere z mrákot a zůstane sám s hlavou svého bývalého pána.

Zanedlouho se Jerry počal chvět na celém těle a trvalo dobrou minutu, než se namáhavě postavil na nohy. Chvíli postál a pak se pokusil vykročit. Zapotácel se však jako opilý, ale i to pozoroval Bašti s nesmírným údivem. Hle, jakým tajemným zázrakem se vrací život do těla, jak nohy nabývají staré síly a vědomí začíná proudit do hlavy pokryté srstí!

Jerry se začal rozhlížet po svém nepříteli, a tu spatřil na zemi kapitánovu hlavu. Rychle k ní přiskočil a začal se dotýkat jazykem jejích ztuhlých lící, zavřených očních víček, které nedovedla otevřít ani jeho láska, i nehybných rtů, z nichž už nikdy neuslyší ani jediné z těch lichotivých slov, kterými se s ním kapitán tak něžně a láskyplně mazlil.

Když Jerry poznal, že není možné probudit kapitána k životu, usedl v jakémsi hlubokém zoufalství před van Hornovu hlavu, vztyčil čenich k vysokému krovu Baštiho domu a počal žalostně výt. Vyl dlouho a tak teskně, že se i otrlé náčelníkovo srdce zachvělo úzkostí. Teprve pak se Jerry zkroušeně a jako by bez ducha odplížil do příbytku svého pána čaroděje, aby tam plných čtyřiadvacet hodin snil a probouzel se z těžkých snů o svém navždy ztraceném bílém bohu.

Od té doby po celý čas, kdy byl na Somo, se Jerry vyhýbal Baštiho rákosovému domu. Neměl strach z náčelníka, ale zmocňovala se ho zde tíseň, která se nepodobala žádným pocitům, jež Jerry dosud prožil. V Baštiho domě bylo něco víc než smrt – byla tam vzpomínka, která měla podobu toho, jehož měl tak rád a s nímž strávil kus společného života.

Proto začal Jerry nenávidět Baštiho tak prudce, jako nikdy nikoho před ním, neboť on to byl, kdo si pokládal na kolena jeho ztělesněnou vzpomínku. Kdykoliv náčelníka spatřil, ožíval v něm takový odpor, že raději odbíhal do džungle, aby se vyhnul dalšímu střetnutí.

V domě čaroděje Agna

Uplynuly tři měsíce a severozápadní pasát ustoupil po svém půlročním volném vání jihovýchodnímu větru. Jerry žil stále v Agnově domě a nespoutané pobíhal vesnicí. Přibral na váze, vyrostl a pod ochranou tabu se z něho stal sebevědomý a téměř zpanštělý pes. Neustále však toužil po pánovi a veliteli, jemuž by se mohl s láskou oddat. Agno si nezískal ani záchvěv jeho srdce, a ani se o to nepokoušel. Nenávist k Jerrymu skrýval za svou chladnokrevnost, takže nikdo ani netušil, jak rád by se psa zbavil. Jerry o Agnovi příliš nepřemýšlel; zlhostejněl mu tak, že ho ani nebral na vědomí. Několik stařen, dva budoucí kouzelníci a děvče, které odhánělo mouchy, Jerry celkem správně považoval za otroky, a ti v něm nemohli nikdy probudit sebemenší náklonnost.

Jerry byl vlastně jediný tvor y domě, který se Agna nebál; pro všechny ostatní to byl dům strachu, v němž by snad jen zázrakem mohl vykvést drobný květ lásky. Pouze jedenáctiletá dívka dala hned zpočátku Jerrymu najevo trochu příchylnosti, ale jakmile to Agno zpozoroval, přísně jí zakázal dotýkat se nebo dokonce hladit psa s tak vysokým tabu.

Agnovy myšlenky byly vždy temné a zákeřné, a právě takový byl i jeho plán na odstranění Jerryho. Šlo mu o to, aby Bašti zrušil Jerryho tabu. To bylo možné jen tehdy, kdyby pes porušil nějaký uctívaný zákon a náčelník ho za toto provinění dal zabít. Agno věděl, že jedinou potravou, v níž si náčelník stále libuje, jsou megapodí vejce. Jedině při tomto jídle se cítil dobře, neboť v něm vyvolávalo obrazy jeho vlastního mládí, kdy ještě toužil po vonných pokrmech s nenasytností zvířecího mláděte. Proto se na něho jediného nevztahovalo přísné tabu, vynesené nad touto potravou. A protože zákaz požívání megapodích vajec byl součástí divošského náboženství, pověřil Bašti Agna, aby opatroval a střežil posvátné místo, určené pro jejich kladení.

Avšak ani Agno už nebyl mladý a jestliže se v něčem podobal Baštimu, bylo to právě v jídle. I jeho už dávno opustily všechny chutě a také on jedl pouze proto, aby byl živ. Jen vejce megapodú mu dodávaly vzpruhu do posledních dní jeho života. Zatímco však Bašti holdoval jídlu ze svých vlastních lovišť, Agno byl odkázán na to, co tajně a ve strachu ukradl.

Megapod, který žije na Šalomounových ostrovech, je vzdáleným bratrancem chvostnatého krocana australského a není větší než velký holub. Jeho vejce jsou však velká jako vejce domácí kachny. Protože je megapod pták velice nebojácný a téměř krotký, byl by patrně vyhuben již před mnoha staletími, nebýt tabu, jež nad ním vynesli všichni náčelníci a kněží Šalomounových ostrovů. Jen kvůli němu museli udržovat rozsáhlé písčité plochy a chránit je především před psy, kteří si na megapody a jejich vejce odedávna brousili zuby. Při lihnutí megapod spoléhá především na sluneční vedro a zahrabává svá vejce až do hloubky dvou stop s takovým zaujetím, že ani nezpozoruje Člověka, který dva kroky od něho tuto výtečnou pochoutku vyhrabává z písku. Megapod snáší vejce tehdy, když severozápadní pasát vystřídá jihovýchodní vítr. Tato doba na pobřeží Somo právě nastala a na Baštiho pozemku začalo být živo. Bašti i Agno byli jako na trní; jejich nezřízená touha po dlouho odříkané pochoutce byla v ty dny neovládnutelná. A právě tehdy vzal Agno Jerryho a vedl ho po zakázané pěšině mezi mangrovníky, z jejichž kořenů stoupaly páry plné dusivého pachu a tetelily se v nehybném vzduchu. Pěšina, po které spolu šli, byla jako stvořena pro muže s dlouhýma nohama, neboť Agno i Jerry často museli přeskakovat s kořene na kořen. Agno občas zaklel, ale pro Jerryho to bylo něco úplně nového. Na svých potulkách po Somo tuto stezku dosud neobjevil a Agnovo rozhodnutí ho radostně překvapilo, neboť v něm vzbuzovalo naději, že v kouzelníkovi přece jen nalezne pána, po kterém tak dlouho touží.

Když se konečně dostali z mangrové bažiny, octli se pojednou na rozsáhlé písčině, která byla tak prosycena solí, že tu žádný strom nikdy nezapustil kořeny. Prostor byl pustý a nehostinný, takže se sluneční paprsky opíraly jen do prázdné, rozpálené země. Přístup na toto místo uzavírala prostá vrata, avšak Agno si počínal tak, jako by tu nebyla a neustále Jerryho pobízel, aby si vyhrabal pod dřevěným plotem svůj vlastní vchod. Do úsilí předvést Jerrymu, co od něho žádá, vkládal Agno všechen důvtip. Neustále cosi štěbetal, sedal na bobek a vlastníma rukama vyhrabával kopice písku. Nepřestával však dbát na to, aby alespoň na povrchu země zůstaly stopy psích pracek a drápů.

Konečně se úklad zdařil a Jerry vběhl do ohrady. Agno vešel za ním a bez meškání začal Jerryho svádět, aby vyhrabával z písku megapodí vejce, neboť předpokládal, že i jemu, jako každému jinému mu psu, přijdou k chuti. To však Jerryho ani nenapadlo. Jednak nechápal smysl takové hry a jednak nebyl na tento druh potravy zvyklý. Agno byl vzteklý, ale zase ne natolik, aby sám nestačil hltavě vysát osm vajec a jejich skořápky rozházet po pozemku. Všechno muselo zkrátka vypadat tak, jako by spoušť, která tu po nich zbyde, byla očividně dílem Jerryho. Důkaz měl být navíc podepřen i tím, že nepatrným zbytkem žloutků z oněch osmi vajec z kropil Agno Jerryho hlavu v těch místech, kam pes nedosáhl jazykem. Když se již chystal k odchodu z pískoviště, podařilo se mu ještě poštvat Jerryho na jednu slepici megapoda, která náhodou kladla vejce nedaleko nich. A když Jerry slepici opravdu zadávil, Agno věděl, že má vyhráno. Jednou probuzená chuť bude teď Jerryho svádět, aby vraždil dál.

Agno si rychle uschoval další dvě vejce do podpaždních důlků a opustil pískoviště.

Jeho proslov k nejvyššímu náčelníku nebyl dlouhý. Byla to řeč plná starostí s tabu, vyhlášeným nad psem bílého pána, které Agnovi bránilo tvrdě proti psu zakročit i tehdy, když dávil megapody, tedy zvířata, která byla chráněna stejným zákonem. Které tabu je vyšší, o tom se prý Agno neopovažuje sám rozhodnout.

Teď se situace opravdu vyhrotila a Bašti, který už půl roku neochutnal ani jedno vejce, vyslechl svého prvního čaroděje s neskrývaným rozhořčením. Představa vajec a jejich chuti mu začala rozpínat chřípí. Aniž rozhodl spornou otázku, prudce vstal a uháněl mangrovou bažinou směrem k pískovišti takovou rychlostí, že i Agno, který byl o mnoho let mladší, mu za chvíli nestačil.

Když zpocený Bašti stanul na svém lovišti, našel tam Jerryho v takovém stavu, jak mu ho líčil Agno. S krvavými prackami a krvavou tlamou dokončoval právě vraždu čtvrté slípky. Na čele a kolem očí mu svítily zbytky žloutků, kterými ho Agno před chvílí pokropil. Bašti se však marně rozhlížel po jediném vejci, které by mohl okamžitě vypít; šestiměsíční čekání vystupňovalo teď jeho chuť až k utrpení, Jerry na okamžik ustal ve své činnosti, pohlédl na Baštiho a Agna, a jako by očekával pochvalu a povzbuzení, vesele zavrtěl ocasem.

Bašti se nerozzuřil tak, jak Agno očekával a jak by byl patrně učinil, kdyby tu byl sám. Před očima svého prvního čaroděje se však nechtěl snížit k tak všedním lidským vášním, a kamenně mlčel. Také on byl nadán vlastností, kterou téměř vždycky nalézáme u vysoce postavených osob a která spočívá v dovedném nastavení masky, za níž se skrývají skutečné vášně.

Agno se však nedovedl ovládat tak, jako Bašti a v jeho zraku i tváři bylo na první pohled vidět zklamání. Bašti si toho všiml, ale protože neznal Agnovu povahu dokonale, přičítal čarodějovo chování pouhé zvědavosti nad jeho příštím rozhodnutím. Bašti sice věděl, že osoby jako je Agno, dovedou si tropit blázny nejen z těch, kteří jsou jim podřízeni, ale často i z těch, kteří jim vládnou, ale s Agnem si nebyl ani v této věci naprosto jistý.

Pohlédl proto na Jerryho s úsměvem, jako by šlo o celkem neškodný žert, ale zároveň dobře pozoroval Agna. A opravdu – jaký podivný stín zdrcení přeběhl po jeho tváři! Dostal jsem ho! pomyslil si Bašti.

„Nuže, které tabu je vyšší?“ začal Agno znovu naléhat v somoském nářečí.

„Ze se. můžeš ptát!“ odvětil Bašti lhostejně. „Samosebou, že tabu nad megapody.“

„A co pes?“ vyhrkl nedočkavě Agno.

„I on musí být potrestán, že přestoupil tabu,“ řekl Bašti. „Samotný Somo, praotec a první vladař nás všech, ho vyhlásil. Ani já je nesmím zrušit. Pes musí zemřít!“

Rozhovor umlkl a zatímco Jerry začal opět hrabat v písku, kde se mu zdál pach nejpříznivější, Bašti znovu uvažoval o celé věci. Když však chtěl Agno z předstírané horlivosti zabránit Jerrymu v jeho počínáni. Bašti ho přísně okřikl:

„Jen ho nech být! Ať se sám usvědčí před mýma očima!“

A Jerry opravdu vyhrabal z písku dvě vejce, rozbil Je svými tlapkami a pokud se jejich drahocenný obsah nevylil, hltavě je vypil. V té chvíli se i Baštiho oči blýskaly hněvem.

„Kdy je psí hostina pro lid?“ otázal se přísně.

„Zítra v poledne,“ odvětil Agno. „Už přivádějí první psy. Bude jich padesát.“

„Dobrá, bude jich tedy padesát a jeden,“ zněl rozsudek a Bašti pokynul hlavou na Jerryho.

Konečně! řekl si pro sebe Agno a okamžitě se vrhl po Jerrym, aby ho chytil.

„Proč tak spěcháš?“ otázal se podezíravě náčelník. „Musil bys ho nést přes bažiny a víš, že ti stejně neuteče. Spoutej ho až doma a hoď ho do kolny pro kánoe!“

Cestou zpět kráčel Jerry v patách obou mužů a zdálo se mu, že je docela šťastný. Když však v blízkosti vsi uslyšel bědování a vytí mnoha psů, pocítil první podezření. A právě v okamžiku, když znovu se vztyčenýma ušima a nastaveným čenichem pátral po příčině tolikerého psího žalu, uchopil ho Bašti za hřbet a držel ve vzduchu tak dlouho, dokud mu Agno nespoutal nohy.

Jerry ze sebe nevydal ani nejmenší zvuk strachu nebo úzkosti. Chvíli se ještě oháněl drápy zadních nohou, ale na dva zručné muže nestačil.

Když mu svázali přední i zadní nohy, Agno se chopil provazu a nesl psa potupně hlavou dolů až k místu, kde se měli psi zabíjet a vařit. Bylo to před kůlnou na kánoe. Zatímco část spoutaných psů kvílela uvnitř, dobrých dvacet jich bezmocně leželo venku. Mezi ně hodil Agno i Jerryho. Bylo už pozdě odpoledne a tito nebožáci leželi na parném slunci od časného rána. Byli to samí křováčtí psi a trpěli žízní a bolestí způsobenou provazy, kterými byli doslova sešněrováni. Tušili blízkou smrt, a proto neustále vyli a kňučeli.

Za několik minut se rozneslo, že tabu, kterým byl Jerry až do dnešního dne chráněn, bylo zrušeno, a z mužů a hochů nebyl nikdo tak velkorysý, aby toho nevyužil. Až do noci stál kolem Jerryho kruh trapičů a mučitelů, posmívali se mu, tupili ho, opovržlivě ho převraceli z boku na bok a jiní dokonce vyhrabali jamu a položili ho do ní na záda, takže se nemohl ani pohnout a Jeho svázané nohy trčely potupně do vzduchu.

Jerry Jen soptil a vrčel, neboť se nechtěl snížit k prosebnému kňučení. Jeho trapiči se nezastavili před ničím. Přinesli sem dokonce divokého psa a položili ho na Jerryho, aby se mu pomstil. Avšak i jeho povaze se příčilo útočit na nepřítele, který je úplně bezmocný, byť to byl právě Jerry, s nímž se utkal na palubě Arangi. Kdyby měl Jerry třeba jen zlomenou nohu nebo nějaké jiné lehčí poranění a mohl se hýbat, byl by ho divoký pes zadávil. Avšak Jerryho bezmocnost v něm přece jen vyvolávala odpor k útoku, a tak očekávané divadlo nevyšlo. Když Jerry zavrčel, divoký pes mu odpověděl stejnou řečí, avšak žádné domluvy černochů ho nemohly přimět k tomu, aby do Jerryho zaťal své tesáky.

Popraviště před kůlnou na kánoe bylo skutečným dějištěm hrůzy. Každou chvíli sem ostrované přinášeli další svázané psy a surově je házeli na zem. Z několika stran se ozývalo vytrvalé vytí těch, kteří leželi na slunci již od časného jitra a takřka zmírali žízní. Jejich strach byl velmi nakažlivý a brzy se zmocnil všech, takže bědování nebralo konce. Tak proběhla také celá následující noc.

Zrána se žízeň psů ještě stupňovala. Slunce, které se rychle vyneslo nad modrý obzor, do nich pražilo, jako by je chtělo zaživa upéci v rozpáleném písku.

Největší kruh trapičů a mučitelů se však stále soustřeďoval kolem Jerryho. Nebylo divu, neboť kdo víc si zaslouží potupy, než ten, který byl zbaven tabu?

Ačkoliv Jerry za celou dobu ani jednou nezavyl, vytrvalé vrčení mu pomalu rozdíralo chřtán a vysušovalo ústa. Brzy nemohl vydat ani jediný zvuk. Jazyk mu bezmocně visel z tlamy a slunce se do něj opíralo čím dál prudčeji.

A v té chvíli mu jeden z černých chlapců ublížil nejkrutěji: vyvalil Jerryho z písečné jámy, v níž ležel na hřbetě celou noc, překulil ho na bok a podal mu malou nádobku plnou vody. Jerry se do ní pustil s takovou chutí, že si teprve po půl minutě uvědomil, co se stalo. Záludný hoch totiž do vody vymačkal semena palčivého červeného pepře, který začal okamžitě spalovat nejen Jerryho jazyk a tlamu, ale i žaludek a střeva. Černoši radostně zuvýskli, neboť věděli, že Jerryho žízeň bude ještě větší než dřív.

Zábavu jim však překazila nečekaná příhoda. Ke kolně přišel Nalasu, šedesátiletý slepý stařec, jenž chodil po osadě s dlouhou holí, kterou ťukavě ohmatával cesty před sebou. Ve volné ruce teď přinášel malého vepře, jehož nohy byly svázány stejným způsobem, jako nohy psů.

„Slyšel jsem, že prý má být sněden pes bílého muže“, řekl somoským jazykem. „Kde je ten pes? Ukažte mi ho!“

Když se po malé chvíli Nalasu nakláněl nad Jerrym, aby si ho ohmatal svými prsty, objevil se za ním Agno. Mlčky přihlížel Nalasovu počínání. K údivu všech Jerry ztichl a neohnal se svými zuby po Nalasově ruce ani tehdy, když se přiblížila až k jeho čumáku. V prstech, které tak jemně přejížděly po jeho těle, necítil Jerry nejmenší nepřátelství. Nalasu se narovnal a začal ohmatávat svého vepře.

Konečně řekl:

„Vepř je zrovna tak malý jako pes, ale má na sobě víc masa k snědku; vezměte si vepře, a já si vezmu psa.“

Když to slyšel Agno, pokročil k Nalasu a zamítavě odvětil:

„Co tě to napadá! Pes bílého pána porušil tabu, a proto musí skončit v hrnci. Vezmi si jiného psa za svého vepře, jestli chceš. A můžeš si vybrat i většího!“

„Já však chci právě psa bílého muže,“ trval na svém Nalasu. „Jen jeho a žádného jiného!“

Náhle se objevil sám Bašti a trpělivě naslouchal.

„Vezmi si tedy psa, Nalasu,“ řekl po chvilce uvažování. „Tvůj vepřík je pěkný a sám ho rád sním.“

„Pes porušil velké tabu. Musí být sněden! je to tvůj rozkaz,“ vložil se do řeči Agno.

Mluví příliš rychle, pomyslil si Bašti a aniž věděl proč, jeho mysl začalo nahlodávat neurčité podezření.

„Tabu musí být splaceno krví,“ pokračoval Agno.

„Dobrá,“ řekl Bašti, „sním vepříka. Podřízneme mu hrdlo a jeho tělo okusí žár ohně.“

„Porušení tabu zaplatí smrtí ten, kdo se provinili“

„Je ale ještě jiný zákon,“ ušklíbl se Bašti, „a platí již od doby, kdy Somo vystavil tyto hradby. Jeho slova zní, že život může být vykoupen životem!“

„To platí jen pro život muže a život ženy,“ stál na svém Agno.

„Znám ten zákon,“ řekl přísně Bašti. „Ustanovil jej Somo, ale nikde nebylo výslovně řečeno, že život zvířete by nemohl být vy koupen životem jiného zvířete.“

Lékař – čaroděj byl jako kámen.

„Takhle nebyl nikdy tento zákon vykládán!“

„Ještě nikdy se neobjevil pošetilec, který by dával vepře za psa,“ ohradil se starý náčelník. „A vepř je mladý, tučný a křehký. Jen se podívej! Vezmi si psa, Nalasu, a vezmi si ho hnědl“

Ale Agno doufal, že Baštiho přemluví. Znovu a znovu naléhal a vymýšlel si další důvody pro Jerryho smrt.

„Ó Bašti, kdysi jsi vyslovil velikou moudrost, že pes bílého muže je sémě síly a odvahy. Až vytáhneme jeho tělo z ohniště a rozdělíme na mnoho malých kousků, do všech mužů na Somo vstoupí jeho statečnost a síla. To bude pro Somo lepší, než kdyby tyto schopnosti zdědili psi.“

Bašti se však na Jerryho nehněval. Žil už příliš dlouho a ve své samotě mnoho přemýšlel, než aby lehkovážně vytýkal nevědomému psu porušení tabu. Na Somo už byli zabiti psi pro stejný přestupek, ale na nich Baštimu nikdy nezáleželo a jejich smrtí se naopak jen zvyšovala posvátnost tabu.

Jerry Baštiho zajímal od první chvíle a náčelník se k němu v myšlenkách často vracel. Nejčastěji vzpomínal, jak svíral ve svých dlaních van Hornovu hlavu a pes na něho divoce zaútočil; obdivoval se Jerryho odvaze a nadřazenosti, která mu bránila kňučet bolestí i tehdy, když ho několikrát přetáhl svou holí. Baštiho zcela bezděčně uchvacovala i krása údů a barva Jerryho srsti.

Náčelníkovi se však na. mysl vracela neodbytná otázka: Proč si vlastně čaroděj přeje smrt právě tohoto psa, když je tu tolik jiných psů, odsouzených ke stejnému konci? Mezi Agnem a Jerrym je cosi nevysvětlitelného, co Bašti mohl jen tušit. Byla to snad pomsta, datující se ode dne, kdy zabránil Agnovi, aby psa snědl? Je-li tomu tak, pak se u Agna projevuje duševní stav, který Bašti jako náčelník nesmí trpět žádnému příslušníku kmene, natož svému prvnímu lékaři – čaroději. Ať to však bylo jakkoliv, Bašti správně usoudil, že je načase usadit Agna posledním slovem, a proto řekl:

„Žiji už dost dlouho a za tu dobu jsem snědl mnoho vepřů. Odvažuje se někdo tvrdit, že vepři do mne vstoupili a že jsem se já sám stal vepřem?“

Náčelník se vyzývavě rozhlédl po tvářích vesničanů. Nikdo ani nemukl. Někteří muži se přiblble zašklebili a nepokojně přešlapovali z nohy na nohu. Jen Agnův výraz úslužně prozrazoval přesvědčení, že na Baštim není nic, co by připomínalo vepře.

„Kromě vepřů jsem snědl také mnoho ryb,“ pokračoval náčelník, „a přece mi nenarostla na těle ani jediná šupina a ani jediná žábra se neukázala v mém hrdle. Nalasu, vezmi si psa a ty, Agno, dones vepře do mého domu. Sním ho ještě dnes. Až se vrátíš, hleď, ať všichni psi jsou včas zabiti, aby muži jedli včas.“

Pak se Bašti obrátil k odchodu a námořnickou hantýrkou utrousil přes rameno směrem k čaroději:

„Mé slovo, ty být pro mne velký kříž!“

U slepce

Když slepý Nalasu zvolna tápavě klopýtal domů, jednou rukou ohmatávaje věci před sebou a v druhé svíraje svázaného psa, uslyšel pojednou Jerry divoké vytí psů. Tam za jeho zády začalo zabíjení a psi si uvědomili, že nastala jejich poslední hodina.

Stařec dobře věděl, co Jerry potřebuje nejdříve, a tak se zastavil u prvního pramene, hrčícího dolů mezi nízkými pahorky a nechal ho dosyta napít. Jerrymu se v té chvíli zdálo, že nikdy předtím nezakusil takovou rozkoš chladivé vláhy na svém jazyku, v tlamě i v hrdle. Počínání Nalasu v něm vzbudilo dojem, že se setkal s nejlaskavějším černochem na celém Somo.

Když se konečně nalokal tak, že se nemohl ani pohnout, poděkoval Nalasovi jazykem. Nebyla v tom sice vřelost, s jakou vzdával díky kapitánu van Hornovi, ale pro začátek to byl jistě slibný krok k uzavření pevného přátelství. I Nalasu to tak zřejmě pochopil, neboť se potěšené zachechtal a potopil celé Jerryho vyprahlé tělo do proudící vody. Hlavu mu držel nad hladinou a houževnatě vtíral vodu do jeho srsti. Pak ještě hodnou chvíli nechal Jerryho ležet v crčícím a kolotajícím potoku.

Od toho místa k Nalasovu domu bylo ještě dost daleko, a přece Nalasu nesl stále Jerryho za svázané nohy, ne však potupně hlavou dolů, nýbrž přitisknutého ke své hrudi. Prožil již příliš mnoho let v temnotách slepoty, přemýšlel často o světě kolem sebe a znal ho mnohem lépe, než kdyby ho pozoroval vidoucíma očima. Pro své zvláštní účely potřeboval chytrého a věrného psa, a proto tolik toužil získat Jerryho náklonnost. Zkoušel to již předtím s několika křováckými psy, ale z těch ani jeden neprojevil dostatek vděčnosti za slušné zacházení a všichni do jednoho utekli. Pouze poslední vydržel v Nalasově domě poněkud déle, ale jen kvůli blahobytu, který tam nalezl. Teď si však stařec odnáší psa, o němž se vypráví, že je chytřejší a odvážnější než všichni psi ze Somo dohromady. Je to pravda?

Vynález Lamaiovy hole se rychle roznesl celou osadou, a tak se Nalasu nerozpakoval Jerryho uvázat stejně. Přece tu však byl veliký rozdíl. Slepý muž nebyl ani trochu netrpělivý a každého dne strávil u Jerryho celé hodiny, seděl na patách a laskal se s ním. Avšak i kdyby to nebyl dělal, byl by ho Jerry přijal za svého pána. Vždyť Nalasu s ním nejen jedl stejné jídlo a pil ze společné misky, ale zachránil ho z největšího utrpení, které Jerry dosud poznal. Na Agna jako na pána už nikdy nemyslel od okamžiku, kdy ho úskočný lékař – čaroděj svázal provazy a hodil mezi ostatní vyjící psy na popraviště. S ním už nikdy nechtěl mít nic společného. Jerryho však od nejranějšího mládí provázela touha po pánovi a není tedy divu, že ho opět konečně našel právě v tomto černém slepém starci, který byl na něho tak vlídný.

A tak když nadešel den, kdy ho Nalasu odvázal od hole, nejenže Jerry neutekl, ale cítil se ve starcově domě velíce spokojený a šťastný. Jakmile si byl Nalasu zcela jistý, že ho Jerry nemíní opustit, začal s jeho výcvikem. Zprvu musel na Jerryho zvolna, neboť svoboda, jíž požíval v Agnově domě, ho odnaučila řádu a životnímu rytmu. Po několika dnech věnoval Nalasu Jerryho výcviku i několik hodin denně.

Ze všeho nejobtížnější bylo pro Jerryho slyšet na nové jméno, které znělo Bao. Nalasu chtěl, aby se pes na ně ozýval ze stále větší vzdálenosti bez ohledu na to, jak tiše bylo vysloveno. Volal jím Jerryho jemněji a jemněji, až se proměnilo v pouhý pohyb rtů, slabší než šepot. Jerry měl výtečný sluch, avšak Nalasu si s ním nezadal. Stařec ale potřeboval, aby jeho pes slyšel lépe než slyší on sám, a to se snažil docílit každodenním tvrdým výcvikem. A skutečně se brzy ukázaly první úspěchy.

Nalasu naučil Jerryho rozeznat šelesty z houštin a odpovídat na ně různými stupni vrčení, které by na dálku mnoha stop varovalo slepého starce před nebezpečím. Jestliže například Jerry zaslechl zvuk, pocházející od selete nebo kuřete, nesměl zavrčet vůbec; když nemohl rozeznat původce cizího šelestu, jeho vrčení muselo být slabé, velice slabé. Teprve pohyby a kroky muže nebo hocha ohlašoval hlasitým a podrážděným vrčením, ale tak maskovaným, aby nevzbudilo nepřítelovu pozornost.

Jerrymu samozřejmě nikdy ani nenapadlo pátrat po tom, proč se tornu všemu musí učit. Dělal to proto, že si to jeho nový pán přál. Nalasova trpělivost neznala mezí, takže jejich společný slovník byl brzy tak bohatý, že se spolu mohli rychle a srozumitelně domlouvat í na poměrně velkou dálku. V houštině se například ozval zvuk, který Jerry neznal. I „bafl“ Nalasovi sdělení, že se v jeho blízkosti hýbe cosi neznámého, ale že neví, co má dělat. A tu mu – zase slepý stařec různými sykavkami odpovídal, aby zatím tiše zůstal na místě a mlčel, dokud k němu sám nepřijde nebo dokud mu nedá jiný pokyn, třeba aby se vrhl do houštin a s útočným štěkotem vypátral nepřítele.

Jindy se zase stalo, že Nalasovy jemné uši zachytily šelest z opačné strany, než byl Jerry, a tu se psa dotázal, ví-li o něm něco; bystře naslouchající Jerry musel odpovědět změnou v přízvuku nebo silou svého bafnutí, že v blízkosti je cizí pes, lesní krysa nebo neznámý muž, a to všechno nejtiššími zvuky, které byly jen o málo silnější než dech.

Nalasu byl opravdu zvláštní stařec. Žil na pokraji vesnice zcela sám v malém rákosovém domku, značně vzdáleném od nejbližšího stavení. Ale jeho skutečným domovem byla mýtina v husté džungli, které věnoval všechnu svou sílu a čas; den ze dne ji s nekonečnou trpělivosti zbavoval veškeré divoké vegetace, která se do ní drala z pralesa.

Nalasu neměl žádné přátele, kteří by přicházeli do jeho příbytku a povídali si s ním o všem, co přinášejí dny jejich kmene. Nalasu však neměl ani příbuzné, jeho žena byla již dávno mrtvá a jeho tři ještě neženatí synové přišli o hlavu při jakémsi loupežném vpádu za hranice somoského území, kde je snědli křováčtí vrazi.

Protože si Nalasu všechno obstarával sám a od nikoho nikdy nežádal nejmenší pomoci, měl od rána do noci dost práce. Na své mýtině pěstoval yamy, sladké zemáky a taro, o kus dál měl pisangy, banány a půl tuctu kokosových palem. Plody svého hospodářství vyměňoval dole ve vesnici za ryby a tabák.

Kromě denního výcviku psa se Nalasu věnoval výrobě luků a šípů, které pro jejich dokonalost domorodci vysoko cenili, takže stařec měl zajištěn jejich stálý odbyt u všech příslušníků kmene. Ale i on sám, třebaže byl slepý, musel střelbě věnovat každý den trochu času. Při míření se mohl řídit pouze sluchem, a jakmile ho Jerry poučil o původci zvuku, okamžitě nasadil šíp a vystřelil. Jestliže minul cíl, Jerryho povinností bylo vyhledat šíp a přinést ho zpět k slepcovým nohám.

Nalasu nespal víc než tři hodiny denně a nikdy nespal v noci. Jeho krátký odpočinek za denního světla se neodbýval uvnitř stavení; Nalasu si totiž v nejhustší spleti džungle vybudoval jakési hnízdo, k němuž nevedly žádné pěšiny. Ani on sám k němu nechodil a z něj neodcházel stejnou cestou, takže bujné tropické rostlinstvo vždycky velice lehce zahladilo stopy jeho kroků.

Kdykoliv Nalasu spal, Jerry musel bdít na stráži a nikdy nesměl usnout současně se starcem. Nalasu měl pro svou nekonečnou opatrnost dobré důvody. Nejstarší z jeho tří synů, zabil totiž v dávné bitce jakéhosi Aoa, který byl jedním ze šesti bratří rodiny Ao, bydlící ve vesnici v horách. Podle zákona, který platil na Somo, měla rodina Ao právo vybrat si krvavý dluh od Nalasovy rodiny. Smrt všech tří Nalasových synů v houštinách džungle jí v tom však zabránila. A protože podle somoského zákoníku platil život za život, a protože starý Nalasu zůstal z celé své rodiny naživu už jen sám, celý kmen dobře věděl, že Aové nebudou spokojeni, dokud nepřipraví slepce o život.

Nalasova pověst velkého bojovníka byla známa široko daleko. Ne nadarmo zplodil trojici bojovných synů! Aové se už dvakrát pokusili ho zahubit. Po prvé, když Nalasu ještě viděl. Tehdy odkryl jejich léčku, obešel je v útoku a zabil samotného Aoa otce, čímž svůj krvavý dluh zdvojnásobil.

A pak ho potkala nešťastná náhoda. Když jednou naplňoval svou tolikrát použitou ručnici, vypálil mu výbuch střelného prachu obě oči. Nalasu dobře věděl, že Aové tím spíš využijí jeho bezmoci a pokusí se ho co nejrychleji zničit. Nemýlil se, a nebýt opatření, které dokončil pár dní před tím, nebyl by dnes už naživu. Té nocí, kdy po něm Aové pátrali, šlápli dva strýcové a jeden z bratří na otrávené trny a zemřeli hroznou smrtí. Tak počet životů, které Nalasu dlužil Aoům, vzrostl na pět.

Od té doby pomstychtivost Aovů jako by jen doutnala; příliš se báli Nalasových trnů, a proto svůj příchod stále odkládali. Neustále v nich však žila naděje, že jednoho dne bude Nalasova hlava zdobit jejich krov. Nebylo to příměří, nýbrž zápas s časem, neustálá snaha zastihnout starce ve chvíli, kdy by se nemohl bránit. A několik měsíců po Jerryho příchodu se podle jejich odhadu ten okamžik přiblížil Tehdy totiž jeden z Aoů učinil objev, o jakém dosud nikdo na celém Somo nevěděl.

Nalasovo vítězství

Tak míjel měsíc po měsíci, jihovýchodní vítr ustal a proměnil se v lehce vanoucí pasát. Také Jerry byl o dalších šest měsíců starší, přibyl na váze a jeho kosti zesílily. Ačkoliv byl slepý Jalasu velice přísný učitel, u něhož musel Jerry cvičit mnoho hodin denně, byl to pro psa příjemně prožívaný čas. Vždyť za celou tu dobu mu Nalasu nezkřivil ani vlásku na hlavě, natož aby o bil nebo káral hrubými nadávkami. Muž, který zabil čtyři členy rodiny Ao, nepočítaje křováky, jež usmrtil v dobách svého divokého mládí, vládl Jerrymu laskavými domluvami a nezměrnou trpělivostí.

Tato výchova rozvíjela Jerryho rozumové schopnosti neobvyklou rychlostí. Snad žádný pes na celém světě se nedovedl vyjadřovat tak přesně jako on. Byly to plody nejen důmyslného způsobu Nalasovy výchovy, ale i vysoké Jerryho inteligence.

Jejich slovník byl opravdu velký a jeho pomocí se ti dva, stařec a pes, mohli domlouvat celé hodiny, i když záležitostí, které oba zajímaly a které mohly být předmětem jejich hovorů, bylo jen několik. Bylo to kupříkladu pár společných vzpomínek z minulosti nebo několik bezprostředních každodenních zážitků, Jerry by byl sice rád vypravoval Nalasovi o Meringu nebo o Arangi, nemohl však starce zraňovat svou nezapomenutelnou láskou ke kapitánu van Hornovi, ani mu nemohl říci, proč nenávidí Baštiho.

Také Nalasu by byl asi marně Jerrymu vyprávěl o krvavém nepřátelství s rodem Ao nebo o tom, jak přišel o zrak.

Jejich hovor se omezoval na přítomné okamžiky, a snad to tak bylo nejlépe. Nalasu dával Jerrymu celé řady pokynů, na příklad jak jít sám na zvědy, kudy jít ke hnízdu, jak oběhnout prostor udaném kruhu, kdy se vydat na mýtinu, či jak si zkrátit cestu džunglí po hlavní pěšině směrem k vesnici, a pak se vrátit malou stezkou k jejich společnému obydlí. To všechno Jerry plnil do poslední slabiky a ještě podal svému veliteli srozumitelnou zprávu. Třeba: u hnízda jedno káně, jinak nic zvláštního; na pokraji mýtiny spadly na zem tři kokosové ořechy; mezi mýtinou a pěšinou běžela čtyři selata; na hlavní stezce pes, více než pět žen a dvě děti; na malé pěšině kakadu a dva hoši.

Jerry však Nalasovi nedovedl nikdy sdělit své nejniternější pocity, svůj stesk a touhu po minulém životě. Ačkoliv stál Nalasu v jeho očích mnohem výše než obyčejný černoch, přece jen to nebyl bílý bůh. I když se nepodobal žádnému černochu, které Jerry dosud poznal, pociťoval k němu jen jakousi mírnou a laskavou náklonnost, ale milovat ho nikdy nemohl. Vedle bohů, jako byl pan Haggin, Derby, Bob a kapitán van Horn, byl Nalasu přece jen bohem druhého řádu. Bílí lidé byli v Jerryho představách spojeni s něčím lepším, než je tato temná divočina, v níž teď musí žít. Vznášeli se kdesi mimo ni, v nedostižném ráji, na který si tak živě pamatoval, po němž toužil, ale k němuž už neznal cestu. Všechno navždy zmizelo v okamžiku, kdy se rozplynula Arangi a zahynul její kapitán.

I když si Nalasu mohl být jistý Jerryho věrností a přítulností, lásku psa získat nemohl. Nedovedl v Jerrym přemoci nesčetné sladké vzpomínky, které ho poutaly k minulosti. Zatímco za kapitána by byl Jerry bojoval s vášnivou láskou až do poslední kapky krve, boj za Nalasu by byl pouze bojem z oddanosti. I stařec to tak cítil. A přece neustále snil o dobytí celého Jerryho srdce.

V ten čas se Aoům zdálo, že nadešel jejich dlouho očekávaný den Tehdy totiž také jeden z nich objevil způsob, jak hustě pletenými sandály chránit bosá chodidla před otrávenými trny, jimiž Nalasu připravil o život už tři lidi z jejich rodu.

A tak jednoho dne, vlastně jedné černé zachmuřené noci, v níž nebylo vidět kmeny stromů ani kdyby byly osminu palce před nosem, sestoupili Aové na Nalasovu mýtinu.

Bylo jich dvanáct a byli vyzbrojeni ručnicemi, jezdeckými pistolemi, tomahavky i válečnými kyji. Postupovali velice opatrně; přestože byli obuti do sandálů se silnými podrážkami, báli se Nalasových trnů.

Jako každou noc, i tentokrát seděl stařec před dveřmi své chatrče a přemítavě se nořil do tmy. Jerry mu ležel mezí koleny a ospale podřimoval, když tu se ozval první šelest. Takřka ve zlomku vteřiny oba zpozorněli. Ale džungle se znovu propadla do naprostého ticha, které trvalo několik dlouhých minut. Nalasu objal Jerryho hlavu a šeptem mu poručil, aby své zprávy podával jen dechem. Jerry odpověděl, že se blíží mnoho mužů a že je jich rozhodně víc než pět.

To už Nalasu bez meškání sáhl po luku, který měl neustále připraven u ruky, přiložil šíp na tětivu a čekal. Teď zachycoval vlastním sluchem i ty nejslabší zvuky, které se ozývaly hned tu a hned tam, jak se k nim Aové blížili z několika stran.

Jerryho srst se ostražitě naježila a Nalasu ho musel neustále tišit. Teď doslova četl svým čichem i sluchem z noční tmy velké nebezpečí, které se blíží, a musel se velice ovládat aby nezaútočil.

Nalasu stále seděl s jakousi uhrančivou trpělivostí stáří. A seděl tak dlouho, dokud na samém okraji džungle, snad pouhých šedesát stop odtud, neuslyšel zcela jasný šustot, kterým se prozradil jeden z Aových mužů. V té chvíli napjal luk a pustil šíp; vzápětí se ozval marně tlumený sten, smíšený s naříkavým vzdycháním.

Stařec nejprve zadržel Jerryho, aby ho snad nenapadlo běžet pro šíp, který bezpečně zasáhl cíl; pak rychle sáhl po dalším šípu.

Minulo dobrých patnáct minut hrobového ticha. Stařec seděl jako vytesán z kamene. Pouze článkovanými dotyky prstů ovládal Jerryho, který už teď pochopil, že smrt, která šelestí a číhá v neznámém kruhu tmy, by mohla být i jeho smrtí.

A opět se ozval měkký pohyb, tentokrát blíž než předtím. Nalasu vystřelil, ale úder šípu do kmene stromu ho přesvědčil, že teď minul cíl. Bylo také slyšet slabé kroky rychle ustupujícího vetřelce. Teprve po chvíli naprostého klidu poručil Nalasu Jerrymu, aby se tiše vydal pro šíp. I pro starce, jehož sluch byl zbystřen slepotou, bylo ohromující, jak tiše se Jerry za pár vteřin vrátil se šípem v tlamě.

Když se kruh šelestů začal kolem nich uzavírat, Nalasu sebral všechny připravené šípy a s Jerrym neslyšně opustil své místo. Vzápětí se ozvala rána z ručnice a kulka dopadla právě tam, kde ještě před chvílí seděli.

Tak bojovali Nalasu i Jerry celou noc až do svítání. A byl to boj proti dvanácti mužům, kteří byli vyzbrojeni střelným prachem a kulkami z měkkého olova, zatímco jim zbýval luk, pár šípů a to, co se spolu naučili. Stařec za tu dobu vystřelil desítky šípů, a Jerry mu je přinášel nazpět a s nimi i důležité zprávy o útočnících.

Aové promrhali za tu noc mnoho drahocenného prachu a chvílemi se jim zdálo, že bojují s neviditelnými duchy. Kromě záblesků svých ručnic neviděli vůbec nic, ba ani Jerryho, ačkoliv mnozí z nich tušili jeho pohyby v bezprostřední blízkosti. Jednou se dokonce jeden z nich dotkl Jerryho hřbetu a tu okusil ostří jeho zubů tak bolestivě, že se s divokými skřeky plnými hrůzy vrhl zpět do pralesa.

Později se Aové snažili zasáhnout Nalasu podle zvuku jeho šípů, ale stařec po každém výstřelu měnil své stanoviště s takovou znalostí krajiny, že byl nepolapitelný. Zaměřili se tedy na psa a jedna střela minula Jerryho jen o vlásek. Prach mu dokonce lehce ožehl celý čumák.

Teprve k ránu, uprostřed rychle přicházející tropické šedi, Aové ustoupili. Nalasu se uchýlil do svého příbytku; měl v zásobě ještě víc než osmdesát šípů. Byl to pro oba úspěšný boj: jeden mrtvý a několik raněných, kteří zřejmě odtáhli nebo byli odneseni těmi, co vyvázli bez úrazu.

Celé následující dopoledne věnoval Nalasu jen Jerrymu; laskal se s ním a tiše mu děkoval za všechno, co pro něho té noci vykonal. Pak se spolu vypravili do vesnice, aby vypravovali všem lidem o své vítězné bitvě. Zdrželi se tam až do večera, a tehdy za Nalasem přišel sám Bašti, aby si s ním vážně promluvil.

„Mluvím teď jako starý muž k starému muži,“ řekl. „Jsem přece starší než ty, Nalasu, a i když jsem se nikdy nebál, přece jsem nebyl statečnější než ty. Přál bych si, aby všichni muži mého kmene byli jako ty. A přece mě velice zarmucuješ. K čemu je všechna tvá odvaha a důmysl, když tu po sobě nezanecháš žádného živého potomka, který by se ti podobal?“

„Jsem již starý,“ řekl tiše Nalasu.

„Máš pravdu,“ přerušil ho Bašti, „ale tvé stáří ti nemůže bránit v tom, aby ses nemohl oženit a aby tvé děti neposílily náš kmen.“

„Cožpak jsem nebyl ženatý a cožpak jsem neměl tři statečné syny?“ ohradil se Nalasu. „Všichni jsou však mrtvi a i já už myslím víc na smrt než na život. Já nebudu žít tak dlouho jako ty a nemyslím už na manželství. Přede mnou je jen smrt a já se na ni musím dobře připravit. Často uvažuji o tom, co se se mnou stane, až vydechnu naposled. Budu opravdu navždy mrtev? Nebo vejdu do říše snů, kde budou věčně trvat nejkrásnější chvíle mého života?“

Bašti pokrčil bezradně rameny.

„I já jsem často o těch věcech přemýšlel,“ řekl. „Ale nikam jsem nedospěl. Pokud sami nezemřeme, nic se nedozvíme, Nalasu. Oba dva nás však může těšit, že kmen žije a že nezemře nikdy. Proto musíme učinit svůj kmen silnější. A tvá práce pro kmen Ještě neskončila. Ty se musíš oženit, Nalasu! Tvá odvaha a důmysl musí žít i po tobě. Mám pro tebe ženu, ba dvě ženy, neboť v našem věku může konec přijít každý den.“

„Nebudu nic platit za ženu!“ vzpíral se Nalasu. „Ani za nejkrásnější dívku ze Somo bych nezaplatil špetku tabáku!“

„O to se nestarej,“ pokračoval pokojně Bašti. „Rád za tebe zaplatím cenu i dvou žen. Je tu Bubu, a tu pro tebe koupím za pul krabice tabáku; je statná a má široké boky. A pak je tu Nena. Její otec za ní sice žádá celou krabici tabáku, ale i tu pro tebe koupím.“

„Neožením se,“ prohlásil vzrušeně stařec.

„Já však řekl, že se oženíš,“ odpověděl přísně Bašti.

„Ne, říkám, ne! A znovu opakuji ne, ne a ne! Zeny jsou jen na obtíž. Jejich hlavy jsou plné hloupostí a jejich jazyky přetékají zbytečnými slovy. Jsem již starý a mám rád klid. Oheň života ve mně už dávno vyhasl. Nejraději sedím sám ve tmách a přemýšlím. Tlachání takových mladých žen, které nemají v hlavě a na Jazyku nic víc, než pěnu a pápěří, by mě usmrtilo. Za měsíc bych si snad překousal žíly, než abych s nimi žil!“

„Co uděláš za měsíc, do toho mi nic není,“ odvětil chladně Bašti. „Hlavně když tvůj rod tu bude žít. Zaplatím za tvé ženy jejich otcům a pošlu ti je do tří dnů!“

„Ani s nimi nepromluvím!“ prohlásil Nalasu divoce.

„To uvidíme!“ zvýšil Bašti hlas. „Dobře víš, jak těžce bys to zaplatil! Vykloubil bych ti údy tak, že by ses plazil jako tučný vepř, z něhož se zaživa vytahují kosti. A pak bych tě nechal přivázat doprostřed psího popraviště a tam se v bolestech opékej na slunci! Co z tebe zbyde, hodím pak psům. Měj tedy rozum, Nalasu! Pravím ti, že tvůj rod nesmí vyhynout a neustoupím od toho! Do tří dnů ti pošlu dvě ženy, o nichž jsem hovořil.“ Mezi oběma muži nastala dlouhá pomlka.

„Nuže,“ počal znovu Bašti, „musíš si sám zvolit, co chceš. Buď ženy, nebo kůl na slunci Dobře si to však rozmysli!“

„Běda mi! Běda mi!“ zanaříkal Nalasu. „Jaké trápení to na mne posíláš v mém věku!“

„Máš čas si všechno rozmyslet. Ale volbě neuhneš,“ řekl Bašti. „Jsi dost moudrý, abys poznal, že trápení se ženami je mnohem menší než trápení uprostřed psího popraviště“

„Pošli mí tedy ty dvě ženy,“ vypravil ze sebe Nalasu po dlouhé pomlce, „ale ne dříve než za tři dny, ne dříve!“

„Dobrá,“ prohlásil vážně Bašti. „Jsem rád, že jsi porozuměl zákonu života. Dej svou krev novému pokolení! Proto jsi na světě!“

Křižník v Laguně

Kdyby byl Bašti nedodržel své slovo a odevzdal slepci ženy jen o jeden den dřivé, byl by Nalasu musel přijmout manželský očistec bez nejmenší známky odporu. Jenomže právě třetí den se náčelník zaměstnával mnohem naléhavějšími věcmi a na Bubu a Nenu, které už Nalasu očekával s nejkrutějšími obavami, si ani nevzpomněl.

Zrána onoho třetího dne se všechny závětrné vrcholky ostrova varovně rozdýmaly. Válečná loď u pobřeží! Avšak plavidlo, které směřovalo k pobřeží Langa-Langa, zde nezakotvilo, ale zamířilo přímo k somoské laguně.

Slepý Nalasu pochopitelně nezpozoroval kouřovou výstrahu. A protože jeho příbytek stál stranou vesnice, nikdo k němu s tou zprávou nepřišel. Teprve pronikavé hlasy žen, křik dětí a pláč nemluvňat, které sem doléhaly z hlavní pěšiny, vedoucí z osady směrem k vnitrozemským hranicím Somo, ho upozornily, že. se děje něco nenadálého. Z křiku vyčetl strach a paniku a usoudil, že celá vesnice je na útěku do horských opevnění. Nechápal však, co se přihodilo.

Zavolal tedy Jerryho a nařídil mu, aby se doběhl podívat k velkému fíkovníku, kde se spojovala Nalasova stezka s hlavní pěšinou, odkud bylo vidět na celé Somo.

Jerry viděl, jak muži, ženy a děti, staří i mladí, výrostci i patriarchové, opírající se o hole a berly, prchají kamsi do nitra džungle v nevídaném spěchu a vzrušení. Za nimi se táhli vesničtí psi a poděšeně kňučeli a vyli.

Hrůza působila na Jerryho nakažlivě. Pocítil pronikavou chuť přidružit se k divokému davu, který utíká před jakousi nevysvětlitelnou katastrofou, jež ohrožuje zvířata i lidi a probouzí v nich děsivou předtuchu smrti. Přemohl však tento pud věrností k slepému muži, který ho živil po celých dlouhých šest měsíců.

Jerry se rychle vrátil k Nalasovi, usedl mezi jeho kolena a sděloval mu, co spatřil. Protože však neuměl počítat dál než do pěti, naznačoval starci, že tam dole prchají muži, ženy a děti a že je jich mnohem víc než pět. A když se Nalasu tázal, zda utíká také Bašti, Agno či Lamai, Jerry souhlasil tlumeným bafáním.

Teprve teď Nalasu pochopil, že se na Somo žene cosi mnohem strašnějšího než loupeživé sousední přímořské kmeny, které by Somosané mohli za svými náspy snadno odrazit. A co jiného to mohlo být, než dlouho očekávaný nájezd vojenské lodi, která má ztrestat všechna jejich předešlá provinění? V té chvílí i Nalasovi přeběhl mráz po zádech, neboť přes vysoké stáří nezažil dosud ani jednou ostřelování své vesnice. Občas sice o tom slýchával hrůzostrašné zvěsti, ty se však týkaly jiných osad, takže věděl jen to, že válečné lodě mohou vystřelovat daleko větší kulky a do mnohem větší vzdálenosti než ručnice.

Bašti už dlouho očekával tento den. Tušil, že se brzy po zničení Arangi objeví v zátoce ohromný křižník, který se bude mstít za to, že uřezali hlavy bílým mužům a že se jeho kmen nebude moci bránit. Proto teď rozkázal, aby všechen lid bez meškání utekl do hor.

V prvních řadách průvodu neslo dvanáct mladých mužů jeho sbírku hlav, zabalenou v rohožích. Bašti je potřeboval pro své hloubání a zároveň bylo nutno před vetřelci skrýt tento důkaz viny. Konec utíkajícího voje tvořili poslední opozdilci, kteří dosud plně nechápali, co se vlastně děje. A právě k nim se chtěl připojit Nalasu, svíraje už v rukou svůj luk a šípy a pobízeje Jerryho ke spěchu. A právě když vykročil, vzduch se jako by roztříštil strašlivým zvukem.

Nalasu se rychle přikrčil k zemi. Byl to první výbuch granátu, a byl tisíckrát silnější, než si stařec mohl vůbec kdy představit. Zdálo se mu, že se nad ním trhají nebesa a že pod rukama nějakého mocného boha se hroutí celý svět.

Stařec ležel před dveřmi chatrče, hlavu vtiskl mezi kolena a ruce zkřížil v zátylku, aby si ji chránil. Také Jerryho, který dosud nikdy neslyšel střelbu z děla, zachvátila hrůza. Připomnělo mu to okamžiky na Arangi, kdy loď, ponořená až k svému pažení, byla zmítána skučícím a ječícím vichrem. Věren své povaze však ani dnes nezaleží před třeskotem výstřelu. Naježil srst a temně vrčel jako vždy, když se blížilo něco, co neznal nebo co nemohl postřehnout očima.

Když ale začaly vybuchovat další granáty a Nalasu se tiskl k zemi ještě silněji, i Jerry začal projevovat značný nepokoj. Výbuchy se sice nezdály být silnější než byl ten první, ale granáty dopadaly stále blíž a blíž, jako by se kruh kolem muže a psa neustále svíral. Teď si Nalasu plně uvědomil, že celý život, prožitý v ustavičném nebezpečí a boji, bude zakončen smrtí zbabělce, který se třese před neznámými střelami bílých mužů. V tu chvíli ho opustily poslední zbytky sebevlády, s šíleným zavytím vyskočil na nohy a vrhl se do svého stavení, jako by ho slaměná střecha mohla uchránit před jistou zkázou. V panickém úprku narazil na dveře a obloukem dopadl doprostřed místnosti. A právě tam ho zasáhl poslední granát, který byl vystřelen v tato místa. Jerry stál před prahem chatrče a doslova zkameněl. Dům se před jeho očima proměnil ve smršť trosek, které se i s Nalasovým tělem rozletěly na všechny strany. Ale to už výbuch odmrštil Jerryho dobrých dvacet stop dál.

Pes ztratil vědomí a jistě minulo nejméně pět minut, než byl schopen křečovitě zahýbat ochromenýma nohama. Postavil se, ale vzápětí se zapotácel jako v mrákotách. Nemohl si hned uvědomit, co se vlastně stalo; vzpomněl si jen na jakousi hroznou ránu, mnohem silnější, než jakou kdy od koho dostal. Jeho plíce i hrdlo byly plné dusivého a palčivého kouře a prachu. Zběsile se rozkýchal, začal obíhat dokolečka jako opilý, vyskakoval do vzduchu, stavěl se na zadní nohy a zase bořil čenich do země. Nemyslil na nic jiného, než jak odstranit tu palčivou bolest z nosu a z úst a zbavit se dusivého pocitu v plicích.

Jen zázrakem ho nezasáhla některá střepina granátu a jen dík silnému zdravému srdci se leknutím navždycky nezhroutil. Teprve po pěti minutách usilovného zápasu sama se sebou, kdy si počínal jako kuře, jemuž někdo uťal hlavu, se mu život stal zase snesitelný. Přestože byl ještě zesláblý, rozběhl se ke stavení, kde viděl naposled Nalasu a kde se všechno naráz proměnilo v pouhé nic. Život teď pokračoval někde jinde, ve vysokých horách či ve vzdálených houštinách, kam uprchl celý kmen. Jerry však chtěl zůstat až do poslední chvíle věrný svému pánu, i když jím byl jen černoch. Ale jak mohl být věrný někomu, kdo už není?

Jerry se musel vzdát. Chvílemi ještě podrážděně vrčel na každý sykot granátu, které nepřestávaly ani teď dopadat do okolních houštin, ale pak ho to přestalo zajímat a jeho naježený hřbet se znovu uhladil.

Konečně se rozloučil se vším, co bývalo jeho domovem a bez kňučení, pravidelným krokem odcházel pěšinou, kterou tak často kráčíval s Nalasem. Když se ocitl na hlavní cestě, zjistil, že je úplně opuštěná. Poslední uprchlík byl již dávno pryč a prostor, kudy dříve stále někdo někam putoval a bloudil, byl nyní bezútěšně prázdný. Tíseň se dotkla i Jerryho, a proto rychle minul fíkovník, pod nímž tak často sedával, a běžel dál za prchajícím kmenem.

Nebylo těžké číst historii velkého útěku: všude viděl znamení zkázy a zoufalství. Tu před ním ležela celá skupina lidí, zabitých granátem, jinde zmíral osamělý stařec s berlou v ruce a na jiném místě ležela mrtvá žena s nemluvnětem u prsu a s druhým zabitým dítětem v náručí. Byly tu i zbytky zvířat, roztrhaných přímým zásahem.

Jerry poznal, že právě v těchto místech se proud uprchlíků rozdvojil, a o kus dál opět splynul. Ať vkročil kamkoliv, všude se setkal s důkazy nepopsatelného chaosu a strachu: ležely tu kusy ohlodané cukrové třtiny, kterou upustilo nějaké dítě, hliněná dýmka s krátkým troubelem, jakési péro, vypadlé zřejmě z vlasů běžícího muže a dokonce košík plný vařených yamů a sladkých zemáků, který tu odložila nějaká Mary, když už jej nemohla unést.

Ačkoliv ostřelování brzy ustalo, Jerry pokračoval v běhu. Po chvíli sice Ještě zaslechl střelbu z pušek a napadlo ho, že vyloděné mužstvo vraždí v somoských ulicích zbytek domácího zvířectva, ale to bylo vše. K jeho sluchu se už nedoneslo dunění kácených kokosových palem, a protože se už nikdy do vesnice nevrátil, nespatřil škodu, kterou vojáci svými ostrými sekyrami způsobili.

A právě v té chvíli se v Jerryho nitru odehrálo něco téměř nepochopitelného. Ačkoliv každý tvor míří raději k známému než k neznámému a všichni spíš hledají společnost než samotu, rozhodl se Jerry pro to obtížnější. Z nevysvětlitelných důvodů se odchýlil od směru, který ho vedl do horských opevněných tvrzí somoského lidu a pustil se k severu, přes hranice Somo, do cizí neznámé země. Kdyby byl Nalasu nezemřel, Jerry by ho zajisté kamkoliv věrně následoval. Teď však už neměl v těchto místech co pohledávat. Rychle zapomínal na ostřelování a na trosky, které zbyly tam v dálce za jeho zády a zaměřil se jen a jen k přítomnosti. V ní viděl naději i život.

Téměř po špičkách se teď ubíral pěšinami divokých křováků, neboť věděl, že zde číhá smrt na každém kroku. Jeho sluch zachycoval každý zvuk džungle a jeho zrak rozpoznával i to, co pro oči někoho jiného bylo neviditelné. Jerry běžel stále dál k severu, a již nikdy nespatřil Somo, tuto zemi nesmírné krásy i krutosti.

Ještě téhož dne vrátil se Bašti se svým kmenem domů. Granáty poškodily jen několik rákosových chatrčí, a také s pokácenými kokosovými stromy to nebylo tak zlé. Bašti se dokonce hlasitě chechtal, když zjišťoval, jak nicotné jsou škody, které způsobili vetřelci jeho vesnicí. A aby maso zabitých vepřů nepřišlo nazmar, uspořádal náčelník velkou hostinu, což všichni přivítali s radostným jásotem.

Otvor, způsobený granátem v pobřežní hrázi, nechal Bašti obložit korálovými kameny a později tam domorodci vybudovali ještě jednu kolnu pro kánoe.

Nová Arangi

Před křováky, kteří střežili všechny stezky vedou k horám, se měl Jerry zvlášť na pozoru. Proto raději strávil téměř celý týden v houštinách džungle. Už byl značně vysílený a nebýt malého osamělého vepříka, který se patrně ztratil svému stádu a zabloudil v křovinách, byl by snad zahynul hlady.

Teď byl svobodný jako nikdy předtím. A přece nebyl šťastný. Jeho předkové, i on sám, žili příliš dlouho s člověkem, než aby se mu po něm nestýskalo. Cítil náhle, jak mu chybí někdo, koho by miloval a jemuž by sloužil. Chvílemi se Jerrymu zdála jeho osamělost tak tíživá, že zatoužil i po nějakém černém bohu, jako byl třeba Nalasu, když už bílé bohy jako by navždy smetla minulost. Od zkázy Arangi si totiž Jerry nedovedl představit, že by ještě někde jinde mohli žít bílí bohové.

A tak veden touhou po člověku, změnil směr své pouti a pustil se nalevo po svahu skloněném k moři. Zkušenost, ukrytá v tajemných buňkách jeho mozku, ho vedla tam, kde vždycky žil a kde se vždycky setkával s lidskými bytostmi.

Dostal se na břeh jakési laguny chráněné skalními útesy, kde mu pobořené rákosové domky napovídaly, že také zde žili kdysi lidé, i když traviny džungle prorážely mezi troskami vesnice a stromy, dobrých šest palců silné, prorůstaly prohnilými krovy doškových střech. Prudce rašící keře obepínaly lomenice chatrčí, takže se zdálo, že šklebící se modly a totemy, které civěly z vyřezávaných žralocích tlam, se vysmívají té spoušti kolem. Malý násyp proti moři, který zřejmě nikdy za moc nestál, rozpadával se teď v sutiny, které se táhly od kořenů kokosových palem až ke klidné vodní hladině. Všude na zemi se válely shnilé banány, pisangy a plody chlebovníku a bylo vidět i rozházené lidské kosti. Jerry smutně očichával tato opuštěná místa.

Nejlahodněji na Jeho nozdry zapůsobila slaná vůně moře. Rozkoší si přímo odfrkával. A v té chvíli byl doslova uštknut pachem lidské bytosti. Tudy kráčela noha černocha a Jerry sledoval její čerstvý otisk dobrých dvacet sáhů než rozpoznal í neklamný pach bílého muže.

A tu začal zběsile pobíhat se» a tam, s nosem hned u země, hned vztyčeným vzhůru, doprovázeje svůj tanec nepřetržitým kňučením a vysokými skoky. Vždycky když postřehl nové pachy, zdálo se, jako by si hrál na honěnou s nějakým neviditelným spoluhráčem. A nebylo divu. Zprávu, kterou při svém běsnění vyčetl ze stop, napsalo mnoho lidí, kteří tudy kráčeli – mnoho černochů, ale i jeden běloch, a právě to působilo Jerrymu neskonalou radost. Tady vyšplhal nějaký černoch na kokosovou palmu a shodil dolů několik ořechů; jinde byl zcela očesán banánový strom a zde zase vysoký chlebovník.

Jedna věc však Jerryho přece jen zarážela. Byl to pach, s jakým se dosud nikdy nesetkal a který nepatřil černochovi ani bělochovi. Kdyby se nemusel spoléhat jen na svůj čich, postřehl by, že stopa, z níž vycházela ona záhadná vůně, je menší než stopa muže a že také její otisky nezapadají tak hluboko do půdy. Ale Jerryho nejvíce mátla vůně mastkového prášku. Ještě nikdy se s tímto pachem nesetkal; pronikal teď ostře do jeho nozder a s ním se mísily ještě jiné, jemnější pachy, které ho však nedráždily o nic méně.

Ale jestliže neměl ztrácet čas, musel se přestat obírat tímto tajemstvím a hledět si především stop bílého muže, které ho vedly spletí všech ostatních otisků a pachů dolů k pobřežní hrázi a dál až k písku z rozmělněných korálů, ustavičně oplachovaných vlnami moře. Zde se čerstvé stopy sbíhaly a mířily k místu, kde na ně zřejmě čekal nějaký člun, na němž pak lidé odpluli na moře. Jerry nešťastně zavětřil, ponořil přední nohy tak hluboko do vody, že se moře dotýkalo jeho plecí a zoufale zíral přes lagunu.

A tu ji náhle spatřili Na klidné hladině moře kotvila loď jeho snů – Arangi! Byla sice poněkud větší než ta, kterou znal, ale byla stejně bílá a také její kolébání na mořské hladině bylo stejně vznešené. Oproti Arangi měla sice tři stěžně, ale to v Jerrym nevzbuzovalo žádné podezření. Neboť jediný plovoucí svět, jejž dosud znal, byla bíle natřená Arangi, a tak vše, co se bíle kolébalo na vlnách moře, nemohlo být ničím jiným. Jerry v té chvíli dokonce ani nepochyboval o tom, že se na její palubě prochází i milovaný kapitán van Horn, očekávající jeho zakňučení. Jestliže vstala z mrtvých Arangi, proč by nemohl obživnout i jeho bílý bůh?

A jako by nikdy před tím nebylo Baštiho, který svíral ve svých rukou van Hornovu uťatou hlavu, Jerry se teď bezhlavě pustil po hladině.

Byla to od něho velká odvaha, neboť tím porušil jedno z největších tabu, jaké kdy poznal. Avšak ani obraz šupinaté obludy, která dokáže jedním chlamstnutím roztrhnout ve dví mnohem větší tvory, než je on sám, mu teď nedovedl zabránit v jeho počínání. Jerry pouze zakoušel blažený pocit, že plave k Arangi, ke svému kapitánovi!

Plaval ze všech sil a mířil k lodi nejkratší cestou. Protože však měl s mořem málo zkušeností, pomáhal si kňučením, které však nebylo ničím jiným než písní horoucí lásky k tomu, jehož nepřestal nikdy milovat a který teď na něho čeká na bílé lodi, půl míle odtud.

Jerryho tesklivý zpěv dolehl až k sluchu muže a ženy, kteří si právě hověli v lenoškách na palubě jachty. První postřehla zlatistou Jerryho hlavu neznámá žena, a hned zvolala:

„Harleyi, člun dolů! Vidím v moři malého psa. Nesmíš ho nechat utopit!“

„Pes tak snadno neutone,“ řekl klidně muž. „Však on se sem dostane! Co zde ale, u všech všudy, hledá pes?“

Muž přiložil k očím námořnický dalekohled a chvíli Jerryho pozoroval.

Jerry zatím šlapal vodu svými tenkými prackami a úporně se dral vpřed. Přestože nespouštěl z očí neustále se zvětšující jachtu, přece ho pojednou přepadla bázeň z možného nebezpečí. Vzpomínka na tabu se stále urputněji vkrádala do jeho myšlenek a brzy poznal, že ne zbytečně. Uplaval sotva tři sáhy a tu spatřil, jak se hřbet čehosi velikého líně pohybuje po hladině a míří k němu. Zprvu si myslel, že je to kus onoho živého špalku, kterému lidé říkají krokodýl, ale pak už měl možnost přesvědčit se zblízka o svém omylu. Zvíře se vymrštilo, Jerry úzkostlivě vyštěkl a ohnal se po něm prackou. Byl to žralok a Jerry měl ohromné štěstí, že byl v té chvíli dostatečně sytý a nechtěl se obtěžovat novým soustem. Pouhým mávnutím ocasu však rozčeřil hladinu tak, že Jerry málem zmizel ve víru.

Jenomže Jerry neznal povahu té šupinaté obludy, která brázdila vody moře jako hlídkující patrola. Nevěděl, že zmizela jen na chvíli, jako by si chtěla pohrávat se svou kořistí; její hřbetní ploutev totiž brzy znovu prořízla zklidněný povrch vody a znovu se k psovi blížila, tentokrát zezadu. A v tom Jerry uslyšel tři rychle za sebou jdoucí rány z pušky, které se ozvaly odněkud z jachty, k níž mířil. Pak se ještě za jeho zády ozvalo šplouchnutí, a to bylo všechno. Jerry se nikdy nedověděl, že muž jménem Harley Kennan, jemuž patřila třístěžňová jachta Ariel, mu zachránil život třemi kulemi přesně zacílenými do žraloci ploutve.

Ostatně Jerry poznal Harleye Kennana velice brzy; neboť právě, on se spustil s lanem kolem těla dolů s paluby Arielu, uchopil srstnatého irského teriéra za hřbet a vyzdvihl ho z vody.

Jerry si však svého zachránce téměř nevšímal a chtivě přehlížel řadu tváří podél lodního pažení. A když ho Harley Kennan postavil na palubu, Jerry se ani neohlédl, aby mu poděkoval. Sotva se sebe setřásl vodu, začal pátrat po kapitánu van Hornovi s takovým úsilím, že to všechny rozesmálo. Netušili, jakého tragického nedorozumění jsou svědky.

„Snad se nepominul radostí, že jsme ho zachránili!“ zvolala paní Kennanová.

Pan Kennan byl však jiného mínění.

„Ani bych neřekl. Spíš to vypadá, jako by se nemohl sám od sebe zastavit.“ A hlasitě se zasmál.

Jerry mezitím zběsile pobíhal po jedné straně lodi, pak po druhé, kupředu a zase zpátky; neustále vrtěl svým tupým ohonem a přátelsky se usmíval na všechny dvounohé bohy, kteří ho teď pozorovali. Ve svém třeštění si ani nevšiml, kolik je tu bílých tváří. Užasl by nad jejich množstvím, neboť na palubě Arielu Jich bylo víc než třiceti

Co však mu to bylo platné, když nikde neviděl toho, po němž nikdy nepřestal toužit. Prolezl loď od srubové chodby vedoucí ke kajutám, přes lodní kuchyni, kde tlachali dva čínští kuchaři, až po strojovnu a kabiny – ale marně. Po kapitánově pachu nebylo nikde ani stopy. A nebýt neznámého bílého boha s plochou zlatem zdobenou čapkou, který na něho promluvil, byl by Jerry nejraději ze všeho usedl na. záď lodi a lkal tam nevýslovným zklamáním.

Ale jeho srdce rychle pochopilo: zeširoka se usmál na novou vlídnou tvář a s ušima zdvořile položenýma podél hlavy se k ní radostně přilísal. A právě když se ruka bílého boha blížila k jeho srsti, aby ji pohladila, ozval se z paluby ženský hlas. Jerry nerozuměl slovům, neboť nechápal jejich smysl. Cítil v nich však sílu rozkazu a rychlý pohyb, jímž bůh v bílém šatu stáhl ruku nazpět, ho v tom jen utvrdil.

„Kapitáne Wintersi, pošlete mi sem, prosím vás, toho psal“

Jerry se radostně zavrtěl a byl už dokonce ochotný nastavit svou hlavu k natažené ruce neznámé ženy, když tu ho odradilo cosi nezvyklého. Její sukně, vlající ve větru, ho totiž zastavila uprostřed cesty. Vycenil na ni zuby a podrážděně zavrčel. Neboť jak se nadmula, připomněla mu hlavní plachtu Arangi, dunící, rachotící a pleskající nad jeho. hlavou. A tak ať teď pobídky z úst bílé bohyně zněly sebevlídněji a sebelaskavěji, příšerná vzpomínka mu bránila v každém kroku vpřed.

„Tys mi ale směšný psík!“ smála se. „Já tě přece nekousnu!“

Tu její muž napřáhl po Jerrym svou pevnou, jistou ruku a přátelsky si ho k sobě přitáhl. To se Jerrymu už dlouho nestalo! Celý se blaženě roztetelil a rudým jazykem mu olízal všechny prsty. Harley Kennan ho znovu posílal ke své ženě, která mezitím usedla do lenošky a napřahovala k psovi obě ruce. Jerry poslechl. Postupoval však kradmo a s úsměvem jen jakoby na půl úst. Stále si nebyl jistý. A právem; neboť ve chvíli, kdy již cítil teplo jejích rukou, nízký vítr nadmul cíp sukně a Jerry znovu uskočil.

„Z tebe strach nemá, Villo,“ řekl Harley Kennan, „bojí se sukně. Možná, že ji dosud nikdy neviděli“

Vlila Kennanová se usmála:

„Myslíš, že kanibalové mají záznamy rodokmenů a drží si psince? Vždyť tenhle psí dobrodruh je určitě čistokrevný irský teriér. Proč by neznal sukni?“

Jerry se chtěl teď sám přiblížit ke krásné bohyni, ale nešťastný vítr po třetí zadul do její sukně a on zase ustoupil, ale už ne tak daleko jako po prvé. I srst na zádech se mu naježila o něco méně a místo prudkého zavrčení pouze obnažil zuby.

„Podívej se na něj,“ trval na svém Harley, „jak rád by se k tobě přiblížil! Sukně ho vždycky zarazí. Přitáhni si ji k sobě, aby nevlála a uvidíš!“

Villa Kennanová poslechla a Jerry k ní opravdu přistoupil, sklonil hlavu a očichával jí nohy ve střevících. Nemýlil se – jsou to tytéž nohy a tytéž střevíce, které šly po cestách pobořené vesnice na břehu moře.

„Měla jsi pravdu,“ zvolal užasle Harley Kennan. „Je to pes narozený a vyrostlý mezi bělochy a bělochem také vychovávaný. Ten asi něco prožil, než se dostal až sem. Kdyby uměl vypravovat, možná, že bychom tu seděli jako přimražení. Jsem zvědav, jak má rád černochy! Johnny!“

Harley Kennan přivolal černého Johnnyho, kterého mu přidělil zplnomocněný zástupce na britských Šalomounových ostrovech v Tulagi, aby jej na Arielu doprovázel jako lodivod a strážce. Sotva se Johnny přiblížil, chování Jerryho se okamžitě změnilo. Jeho tělo jako by náhle pod rukou Vlily Kennanová ztuhlo a aniž čekal na dovolení, začal se k Johnnymu plížit se zjevně nepřátelskými úmysly. Jeho uši už neležely nazad a neusmíval se přátelsky jako prve. Všichni čekali, co se bude dít, ale Jerry jen očichal Johnnymu lýtka, aby si zapamatoval jejich pach, a pak se vrátil k Ville Kennanové.

„Je to pes nějakého bělocha! Byl cvičen k tomu, aby rozpoznal lidi podle barvy pleti!“ zvolal překvapený Kennan.

„Na mou duši!“ ozval se užasle Johnny. „Já znát ten chlapík pes. Já znát i jeho papá a mamá, kam on patřit! Jejich bílý pán být pan Haggin, který bydlit na Meringe. Pěkné místo!“

Harley Kennan vyskočil.

„Inu, ovšem!“ zvolal. „Rezident mi o tom vypravoval. To je ohromná náhoda! Arangi, kterou domorodci přepadli na Somo, plula přece naposled z merinžské plantáže. Johnny se nemýlí – ten pes je z toho samého chovu, jako ten párek, který má Haggin na Meringu. Tenkrát to muselo být ještě docela malé štěně!“

„A přece jsi přehlédl hlavní důkaz,“ pravila Villa Kennanová. „Ten pes ho dokonce nosí na sobě!“

Harley se na Jerryho pozorně zadíval, a pak zavrtěl hlavou. „Nevidíš to? Ještě ne?“ naléhala žertovně jeho žena.

„U všech čertů, vůbec nic nevidím!“

„Dáš se poddat?“

„Nic jiného mi nezbývá,“ řekl.

„Ohon!“ zasmála se Villa. „Ohon! Domorodci je přece svým psům nekrátí, či snad ano, Johnny?“

Johnny se zazubil. „Ach, nikoliv. Oni neřezat ohony. Ale pan Haggin uříznout vždycky každému psu pryč. Mé slovo, on řezati ohon ten pes, já vsadit krk!“

„To tedy ale znamená, že pouze on přežil zkázu Arangi!“ řekla Villa Kennanová a obrátila se k svému muži: „Souhlasíš s tím, Sherlocku Holmesi?“

„Blahopřeji vám k rozřešení záhady, paní Holmesová,“ přiznával její manžel s nelíčenou radostí. „Ale přede mnou je ještě větší úkol, ty ho znáš. Dostat se k La Perouxově hlavě. A všechny zprávy, které mám, mě vedou právě sem, k těmto ostrovům. Tady někde o ni musel přijít!“

Oba manželé nemohli tušit, že pes, který tu teď před nimi stojí, žil v důvěrné blízkosti Baštiho a že Bašti sám sedí pár mil od nich ve svém rákosovém příbytku na břehu Somo a hloubá možná právě nad hlavou, o níž hovoří.

Jerryho štěstí

V době, kdy se Jerry dostal na palubu třístěžňového škuneru Arielu, pocházejícího ze San Franciska, byla tato loď již rok na cestě kolem zeměkoule. Jerrymu však nezáleželo na tom, odkud a kam pluje, pro něho znamenala návrat do světa bílých bohů, neboť mu v mnohém připomínala dávnou Arangi. Byla stejně malá, avšak kromě Johnnyho tu nenalezl ani jediného černocha, snad jen pár mulatů, kteří ho však nijak nedráždili; jinak byl Ariel obýván jenom bělochy. Potkával je všude. Viděl, jak drhnou podlahu, leští mosazné kování, lezou po provazových žebřících, obsluhují lana i plachty nebo stojí na hlídkách. Jerry ale nepotřeboval mnoho času, aby pochopil, že i ve zdánlivé jednolitosti obyvatel Arielu stojí námořníci a dělníci níž než kapitán a jeho dva důstojníci, kteří jsou oděni do bílých, zlatem lemovaných šatů. Ale ti byli zase menšími bohy než Harley Kennan a Villa Kennanová, kteří jim, jak Jerry poznal, poroučeli. Kdo však z těch dvou byl na Arielu nejvyšším bohem, bohem nade všemi, to Jerry nemohl s jistotou určit. Ale touto záhadou se nikterak netrápil a přijal jejich svrchované panství nad lodním světem jako panství společné a nedílné. Neboť prozatím se ani jednou nesetkal s tím, že by se jeden vyvyšoval nad druhého, ale zdálo se mu, že oba vládnou svorně a spravedlivě, zatímco ostatní jim slouží.

Není pravda, že náklonnost psa si člověk získává krmením. Harley Kennan ani jeho žena Jerryho nikdy nekrmili, a přece náležel jen jim, miloval a sloužil jim mnohem víc, než japonskému stevardovi, který mu pravidelně přinášel jídlo až pod nos. Neboť jako každý dobrý pes, i Jerry dovedl rozlišit pouhé krmiče od toho, který mu potravu opravdu dával. Ve svém podvědomí dokonce tušil, že nejen jeho strava, ale i jídlo všech na palubě Arielu pochází od onoho muže a jeho krásné ženy, kteří si říkají Harley a Villa. A že oni dva všem vládnou, mu nikdo nemusel říkat. Kapitán Winters sice dával rozkazy námořníkům, ale zároveň přijímal a plnil rozkazy Harleye Kennana. Podle toho se ovšem také Jerry řídil. Jako u pana Haggina, kapitána van Horna, Baštiho či Nalasu, i teď instinktivně postřehl nejvyššího pána a k tomu také rychle přilnul. A i zde se mu za jeho příchylnost dostalo odplaty. Muž a žena ho chránili stejným tabu jako všichni jeho předcházející bohové přede všemi, kteří obývali Ariel. Takový tu byl řád, kterému se Jerry rád podvolil. Jídlo dostával pouze od japonského stevarda Sana a od žádného jiného by nebyl přijal ani kus sucharu. Nikomu také nebylo dovoleno se s ním spřátelit, dovádět, hrát či dokonce na něho na palubě Arielu hvízdat. Pouze oba důstojníci mohli Jerryho oslovovat halasným „halo“ nebo „dobré jitro“ a dokonce ho přátelsky hladit po hřbetě nebo. po hlavě. Kapitán Winters s ním zacházel ještě důvěrněji. Měl psa rád a Jerry si od něho nechal líbit i škádlení a žertování. Avšak jen od Harleye nebo Villy Kennanových snesl Jerry doslova všechno. V nápadech, jak Jerryho pozlobit, byla zvláště Villa Kennanová nekonečně vynalézavá. Ohnula mu třeba dovnitř uši a nutila ho, aby seděl zpříma a dělal předníma nohama různé směšné cviky, zatímco mu potutelně foukala do tváře a nozder. Jindy zase, když spal, zapletla mu srst na prsou mezi drápy a pak ho dráždila tak dlouho, až mimovolně trhl packou a způsobil si bolest z trhajících se chlupů.

Takových prostých ponížení byla celá řada, a každé bylo zakončeno vítězným smíchem bílé ženy. Tento smích však Jerryho neurážel, ale vzbuzoval v něm pocity slasti a uspokojení, neboť služba bílé bohyni, kterou si tak rychle zamiloval, mu byla vším.

Jednou, když Villa zašla ve své zlomyslnosti příliš daleko, Jerry mimoděk vrazil čumákem do její tváře, takže Villa Kennanová uskočila a překvapeně vykřikla. Jerry si uvědomil, že jí tak může dát najevo svou nelibost. Villa Kennanová brzy pochopila, co jí tím chce pes naznačit, a tu ho vždycky popadla do náruče a broukala mu do uší cosi, čemu sice nerozuměl, ale z čeho vycítil, že to jsou slova lásky a smíru.

V té době dostal Jerry celou řadu jmen, ale žádné mu dlouho nezůstalo. Harley Kennan nechtěl totiž dávat jméno psu, o němž předpokládal, že ho už dávno má.

„Myslím,“ říkal, „že ten pes byl pokřtěn dávno před tím, než vyplul na Arangi. Znám přece Torna Haggina! Měl by zůstat bez jména, než se vrátíme do Tulugi. Tam už se ho dozvíme.“

„Co ale záleží na jménu!“ namítala Villa Kennanová.

„Všechno na něm záleží,“ stál na svém Harley. „jen si představ, že bychom někde ztroskotali a naši zachránci by nás přejmenovali třeba na paní Riggs nebo mademoiselle de Maupin, či pouze jen Topsy a mne zase na Benedikta Arnolda nebo Jidáše, nebo – nebo – Hanumana!“

„Ale musíme mu přece nějak říkat!“ naléhala znovu Villa. „Jak mám na něho volat, když nemá jméno?“

„Pro mě za mě si mu říkej jak chceš; můžeš dokonce ta jména střídat,“ navrhoval Harley. „Dneska můžeš na něj volat třeba pse, zítra štěně a pozítří mazlíčku, jen proboha ať si na žádné jméno nezvykne!“

Na palubě Arielu Jerrymu nejvíce chyběl někdo, kdo by s ním hovořil Nalasovou řečí, plnou tajemných znamení, takže všechno, co se u slepého starce naučil, mu teď nebylo k ničemu a pomalu se vytrácelo z jeho paměti. Ale co se dalo dělat, když Harley a Villa Kennanovi nejenže neznali Nalasu, ale ani netušili,

že by vůbec mohla existovat taková zvláštní řeč, jíž Jerryho naučil jakýsi Nalasu a kterou znal po Nalasově smrti už jenom on.

Jen jednou se Jerry pokusil promluvit na svou paní Nalasovým jazykem. Samozřejmě, že z ní nevylákal ani jediného slůvka odpovědi. A když se pak pokoušel slabým vrčením a mručivými zvuky v hrdle vyprávět něco ze svého života, Villa s uchem přitisknutým k jeho článkujícím ústům nadšeně poslouchala. Ačkoliv nepochopila, co jí Jerry chce sdělit, její srdce přece jen jasně vycítilo jeho úmysl.

„Harleyi!“ zvolala, „ten pes mluví! Jako by mi chtěl něco říct, podívej se na jeho oči a poslechni si jeho hlas!“

Harley pohlédl na svou ženu; znal její vnímavost a několikrát se již přesvědčil o tom, jak správně vytušila závažnost věcí, které on bral na lehkou váhu.

„Možná, že mi vypravuje nějaké své dobrodružství, možná že je to dokonce psí povídka!“ řekla Villa. „Ale rozhodně v těch zvucích je radost, láska, hrdost, zoufalství i smutek.“

„Proč ne?“ souhlasil klidně Harley. „Pes, zahnaný mezí lidojedy, zažije jistě mnoho ohromných dobrodružství. Ale stejně ohromující je pro mě i to, že si moje inteligentní žena dovede docela dobře takový psí život představit a z mručení zvířat vykřesat tolik půvabné fantazie!“

„Jsi stále stejný!“ durdila se žertem.

Harley Kennan sice nikdy úplně neuvěřil slovům své ženy o Jerryho vypravování, ale zároveň nezamítal teorii o skryté řeči, jíž se zvířata dorozumívají mezi sebou.

Jednoho dne si po mořské koupeli sušila paní Kennanová vlasy, takže jí splývaly po zádech jako paprsky slunce. Jerry seděl v její těsné blízkosti a ona svírala ve svých dlaních jeho hlavu a čelisti. Když červená stužka jeho jazyka minula jen o píď její nos, tu mu vesele zanotovala do ucha refrén známé písně:

Nevím, jak mu říkat mám

je však jako růžička…

Melodie této písně, neustále prodlužovaná o další a další sloky, uváděla Jerryho do úplného vytržení, takže bylo nad jeho síly, aby se ovládl. Touha zbavit se jakéhosi temného zakletí či smutku, byla silná jako nutkání setřást se sebe vodu, která se mu po koupání usadila v hrubé srsti. Čím měkčeji se chvěl hlas krásné bohyně v jeho uších, tím rychleji se před ním její obraz rozplýval a mizel. A tu Jerry vyprostil svou hlavu z objetí jejích rukou, strnule usedl a s čumákem zdviženým k nebi se počal chvět a slyšitelně dýchat v rytmu její písně. Pak sebou náhle trhl a z jeho hrdla se začal nést vzhůru k nebi proud zvuků, které téměř vzápětí zvolna odumíraly.

Villa Kennanová zmlkla a užasle hleděla na svého zázračného přítele. Pak ho popadla do náručí, nazývala jej „Zpěvákem“ a utíkala s ním po palubě k Harleyovi, aby mu svěřila nový zážitek.

Ta příhoda byla také zárodkem jejího nápadu, že je nutno Jerryho talent rozvíjet, a to bezodkladně.

„Pojď sem, ty zpěváčku!“ volala pak na něj vždycky, když mu chtěla udělit hodinu zpěvu.

A Jerry se nikdy nevzpíral, přitulil k ní svou hlavu a s čumákem přitisknutým k jejímu uchu ji doprovázel stejným chvěním a stejnými vzdechy jako předtím. Z tohoto okouzlení se probíral jen dlouhým a tichým vytím, které chvílemi přecházelo v šepot a zase sílilo, zvolňovalo se a zrychlovalo.

Villa svou něhou a krásou zcela bezděky odhalovala poklady jeho srdce a dotýkala se nejjemnějších strun, které v sobě nesl jako odkaz dávno mrtvých předků.

Vtakových chvílích se Jerrymu zdálo, že sedí v chladné temné noci na holém vrcholku a vyje k hvězdám, zatímco z husté neproniknutelné tmy se ozývají v odpověď jiná vytí, blízká i daleká, která jsou navždy poznamenána smutkem jeho plemene.

Jindy se před ním uprostřed zpěvu vynořovaly jakési matné obrysy a podoby a spěchaly jako přízraky před jeho očima; a tu slyšel výkřiky lovecké smečky tak živě, že nemohl zadržet chtivé zakňučení. V té chvíli se snažil vymanit se z náručí své bílé paní, jeho nohy se nepokojně zmítaly, jako by utíkal. V objetí snů se sám proměňoval v jeden ze stínů ženoucí se smečky.

Vjeho obraznosti se často zjevovaly zmizelé tváře kapitána van Horna, pana Haggina, Terrence, Biddy a Michala a zamlžené výjevy z dávného života na merinžské plantáži či na lodi Arangi.

Takto Jerry při svém zpěvu snil, i když nejasně a neurčitě, s očima otevřenýma do oblaku vlasů, jež volně splývaly se zad Villy Kennanové a zaplavovaly jeho hlavu. Nikdo však nemohl tušit, kam se přitom ubíral a kam ho zaváděla bolest z neprolomitelného kruhu, který svíral jeho vědomí.

Veliký čin

Jerry velmi brzy poznal, že na palubě Arielu nesmí prohánět černochy. Když se jednou chtěl horlivě zavděčit svým novým bohům a vrhl se na černochy, kteří navštívili loď, byl okamžitě pokárán. Zprvu nebyl zcela přesvědčen, že rozkaz byl míněn vážně, opětoval svůj pokus, ale tím úsečnější a ostřejší byl Harleyův hlas. Teprve pak Jerry přiběhl ke svému pánu se svěšenýma ušima a na omluvu mu začal lízat ruku.

Ale ani Villa mu netrpěla jeho nenávist k černochům. Jednou, když vyrazil na osamělého černocha, zavolala ho k sobě, popadla ho za srst a z očí do očí mu vážně domlouvala, vykládajíc mu, jaké chyby se dopustil, když zaútočil na člověka jenom proto, že je černý. Není přece žádný křovácký pes, nýbrž čistokrevný irský gentleman, což ovšem znamená, že se nikdy nesmí dopustit žádného násilí proti nikomu, kdo ho nenapadá a neubližuje mu. Jerry jí naslouchal s vážnýma očima, ani sebou nepohnul. Rozuměl jen málokterým slovům, svým citem však chápal všechno.

„Je to prostě neslušné!“ vyčítala mu jeho paní, a to slovo „neslušné“ znal Jerry už velmi dobře. Znamenalo tolik jako „nesmíš“, a pouhé přání jednoho nebo druhého boha bylo pro Jerryho zákonem, který se vždycky snažil splnit do posledního puntíku. A rád. Není-li mu dovoleno honit černochy, nebude je honit, i přesto, že ho k tomu kapitán van Horn neustále vedl. Neboť láska k pánovi znamenala především mu sloužit. A Jerry všechen svůj vděk a věrnost vkládal do základního kamene, který se jmenuje poslušnost. I když se tedy Jerry musel velice přemáhat, aby nechňapl po první černé noze, která se objevila na palubě, přece jen zůstal ukázněný.

Ale všeho do času. Jednou se Villa Kennanová chtěla vykoupat v čerstvě tekoucí vodě potoka, který měl téci na blízkém břehu. Podle mapy měl potok Suli ústit do moře ani ne míli odsud.

Když Villa Kennanová vyslovila své přání a Harley po poradě s černým Johnnym kývl, vypluli s člunem ke břehu. Mužstvo se rozložilo pod stíny kokosových palem, zatímco Villa, Harley a Jerry se vydali hledat potok.

„Tady nebýt žádný chlapík černoch!“ volal za nimi Johnny. „Nikdo vám tu neublížit. Křováci být daleko pryč!“

Harley však přes všechno ujišťování přece jen nejvíce ze všeho věřil své pistoli. A tak když za chvíli našli tekoucí a klokotající proud vody, Harley vyjmul automatickou pistoli z pouzdra a pro každý případ ji položil na své složené šaty.

Villa Kennanová mezitím vstoupila až po kolena do vody a pohlédla na tmavý příkrov džungle, jímž tu a tam pronikaly sluneční paprsky. Zachvěla se.

„Ideální podmínky pro nějakou zákeřnost!“ usmála se a stříkla chladnou vodu na svého manžela, který se vzápětí rychle ponořil.

Jerry chvíli seděl u šatů a se zájmem hleděl na jejich žertování. Pak ale jeho pozornost upoutal míhající se stín velikého motýla a po něm cosi ještě vábnějšího – stopa lesní krysy. Nebyla to sice stopa příliš čerstvá, ale lovecký pud, který se tajil v jeho nitru, pud honit, slídit, pronásledovat živé tvory a rvát se o potravu, i když mu jí teď opatřoval člověk, byl silnější.

Schopnosti, které už dávno nepotřeboval, v něm náhle ožily a Jerry se teď plížil za krysou jako pravý lovec. Vtom zpozoroval něco podivného – krysí stopu v jednom místě překrývala jiná, čerstvější. Jerry trhl hlavou a jeho nozdry se zachvěly napětím. Ucítil neklamný pach černocha, nebyl to však žádný z pachů, které si pamatoval z dřívějška.

Jerry okamžitě zapomněl na stopu lesní krysy a začal sledovat nový objev. Zvědavost i záliba ho k tomu přímo nutkaly, takže ani nepomyslel na nebezpečí, které v té chvíli hrozilo jeho pánu a paní, a nevzpomněl si na ně ani tehdy, když dospěl k místu, kde se černoch zřejmě po prvé zastavil, neboť zde zaslechl cizí hlasy a zpozorněl. Od tohoto místa se pak jeho stopa odchylovala směrem k zátoce. Napjat až ke krajnosti, avšak stále ještě celkem klidný, pokračoval Jerry ve stopování.

Od zátoky se stále ozývaly výkřiky a smích a po každé, když je Jerry uslyšel, probíhaly jím záchvěvy uspokojení a radosti. V hlasu Villy Kennanové a jejího manžela Harleye Kennana nacházel lásku a tím i smysl svého života.

A pak ho objevil – cizího černocha, který vyhlížel za velkým kmenem statného stromu blízko zátoky. Divochovo chovaní nesvědčilo o dobrých úmyslech a okamžitě vzbudilo Jerryho podezření. Byl to postoj člověka, který číhá v křoviscích džungle a čeká na příhodný okamžik, kdy bude moci uskutečnit svůj záludný záměr. Jerry se přikrčil a naježeně ho pozoroval.

Černoch pozdvihl pušku téměř až k plecím, avšak ve chvíli, kdy chtěl vystřelit, mu jeho oběť zřejmě zmizela z dohledu, takže musel znovu čekat. Byly sem slyšet výbuchy smíchu a čeření vody, do níž se Harley a Villa znovu a znovu potápěli.

Puška, kterou svíral černý muž ve svých dlaních, nebyla žádná staromódní ručnice, ale moderní opakovačka. Černoch ji držel u líce a nikoliv při boku, jak to činí většina obyvatel ostrovů. Uměl s ní zřejmě výborně zacházet.

Divoch se pomalu sunul stále bliž a blíž k zátoce. Ale ani Jerry nemeškal a plazil se za ním tak obezřetně, že jeho hlava, natažená takřka vodorovně vpřed, byla napnutá jak provaz.

Když se černoch zastavil, i pes jako by ztuhl. Teprve při dalším pohybu vpřed se Jerrymu podařilo nenápadně zkracovat vzdálenost, která je od sebe dělila. Srst se mu neustále ježila v střídavých vlnách vzteku a sebeovládání.

Teď už to nebyl ten zlatý pes s plochýma ušima a čumákem usmívajícím se v náručí své bohyně. S obnaženými tesáky plazil se tu džunglí čtyřnohý dravec, jehož záměr byl jasný: vrhnout se do útoku v okamžiku, kdy se dostane do bezprostřední blízkosti nepřítele. Teď nemyslel na tabu, které mu na Arielu zakazovalo honit černochy, neboť neštěstí, které hrozí jeho pánu a paní, ruší všechny zákazy. Když se černoch chystal k výstřelu a jeho puška se znovu přiblížila k rameni, Jerry vyrazil. Ohromným skokem se doslal černochovi mezi lopatky a než se divoch stačil ohnat, zakousl se mu zezadu do krku. Ale jeho tesáky byly přece jen krátká, než aby mohly proniknout hlouběji do uzlovitých svalů černochovy šíje.

V prvním návalu děsu se černoch ještě stačil dotknout spouště, ale pak se mu už z hrdla vydral nelidský skřek. Srážen tváří k zemi, rychle se převalil na bok a chytl se do křížku s neznámým psem, který mu tesáky bleskurychle zasáhl lícní kosti, tvář a navíc mu Ještě natrhl ucho. Irský teriér se do své oběti nezakousne jako buldog, ale znovu a znovu zuřivě trhá a kouše, kam se dá.

Když Harley Kennan přiběhl s automatickou pistolí v ruce k místu zápasu, našel tam psa a muže zaklíněné do sebe v nepříčetné rvačce. Černoch s tváří zbrocenou krví rdousil Jerryho oběma rukama, zatímco pes divoce chroptěl. Hrud a břicho černocha zbarvily nesčetné proudy tryskající krve.

Harley Kennan se nemohl odhodlat k výstřelu, neboť oba soupeři byli v těsném objetí. Přistoupil tedy až k nim a rukojetí své pistole udeřil černocha do hlavy. Omráčený černoch okamžitě uvolnil ruce, kterými svíral Jerryho, a pes byl opět svobodný. Ale nemeškal. Jako blesk se znovu vrhl po hrdle svého nepřítele a nebýt Harleyova ostrého povelu, byl by mu jistě překousl krční tepny. Ustoupil, ale celý se chvěl a vrčel divokým vztekem. Teprve když Harley řekl: „Jsi hodný pes,“ blaženě k němu vzhlédl, položil naplocho uši a zavrtěl pahýlem ohonu.

„Víš, že ten ničema nás chtěl napadnout?“ řekl Harley oblékající se Ville, která k nim právě přicházela. „Nebyl od nás vzdálený ani na padesát stop a jistě by se neminul. Podívej se na jeho opakovačku! To přece není žádná stará bouchačka, ale dobrá moderní zbraň. A ten chlapík s ní asi uměl docela dobře zacházet.“

„Ale proč tedy nevystřelil?“ tázala se napůl vystrašeně a napůl nechápavě Villa.

Harley ukázal mlčky na Jerryho.

Její oči se okamžitě zableskly porozuměním a radostí. „Myslíš, že on –“ řekla na půl věty. Harley ukázal mlčky na Jerryho.

Poté se sklonil, převrátil divocha na prsa a vzadu na jeho rozdrásaném krku ukázal na tržné rány. „Zde na něho dopadl po prvé. Možná že právě měl ten chlapík prst na spoušti.“

Villa Kennanová poslouchala jen napůl. Držela Jerryho v náručí, hladila ho po srsti a neustále opakovala: „Ty můj malý miláčku!“

Jerry však nebyl k utišení. Vytrvale vrčel, jako by se chtěl znovu vrhnout na omráčeného černocha. Ten sebou náhle pohnul a ospale usedl. Harley mu sebral nůž, zastrčený mezi koženým pásem a nahou kůží břicha a řekl:

„Jak se jmenuješ?,“

Avšak divoch upíral oči jen na Jerryho; zíral na něj se zjevným úžasem i obdivem, neschopný srovnat si v hlavě, že tento malý tvor překazil jeho záměry.

„Mé slovo,“ zašklebil se na Harleye, „ten pes být velký chlapík.“

Černoch si při tom ohmatával rány na krku a na tváři a bázlivě hleděl po Harleyovi, který se zmocnil jeho pušky.

„Ty dát pušku, která patřit mně!“ řekl po chvíli zcela nestydatě.

„Dám ti s ní do hlavy, ty bloude!“ odvětil popuzeně Harley a pak se obrátil k Ville. „Mám takový dojem, že tohle není žádný ostrovan. Předně – kde se dostal k takové ručnici? A pak mě také trochu mýlí jeho smělost. Zřejmě nás pozoroval od chvíle, kdy Ariel zakotvil a kdy se náš člun pustil ke břehu. Hrál na to, že se zmocní našich hlav a pak se s nimi vrátí do houštin –“

„Tak jak se jmenuješ? Nu tak – jaké jméno ty?“ tázal se znovu ostrovana.

Nebýt však Johnnyho a lodního mužstva, které se zde zakrátko seběhlo, Harley by se pravděpodobně nikdy jméno střelce nedověděl. Když ale Johnny spatřil krvácejícího zajatce, okamžitě mu zaplály oči a vzrušeně oslovil Harleye Kennana:

„Prosím, ty dát mí ten chlapík! Prosím, hned mi ho dát!“

„Co bys s ním dělal, a proč ho chceš?“

Na to Johnny neodpověděl, ale když mu Kennan řekl, že se naštěstí nic nestalo a že chce černocha pustit, počal prudce protestovat:

„Když ty dát ten černoch do vládní dům v Tulagi, vládni dům ti dát dvacet liber. Ten chlapík být velmi mnoho špatný. Jeho jméno být Makawao a on pocházet z Queenslanri…“

„Jakže? Cožpak on není z tohoto ostrova?“

Johnny potřásl zamítavě hlavou.

„On být na ostrově po prvé. Dřív pracovat na škuner v Queensland.“

„Tak vida, je z Queenslandu,“ obrátil se Harley k Ville. „Víš, když se Austrálie stala bílou, plantáže z Queenslandu musely poslat všechny své černé ptáky zpět! Tenhleten Makawao je patrně jedním z nich. A je-li něco pravdy o dvaceti librách odměny za jeho dopadení, jak vykládá tuhle Johnny, musí to být pěkné kvítko. To je přece za černocha značná cena.“

Johnny pak pokračoval ve svém vysvětlováni, které přeloženo do všední střízlivé řeči vyznívalo tak, že Makawao byl celkem čtyři roky v žaláři pro krádeže, loupeže a dokonce pro pokus o vraždu, pak že byl poslán australskou vládou zpět na Šalomounské ostrovy, dal se najmout na plantáže na Bali, ale jen proto, aby se tu, jak se později ukázalo, zmocnil zbraní a střeliva. Chtěl zavraždit správce, za trest dostal padesát ran pruty a navrch byl v Tulagi na rok zavřen. Pak byl dopraven zpět na Bali, aby dokončil smluvní dobu své práce na plantážích, ale v nepřítomnosti správce plantáží tam zabil jejich majitele a unikl na člunu neznámo kam. Nebyl však sám. Vzal s sebou tehdy všechny zbraně a střelivo z plantáže, plantážníkovu hlavu, deset dělníků z Malaity a dva ze San Cristobalu – ty poslední proto, že znali dobře přímořské oblasti a dovedli výborně zacházet se člunem. On sám, stejně jako oněch deset Malaiťanů, neznal příliš dobře moře a neodvažoval se na ně bez pomoci někoho zkušeného.

Ale to není všechno. Uprchlíci přepadlí cestou malý ostrůvek Ugi, vyplenili sklad a uřízli hlavu osamělému kupci. Když se konečně dostali na Malaitu, Makawao přikázal zbavit se těch dvou hochů ze San Cristobalu, a tak i je vyřídili krátce. Svou práci vykonali, mohli tedy zmizet v žaludcích bývalých druhů.

„Na mou duši, být to zlý chlapík,“ končil Johnny. „Vládní dům v Tulagi rád zaplatit dvacet liber za ten chlap.“

„Ty můj malý Zpěváku,“ šeptala Villa Jerrymu do ucha. „Nebýt tebe, bůhví kde bychom skončili!“

„Naše hlavy by patrně zdobily Makawaův příbytek,“ řekl Harley. „Ten pes je skutečně báječný!“

Shledání

Jerry už nikdy nespatřil divoký a temný ostrov Somo, i když si ve svých nozdrách a očích odnášel všechnu jeho vůni a nádheru. Somo z jeho života zmizelo stejně Jako Meringe a kapitán van Horn, a ze všeho zbyly jen vzpomínky na nádherná dobrodružství.

Poslední zastávkou Arielu na Šalomounových ostrovech byl přístav Tulagi, kde žil a vládl zplnomocněný rezident. Zanedlouho po tom, co se kotva škuneru s rachotem zahryzla do písčitého dna, vydal se Harley Kennan na břeh, aby vládnímu zmocněnci odevzdal spoutaného Makawaa. Ten byl okamžitě dopraven do žaláře, kde čekal na spravedlivý rozsudek. Ještě dřív, než Harley Kennan začal vyprávět rezidentovi o statečném psu, který je zachránil od jisté smrti, zplnomocněnec vyplatil lodivodu Johnnymu dvacet liber odměny za odhalení Makawaa. Johnny uspořádal na Arielu velikou hostinu, jak bylo zvykem, když některý z členů posádky nenadále zbohatl.

Když Harley Kennan zasedl s rezidentem v prostorné verandě bungalovu, řeč se brzy stočila na irského teriéra, kterého si s sebou přivezl až z dalekého ostrova Somo.

„Tak já vám povím, jak se jmenuje,“ řekl rezident, když mu Harley Kennan vyprávěl celou příhodu, „je to jeden z Hagginových teriérů – znáte přece Haggina z merinžské laguny! Otec toho psa se jmenuje Terrence a matka Biddy. A pes, o kterém mluvíte, nosí od křtu, u něhož jsem osobně byl, jméno Jerry. Ale co! – Ukážu vám jeho bratra. Jmenuje se Michal a prohání černochy na Eugenii. To je dvoustěžňový škuner a velí tam kapitán Kellar. Vzkážu mu, aby přivedl Michala na břeh. Není pochyby, že Jerry jediný přežil zkázu Arangi.“ Rezident pak pokračoval:

„Až budu mít víc času a víc peněz, zajedu si sám za Baštim. Ne, nebude to válečná výprava. Naložím několik obchodníků, vezmu s sebou svou vlastní černošskou policii a tolik bělochů, kolik se jich dobrovolně přihlásí. Nemám v úmyslu ostřelovat jejich brlohy granáty, chraň bůh! Vysadím oddíly na břeh a vpadnu na Somo zezadu.“

„Chcete snad na vraždu odpovědět vraždou?“ tázala se s hrůzou Villa Kennanová.

„Chci na vraždu odpovědět zákonem,“ odvětil klidně rezident. „Chci naučit celé Somo zákonu a doufám, že se při tom nic zlého nepřihodí. Nepřeji si smrt ani na jedné ani na druhé straně. Musím doslat hlavu kapitána van Horna i jeho pomocníka Borckmana a přivézt je sem na Tulagi ke křesťanskému pohřbu. Nu a při té příležitosti bych se rád dostal na kobylku i starému Baštimu. Musí jednou provždy uznat, že je lépe nechat hlavy bělochů na jejich krcích.“

„Ale jak ho o tom poučíte?“ tázala se Villa Kennanová. „je dost chytrý a možná, že se s vámi vůbec nepustí do boje. Bude jen sedět a poslouchat vaše výklady o mezinárodním právu, a přitom se tomu všemu bude v duchu smát. Tím přece neodčiní krutosti, které spáchal!“

„Naopak, drahá paní Kennanová,“ řekl vlídně rezident, „vyslechne-li mne v míru a klidu, uložím mu pouze nějakou pokutu, třeba sto tisíc kokosových ořechů, pět tun ořechů palmy kostrboulu, sto sáhů lasturových peněz a dvacet tučných prasat. Jestliže se mi postaví na odpor, vyplením Somo a nařídím pokutu třikrát větší.“

„Dobrá,“ namítala dál Villa Kennanová, „ale dejme tomu, že nebude bojovat, vyslechne vás, ale odmítne platit?“

„Inu, pak Baštiho uvězním v Tulagi, a to tak dlouho, dokud nepřijde k rozumu a nezmění své názory.“

Jerry opět po dlouhé době zaslechl své jméno, a to dokonce z úst svých nejmilovanějších bohů Villy a Harleye Kennanových. A nejen to. Po dlouhém odloučení mohl spatřit i svého rodného bratra Michala.

„Nic mu nenaznačuj!“ šeptal Harley Ville, když spatřili přes roubení přijíždějícího člunu Michalovu temně žlutou srst. „A nedej mu znát, že ho pozorujeme!“

Jerry zatím hrabal na břehu hlubokou jámu, z které mu vyčuhovaly už jen zadní nohy a vztyčený pahýl ocasu. Vůbec netušil, že je Michal nablízku. Ten se vrhl na břeh jako puštěný ze řetězu a v záchvatu radosti, že je opět na pevnině, vybíhal na všechny strany, vrhal se na kraby, kteří před ním prchali do vody nebo mu hrozili svými klepety.

A zatímco rezident představoval kapitána Kallara manželům Kennanovým, Michal se hnal po zvlhlém písku s takovou zběsilostí, že vůbec nezpozoroval Jerryho zadek, vyčnívající z jámy. Zato Jerry zaslechl dupot cizích nohou a vyskočil, aby zjistil, co se děje. Vtom se přihnal Michal, narazil do něj a srazil ho k zemi. Oba se proti sobě naježili, vycenili tesáky a za divokého vrčení se důstojně začali obcházet jako zápasníci, kteří zkoumají síly svého protivníka dříve, než se pustí do křížku.

V jejich hlavách se však začaly náhle vybavovat nejasné obrysy plantážního domu na Meringu. Nedali to zprvu na sobě znát, už to nabyla žádná štěňata a jejich zralost jim přikazovala, aby do poslední chvíle šachovali hrdost a odvahu, i když je už pud pobízel, aby se k sobě nadšeně vrhli.

Michal, kterému chyběla jistá protřelost světem, se první přestal ovládat. Odhodil všechnu svou vážnost a důstojnost a s pronikavým zakňučením, plným vzrušení, vyplázl jazyk a hlavou se zabořil de bratrova hrudníku.

A Jerry přivítal Michala stejně nadšeně. Chvíli si hleděli do očí, a pak náhle, jaké na povel, od sebe odskočili a v divokém běhu zamířili dolů na břeh. Smáli se na sebe a dotýkali se jeden druhého bokem.

„Podívejte se,“ řekl s úsměvem rezident. „Pobíhají spolu stejně Jako na Meringu jejich rodiče. Často jsem je tam pozoroval.“

Po deseti dnech společného života nastalo Michalovi a Jerrymu loučení. V ten den se po prvé objevil Michal na Arielu a strávil tu se svým bratrem nádhernou půlhodinu plnou vzruchu. Mužstvo za halasného křiku vytahovalo čluny, napínalo plachty a zdvihalo kotvu.

Když se Ariel pohnul a plachtoví se nadmulo svěžím pasátním větrem, rezident a kapitán Kellar se srdečně rozloučili s manželi Kennanovými a přestoupili do svých člunů. Kapitán Kellar uchopil

Michala, dal si ho pod rameno a spustil se s ním na záď své čekající lodice.

Pak už zbývalo rozmotat provazy, kterými byly připoutány čluny k Arielu. A zatímco se pruh vody mezi čluny a Arielem stále více zvětšoval, stáli všichni, v tropickém žáru slunce s obnaženými hlavami a mávali si na rozloučenou. Také Michal byl stržen vzrušením a vytrvale štěkal s velkou lítostí v hlase.

„Dej svému bratrovi sbohem, Jerry!“ naváděla Villa Kennanová Jerryho a zdvíhala ho oběma rukama nad pažení Arielu.

Jerry sice nerozuměl jejím slovům, ale znovu, jako tehdy na břehu Meringu, pocítil nevýslovný smutek z toho, co poznenáhlu mizí, stává se menší a menší, až se ztratí úplně.

Michal neustále štěkal a Jerry se marně snažil zmírnit bolest svého vzdalujícího se bratra. Paní Kennanová konejšila svého čtyřnohého miláčka a vinula ho k sobě stále těsněji, jako by chtěla přemoci jeho žal.

Na palubě Arielu se rozhostilo ticho, přerušované pouze pravidelným rytmem vln, které narážely do lesklých boků lodi. Postavy na břehu už nebylo takřka ani vidět. V náhlém záchvatu lítosti, kterou už nedovedl ovládnout, si Jerry povzdychl právě tak, Jako kdysi na palubě Arangi. A jako tehdy kapitána, i teď jeho povzdech rozesmál bílou bohyni. Její prsty téměř bolestně sevřely Jerryho čenich a druhou rukou ho objala s takovou silou, až lapal po vzduchu. Když sevření povolilo, olízl nachovým jazykem její ruku, a pak jí vtiskl do kůže otisky svých zubů, ale tak jemně, že jí tím nezpůsobil nejmenší bolest.

Tak Jerrymu zmizelo Tulagi s bungalovem tamějšího rezidenta, lodi kolébající se v přístavu, i jeho bratr Michal. Jerry se na Arielu vydal na další cestu přes moře za novým dobrodružstvím