Z anglického originálu The Valley of the Moon (vyd. Mills and Boon, Ltd., London 1914) Translation © Eva Kotulová, 1972

Jack London

Měsíční údolí

Praha 1972

KNIHA
I

Kapitola I

„Poslyš, Saxon, pojď se mnou. Co na tom, že to pořádají stavbaři? Budu tam mít dobré přátele, a ty taky. Účinkuje kapela Al Vista a víš, jak božsky hraje. Ty přece tančíš tak ráda.“

Zavalitá starší žena, která pracovala kousek dál, přerušila dívčino přemlouvání. Byla od nich odvrácena a její záda – schýlená, shrbená a znetvořená – se začala křečovitě svíjet.

„Panebože!“ vykřikla. „Ach, panebože!“

Rozhlížela se divoce jako lapené zvíře po velké vybílené místnosti prosáklé horkem a vlhkou hustou párou, syčící z mokrých látek pod žehličkami četných dělnic. Děvčata a ženy, které vedle ní vytrvale a rovnoměrně pohybovaly žehličkami, se po ní ohlédly, přerušily nebo zpomalily své pohyby, čímž utrpěla jejich výkonnost. Výkřik obstárlé ženy způsobil, že se dělnic, pracujících od kusu, zmocnila obava, aby zpomalením tempa nepřišly o výdělky.

Žena se vzchopila, se zjevným přemáháním uchopila žehličku a nazdařbůh jí jezdila po jemném prádle s krajkovím, které leželo na prkně před ní.

„Však jsem si myslela, že už je zase v tom,“ řekla dívka.

„Je to hanba, žena v jejím věku a… v takovém stavu,“ odpověděla Saxon, přejíždějíc horkou žehličkou po plisované látce. Její pohyby byly jemné, jisté a rychlé, a třebaže jí obličej pobledl únavou a vysilujícím horkem, nezpomalovala tempo.

„A má jich už řadu, z toho dvě v polepšovně,“ řekla s účastí dívka u sousedního prkna. „Ale zítra musíš rozhodně přijít do Weaselova parku, Saxon. Na zábavě stavbařů bývá vždycky veselo… přetahování lana, závody tlouštíků, pravá irská tancovačka a… a vůbec. A je tam prima taneční parket.“

Starší žena je znovu přerušila. Upustila žehličku na halenku před sebou, chtěla se chytit prkna, ale podlomila se jí kolena a jako poloprázdný pytel se zhroutila na zem. Její pronikavý výkřik zaplnil uzavřenou místnost spolu se štiplavým zápachem spálené látky. Ženy od nejbližších prken nejdříve přiskočily k horké žehličce, aby zachránily látku, a teprve potom k ní, ale to už tam uličkou bojovně spěchala mistrová. Ženy u vzdálenějších žehlicích prken pokračovaly v práci, ale byly nepozorné a pracovaly pomaleji, takže se celková výkonnost v žehlení přepychového prádla snížila asi o minutu.

„To by nevydržel ani pes,“ zamumlala dívka a rázně postavila žehličku na podstavec. „Život děvčat, co musej pracovat, nestojí ani za fajfku tabáku. Mám toho už po krk… co nejdřív s tím praštím.“

„Mary!“ Saxon vyslovila dívčino jméno s tak hlubokou výčitkou, že dokonce přestala žehlit a tím se zpozdila o několik pohybů.

Mary na ni vrhla postrašený pohled.

„Tak jsem to nemyslela, Saxon,“ zamumlala, „čestně, tak jsem to nemyslela. Nikdy bych se nespustila. Ale řekni sama, jestli takovej den nejde každýmu na nervy. Jen si to poslechni!“

Churavá žena ležela na zádech, tloukla patami o podlahu a nepřetržitě ječela jednotvárným hlasem jako tovární siréna. Dvě ženy ji uchopily pod paží a vlekly ven. Celou cestu kopala a křičela. Otevřely se dveře a do místnosti vrazil dunivý, zastřený hluk strojů; jejich hučení přehlušilo ženino ječení a kopání ještě dřív, než se dveře zavřely. Z celé epizody zůstal jen zápach spálené látky, který zlověstně zaplňoval místnost.

„Je mi z toho nanic,“ řekla Mary.

Pak se žehličky znovu začaly pohybovat sem a tam a pracovní tempo se již nesnížilo; mistrová se však dál procházela chodbičkou a výhružně pozorovala, zda se zase některá nezhroutí nebo nedostane hysterický záchvat. Chvílemi některá dělnice polevila v tempu, aby si utřela pot nebo si vydechla, ale hned se zase pustila do práce se zoufalým odhodláním. Dlouhý letní den končil, horko však nepřestávalo a práce pod ostrým elektrickým světlem pokračovala.

Kolem deváté hodiny začaly první ženy odcházet domů. Hromady přepychového prádla zmizely – kromě několika zbytků tu a tam na prknech, kde se ženy dosud lopotily.

Saxon skončila dřív než Mary a před odchodem se zastavila u jejího prkna.

„Zase je sobota večer a další tejden pryč,“ řekla Mary zachmuřeně; její mladá tvář byla pobledlá a vpadlá a pod unavenýma očima měla modré kruhy. „Kolik myslíš, že sis vydělala, Saxon?“

„Dvanáct a čtvrt,“ odpověděla dívka s jistou dávkou pýchy. „A byla bych si vydělala víc, kdyby mi nepodstrčili tu hromadu prádla.“

„Pane jo! To ti musím blahopřát,“ řekla Mary. „Do práce jsi jako drak… jen ti to letí. Já si vydělala jen deset a půl za tejden takový dřiny. Sejdeme se tedy u vlaku v devět čtyřicet. Ale určitě. Můžeme se trochu projít, než se začne tancovat. Odpoledne tam bude spousta mých přátel.“

Dva bloky za prádelnou spatřila Saxon ve světle obloukové lampy na rohu skupinu výrostků. Zrychlila krok, a když je míjela, obličej jí podvědomě znehybněl a ztvrdl. Nezachytila slova jejich poznámek, ale podle hrubého smíchu, který vyvolala, uhodla jejich smysl a urážka jí vehnala krev do obličeje. O tři bloky dál zabočila doleva a pak doprava; začalo se už ochlazovat. Po obou stranách ulice stály ošumělé dřevěné dělnické domky s oprýskaným, starým nátěrem, pozoruhodné jen svou chudobou a ošklivostí.

Byla už tma, ale cestu znala popaměti, a když se dotkla branky u vchodu, přivítala ji s obvyklým vyčítavým zaskřípěním. Šla úzkým chodníčkem dozadu, mechanicky překročila chybějící schod a vstoupila do kuchyně, kde blikalo jediné plynové světélko. Otočila kohoutek, aby se lépe rozhořelo. Místnost byla malá, ale nebyl v ní nepořádek, protože tam na nepořádek nebylo dost nábytku. Strop, vybledlý od páry z častého praní, protínaly všemi směry trhliny z velkého zemětřesení, které bylo minulého jara. Podlaha byla nerovná a popraskaná, před sporákem prohořelá a vyspravovaná dvojitým plechem, vytlučeným naplocho z pětigalonové plechovky na olej. Obraz doplňoval dřez, špinavá utěrka, několik židlí a dřevěný stůl.

Když si přitahovala ke stolu židli, rozšlápla slupku z jablka. Na odřeném voskovaném plátně ji čekala večeře. Ochutnala studené fazole se zhuštěným omastkem, ale nedojedla a namazala si krajíc chleba máslem.

Chatrný domek se otřásal těžkými šouravými kroky a vnitřními dveřmi vešla Sarah, žena středního věku se svislými prsy, s neupravenými vlasy a s tučnou nevrlou tváří zbrázděnou starostmi.

„Á, to jsi ty,“ zabručela na přivítanou. „Večeře ti vystydla. To byl zase den! Umřela jsem skoro horkem. A malý Henry si strašně rozřízl ret. Doktor mu to musel zašít čtyřmi stehy.“

Sarah přistoupila ke stolu a čněla nad ním jako hora.

„Fazole ti nejedou?“ zeptala se vyzývavě.

„To ne, ale…“ Saxon se zarazila, aby odvrátila hrozící výbuch. „… ale nemám hlad. Celý den bylo tak horko. V prádelně to bylo děsné.“

Odvážně spolkla doušek studeného čaje, který už stál tak dlouho, že chutnal jako louh, ale pod pohledem své švagrové dopila celý šálek. Utřela si kapesníkem ústa a vstala.

„Půjdu si asi lehnout.“

„Divím se, že zas nejdeš tancovat,“ utrhla se Sarah. „To je přeci divný, že každý večer přijdeš domů na smrt unavená, a přesto dokážeš protancovat celou noc skoro do rána.“

Saxon chtěla něco říci, ale stiskla rty a přemohla se. Potom se však neovládla a vybuchla: „Tys nebyla nikdy mladá?“

Nečekala na odpověď a zamířila do své ložnice, která sousedila s kuchyní. Byla to malá místnost, osmkrát dvanáct stop, na jejímž stropu zanechalo své stopy zemětřesení. Zařízení tvořila postel a židle z levného měkkého dřeva a velmi starobylý prádelník. Saxon ho znala celý svůj život. Byly s ním spjaty její nejdávnější vzpomínky. Věděla, že ho její rodina přivezla přes planiny v prérijním voze. Byl z pravého mahagonu. Na jedné straně se odřel a praskl, když se s ním vůz převrátil ve Skalním kaňonu. Otvor po kulce v desce horní zásuvky, teď ucpaný, připomínal boj s Indiány na Malé louce. O těchto událostech jí vyprávěla matka; pověděla jí také, že prádelník přistál zároveň s její rodinou původně z Anglie ještě dřív, než se narodil George Washington.

Na stěně nad prádelníkem viselo malé zrcadlo. Za rámem byly nastrkané fotografie mladíků a děvčat a skupinové fotografie z výletů, na nichž mladíci s klobouky naraženými švihácky do týla objímali dívky kolem pasu. Kousek dál na stěně visely barevný kalendář a množství pestrých reklam a kreseb vytrhaných z obrázkových časopisů. Většinou to byly obrázky koní. Na plynovodu visel svazek hustě popsaných tanečních pořádků.

Saxon si začala sundávat klobouk, ale náhle se posadila na postel. Tiše se rozplakala, potlačovala vzlyky, ale pootevřené dveře se nehlučně otevřely, a když zaslechla hlas švagrové, ulekla se.

„Co je s tebou? Když ti fazole nejely…“

„Ne, ne,“ vysvětlovala rychle Saxon, „jsem prostě unavená, to je všechno, a bolí mě nohy. Neměla jsem hlad, Sarah. Jsem jako zmlácená.“

„Kdyby ses musela starat o tuhle domácnost,“ odpověděla Sarah, „vařit, péct a prát, snášet to, co snáším já, potom bys měla být z čeho zmlácená. Ty si máš co naříkat! Jen počkej,“ Sarah se škodolibě zasmála, „jen počkej, až se zblázníš jako já a vdáš se, potom dojde i na tebe… potom přijde jeden fakan za druhým a přestanou tancovačky a nebudou žádný hedvábný punčochy a tři páry střevíců najednou. Jaký ty můžeš mít starosti… nemusíš myslet na nikoho než na svou vzácnou osobu… a na ty mladý flákače, co za tebou pálej a vykládají ti, jaký máš krásný voči. Hm. Jednoho krásnýho dne se k jednomu z nich připoutáš a potom třeba budeš mít pro změnu modřiny pod vokem.“

„To neříkej, Sarah,“ protestovala Saxon. „Můj bratr přece na tebe nikdy ruku nevztáhl. To víš dobře.“

„To teda nevztáhl. Na to neměl nikdy dost odvahy. Ale stejně je lepší než ta banda flákačů, co s ní běháš i když si neumí vydělat a opatřit ženě tři páry střevíců. Ano, je lepší než ta tvoje parta chuligánů, o kterou by si slušná ženská neotřela ani svůj jediný pár střevíců. Nemůžu pochopit, žes ještě neměla malér. Mladší generace bude asi v těchto věcech zkušenější nevím. Ale jedno vím, že mladá žena, která má tři páry střevíců a myslí jen na svou zábavu, na to doplatí – to si pamatuj. Když jsem já byla mladá, nic takovýho se nevyvádělo. Moje matka by mi dala, kdybych vyváděla jako ty. A měla pravdu, ale teď je všechno ve světě obrácený. Podívej na svýho bratra, jak běhá na socialistický schůze a shání pro odborovou organizaci peníze na stávkový příspěvky, odtrhává od úst svým dětem místo toho, aby hleděl vyjít se svými šéfy po dobrým. A za ty příspěvky, co platí, by mi mohl koupit sedmnáct párů střevíců, kdybych byla taková husa a chtěla je. Pamatuj na mý slova, jednoho dne dostane výpověď, a co si potom počneme? Co potom budeme dělat, když musíme krmit pět krků a nebude z čeho?“

Umlkla, protože jí došel dech, ale ještě vřela a chystala se na další tirádu.

„Ach, Sarah, nezavřela bys, prosím tě, dveře?“ prosila Saxon.

Dveře prudce bouchly a Saxon, než se znovu rozplakala, zaslechla, jak švagrová hřmotí v kuchyni a hlasitě rozmlouvá sama se sebou.

Kapitola II

U vchodu do Weaselova parku si obě dívky koupily vstupenky. A každá, podávajíc půl dolaru, si přesně uvědomila, kolik kusů vyžehleného jemného prádla tento peníz představuje. Pro většinu návštěvníků bylo ještě brzy, ale zedníci se svými rodinami, ověšení malými dětmi a ohromnými koši s jídlem, už přicházeli – byl to zdravý, drsný dělnický lid, dobře placený a pořádně živený. Tu a tam s nimi přicházeli dědečkové a babičky, kteří zaručeně spatřili světlo světa na staré irské půdě a jejichž původ nedovedly zastřít ani slušné americké šaty; byli útlejší a menší, vyzáblí nejen věkem, ale i bídou hladových let a dřívějších útrap. Jejich obličeje byly spokojené a hrdé, když tak pokulhávali vedle svého zdatného potomstva, které vyrostlo při lepší stravě.

Mary a Saxon k těmto lidem nepatřily. Neznaly je a neměly mezi nimi známé. Nezáleželo jim na tom, byla-li zábava irská, německá nebo slovanská nebo pořádají-li slavnost zedníci, pivovarníci či řezníci. Děvčata patřila k tancechtivým, díky nimž se na každé zábavě o jisté procento zvyšoval příjem ze vstupenek.

Procházely mezi stánky, kde prodavači už loupali burské oříšky a pražili kukuřici, a šly si prohlédnout taneční parket. Saxon, držíc se imaginárního tanečníka, zkusila několik kroků pomalého valčíku. Mary zatleskala.

„Prima!“ zvolala. „Tobě to ale sluší! A jaký máš senza punčochy.“

Saxon se spokojeně usmála, vystrčila nohu v sametovém střevíčku s vysokým kubánským podpatkem a povytáhla si úzkou černou sukni, odhalujíc úzký kotník a jemný oblouk lýtka, jehož bílá pokožka prosvítala přes tenounké a lehounké punčochy z černého hedvábí za padesát centů. Byla štíhlá, nepříliš vysoká, ale měla patřičně žensky zaoblenou postavu. Její bílou halenku zdobilo nabírání z levných krajek, připnuté velkou moderní sponou z napodobených korálů. Přes halenku měla vkusný kabátek s rukávy po loket a na rukou dlouhé rukavice z imitace semiše. Několik kadeří, kterých se nikdy nedotklo kadeřnické želízko, jí vyklouzlo zpod malého koketního kloboučku z černého sametu, staženého hluboko do očí.

Maryiny tmavé oči při pohledu na ni nadšeně zazářily. Přiběhla k ní, objala ji a líbala, tisknouc ji pevně k sobě. Když ji pustila, začervenala se nad svým výstředním chováním.

„Líbíš se mi,“ zvolala na vysvětlenou. „Kdybych byla muž, nedala bych ti pokoj. Celou bych tě snědla, vážně.“

Vyšly z pavilónu ruku v ruce, procházely se ve slunečním světle, vesele pohazovaly rukama a užívaly odpočinku po celotýdenní vyčerpávající dřině. Nahýbaly se přes zábradlí u jámy s medvědem a chvěly se při pohledu na obrovské osamělé zvíře, a pak rychle přešly ke kleci s opicemi, kde se smály dobrých deset minut. Když obešly celý park, prohlédly si malou závodní dráhu na úpatí přírodního amfiteátru, kde hned po obědě měly začít sportovní hry. Potom chodily lesem po nesčetných pěšinkách, které je přivedly vždy k novým překvapením: k venkovským zeleně natřeným stolům a lavičkám v listnatých zákoutích, z nichž mnohé už byly obsazeny celými rodinami. Na travnatém svahu mezi stromy si rozložily noviny a posadily se do nízké trávy, spálené už dohněda kalifornským sluncem. Jednak si chtěly po šesti dnech neustálého pohybu příjemně zalenošit, jednak chtěly načerpat sil pro nastávající tanec.

„Bert Wanhope přijde určitě,“ švitořila Mary. „A povídal, že přivede Billyho Robertse – Velkého Billa, jak mu všichni kamarádi říkají. Je jako velký chlapec, ale má strašnou sílu. Je profesionální boxer a všechny holky za ním běhají. Já se ho bojím. Mluví dost pomalu. Připomíná mi toho velkého medvěda, co jsme ho viděly. Chňap! Chňap! Ukousnu ti hlavu, takhle. Vlastně ani není profesionální boxer. Pracuje jako vozka a je členem odborové organizace. Jezdí u Corberlyho a Morrisona. Ale někdy boxuje v klubech. Většina mládenců se ho bojí. Když se rozzlobí, hned se do člověka pustí, docela jako by ho chtěl sežrat. Nebude se ti líbit, ale je prima tanečník. Víš, je těžký, ale při tanci se jen vznáší. Musíš si s ním zatančit. A dovede být štědrý, není žádný skrblík. Ale kdybys věděla, jak se dovede vztekat.“

Rozhovor, nebo spíše Maryin monolog, přešel jako obvykle na Berta Wanhopa.

„Vy dva si dobře rozumíte,“ osmělila se podotknout Saxon.

„Vzala bych si ho hned zítra,“ vyhrkla impulsívně Mary.

Pak její obličej posmutněl a v bezmocném patosu nabyl skoro přísného výrazu. „Jenže on mě o ruku nikdy nepožádá. Je to…“ Hlas se jí zlomil náhlou vášní. „Dej si před ním pozor, Saxon, kdyby se někdy kolem tebe začal točit. Je to lotr. Ale stejně bych si ho vzala, hned zítra. Bez svatby mě ale nedostane.“ Otevřela ústa, ale místo slov z nich vyšel povzdech. „Je to na světě divně zařízený, že?“ dodala. „Spíš hloupě. A všechny hvězdy jsou taky světy. Ráda bych věděla, kde se skrývá Bůh. Bert Wanhope říká, že žádný Bůh není. Ale on je hrozný. Říká takové strašné věci. Já věřím v Boha. A ty? Co si myslíš o Bohu, Saxon?“

Saxon pokrčila rameny a zasmála se.

„Ale když konáme zlo, dostane se nám za to odplaty, ne?“ naléhala Mary. „Všichni to říkají, kromě Berta. Říká, že je jedno, co dělá, že žádná odplata není, protože až umře, bude mrtvý, a když jednou bude mrtvý, chtěl by prý vidět někoho, kdo by ho nějakou odplatou vzbudil. Pověz, není hrozný? Ale všechno je takový divný. Někdy dostanu strach, když si pomyslím, že se Bůh pořád na mě dívá. Myslíš, že ví, co teď povídám? A jak myslíš, že asi vypadá?“

„Nevím,“ odpověděla Saxon. „Je to opravdu zvláštní představa.“

„Ach,“ vydechla Mary.

„Podle toho, co všichni lidé říkají, Bůh jistě existuje,“ pokračovala Saxon odvážně. „Můj bratr si představuje, že vypadá jako Abraham Lincoln. Sarah myslí, že má vousy.“

„A já si ho nedovedu představit s pěšinkou ve vlasech,“ přiznala se Mary, chvějíc se strachem, že se opovážila vyslovit tuto myšlenku. „Rozhodně nemůže mít ve vlasech pěšinku. To by bylo opravdu legrační.“

„Znáš toho malého vrásčitého Mexičana, co prodává drátěné hlavolamy?“ zeptala se Saxon. „Tak ten mi vždycky nějak připomíná Boha.“

Mary se hlasitě zasmála.

„To je ale legrační. Nikdy jsem si ho takhle nepředstavovala. Jak jsi na to přišla?“

„No, zdá se mi, že stejně jako ten malý Mexičan se zabývá prodáváním hlavolamů. Každému dá jeden a lidé stráví celý život tím, že se snaží ho rozluštit. Ale nikomu se to nepovede. Já svůj taky nedovedu rozluštit. Nevím, kde začít. A podívej se na hlavolam, který dal Sarah. A ona je částí Tomova hlavolamu a jen mu ho ztěžuje. A oni oba a každý, koho znám… a ty taky… jsou částí mého hlavolamu.“

„Možná že máš s těmi hlavolamy pravdu,“ uvažovala Mary. „Ale Bůh se nepodobá tomu žlutýmu malýmu Mexičanovi. S tím nemůžu souhlasit. Bůh se nepodobá nikomu. Nepamatuješ si na nápis na zdi v Armádě spásy? Stojí tam: Bůh je duch.“

„To je, myslím, taky jeden z jeho hlavolamů, protože nikdo neví, jak vypadá duch.“

„To je taky pravda.“ Mary se otřásla, jako by si vzpomněla na něco strašlivého. „Když se pokusím představit si Boha jako ducha, vždycky vidím před sebou Hena Millera, zabalenýho do prostěradla, jak honí nás holky. Nepoznaly jsme ho a k smrti jsme se polekaly. Malá Maggie Murphyová omdlela a Beatrice Peraltová upadla a ošklivě si odřela obličej. Když si představím ducha, vidím jen bílý prostěradlo, jak běží ve tmě. Ale Bůh rozhodně nevypadá jako Mexičan a nemá vlasy rozdělený pěšinkou.“

Vtom děvčata zaslechla z tanečního pavilónu hudbu a vyskočila.

„Před obědem si ještě můžeme trochu zatancovat,“ navrhla Mary. „A pak už bude odpoledne a budou tam všichni kluci. Jsou to většinou skrblíci… proto nepřijdou dřív, aby nemuseli děvčata pozvat na oběd. Ale Bert je štědrý a Billy taky. Jestliže předběhneme ostatní holky, vezmou nás kluci do restaurace. Pojď, Saxon, dělej.“

Když došly k pavilónu, bylo na parketu jen několik párů a děvčata začala tančit valčík spolu.

„Tamhle je Bert,“ zašeptala Saxon, když tančily druhé kolo.

„Nevšímej si jich,“ odpověděla Mary šeptem. „Tančíme dál. Ať si nemyslí, že jim nadbíháme.“

Saxon však zpozorovala, že se Mary začervenala, a cítila, jak se jí zrychlil dech.

„Viděla jsi toho druhého?“ zeptala se Mary, když vedla Saxon dlouhým klouzavým tanečním krokem na vzdálený konec pavilónu. „To je Billy Roberts. Bert říkal, že přijde. Pozve tě na oběd a Bert pozve mě. Bude to prima den, uvidíš. Jéje! Jen aby hudba nepřestala hrát, dokud se nedostaneme zpátky na druhý konec.“

A tak tyto dvě mladé svěží dívky tančily zpátky s úmyslem lapit muže a zdarma se naobědvat; tančily nesporně dobře a byly radostně překvapené, když je hudba dovedla docela blízko k vytouženému cíli.

Bert a Mary se oslovovali křestními jmény, ale pro Saxon byl Bert „pan Wanhope“, třebaže on ji oslovoval křestním jménem. Bylo jedině třeba představit Saxon a Billyho Robertse. Mary se toho ujala s nervózním a nedbalým spěchem.

„Pan Roberts… slečna Brownová. Je to moje nejlepší přítelkyně. Její křestní jméno je Saxon. Divné jméno, že?“

„Mně se líbí,“ odpověděl Billy, smekl a podal jí ruku. „Těší mě, že vás poznávám, slečno Brownová.“

Když si stiskli ruce a Saxon ucítila mozoly na vozkově dlani, všimly si její bystré oči mnoha dalších věcí. On si především všiml jejích očí a měl neurčitý dojem, že jsou modré. Teprve později zjistil, že jsou šedé. Ona však viděla jeho oči hned takové, jaké skutečně byly: tmavomodré, velké a hezké s chlapecky vzdorovitým pohledem. Viděla, že se dívají zpříma, a líbily se jí, stejně jako se jí líbila jeho ruka i dotek jeho ruky. Pak si všimla – ale už ne tak důkladně – krátkého hranatého nosu, růžových tváří a energického horního rtu a nakonec se zahleděla se zalíbením na pěkně vykrojená, velká ústa, jejichž červené rty při úsměvu ukazovaly bílé, dokonalé zuby. Kluk, velký, silný, mužný kluk, pomyslela si. A když se na sebe usmáli a pustili si ruce, překvapil ji pohled na jeho vlasy – krátké, kučeravé, pískově žluté.

Byl tak světlovlasý, že jí připomínal známé herce Ole Olsona a Yona Yonsona; tím však jejich podoba končila. Podobali se sobě jen barvou vlasů, protože Billy měl oči s tmavými řasami a s tmavým obočím, hleděly spíš temperamentně než dětsky udiveně, a jeho oblek z jemné hnědé látky byl šitý na míru. Saxon ihned oblek ocenila a podle jejího odhadu nestál ani o cent méně než padesát dolarů. Kromě toho nebyl vůbec neohrabaný, jako bývají přistěhovalci ze Skandinávie. Naopak, patřil k těm vzácným jedincům, jejichž tělesný půvab vyzařuje i přes nepůvabný mužský civilizovaný oděv. Všechny jeho pohyby byly pružné, vláčné a zřejmě promyšlené. Ona to však neviděla, ani nezkoumala. Viděla jen oblečeného muže s půvabným držením těla a s půvabnými pohyby. Spíš vycítila, než vypozorovala klidnou a jistou souhru jeho svalů a současně vycítila, že u něho najde uvolnění a odpočinek, jaký obzvlášť potřebovala a po jakém toužila po šesti dnech neustálého a vyčerpávajícího žehlení prádla. Jako jí byl příjemný dotek jeho ruky, stejně příjemně na ni působila celá jeho bytost, tělo i duch.

Když si vzal její taneční pořádek a začal si ji dobírat a žertovat stejně jako jiní mladíci, uvědomila si bezprostřední náklonnost, kterou k němu pocítila. Nikdy v životě na ni ještě žádný muž tak nezapůsobil. V duchu si položila otázku: Je on ten vyvolený?

Tančil nádherně. Byl to pro ni požitek, jaký pociťují dobré tanečnice, když najdou stejně dobrého partnera. Jeho ladné a klidné pohyby byly v dokonalém souladu s rytmem hudby. Ani jednou nezaváhal, ani jednou neprojevil nejistotu. Pohlédla na Berta, který bujaře tančil s Mary a na rozlehlém parketu vrážel do stále přibývajících párů. Bert byl sice hezký, měl štíhlou a vysokou postavu a byl považován za dobrého tanečníka, ale Saxon si nepamatovala, že by s ním kdy tančila s opravdovým požitkem. Při jeho tanci rušily jakési trhavé pohyby, které sice nedělal stále, ale které vždy hrozily. V celé jeho povaze bylo cosi křečovitého. Byl příliš výbušný a neustále se u něho dal čekat nějaký výbuch. Vypadal, jako by se neustále bál, že někam přijde pozdě. Znervózňovalo to. Působil zneklidňujícím dojmem.

„Nádherně tančíte,“ řekl Billy Roberts. „Slyšel jsem už od mnoha chlapců, jaká jste tanečnice.“

„Tančím ráda,“ odpověděla.

Ale z tónu, jakým to řekla, vycítil její nechuť k mluvení a tančil proto dál mlčky; a ji zalila vděčnost, jakou pociťuje žena za jemnou pozornost. Ve svém životě se s takovou pozorností setkávala jen zřídka. Je on ten vyvolený? Vzpomněla si na Maryina slova: Vzala bych si ho hned zítra, a přistihla se při myšlence, že by si Billyho Robertse také vzala hned zítra – kdyby ji o to požádal.

Se snivě přivřenýma očima se pohybovala v náruči, jež ji tak mistrovsky a pevně vedla. Profesionální boxer! Napadla ji zlomyslná myšlenka, co by asi řekla Sarah, kdyby ji teď viděla. Jenomže vlastně nebyl profesionální boxer, nýbrž vozka.

Pohyby tančících náhle zvláčněly, tanečníkovo objetí zpevnělo a zdálo se jí, jako by ji něco zvedlo a neslo, třebaže její nohy v sametových střevících ani na okamžik neopustily parket. Potom přešel taneční rytmus v kratší kroky, pocítila, že ji drží dál od sebe, aby jí mohl pohledět do očí, a oba se zasmáli radostí nad touto změnou. A nakonec, když hudba zpomalila tempo, i oni zpomalili, jako by utichali spolu s hudbou v táhlém klouzavém pohybu, který skončil s posledním tónem.

„Pokud jde o tanec, jsme pro sebe jako stvoření,“ řekl, když si razili cestu k Bertovi a Mary. „Bylo to nádherné,“ odpověděla.

Řekla to tak tiše, že se musel sklonit, aby ji uslyšel, a zpozoroval, jak jí hoří tváře, a tento plamen jako by se odrážel i v jejích očích, plných hřejivého citu. Vzal jí taneční pořádek a vážně přes celý velkým písmem napsal své jméno.

„A teď už k ničemu není,“ řekl odvážně. „Už ho nepotřebujete.“

Roztrhl ho a zahodil.

„Zamlouvám si příští tanec, Saxon,“ přivítal je Bert, když k nim došli. „A ty si zatanči s Mary, Billy.“

„To nejde, hochu,“ zněla odpověď. „Zamluvil jsem si už všechny tance u Saxon.“

„Dej si na něho pozor, Saxon,“ varovala ji Mary žertem.

„Ještě se do tebe zamiluje.“

„Myslím, že poznám, co je dobré, když to vidím,“ odpověděl galantně Billy.

„Já taky,“ přidala se k němu Saxon. „Poznal bych vás i poslepu,“ dodal Billy. Mary na ně pohlédla s předstíraným zděšením a Bert dobromyslně řekl:

„Můžu jen říct, že jste při seznamování neztráceli čas. Jestli nám ale můžete po několika tancích věnovat pár minut, byli bychom, Mary a já, velmi rádi, kdybyste nás poctili svou přítomností u oběda.“

„Tos řekl moc dobře,“ souhlasila Mary. „Přestaňte žertovat,“ zasmál se Billy a otočil hlavu, aby pohlédl Saxon do očí. „Neposlouchejte je. Mají vztek, že musí spolu tančit. Bert tančí mizerně a Mary to taky moc nejde. Pojďte, už hrají. Na shledanou po dvou tancích.“

Kapitola III

Poobědvali v zahradní restauraci pod širým nebem a Saxon si všimla, že Billy zaplatil útratu za všechny čtyři. Znali se s mnoha mladíky i dívkami u ostatních stolů a tak pozdravy i vtipy poletovaly sem tam. Bert se choval k Mary tak vlastnicky, že to až hraničilo s nevkusem, bral ji za ruku, tiskl a držel ji, a jednou jí násilím stáhl dva prsteny a dlouho jí je nechtěl vrátit. Když chtěl Mary občas obejmout kolem pasu, rychle se od něho odtahovala, někdy mu to však dovolila s předstíranou nevšímavostí, která nikoho neoklamala.

A Saxon, která hovořila málo, ale velmi soustředěně pozorovala Billyho Robertse, s uspokojením usoudila, že on se bude v těchto záležitostech chovat docela jinak… pokud k nim vůbec dojde. Určitě by však nikdy dívku neohmatával jako Bert a spousta jiných kluků. Odhadovala šířku Billyho ramen.

„Proč vám říkají Velký Bill?“ zeptala se. „Vždyť nejste tak velký.“

„To ne,“ souhlasil. „Měřím jen pět stop a osm a tři čtvrti palce. Myslím, že to bude kvůli mé váze.“

„Boxuje ve váze sto osmdesáti liber,“ podotkl Bert.

„Prosím tě, nech toho,“ řekl rychle Billy a v očích se mu objevil mráček rozhořčení. „Nejsem profesionální boxer. Nebyl jsem v ringu ani šest měsíců. Nechal jsem toho. Nevyplácí se to.“

„Tehdy večer, když jsi porazil Rozparovače ze San Franciska, jsi vydělal dvě stě dolarů,“ připomněl hrdě Bert.

„Nech toho. Nech už toho… Saxon, vy přece taky nejste moc velká, že? A přesto máte naprosto dokonalou postavu. Jste plná a současně štíhlá. Vsadím se, že uhodnu, kolik vážíte.“

„Každý mi hádá víc,“ varovala ho a v duchu se divila, jak je to možné, že zároveň je ráda i lituje, že Billy už neboxuje.

„Já ne,“ řekl. „Dovedu uhodnout váhu. Hned uvidíte.“ Kriticky si ji prohlédl a bylo zřejmé, že ji nejen hodnotí, ale i obdivuje. „Ještě okamžik.“

Naklonil se k ní a ohmatal jí svaly na paži. Saxon pocítila, že prsty, které ji stiskly, byly pevné a poctivé, a zachvěla se. Tento mužný chlapec měl v sobě cosi magického. Kdyby ji uchopil za paži Bert nebo nějaký jiný mladík, byla by pocítila jen zlost. Ale tento muž! Že by to opravdu byl ten vyvolený? zeptala se v duchu, když pronesl svůj odhad.

„Vaše šaty neváží víc než sedm liber. A odpočítáme-li sedm od… hm… řekněme sto třiadvaceti, vážíte svlečená sto šestnáct liber.“

Při slově „svlečená“ vykřikla Mary s ostrou výčitkou: „Ale Billy Robertsi, o takových věcech se nemluví.“ Pohlédl na ni s pomalu narůstajícím nechápavým překvapením.

„O jakých věcech?“ zeptal se nakonec.

„Už zase začínáte. Měl byste se stydět. Podívejte! Saxon se kvůli vám červená!“

„To není pravda,“ popřela Saxon rozhořčeně.

„A budete-li pokračovat, Mary, začnu se červenat i já,“ zabručel Billy. „Myslím, že vím, co se patří a co ne. Nezáleží na tom, co muž povídá, ale na tom, co si myslí. A já si nemyslím nic špatného a Saxon to ví. Ani ona, ani já jsme nemysleli na to, na co myslíte vy.“

„Ale, ale!“ zvolala Mary. „Je to s vámi čím dál horší. Já na takové věci nikdy nemyslím.“

„No tak, Mary, už s tím přestaň,“ zarazil ji rázně Bert. „Jsi úplně vedle. Billy se nikdy nedopouští takových chyb.“

„Ale neměl by být tak neotesaný,“ trvala na svém.

„Tak se už nehněvejte, Mary, a už toho nechte,“ uzavřel Billy a obrátil se k Saxon. „O kolik jsem se zmýlil?“

„Sto dvacet dvě,“ odpovídala, dívajíc se schválně na Mary. „Sto dvacet dvě v šatech.“

Billy se srdečně zasmál a Bert mu přizvukoval.

„Mně je to jedno,“ protestovala Mary. „Oba dva jste hrozní… a ty taky, Saxon. Nikdy bych si to o tobě nebyla myslela.“

„Poslyš, děvenko,“ začal ji Bert chlácholit a objal ji kolem pasu.

V předstíraném rozhořčení, do kterého se Mary vžila, mu prudce odstrčila ruku, ale pak se polekala, že svého milého odradí, a začala s ním žertovat, až se jí vrátila dobrá nálada. Dovolila mu pak, aby ji objal, a s hlavami u sebe si něco šeptali.

Billy začal diskrétně rozhovor se Saxon. „Poslyšte, vy ale máte divné jméno. Nikdy jsem ho ještě neslyšel. Ale je pěkné. Líbí se mi.“

„Vybrala mi ho moje matka. Byla vzdělaná a znala mnoho různých slov. Neustále četla, skoro až do smrti. A taky toho hodně napsala. Mám několik jejích básní, které byly už dávno otištěny v novinách v San José. Saxoni neboli Sasové byli národ… vyprávěla mi o nich, když jsem ještě byla malá. Byli divocí jako Indiáni, ale byli to běloši. A měli modré oči a plavé vlasy a byli to skvělí bojovníci.“

Billy soustředěně poslouchal její vyprávění a upřeně jí hleděl do očí.

„Nikdy jsem o nich neslyšel,“ přiznal se. „Žili tu někde poblíž?“

Zasmála se.

„Ne, žili v Anglii. Byli to první Angličani a. víte přece, že Američani pocházejí od Angličanů. Jsme tedy Sašové, vy a já a Mary a Bert a všichni ostatní Američani, kteří jsou skutečnými Američany, a ne Mexičani, Japonci a podobně.“

„Moji příbuzní žili dlouho v Americe,“ řekl Billy pomalu, uvažuje o tom, co se právě dozvěděl, a uváděje to do souvislosti se sebou, „alespoň z matčiny strany. Překročili Maine před staletími.“

„Můj otec pocházel ze státu Maine,“ přerušila ho s radostným smíchem. „A moje matka se narodila v Ohiu, nebo vlastně tam, co je dnes Ohio. Říkala tomu Velká západní rezervace. Odkud byl váš otec?“

„Nevím,“ pokrčil Billy rameny. „On sám to nevěděl. Nevěděl to nikdo, ale Američanem byl zcela určitě.“

„Má opravdu staré americké jméno,“ přisvědčila Saxon. „V Anglii teď žije nějaký slavný generál, který se jmenuje Roberts. Četla jsem to v novinách.“

„Můj otec se ale nejmenoval Roberts. Nikdy se nedozvěděl, jak se vlastně jmenuje. Roberts bylo jméno zlatokopa, který ho adoptoval. Víte, to bylo tak: když se tam nahoře ještě bojovalo s modockými Indiány, zúčastnilo se bojů i mnoho zlatokopů a osadníků. Roberts byl velitelem výpravy, která jednou po boji zajala spoustu lidí… žen, dětí i nemluvňat. A mezi dětmi byl i můj otec. Hádali, že mu mohlo být asi pět roků. Uměl mluvit jen indiánsky.“

Saxon zatleskala a oči jí zazářily: „Indiáni ho zajali při nějakém nájezdu!“

„Tak se to vysvětlovalo,“ přikývl Billy. „Potom si někteří lidé vzpomněli na karavanu oregonských osadníků, které Indiáni pobili před čtyřmi lety. Roberts ho adoptoval, a proto neznám jeho pravé jméno. Ale můžete se spolehnout, že i on přišel přes planiny.“

„Jako můj otec,“ řekla Saxon hrdě.

„A moje matka taky,“ dodal Billy s nádechem pýchy v hlasu. „Vlastně k tomu měla velmi blízko, protože se narodila ve voze u řeky Platty, když odtud odjížděli.“

„A taky moje matka,“ řekla Saxon. „Bylo jí tehdy osm let a většinu cesty ušla pěšky, když už byli voli vysílení.“

Billy natáhl ruku.

„Podejte mi ruku, děvenko,“ řekl. „Jsme vlastně staří přátelé, vždyť jsme měli oba stejné předky.“

Saxon mu se zářícíma očima podala ruku a slavnostně si jimi potřásli.

„Není to obdivuhodné?“ zašeptala. „Oba pocházíme ze starých amerických rodů. A nejste-li vy Sas, potom jím už není nikdo… vaše vlasy, oči, pleť, všechno. A k tomu jste ještě boxer, bojovník.“

„Myslím, že všichni naši předkové byli bojovníci. Bylo to pro ně přirozené, hrome, museli bojovat, jinak by se neprotloukli.“

„O čem si to vy dva povídáte?“ přerušila je Mary.

„Ti si panečku rozumějí,“ utahoval si Bert. „Člověk by řekl, že se znají přinejmenším už týden.“

„Ach, my se známe ještě mnohem déle,“ odvětila Saxon. „Ještě před naším narozením putovaly naše rodiny společně přes planiny.“

„Kdežto vaši předkové počkali, až byla postavena železnice a až byli pobiti všichni Indiáni, a teprve potom se odvážili na cestu do Kalifornie,“ prohlásil Billy, aby zdůraznil nové spojenectví. „Saxon a já, my jsme ti praví, kdyby se vás snad někdo na to ptal.“

„No, nevím,“ řekla Mary, skrývajíc nevrlost. „Můj otec tam zůstal jen proto, aby bojoval v občanské válce. Byl bubeníkem. Proto přišel do Kalifornie až později.“

„A můj otec se tam vrátil, aby bojoval v občanské válce,“ řekla Saxon.

„Můj taky,“ dodal Billy.

Radostně na sebe pohlédli. Opět našli nový styčný bod.

„No, teď už jsou všichni mrtví, ne?“ poznamenal Bert nevrle. „Je to jedno, zemře-li člověk v bitvě, nebo v chudobinci. Fakt je, že už jsou všichni na onom světě. Mně by na tom nezáleželo, ani kdyby otce oběsili. Za tisíc let bude stejně všechno jedno. To vaše vytahování s vašimi rodinami mě unavuje. Ostatně, můj otec stejně nemohl bojovat. Narodil se až dva roky po válce. Ale dva moji strýcové padli u Gettysburgu. Tím jsme, myslím, i my přispěli svým dílem.“

„To je pravda,“ souhlasila Mary.

Bert ji znovu objal kolem pasu.

„Ale my jsme ještě tady, ne?“ řekl. „A na tom záleží. Mrtví jsou mrtví a můžete se vsadit o svůj drahocenný život, že už mrtví zůstanou.“

Mary mu položila ruku na ústa a začala mu vyčítat tak hrozné řeči, ale on ji políbil na dlaň a oba dali hlavy dohromady.

Veselé cinkání příborů sílilo, jak se jídelna zaplňovala. Tu a tam někdo zanotoval písničku. Bylo slyšet vřískání a výkřiky i výbuchy hlubokého mužského smíchu, jak mladí muži jako obvykle škádlili dívky. Na některých lidech už byly patrny účinky alkoholu. Od sousedního stolu pokřikovala děvčata na Billyho. A Saxon, v níž se už zahnízdil pocit vlastnictví, pozorovala žárlivýma očima, jak se dívkám líbí a jak po něm touží.

„To je hrozné!“ vyslovila Mary svůj odpor. „Ty jsou ale drzé. Já je znám. Žádná slušná holka by se s nimi nekamarádila. Jen si je poslechněte.“

„Ty, Billy,“ pokřikovala jedna z nich, hezká mladá tmavovláska, „doufám, že jsi na mě ještě nezapomněl!“

„To víš, že ne, holubičko,“ odpověděl jí galantně.

Saxon lichotilo, že tím byl zřejmě uveden do rozpaků, a pocítila k tmavovlásce nesmírný odpor.

„Zatančíme si spolu?“ zavolala tmavovláska.

„Proč ne,“ odpověděl a rychle se obrátil k Saxon. „My staří Američani bychom měli držet spolu, nemyslíte? Už nás moc nezbývá. Země je přeplněná všelijakými cizinci.“

Hovořil tichým důvěrným hlasem, s hlavou blízko u ní, jako by chtěl druhé dívce naznačit, že je zadán.

Od sousedního stolu naproti se jakýsi mladík zahleděl na Saxon. Byl nepořádně oblečen. Také jeho společníci a společnice vypadali nepořádně. Měl rozpálenou tvář a divoké oči.

„Hej, vy tam!“ zvolal. „Vy s těmi sametovými střevíčky. Zatančíme si spolu.“

Dívka sedící vedle něho ho chytla kolem krku a pokoušela se ho umlčet, ale i tak bylo slyšet jeho přidušené vrčení:

„Povídám ti, že se mi líbí. Koukej se, teď tam půjdu a vyfouknu ji těm panákům.“

„Sprosťáci,“ ohrnula nos Mary.

Saxon zachytila nenávistný pohled dívky naproti. A v Billyho očích viděla narůstat zlověstný hněv. Teď byly jeho oči zachmuřenější a hezčí než předtím a v jejich modré barvě se míhaly a prohlubovaly mraky, závoje, světla a stíny, až na ni zapůsobily dojmem nevyzpytatelné hloubky. Odmlčel se, neměl chuť dál mluvit.

„Nezačínej rvačku, Billy,“ varoval ho Bert. „Jsou z druhé strany zálivu a neznají tě, tím to je.“

Bert náhle vstal, zašel k druhému stolu, něco jim tam pošeptal a vrátil se. Všechny obličeje u stolu se otočily k Billymu. Viník se nemotorně zvedl, setřásl dívčinu ruku, která ho chtěla zadržet, a přistoupil k Billyho stolu. Byl to vysoký muž s tvrdým, zlým obličejem a se zahořklýma očima. Teď však vypadal velmi krotce.

„Vy jste Velký Bill Roberts,“ zakoktal a přidržoval se stolu, aby nevrávoral. „Smekám před vámi. Omlouvám se. Obdivuji váš vkus, pokud jde o sukně, a berte to ode mne jako poklonu; nevěděl jsem, kdo jste. Kdybych věděl, že jste Bill Roberts, nebyl bych mlátil pantem. Rozumíte? Omlouvám se. Podáte mi ruku?“

Billy nevrle řekl: „No dobrá… zapomeňme na to, chlapče,“ neochotně mu potřásl rukou a opatrným, ale rázným pohybem ho postrčil zpět k jeho stolu.

Saxon zářila. To je muž, ochránce, o kterého je možno se opřít a z něhož mají strach i suroví chlapi, jen co zaslechnou jeho jméno.

Kapitola IV

Po obědě zahrála hudba ještě dva tance a pak odpochodovala na závodiště, kde měly být sportovní soutěže. Tanečníci ji následovali a po celém prostranství opouštěli výletníci své stoly a připojovali se k nim. Pět tisíc lidí naplnilo travnaté svahy divadla v přírodě a tlačilo se na závodiště. Tam se nejdříve řadili muži na přetahování lanem. Utkali se oaklandští stavbaři se stavbaři ze San Franciska a vybraní draví, statní a těžcí muži se stavěli na svá místa u lana. Zarývali se podpatky do měkké půdy, roztírali si v dlaních hlínu, smáli se a žertovali s davem, který se shlukl kolem nich.

Rozhodčí a pořadatelé marně usilovali, aby tento dav příbuzných a přátel zadrželi. Keltská krev vřela a duch keltské soudržnosti se stupňoval. Ze všech stran se ozývalo povzbuzování, rady, výstrahy a výhrůžky. Mnoho diváků se rozhodlo přejít ze strany svého družstva na stranu soupeřů, aby zabránilo nepoctivé hře. Mezi strkajícími se fanoušky bylo stejně žen jako mužů. Prach rozvířený tolika dupajícíma a šoupajícíma nohama se vznášel ve vzduchu, Mary se dusila a kašlala a prosila Berta, aby ji odvedl jinam. Bert se však těšil, že k něčemu dojde, a proto ji nutil, aby šli ještě blíž. Saxon se držela Billyho, který jí pomalu a vytrvale razil lokty a rameny cestu.

„To není nic pro děvčata,“ bručel. Prohlížel si ji s předstíranou lhostejností a přitom loktem silně vrazil do žeber velkému Irovi, který musel ustoupit. „Až začnou přetahovat lano, půjde do tuhého. Příliš toho vypili a víte přece, že Irčani jsou do rvačky celí žhaví.“

Saxon se mezi těmito robustními muži a ženami necítila dobře. Vypadala tu velmi malá a dětská, jemná a křehká, jako stvoření z jiného světa. Chránila ji jen Billyho síla a obratnost. Neustále pozoroval obličeje žen kolem sebe a pokaždé se znovu zkoumavým pohledem vrátil k ní a jí neušlo, že toto srovnání dopadá v její prospěch.

Nedaleko nich nastal nějaký rozruch a davem proběhly pronikavé výkřiky. Jakýsi silný muž strčil v tlačenici do Saxon tak prudce, že ji přitiskl k Billymu. Ten ho chytil za rameno a rázně odstrčil, mnohem hbitěji, než bývalo jeho zvykem. Napadený muž rozzlobeně zavrčel, otočil hlavu, ukázal sluncem zčervenalou světlou pokožku a neomylně irské navztekané oči.

„Co blbneš?“ zavrčel.

„Stojíš si na vedení,“ odpověděl Billy opovržlivě a vrazil do něho ještě silněji.

Ir znovu zavrčel a vší silou se pokoušel otočit, byl však z obou stran sevřen tlačícím se davem a nemohl se ani hnout.

„Počkej, hned ti rozbiju hubu,“ zařval vztekle.

Vtom se mu však obličej změnil. Ústa se roztáhla k úsměvu a vztek v očích se mu změnil v radost.

„Určitě to jste vy,“ řekl. „Nepoznal jsem vás hned. Viděl jsem, jak jste nařezal Strašnýmu Švédovi, jenomže tenkrát vás soudce ošulil.“

„To jste teda vidět nemoh, kamaráde,“ odpověděl Billy vlídně. „Viděl jste leda, jak jsem tehdy večer dostal nářez já. Soudce rozhodl správně.“

Ir úplně zářil. Pokusil se zalichotit mu lží a rázné odmítnutí této lži jen zvýšilo jeho obdiv k hrdinovi.

„Fakt, tenkrát jste dostal nářez,“ přiznal, „ale projevil jste odvahu jako celá smečka divokých koček. Jen co si uvolním ruku, podám vám ji a pomůžu vám chránit vaši slečnu.“

Rozhodčí, kterého dav tísnil stále víc, vystřelil z revolveru do vzduchu a tím dal povel k přetahování lana. Nastalo peklo. Saxon, chráněná oběma silnými muži, byla dosti vpředu, takže viděla hodně z toho, co se dělo. Muži u lana tahali a vzpínali se, až jim námahou zrudly obličeje a praskaly klouby. Lano bylo nové, ruce jim klouzaly, a proto přiskakovaly jejich ženy a dcery, nabíraly oběma rukama hlínu a sypaly ji na lano i na ruce svých mužů, aby mohli lano lépe držet.

Jakási zavalitá žena středních let se dala bojem tak strhnout, že sama uchopila lano a tahala spolu se svým mužem, povzbuzujíc ho přitom hlasitým pokřikem. Pořadatel soupeřícího družstva ji za velkého vřískání odvlekl, ale nějaký fanoušek ženina družstva ho hned nato srazil k zemi mocným políčkem.

Ale i tohoto muže kdosi povalil a svalnaté ženy se přidaly k boji po boku svých mužů. Rozhodčí a pořadatelé mamě prosili, přesvědčovali, křičeli a oháněli se pěstmi. Muži i ženy přiskakovali k lanu a tahali. Už to nebylo družstvo proti družstvu, ale celý Oakland proti celému San Francisku, byl to zápas, kterého se mohli zúčastnit všichni. Ruka se kladla na ruku a stejného místa lana se držely dvě i tři ruce na sobě, každý se snažil uchopit lano, a komu se to nepovedlo, otloukal své klouby o brady pořadatelů, snažících se odtrhnout ruce od lana.

Bert výskal radostí a Mary, celá vyděšená, se ho držela. Závodníci u lana padali a lidé po nich šlapali. Zvedala se oblaka prachu a ženy i muži, kteří stáli na vzdálenějších místech a nemohli se protlačit, aby se zúčastnili rvačky, pronikavě, bezmocně a vztekle ječeli a křičeli.

„Je to hnusné, hnusné,“ vrčel Billy, a třebaže měli místo, z něhož bylo dobře vidět, za pomoci přívětivého Ira chladnokrevně a bezpečně vyváděl Saxon z mely.

Konečně padlo rozhodnutí. Prohrávající družstvo, spolu se zástupem dobrovolných pomocníků, bylo prudce vlečeno po zemi, až nakonec zmizelo pod lavinou diváků.

Billy nechal Saxon pod ochranou Ira na klidnějším místě a znovu se vrhl do víru. Po několika minutách se objevil s druhou dvojicí; Bert krvácel z rány na uchu, ale byl ve výborné náladě a Mary byla celá pomačkaná a hysterická.

„To není sport,“ opakovala neustále. „Je to hanba, ostuda.“

„Musíme se odsud dostat,“ řekl Billy. „Pravá zábava teprve začne.

„Počkejme raději,“ prosil Bert. „Stojí to za osm dolarů. Už dávno jsem neviděl tolik modřin a rozbitých nosů.“

„Tak se vrať a bav se tam sám,“ doporučil mu Billy. „Odvedu zatím děvčata tam nahoru na svah, odkud se můžeme dívat. Ale nemyslím, že ti to přidá na kráse, jestliže ti jich nějaký Irčan pár vrazí.“

Rvačka skončila podivuhodně rychle, protože ze stanoviště rozhodčích u běžecké dráhy hlasatel vyvolával, že začínají běžecké závody chlapců. Rozčarovaný Bert se připojil k Billymu a k oběma děvčatům na svahu nad běžeckou dráhou.

Následovaly závody chlapců a děvčat, závody mladých a starých žen, tlustých mužů a tlustých žen, závody v pytlích a závody o třech nohách a závodníci běhali po krátké dráze za halasného povzbuzování fanoušků. Na přetahování lanem se už zapomnělo a všude znovu zavládla dobrá nálada.

U startu se krčilo pět mladíků, čekajících s konečky prstů u země na startérův výstřel z revolveru. Tři byli jen v ponožkách a zbývající dva měli tretry.

„Závod mladých mužů,“ četl Bert v programu. „A jen jedna cena – pětadvacet dolarů. Podívejte se na toho zrzka v tretrách – toho druhého z kraje. San Francisko vsadilo na jeho vítězství. Je to jejich favorit a uzavřeli na něho spoustu sázek.“

„Kdo podle tebe vyhraje?“ zeptala se Mary Billyho jako výborného znalce atletiky.

„Jak to mám vědět?“ odpověděl. „Nikdy jsem žádného z nich neviděl. Ale všichni se mi zdají dobří. Zvítězí nejlepší z nich, to je jisté.“

Zazněl výstřel z revolveru a pět běžců vyrazilo. Tři zůstali vzadu hned po startu. Vedl zrzek, těsně za ním běžel černovlasý mladík a bylo jasné, že vítězem bude jeden z nich. V polovině kola se černovlasý dostal do čela a toto postavení si zřejmě chtěl udržet až do konce. Získal náskok deseti stop a zrzkovi se nepodařilo snížit ho ani o palec.

„Chlapík,“ poznamenal Billy, „a je ještě úplně svěží, kdežto zrzek mele z posledního.“

S náskokem deseti stop přetrhl černovlasý cílovou pásku za bouřlivého potlesku. Bylo však slyšet i výkřiky nesouhlasu. Bert byl u vytržení.

„Panečku,“ radoval se, „ti ze San Franciska budou mít vztek. Dívejte se, co se bude dít. Vidíte? Už protestují. Rozhodčí mu nechtějí vyplatit peníze. A za ním jde celá tlupa. Ach! Ach! Ach! Takovou legraci jsem nezažil od té doby, co si moje babička zlomila nohu!“

„Proč mu nedávají peníze, Billy?“ zeptala se Saxon. „Vždyť vyhrál.“

„Chlapi ze San Franciska protestují, že je profesionál,“ vysvětloval Billy. „Proto se hádají. Ale není to správné. Všichni závodili o peníze, takže jsou všichni profesionálové.“

Zástup se vlnil, hádal a hlučel před stanovištěm rozhodčích. Bylo to vratké, dvoupodlažní lešení, jehož druhé podlaží nemělo přední stěnu, takže bylo vidět rozhodčí, jak se přou stejně vášnivě jako zástup pod nimi.

„Už to začíná!“ zvolal Bert. „Surovci!“

Černovlasý běžec vystupoval s několika fanoušky po vnějších schůdcích k rozhodčím.

„Pokladník drží s ním,“ řekl Billy. „Podívejte, dal mu peníze a někteří rozhodčí s tím souhlasí, ale jiní protestují. A teď jde další skupina… to jsou zrzkovi fanoušci.“ Obrátil se k Saxon s uklidňujícím úsměvem. „Dobře že jsme odtamtud odešli. Za chvíli se tam dole strhne rvačka.“

„Rozhodčí ho chtějí přinutit, aby vrátil peníze,“ vysvětloval Bert. „Jestli je nevrátí, sebere mu je ta druhá parta. Hleďte! Už po nich sahají.“

Vítěz držel vysoko nad hlavou papírový sáček s pětadvaceti stříbrnými dolary. Jeho parta ho kryla ze všech stran a odstrkovala ty, kteří se pokoušeli zmocnit se peněz. Dosud nepadla ani jedna rána, ale konflikt se vyhrocoval a chatrné lešení se otřásalo a kymácelo. Z davu dole se ozývaly výkřiky: „Vrať to, ty pse!“

„Drž se, Time!“

„Vyhrál jsi to poctivě, Timmy!“

„Vrať to, ty špinavý zloději!“ Sypaly se na něho sprosté nadávky i přátelské rady.

Hádka byla stále zuřivější. Timovi fanoušci se pokusili ho zvednout, aby jeho ruka s penězi byla výš než chamtivé ruce, které se po nich sápaly. Jednou mu na okamžik ruku strhli, ale hned ji zase zvedl. Sáček se však zřejmě roztrhl a tím, dříve než ho strhli dolů, s posledním zoufalým úsilím rozhodil mince jako stříbrný déšť na hlavy davu. Následovala únavná debata a hádka.

„Už by to měli skončit, abychom si mohli jít znovu zatančit,“ naříkala Mary. „Tady mě to už nebaví.“

Stanoviště rozhodčích se pomalu a obtížně vyprázdnilo, k přednímu okraji stanoviště přistoupil hlasatel a pohybem rukou žádal ticho. Zlostný křik utichl.

„Rozhodčí se usnesli,“ volal hlasatel, „že dnešní den má být dnem přátelství a bratrství…“

„Slyšte! Slyšte!“ Mnozí lidé se střízlivější hlavou tleskali. „Správně!“

„Žádné rvačky!“

„Žádné hádky!“

„A proto,“ pokračoval hlasatel, „se usnesli vypsat novou cenu ve výši dvaceti pěti dolarů a závody se budou opakovat!“

„A co Tim?“ řvaly desítky hrdel. „Co bude s Timem?“

„Okradli ho!“

„Rozhodčí jsou pakáž!“

Hlasatel znovu pohybem ruky utišil pobouření.

„Rozhodčí se usnesli, aby ukázali dobrou vůli, že Timothy McManus může závodit znovu. Zvítězí-li, jsou peníze jeho.“

„Nenaštvalo by vás to?“ zavrčel znechuceně Billy. „Jestliže má Tim právo závodit teď, měl ho i poprvé. A jestliže ho měl poprvé, patřily peníze jemu.“

„Zrzek teď vypne všechny síly,“ jásal Bert.

„Ale Tim taky,“ odvětil Billy. „Vsadím se, že je zlostí celý bez sebe a že ze sebe vydá i to, co si předtím držel v záloze.“

Trvalo čtvrt hodiny, než rozčilený dav vyklidil závodní dráhu. Tentokrát se na startovní čáru postavili jen Tim a zrzek. Ostatní tři mladíci závod vzdali.

Na výstřel revolveru Tim vyrazil a hned získal vedení o celý yard.

„Bude to asi opravdu profesionál,“ poznamenal Billy. „Jen se podívejte, jak běží!“

V polovině kola vedl Tim už o padesát stop. Zachovával si tento náskok a blížil se lehce a plavně k cíli jako jistý vítěz. Když dorazil ke skupině lidí na svahu kopce, stalo se něco neuvěřitelného a nepochopitelného. Těsně u vnitřního okraje závodní dráhy stál jakýsi úpravný mladý muž s lehkou vycházkovou holí. Odlišoval se zřetelně od celého okolí, protože nevypadal, že by patřil k pracující třídě. Později Bert tvrdil, že vypadal jako elegantní taneční mistr, a Billy mu říkal dandy.

Pro Timothyho McManuse se však stal úpravný mladý muž osudným; když Tim běžel kolem něho, vhodil mu mladík, zřejmě uváženě, hůl pod nohy. Tim po hlavě vyletěl do vzduchu, s roztaženýma rukama spadl tváří na zem a zvířil oblak prachu.

Na okamžik zavládlo mrtvé ticho a všichni zatajili dech. I mladý muž vypadal, jako by se vyděsil svým vlastním činem.

Jemu i divákům trvalo hezkou chvíli, než si uvědomili, co spáchal. Diváci se vzpamatovali první a z tisíců hrdel se vydral divoký irský řev. Zrzek vyhrál závod bez jediného potlesku. Bouře hněvu se soustředila na mladého muže s holí. Když zazněl řev, stál chviličku nerozhodně, ale pak se otočil a utíkal po dráze.

„Do toho, do toho!“ fandil mu Bert a mával kloboukem. „Ty jsi ale pašák! Koho by napadlo něco takovýho? Koho by to jen napadlo? Ty… napadlo by tě něco takovýho? No řekni!“

„To je ale kabrňák,“ obdivoval ho Billy. „Ale proč to udělal? Nepatří přece ke stavbařům.“

Mladý muž uháněl jako vyplašený zajíc a v patách za ním řvoucí dav. Ze závodní dráhy zabočil k prázdnému prostranství na svahu, vyškrabal se nahoru a zmizel mezi stromy. Za ním se pachtilo na sto pomstychtivých běžců.

„Škoda že neuvidíme, jak to dopadne,“ řekl Billy. „Jen se podívejte na diváky.“

Bert byl celý bez sebe. Poskakoval nahoru a dolů a stále vykřikoval:

„Podívejte se na ně! Podívejte se na ně! Podívejte se na ně!“

Oaklandští byli potupeni. Jejich favorizovaný závodník byl dvakrát okraden o výhru. Poslední incident mohl být jen dalším hnusným trikem fanoušků ze San Franciska. Oakland proto zaťal své silné pěsti a vrhl se na San Francisko. A San Francisko, vědomo si své neviny, bylo stejně ochotné pustit se do krvavého boje. Vždyť obvinění z takového zločinu bylo stejně ohavné jako zločin sám. Kromě toho se už Irové hrdinsky přemáhali příliš mnoho hodin. Pět tisíc mužů se nadšeně vrhlo do boje. Přidaly se i ženy. Celé hlediště se změnilo v jediné zápasiště. Nepřátelé se řadili do šiků, ustupovali, útočili a vrhali se do protiútoků. Slabší skupiny byly nuceny bojovat na svazích. Jiné se takticky stáhly mezi stromy, odtud vedly partyzánskou válku a podnikaly náhlé výpady, aby zneškodnily jednotlivé nepřátele. Půl tuctu strážníků, které si najala správa Weaselova parku, dostávalo nestranně výprask od obou bojujících stran.

„Kdo by taky držel s policajty,“ poškleboval se Bert a přidržoval si kapesník na poraněném uchu, které stále ještě krvácelo.

Za zády mu zapraskaly keře a Bert uskočil stranou; po svahu dolů se kutálely postavy dvou pevně do sebe zaklesnutých mužů, přičemž vždy ten, který se octl nahoře, mlátil spodního. Za nimi utíkala ječící žena a zasypávala ranami toho, který zřejmě nepatřil do její party.

Rozhodčí se na horním poschodí svého stanoviště udatně bránili proti zuřivému útoku, dokud se chatrné lešení nerozsypalo a nezhroutilo na zem.

„Co to dělá tam ta žena?“ zeptala se Saxon, ukazujíc na starší ženu na závodní dráze pod nimi, která si zouvala obrovskou botu s gumovou podrážkou.

„Jde se koupat,“ pochechtával se Bert, když si žena stáhla i punčochu.

Dívali se jako vyjevení. Žena si botu zase natáhla, ale do punčochy vložila kámen velký jako pěst, a mávajíc touto starodávnou a hroznou zbraní, vrhla se do nejbližší rvačky.

„Ach! Ach! Ach!“ vykřikoval Bert při každém jejím úderu. „Hej, pozor, starý pápěro! Hned jednu slízneš. Ach! Ach! Prima! Viděli jste to? Ať žije stará paní! Podívejte, jak jim to dává! Pozor, babičko!… A-a-a-ach.“

Jeho hlas lítostivě utichl, když jiná amazonka uchopila ženu s punčochou zezadu za vlasy a zatočila s ní polokruhem, až se jí zamotala hlava.

Mary ho marně držela za ruku, tahala ho zpět a nadávala.

„Nemáš trochu rozumu?“ křičela. „Vždyť je to děsný! Povídám ti, je to děsný!“

Ale Bert nebyl k utišení.

„Jen do toho, babičko!“ povzbuzoval. „Vítězství je tvoje! Držím ti palec! Teď mu ji vraz! Prásk! Ach! No tohle! Prima! Prima!“

„Je to největší rvačka, jakou jsem kdy viděl,“ přiznal se Billy Saxon. „To dovedou jen Irčani. Ale proč to ten dandy udělal? To nedovedu pochopit. Nebyl to stavbař ani jiný dělník, ale takový ulízaný frajírek, který tu nikoho nemohl znát. Jestliže chtěl vyvolat rvačku, tak se mu to povedlo. Jen se na ně podívejte, všude se to pere.“

Náhle se dal do tak srdečného smíchu, až mu vyhrkly slzy do očí.

„Co se stalo?“ zeptala se Saxon, která se bála, aby jí nic neušlo.

„Ale ten dandy,“ vysvětloval Billy mezi výbuchy smíchu. „Proč to jen udělal? Nemůžu to pochopit. Jak to mohl udělat?“

V křoví to znovu zapraskalo a objevily se dvě ženy, jedna prchala a druhá ji pronásledovala. A než se vzpamatovali, byla jejich malá skupinka zapletena do strašného boje, který zachvátil ne-li celý širý vesmír, tedy alespoň celé prostranství Weaselova parku.

Prchající žena klopýtla, když obíhala kolem lavičky, a druhá by ji dostihla, kdyby se první žena nezachytila Mary o rameno, aby neztratila rovnováhu, a kdyby celou silou nestrčila Mary do náruče své pronásledovatelky. Tato statná žena středních let byla příliš rozčilená, aby postřehla sled událostí, chytila proto jednou rukou Mary za vlasy a druhou jí chtěla vlepit políček. Než však rána dopadla, držel už Billy ženu za obě zápěstí.

„No tak, velevážená, nechte toho,“ řekl chlácholivě. „Trochu jste se zmýlila. Tahle vám nic neudělala.“

A tu žena provedla něco podivného. Nebránila se, zůstala klidně stát, svírajíc neustále dívčiny vlasy, a začala ječet. V tomto ječení se ošklivě spojoval její vlastní strach se snahou zastrašit. V obličeji však neměla ani jedno, ani druhé. Dívala se na Billyho chladně, jako by odhadovala, jak na něho zapůsobí ječení, kterým volala svou partu na pomoc.

„Drž hubu, rachejtle jedna!“ vykřikl Bert a pokusil se odtáhnout ji za ramena.

Výsledkem bylo, že se všichni potáceli sem a tam, zatímco žena klidně pokračovala ve svém ječení. A když keře znovu zapraskaly, dostal její jekot vítězný nádech.

Saxon spatřila, že Billyho klidné oči nabyly ocelového lesku a že současně ještě pevněji stiskl ženina zápěstí. Žena pustila Maryiny vlasy a Billy ji odstrčil. Vtom už přiběhl první z jejích ochránců. Nezdržoval se zkoumáním situace. Stačilo mu, že se žena potácí od Billyho a ječí bolestí, z větší části předstíranou.

„To všechno je nedorozumění,“ zvolal Billy rychle. „Omlouváme se, příteli…“

Ir se mocně rozmáchl. Billy se přikrčil, přestal se omlouvat, a když se mu nad hlavou mihla obrovská pěst, udeřil levačkou protivníka do brady. Mohutný Ir se zhroutil a natáhl na okraji svahu. Sotva se pokusil postavit na nohy, zasáhla ho Bertova pěst a už se kutálel po svahu dolů, marně se chytaje kluzké, krátké, suché trávy.

Bert byl strašný. „To je něco pro vás, velevážená… s veškerou úctou,“ zvolal a postrčil ženu na srázný svah. Z keřů se vynořili tři další muži.

Billy zatím odtáhl Saxon za zahradní stůl, který ji měl chránit. Hysterická Mary projevovala touhu držet se Billyho, ale on ji zvedl na stůl a odsunul vedle Saxon.

„Tak pojďte, vy pápěrové!“ křičel Bert na přicházející, sám stržen vášní, s divoce jiskřícíma červenýma očima a rozpáleným temným obličejem. „Jen pojďte, vy bábovky! Vzpomeňte na Gettysburg. Ukážeme vám, že všichni Američané ještě nevymřeli!“

„Zavři klapačku… nebudeme se přece bít, když jsou tu děvčata,“ zakřikl ho Billy rázně a zaujal postavení před stolem. Otočil se ke třem ochráncům, kteří byli překvapeni, že tu nevidí nikoho, kdo by potřeboval ochrany. „Nechte toho, přátelé. Nechceme se bít. Je to všechno nedorozumění. My se toho neúčastníme a nechceme se bít, jasný?“

Trojice dosud váhala, a Billymu by se asi bylo podařilo zabránit nepříjemnostem, kdyby si muž, který se skutálel ze svahu, nevybral zrovna tento nešťastný okamžik, aby se znovu objevil, plaze se nejisté po rukou a kolenou a ukazuje zkrvavený obličej. Bert ho znovu udeřil a shodil dolů. Tři muži se s divokým křikem vrhli na Billyho; ten vyrazil pěstí, změnil postoj, kryl se, udeřil podruhé, znovu změnil postoj a udeřil potřetí. Jeho rány byly čisté a tvrdé, podle všech pravidel, zdůrazněné váhou jeho těla.

Saxon, která to pozorně sledovala, poznávala ho v této chvíli jakoby z jiné stránky. Třebaže se bála, viděla všechno jasně a překvapilo ji, že se mu z očí ztratilo všechno to hluboké světlo i stín. Jeho oči ukazovaly jen povrch, tvrdý, jiskřivý, skoro skleněný, kde se nezračilo nic kromě smrtelné vážnosti. V Berlových očích bylo vidět zuřivost. Oči Irů byly rozzlobené a vážné, ale přece jen ne docela vážné. Kmital se v nich jakýsi rozmarný záblesk, jako by je rvačka bavila. V Billyho očích však nebylo žádné pobavení. Působil dojmem, že koná nějakou těžkou práci a že se pevně rozhodl ji dokončit.

Nic jiného nezpozorovala v jeho obličeji, který se v té chvíli vůbec nepodobal Billymu, jak ho viděla celý den. Všechno chlapecké z něho zmizelo. Byl to strohý, zralý obličej. Nebylo v něm hněvu. Nebylo v něm krutosti. Jako by zamrzl do stejně tvrdého chladu jako oči. Vzpomněla si na podivuhodné příběhy, které jí vyprávěla matka o starých Sasech, a on jí připadal, jako by byl jedním z nich; v mysli se jí objevil obraz úzké tmavé lodice s přídí podobající se zobáku dravého ptáka, a v ní seděli statní polonazí muži v okřídlených přilbicích; a zdálo se jí, že jeden z jejich obličejů se podobal Billymu. Nevymyslela si to, ale cítila to, viděla tento obraz s jakýmsi nepochopitelným jasnozřením – a překvapeně vydechla, protože boj zatím skončil. Trval jen několik minut. Bert poskakoval po okraji kluzkého svahu a posmíval se poraženým, kteří bezmocně klouzali dolů. Ale Billy zasáhl.

„Pojďte, děvčata,“ řekl. „Berte, vzpamatuj se. Musíme se odsud dostat. Nemůžeme bojovat s celou armádou.“

Řídil jejich ústup, drže Saxon za ruku, a rozjařený Bert tvořil zadní voj s rozhořčenou Mary, jejíchž výčitek si vůbec nevšímal.

Běželi asi sto yardů, propletli se mezi stromy, a když nebylo po pronásledovatelích ani stopy, zpomalili krok. Bert, který s oblibou vyhledával konflikty, zbystřil najednou sluch, protože zaslechl jakési slabé rány a vzlyky, a šel se podívat, co se děje.

„Podívejte se, co jsem tu našel!“ zvolal.

Přiběhli za ním k okraji vyschlého příkopu a pohlédli dolů. Na dně leželi dva muži, kteří se zřejmě dostali daleko od všeobecného boje, a dosud se bili. Plakali už únavou a bezmocností a rány, které si ještě tu a tam zasazovali, byly už slabé a neúčinné.

„Hej, kamaráde… hoď mu písek do očí,“ radil Bert. „Oslepíš ho a máš od něho pokoj.“

„Přestaňte!“ zvolal Billy na muže, který už chtěl poslechnout Bertovy rady. „Nebo slezu dolů a zmlátím vás oba. Už je po všem... rozumíte? Už to skončilo a všichni jsou zase kámoši. Podejte si ruce a smiřte se. Připijte si oba na zdraví. No tak… tu máte, podejte mi ruku, vytáhnu vás.“

Když od nich odcházeli, potřásali si oba muži rukama a vzájemně si oprašovali šaty.

„Za chvíli to skončí,“ usmál se Billy na Saxon. „Znám je. Perou se pro zábavu. A díky této velké rvačce budou tento den považovat za mimořádně úspěšný. Co jsem vám povídal?… Podívejte se tam k tomu stolu.“

Skupina rozcuchaných mužů a žen, stále ještě těžce dýchajících, si potřásala rukama.

„Pojďme si zatančit,“ prosila Mary a táhla je k pavilónu.

V celém parku si bojovní stavbaři potřásali rukama a smiřovali se a výčepy, postavené pod širým nebem, byly přeplněné pijáky.

Saxon šla těsně vedle Billyho. Byla na něj pyšná. Uměl bojovat, ale dovedl se také vyhnout nepříjemnostem. Při všem, co se stalo, se snažil vyhýbat nepříjemnostem. A uvědomovala si, že to dělal hlavně kvůli ní a Mary.

„Jste odvážný,“ řekla mu.

„Ale jděte, je to jako sebrat dítěti bonbón,“ odmítal pochvalu. „Jsou to jen rváči. Nedovedou boxovat. Nekryjí se a stačí, když je člověk trefí pěstí. Není to opravdový boj, víte.“ Se zmateným chlapeckým pohledem si prohlížel své odřené klouby. „A zítra mám s nimi řídit spřežení,“ naříkal, „To není legrace, řídit spřežení, když vám ztuhnou klouby, to mi věřte.“

Kapitola V

V osm hodin zahrála hudba Al Vista „Domove, sladký domove“ a naše čtveřice spěchala s ostatními za soumraku k výletnímu vlaku, kde se jim podařilo obsadit po dvou sedadlech proti sobě. Když se chodbičky a plošiny zaplnily veselým davem, vyrazil vlak na krátkou jízdu z předměstí do Oaklandu.

Celý vagón zpíval několik písní současně a Bert, s hlavou položenou na Maryiných prsou a s rukou kolem jejího pasu, zanotoval „Na březích Wabashe“. Dozpíval píseň až do konce a nedal se vyrušit ani vzruchem dvou rvaček, jedné na vedlejší plošině a druhé na opačném konci vagónu; za křiku žen a řinčení skla nakonec obě tyto rvačky zvládli strážníci.

Billy zpíval truchlivou píseň o mnoha slokách o kovboji a v jejím refrénu se stále opakovalo: „Pochovejte mě tam v pusté pré-é-é-rii.“

„Tuto píseň jste jistě dosud neslyšela,“ řekl Saxon, která byla ráda, když skončil. „Zpívával ji můj otec.“

Objevila jeho první nedostatek: neměl hudební sluch. Zpíval naprosto falešně.

„Zpívám málokdy,“ dodal.

„Na to můžete vsadit svůj drahocenný život,“ zvolal Bert. „Jeho kamarádi by ho zabili, kdyby zpíval často.“

„Všichni si z mého zpěvu dělají legraci,“ postěžoval si Billy Saxon. „Řekněte mi otevřeně, je to opravdu tak strašné?“

„Jenom… jenom sem tam nedodržujete rytmus,“ odpověděla vyhýbavě.

„Ani se mi nezdá,“ odporoval. „Pořád mi to vyčítají. Vsadím se, že vás Bert navedl. A teď něco zazpívejte vy, Saxon. Určitě umíte zpívat. Poznám to, jen se na vás podívám.“

Zazpívala „Když skončily dny žatvy“. Bert a Mary se k ní přidali, ale když se chtěl přidat i Billy, odradilo ho Bertovo kopnutí do holeně. Saxon zpívala jasným, čistým sopránem, slabým, ale příjemným a cítila, že zpívá pro Billyho.

„Tomu říkám zpěv,“ zvolal, když skončila. „Zazpívejte to ještě jednou, no tak! Umíte to nádherně. Je to skvělé.“

Jeho ruka sklouzla k její dlani, sevřela ji, a když Saxon znovu začala zpívat, cítila, jak ji hřejivě zaplavuje příliv jeho síly.

„Podívejme se, jak se drží za ruce,“ utahoval si Bert. „Ale proč se jen držíte za ruce, jako byste se báli! Vezměte si příklad z Mary a ze mne. Hezky se k sobě přitulte, jinak to bude vypadat podezřele. Já vás už stejně podezřívám. Něco tajíte.“

Jeho narážka byla zcela jednoznačná a Saxon cítila, že se červená.

„Přestaň, Berte,“ napomenul ho Billy.

„Buď zticha!“ přidala se k němu rozhořčeně i Mary. „Jsi strašně neotesaný, Berte Wanhope, a nechci s tebou už nic mít… tak!“

Odtáhla mu ruku a odstrčila ho, ale za několik vteřin mu všechno odpustila a znovu se k němu přitulila.

„Pojďme ještě někam, všichni čtyři,“ navrhoval neúnavný Bert. „ještě není pozdě. Pojďme se ještě pobavit… nejdřív do Pabstovy kavárny a potom ještě někam. Co ty na to, Billy? A vy, Saxon? Mary souhlasí.“

Saxon čekala s trýznivým napětím, co odpoví muž vedle ní, kterého znala teprve tak krátko.

„Ne,“ řekl zvolna. „Zítra musím časně vstávat, čeká mě těžká práce a děvčata jistě taky.“

Saxon mu odpustila, že nemá hudební sluch. Byl to muž, o jakém vždy snila. Na takového muže čekala. Bylo jí dvaadvacet a první nabídku k sňatku dostala, když jí bylo šestnáct. Naposled se to stalo teprve před měsícem, kdy ji požádal o ruku mistr z prádelny, člověk hodný a laskavý, ale už ne mladý. Ale ten vedle ní byl silný a laskavý a hodný a mladý. Sama ještě byla příliš mladá, aby ji to netáhlo k mládí. Kdyby si vzala mistra, nemusela by už sice žehlit prádlo, ale nenašla by u něho teplo. Ale muž vedle ní… Přistihla se, že mu bezděčně tiskne ruku, která ji stále ještě držela.

„Ne, Berte, nepokoušej nás; má pravdu,“ řekla Mary. „Musíme se trochu vyspat. Zítra nás čeká prádlo a celý den budeme na nohou.“

Saxon náhle zamrazilo, protože si uvědomila, že je jistě starší než Billy. Kradmo pohlédla na jeho hladkou tvář a jeho vysloveně chlapecký vzhled, který se jí tak líbil, ji polekal. Jistě se ožení s mnohem mladší dívkou, než je sám, než je ona. Kolik mu asi je? Je pro ni opravdu příliš mladý? Čím nedostižitelnějším se jí zdál, tím neodolatelněji ji to k němu přitahovalo. Byl tak silný, tak jemný. Znovu prožívala události celého dne. Nedopustil se nejmenšího přestupku. Stále bral ohled na ni a na Mary. A roztrhal taneční pořádek a tančil jen s ni. Jistě se mu líbila, jinak by to neudělal. Zlehka pohnula prsty v jeho dlani a ucítila drsný dotek jeho mozolů. Nechtěla, aby se projevil tak jako ostatní chlapci, a byla by ho nenáviděla, kdyby chtěl tohoto slabého pohybu prstů využít a obejmout ji kolem pasu. Neudělal to a její srdce zalila něha. Byl tak jemný. Nebyl ani ztřeštěný jako Bert, ani hrubý jako jiní muži, s nimiž se setkala. Měla už zkušenosti, ne zrovna nejlepší, a velmi toužila po tom, čemu se obvykle říká rytířství, třebaže to slovo neznala.

A byl profesionálním boxerem. Samo pomyšlení na to jí vyráželo dech. Naprosto neodpovídal její představě boxera, ale vždyť on jím vlastně není. Říkali, že jím není. Rozhodla se, že se ho jednou na to zeptá, jestliže… jestliže ji opět někam pozve. O tom však nemusela pochybovat, protože tančí-li muž s jedinou dívkou celý den, pak ji hned tak nenechá. Skoro by si byla přála, aby byl profesionálním boxerem. Tato představa ji příjemně vzrušovala svou hříšností. Boxeři jsou tak hrozní a tajemní. Nežijí přece tak obyčejně a nejsou to prostí dělníci jako truhláři nebo zaměstnanci prádelny, je v nich cosi romantického. Představují sílu. Nepracují pro zaměstnavatele, ale vlastní silou nádherně a velkolepě bojují o velký svět a z jeho neochotných rukou si dobývají skvělé živobytí. Mnozí z nich dokonce mají auta a cestují se skupinou trenérů a služebnictva. Možná že Billy řekl jen ze skromnosti, že přestal boxovat. Měl však na rukou mozoly a to by dokazovalo, že říká pravdu.

Kapitola VI

U vrat se rozloučili. Billy vypadal rozpačitě a Saxon se to líbilo. Nepatřil k mladíkům, kteří si myslí, že je jim vše dovoleno. Umlkli a Saxon předstírala, že už chce vejít, ale s potlačovaným vzrušením čekala na slova, která by od něho ráda slyšela.

„Kdy vás zase uvidím?“ zeptal se, drže ji za ruku. Povzbudivě se usmála.

„Bydlím nahoře ve východním Oaklandu,“ vysvětloval. „Víte, tam, co jsou stáje, a většinou tam taky pracuji, takže se do zdejších končin dostanu jen zřídka. Ale poslyšte…,“ řekl a stiskl jí ruku, „musíme si zase někdy zatančit. Víte co, v Orindorském klubu je ve středu taneční zábava. Jestliže nejste zadaná… nebo snad jste?“

„Nejsem,“ řekla.

„Tedy ve středu. V kolik můžu pro vás přijít?“

Když se domluvili o všech podrobnostech a on souhlasil, že Saxon bude smět tančit i s jinými chlapci, a když si znovu popřáli dobrou noc, stiskl jí ruku ještě silněji a přivinul ji k sobě. Trochu se bránila, jak se na dívku sluší, ale cítila, že se nemusí bát, že ji špatně pochopí. A přitom tolik toužila políbit ho, jak dosud netoužila políbit žádného muže. Obrátila k němu obličej, a když ji políbil, cítila, že to byl počestný polibek. Nic se za ním neskrývalo. Byl drsný a laskavý jako sám Billy, zcela nevinný, a prozrazoval malou zkušenost v umění loučit se. Přece jen nejsou všichni muži surovci, pomyslela si.

„Dobrou noc,“ zašeptala. Vrátka jí pod rukou zaskřípěla a ona spěchala úzkým chodníčkem, vedoucím kolem rohu domku.

„Ve středu,“ zavolal tiše.

„Ve středu,“ odpověděla.

Ve stínu úzké uličky mezi dvěma domy se však zastavila a s potěšením naslouchala zvuku jeho kroků po betonovém chodníku. Pokračovala y cestě, teprve když kroky úplně dozněly. Tiše vystoupila po zadních schodech a vešla přes kuchyň do svého pokojíku, děkujíc nebi, že Sarah spí.

Rozsvítila plynovou lampu, a když odložila sametový klobouček, cítila, že ji na rtech stále ještě pálí jeho polibek. Ale to nic neznamenalo. Dělají to všichni mladí muži. Jenomže jejich polibky na dobrou noc nikdy nepálily, kdežto po tomto políbení jí hořely nejen rty, ale celé nitro. Čím to bylo? Co to znamená? Z náhlého popudu se na sebe podívala do zrcadla. Oči jí zářily štěstím. Ruměnec, který jí tak snadno zbarvil tváře, hořel v nich i nyní. Ze zrcadla na ni hleděla hezká dívka; usmála se radostně i spokojeně a úsměv se jí ještě rozšířil při pohledu na dvě řady silných bílých zubů. Proč by se Billymu tento obličej neměl líbit, pomyslela si v duchu. Jiným mužům se líbil. Dokonce i dívky uznávaly, že je hezká. Rozhodně se líbila Charleyovi Longovi, podle toho, jak ji otravoval.

Pohlédla na rám zrcadla, kde byla zastrčena jeho fotografie, otřásla se a opovržlivě ohrnula rty. Měl v očích něco krutého a zvířeckého. Byl to surovec. Pronásledoval ji už rok. Ostatní chlapci se báli s ní chodit. Vyhrožoval jim. Jeho zájem z ní udělal skoro otrokyni. Vzpomněla si na mladého účetního z prádelny – nebyl to dělník, ale džentlmen s jemnýma rukama a s jemným hlasem – kterého Charley na rohu zmlátil, protože se odvážil pozvat ji do divadla. Byla proti tomu bezmocná. Kvůli němu se už nikdy neodvážila přijmout žádné pozvání.

A teď, ve středu večer, si vyjde s Billym. S Billym! Srdce jí poskočilo. Budou z toho nepříjemnosti, ale Billy ji před Charleyem ochrání. Chtěla by vidět, jak by to dopadlo, kdyby se pokusil zmlátit Billyho.

Rychlým pohybem vytáhla fotografii z rámu a hodila ji tváří dolů na prádelník. Spadla vedle malé, čtverhranné etuje z tmavé a zčernalé kůže. S pocitem, jako by se dopustila znesvěcení, vzala znovu odpornou fotografii a odhodila ji do kouta na druhý konec místnosti. Zároveň vzala do ruky koženou etuji. Otevřela ji a zahleděla se na daguerrotyp unavené drobné ženy s moudrýma šedýma očima a výraznými jemnými rty. Na druhé straně bylo napsáno zlatými písmeny na sametovém podkladu: CARLTONOVI DAISY. Četla nápis s úctou, protože to bylo jméno otce, kterého nikdy nepoznala, a matky, kterou poznala jen málo, třebaže jí navždy utkvělo v paměti, že ty moudré, smutné oči byly šedé.

Přes nedostatek konvenčního náboženského cítění byla Saxon od přírody hluboce zbožná. Její myšlenky o Bohu byly nejasné a mlhavé a zjevně ji mátly. Nedovedla si Boha představit. Zde, na tomto daguerrotypu, byla skutečnost; tento obrázek jí mnoho dal a ještě víc jí sliboval do budoucna. Saxon nechodila do kostela. Tento snímek byl jejím největším oltářem a nejsvětější svátostí. Obracela se k němu o radu, vnuknutí a útěchu, když měla těžkosti a když se cítila osamělá. A když zjistila, že se odlišuje od známých děvčat, snažila se na obrázku matčiny tváře najít své vlastní rysy. Její matka se také lišila od ostatních žen. Matčin snímek pro ni znamenal to, co pro jiné znamenal Bůh. Tomuto ideálu se snažila zůstat věrná, nezranit ho a neublížit mu. Saxon si ani neuvědomovala, jak málo toho o své matce ví a jak mnohé její představy byly jen dohady a domněnky, protože si tento mýtus o své matce vytvářela dlouhá léta.

Byl to však opravdu mýtus? S prudkou žárlivostí zahnala tuto pochybnost, vytáhla spodní zásuvku prádelníku a vybrala z něho pomačkanou obálku. Vysypaly se z ní staré zažloutlé rukopisy, z nichž vanula jemná, sladká vůně minulosti. Písmo bylo něžné, zdobené s onou podivnou jemností z doby před půlstoletím. Četla si verše:

„Sladce jako loutny lehký tón

tvá něžná múza dovedně tu pěla,

 a v kalifornské pláni nezměrné

vždy dále jemným tónem zněla.“

Nikdy přesně nevěděla, co to vlastně je loutna, ale nejasné vzpomínky na matku v ní vzbuzovaly pocit čehosi nevýslovně krásného a povznášejícího. Chvíli rozjímala a pak vybrala další rukopis. „Věnováno C. B.“ četla. Věděla, že to znamená Carltonu Brownovi, jejímu otci, a že je to milostná báseň její matky. Saxon uvažovala nad prvními řádky:

„Já vykradla se tiše od davu tam v háji,

kde nahé sochy stály

a listí chvělo se

a padalo tam, kde hlava

Bakchova se tají

a kol královny lásky,

Pandory a Psýché, věčně milují se.“

Ani tomu nerozuměla. Vdechovala však krásu těchto slov. Bakchus, Pandora a Psýché – talismany vhodné k čarování! Bohužel však byla věštkyní její matka. Divná slova beze smyslu, která však tolik znamenala! Její obdivuhodná matka znala jejich smysl. Saxon nahlas slabikovala tato tři slova, písmeno za písmenem, protože se neodvážila vyslovit je souvisle; a v jejím vědomí probleskoval jejich vznešený souzvuk, hluboký a nepochopitelný. Její mysl klopýtala a zastavovala se na zářivě oslňujících hranicích neznámého jí světa, v němž se její matka volně pohybovala. Znovu a znovu si slavnostně pročítala tyto čtyři řádky. Zářily a svítily v tomto světě, v němž žila, kde strašily přízraky bolesti a neklidu. Zde, v těchto tajemných rytmických řádcích, se skrýval klíč k pochopení všeho. Kdyby se ho dovedla zmocnit, všechno by se vyjasnilo. O tom byla plně přesvědčena. Pochopila by ostrý jazyk Sarah, svého nešťastného bratra, krutost Charleye Longa i to, proč zbil účetního a proč ona musí celé dny, celé měsíce, celá léta dřít u žehlicího prkna.

Přeskočila verše, které jí byly zcela nepochopitelné, a pokusila se číst dál:

„Najáda, tu s čelem růžovým stojí v třpytu fontán,
a ametysty na prsou a na rukou se chvějí
a potom v nádrž jako proud se linou čistý.“

„Je to krásné, opravdu krásné,“ povzdechla si. Potom se však polekala délky celé básně a hloubky tajemství, složila rukopis a schovala ho. A znovu se sklonila k zásuvce, doufajíc, že památky, které tam s láskou opatrovala, jí dají klíč k záhadné matčině duši.

Teď vytáhla malý balíček, zabalený do hedvábného papíru a převázaný stužkou. Opatrně ho otevřela s hlubokou vážností a obřadností kněze, stojícího před oltářem. Našla v něm španělský pás z červeného saténu, podšitý kosticemi jako malá šněrovačka; kdysi zdobíval ženu z pohraničních oblastí, která přešla planiny mezi prvními. Byla to ruční práce podle kalifornskošpanělského vzoru z dávných časů. I kostice byly vyrobeny podomácku ze suroviny, kterou velrybářské lodě vyměnily za kožešiny a lůj. Ozdobu z černé stužky si udělala matka sama a také tři řady lemování z černých sametových pruhů byly dílem jejích rukou.

Saxon se zasnila a hlavou jí vířily nesouvislé myšlenky. Toto bylo něco konkrétního. Tomu rozuměla. To uctívala, jako lidé uctívali bohy, které si sami vyrobili, třebaže měli o jejich pozemské existenci mnohem méně hmatatelných důkazů.

Pás byl dlouhý dvaadvacet palců. Přesvědčila se o tom už mnohokrát. Vstala a opásala se jím. Byla to součást obřadu. Byl jí skoro dost, v pasu ho dopnula. Bez šatů jí seděl stejně dobře jako její matce. Tato památka na staré kalifornskoventurské časy Saxon nejvíce dojímala. Postavou se tedy podobá matce. Po matce zdědila i odvahu a zručnost v práci, která všechny tak udivuje. Stejně udivovala i její matka své vrstevníky – její matka, křehká jako hračka, nejmladší a nejmenší ze statečného rodu průkopníků, byla však celému tomuto pokolení jakoby matkou. Na její moudrost se spoléhali i mnohem starší bratři a sestry. Byla to Daisy, která dupla svou drobnou nožkou a dosáhla toho, že se přestěhovali z nezdravých rovin Colusy, kde je ohrožovala zimnice, do zdravých hor Ventury; ona se postavila proti otci, starému divokému bojovníkovi s Indiány, a bojovala proti celé rodině, aby se Vila mohla provdat za muže, kterého milovala; ona se vzepřela rodině i společenské morálce a žádala, aby se Laura rozvedla se svým mužem, který podléhal zločineckým sklonům; a na druhé straně to byla ona, kdo udržoval pohromadě rodinná pouta, když je nějaké nedorozumění nebo lidská slabost hrozila přetrhat.

Usmiřovatelka a bojovnice! Všechny staré příběhy se odvíjely Saxon před očima. I podrobnosti viděla velmi jasně, protože si je často v duchu představovala, i když se týkaly věcí, které nikdy nespatřila. Tyto podrobnosti byly ovšem jen plodem její fantazie, protože nikdy dosud neviděla tažného vola, divokého Indiána ani krytý prérijní vůz. A přece viděla velký proud Anglosasan, prahnoucích po půdě, jak táhnou pevninou od východu na západ, viděla je pod palčivým sluncem, v prachu, rozvířeném tisíci kopyt. Stali se součástí a podstatou její bytosti. Účastníci tohoto putování ji vychovávali v těchto tradicích a faktech. Jasně viděla dlouhou řadu vozů, před nimiž kráčeli štíhlí, vyhublí muži a poháněli bučící voly, kteří se šleháním biče znovu jakžtakž vzchopili, aby za chvíli znovu padali. A tím vším se jako létající člunek, tkající zlatou, oslňující nit osobnosti, míhala postava její drobné, dychtivé matky, které tehdy bylo osm let a které devět let minulo dřív, než toto velké putování skončilo, věštkyně a zákonodárkyně, která se ve všem snažila prosadit svou vůli, a tato snaha i tato vůle byly vždy dobré a správné.

Saxon viděla Punche, malého skotského teriéra s hrubou srstí a s upřímnýma očima (který poutníky namáhavě doprovázel po dlouhé měsíce), jehož poté, co zchroml, chtěli ponechat jeho osudu; viděla malou Daisy, jak Punche schovala do vozu. Viděla, jak prudký, starý, unavený otec objevil tuto několikalibrovou přítěž pro skomírající voly. Viděla jeho hněv, když uchopil Punche za zátylek. A viděla Daisy mezi ústím pušky s dlouhou hlavní a psíkem. A potom viděla Daisy, jak se po dlouhé dny nesnesitelné únavy plahočí v prachu za vozy, držíc nemocného psíka jako dítě v náručí.

Nejživěji ze všeho však Saxon viděla boj na Malé louce a Daisy oblečenou jako na slavnost v bílých šatech opásaných stuhou, se stužkami a s kulatým hřebenem ve vlasech a s malými vědry na vodu v rukou, jak ve slunečním jasu vychází na rozkvetlé volné prostranství z bariéry vozů postavených do kruhu a spojených koly, kde ranění křičeli v horečce a blouznili o tekoucích pramenech. Viděla ji jít v plném slunci před zraky Indiánů, kteří úžasem přestali střílet, sto yardů ke studni a zpět.

Saxon vroucně políbila španělský pás z červeného saténu, rychle ho zabalila, opouštějíc s orosenýma očima tajemství a božský zjev své matky a všechny ty podivné záhady života.

V posteli si se zavřenýma očima znovu promítla těch několik krásných událostí, které prožila s matkou a na něž se pamatovala z dětství. Byl to její oblíbený způsob, jak přivolat spánek. Celý život upadala do hrobové tmy spánku s obrazem své matky, dokud plně neusnula. Tato matka však nebyla Daisy z planin ani Daisy z daguerrotypu. Ty existovaly ještě před Saxon. Ta, kterou vídala každou noc, byla starší žena vyčerpaná nespavostí, hrdinsky snášející těžkosti, která se vlekla, už jen vlekla… bledá, křehká bytost, šlechetná a pevná, která se jen s nesmírnou silou vůle bránila šílenství, ale ani tato síla vůle nedokázala přemoci nespavost a ani celý zástup lékařů ji nedovedl uspat. Vlekla se, stále se jen vlekla po domě, z únavné postele do únavného křesla a zase zpět, po celé dlouhé dny a týdny utrpení, bez naříkání, i když se její stále úsměvné rty křivily bolestí, i když její moudré šedé oči, stále ještě moudré a šedé, se nesmírně zvětšily a hluboko zapadly.

Toho večera se však Saxon nepodařilo brzy usnout; drobná vlekoucí se matka přicházela a odcházela; a v přestávkách ji na přivřených víčkách pálila Billyho tvář se zamračenýma, vzdornýma, hezkýma očima. A když už ji spánek zahaloval do svých vln, položila sama sobě otázku: Je to ten pravý?

Kapitola VII

Práce v žehlírně ubíhala, ale tři dny do středečního večera byly velmi dlouhé. Tiše si pobrukovala písničku nad jemným prádlem, které její žehlička zdolávala s překvapující rychlostí.

„Nechápu, jak to děláš,“ obdivovala ji Mary. „Tímhle tempem si vyděláš za týden třináct nebo čtrnáct dolarů.“

Saxon se zasmála a v páře pod žehličkou viděla tančit zlatý nápis středa.

„Co říkáš Billymu?“ zeptala se Mary.

„Líbí se mi,“ zněla upřímná odpověď.

„Jen abys nezašla příliš daleko.“

„Proč ne?“ odvětila Saxon vesele.

„Raději ne,“ varovala Mary. „Uděláš si jen nepříjemnosti. Ten není na ženění. To už zjistila spousta holek. A přímo mu padaly kolem krku.“

„Já nebudu padat kolem krku ani jemu, ani žádnému jinému.“

„Já tě jenom chtěla upozornit,“ uzavřela Mary. „Moudrému napověz.“

Saxon zvážněla.

„Snad není… není…“ začala a očima dopověděla to, co nedokázala vyslovit.

„Ale ne, to ne… ačkoli nevím, co mu v tom brání. Je poctivý, to je pravda, ale nechce se dát ulovit žádnou sukní. Tančí, chodí s děvčaty, baví se, ale to je vše… Spousta děvčat po něm blázní. Vsadím se, že i teď je jich do něho zamilováno nejméně deset. Ale on nemá zájem ani o jednu. Třeba Lily Sandersonová… však ji znáš. Setkala ses s ní na té slovanské zahradní slavnosti vloni v létě v Shellmoundu… taková vysoká, hezká blondýnka, co tam byla s Butchem Willowsem.“

„Ano, pamatuji se na ni,“ řekla Saxon. „Co je s ní?“

„Tak ta chodila už hezky dlouho s Butchem Willowsem, ale protože dobře tančí, požádal ji Billy často o tanec. Butch nemá pro strach uděláno. A tak se holedbal, že si to s Billym vyřídí. Zastavil ho venku a před všemi se do něho pustil. Billy ho vyslechl s tím svým klidným, ospalým výrazem, ale Butch se stále víc a víc rozohňoval a každý už čekal rvačku.

A potom Billy řekl Butchovi: ‚Už jsi skončil?‘ Ano,‘ Butch na to. ‚Řekl jsem ti svoje a co ty na to?‘ A Billy odpověděl – jen si představ, co řekl přede všemi lidmi Butchovi, který už viděl rudě! ‚Co já na to?‘ řekl. ‚Nic, Butchi.‘ Jen tolik. Butch byl překvapen, že by ho člověk mohl svalit malíčkem. ‚A nebudeš s ní už tančit?‘ zeptal se. ‚Nebudu, jestli nechceš, Butchi,‘ odpověděl Billy. Nic víc mu neřekl.

Víš, kdyby některý jiný muž spolkl od Butche to co on, každý by jím opovrhoval. Ale Billym ne. Ten si to může dovolit. Ví se o něm, že je boxer, a když jen tak ustoupil Butchovi, věděl každý, že to není ze strachu, z ústupnosti nebo tak. Prostě o Lily Sandersonovou vůbec nestál, i když každý mohl vidět, že ona je do něho blázen.“

Tato příhoda Saxon značně znepokojila. Měla normální ženskou hrdost, ale pokud šlo o dobývání mužských srdcí, nebyla příliš sebejistá. Billy s ní rád tančil a to bylo možná vše. Kdyby ho Charley Long napadl, nechal by ji, jako nechal Lily Sandersonovou? Nemá v úmyslu se ženit; Saxon však byla přesvědčena, že by byl výborným manželem. Není divu, že ho děvčata obletují. A dovede si podmanit muže, stejně jako ženy. Muži ho mají rádi. Zdálo se, že Bert Wanhope je do něho přímo zamilovaný. Vzpomněla si na surovce v jídelně Weaselova parku, který se přišel k jejich stolu omluvit, i na Ira, který chtěl při přetahování lana vyvolat rvačku, ale hned toho nechal, když Billyho poznal.

Bude to asi velmi rozmazlený mladík, pomyslela si Saxon několikrát; pokaždé však tuto myšlenku zavrhla jako nečestnou. Byl laskavý tím svým mučivě pomalým způsobem. Přes svou sílu nebyl surový a nikomu neubližoval. A pak, ta záležitost s Lily Sandersonovou. Saxon ji probírala znovu a znovu. Neměl o tu dívku zájem, a proto hned ustoupil, aby nestál mezi ní a Butchem. To by Bert nikdy nedokázal, už jen z čiré zlomyslnosti a ze záliby v hádkách. Byla by z toho rvačka, zlost, Butche by si znepřátelil a dívka by tím nic nezískala. Ale Billy jednal správně – pomalu, klidně a tak, aby to pokud možno nikoho příliš nezranilo. A Saxon pro to všechno po něm zatoužila ještě víc, a zároveň se jí zdál ještě nedosažitelnějším.

Koupila si nový pár hedvábných punčoch, což už několik týdnů odkládala, a v úterý večer si ušila novou halenku, za což jí Sarah vynadala, že zbytečně plýtvá plynem.

Ve středu večer na orindorské taneční zábavě nebyla její radost nezkalená. Děvčata Billymu bezostyšně nadbíhala a jeho přívětivé jednání s nimi ji někdy až znepokojilo. Musela však přiznat, že neurážel city ostatních mládenců tak, jako dívky urážely její city. Div ho samy nežádaly o tanec a jejímu zraku neuniklo, jak Billyho otevřeně pronásledovaly. Rozhodla se nedopustit se chyby, že by se mu vnucovala, odmítala mu jeden tanec za druhým a s tajným vzrušením cítila, že používá správnou taktiku. Úmyslně ukazovala, že se o ni zajímají i jiní muži, a on nedobrovolně dokazoval, jak po něm touží jiné ženy.

Šťastná byla teprve tehdy, když chladnokrevně zamítl její námitky a požádal ji o dva tance navíc, než mu zadala. Měla radost, ale zároveň i zlost, když náhodou zaslechla poznámky dvou vysokých dívek, které pracovaly v konzervárně… „Podívej, jak si ho to malý pivo schovává pro sebe,“ řekla jedna a druhá dodala: „Člověk by myslel, že bude mít dost vkusu, aby běhala za někým, kdo se jí rovná věkem.“

„Zlodějka dětí,“ bylo poslední bodnutí, které vehnalo Saxon krev do tváří, když dívky odcházely, netušíce, že je slyšela.

Billy ji doprovodil domů, u vrat ji políbil a získal její slib, že s ním půjde v pátek večer tančit do Germania Hallu.

„Ani jsem tam nechtěl jít,“ řekl, „ale kdybyste šla vy... Bert tam bude taky.“

Druhého dne jí Mary u žehlicích prken řekla, že půjde s Bertem do Germania Hallu.

„Půjdeš taky?“ zeptala se Mary.

Saxon přikývla.

„S Billym Robertsem?“

Nové přikývnutí. Mary zvedla žehličku a obdařila ji dlouhým, zvědavým pohledem.

„Ty… a co když se do toho zamíchá Charley Long?“

Saxon pokrčila rameny.

Čtvrt hodiny rychle a mlčky žehlily.

„No,“ usoudila Mary, „jestliže se do toho zamíchá, dostane asi, co mu patří. Ráda bych ho při tom viděla, pařeza natvrdlýho. Záleží to na Billyho citech… k tobě, samozřejmě.“

„Nejsem Lily Sandersonová,“ odpověděla Saxon rozhořčeně. „Nikdy nedám Billymu Robertsovi příležitost, aby se mě musel zříci.“

„Ale dáš, jestliže se do toho Charley Long zamíchá. Dej si říct, Saxon, Charley není džentlmen. Jen si vzpomeň, co udělal panu Moodymu. Jak ho strašně zmlátil. A pan Moody je přece takový tichý človíček, který by neublížil ani mouše. Ale s Billym Robertsem to nebude mít tak lehký.“

Toho večera čekal na Saxon u vchodu do prádelny Charley Long. Když přistoupil, aby ji pozdravil, a když šel po jejím boku, pocítila opět to nepříjemné chvění, jako je cítila pokaždé v jeho přítomnosti. Když ho zahlédla, vyprchala jí strachy z obličeje všechna krev. Bála se toho statného člověka, bála se hrubého a sebevědomého pohledu jeho hnědých očí, silných kovářských rukou a hrubých, tlustých prstů zarostlých chloupky až k prvnímu článku. Protivil se jí napohled, protivil se celému jejímu vnitřnímu cítění. Neurážela ji sama jeho síla, ale povaha této síly a to, jak jí zneužíval. Pokaždé, když si vzpomněla, jak zbil vlídného pana Moodyho, celá se roztřásla hrůzou. A přece viděla Billyho ve Weaselově parku, jak bojuje téměř stejně primitivně. To však bylo něco jiného. Cítila rozdíl, ale nedovedla si to rozebrat. Uvědomovala si jen, že Long má brutální ruce i duši.

„Vypadáš tak děsně unaveně,“ řekl jí, „proč té práce nenecháš? Stejně k tomu jednou dojde. Mě se nezbavíš, drahoušku.“

„Ale ráda bych,“ odpověděla.

Zasmál se s dobromyslnou samolibostí. „Zbytečná námaha, Saxon. Je ti prostě souzeno stát se paní Longovou a bašta.“

„Ráda bych si byla vším tak jistá jako ty,“ řekla s mírným sarkasmem, kterého si však vůbec nevšiml.

„Poslyš,“ pokračoval, „jednou věcí si můžeš být úplně jistá – a to je, že jsem si jistý já.“ Měl radost z této duchaplné myšlenky a spokojeně se zasmál. „Když něco chci, dosáhnu toho, a když se mi někdo postaví do cesty, dostane nářez. Rozumíš? Chci tě mít a tím je řečeno vše a udělala bys nejlíp, kdyby ses už rozhodla a šla ke mně místo do prádelny. Vydělala bys na tom. U mě se moc nenaděláš. Vydělávám pěkné peníze a nic by ti nechybělo. Víš, jen jsem se po práci umyl a běžel jsem ti to ještě jednou říct, abys na to nezapomněla. Ještě jsem ani nejedl a z toho vidíš, jak na tebe myslím.“

„Tak se jdi raději najíst,“ poradila mu, třebaže věděla, jak marný je každý pokus zbavit se ho.

Skoro ani neposlouchala, co povídá. Náhle si uvědomila, jak velice unavená, malá a slabá se cítí vedle toho obra. Copak ji bude pronásledovat až do smrti, zeptala se v duchu zoufale a zdálo se jí, že vidí před sebou celý svůj další život jako dlouhou cestu, na níž ji stále pronásleduje tento hrubý kovář.

„No tak, miláčku, jen do toho,“ pokračoval. „Je krásné léto, nejlepší doba pro svatbu.“

„Ale já si tě nevezmu,“ protestovala. „Už jsem ti to říkala tisíckrát.“

„Na to zapomeň. Takové myšlenky pusť z kebule. Přirozeně že si mě vezmeš. To je nabeton. A ještě ti řeknu něco, co je nabeton: v pátek večer pojedeme spolu do San Franciska. Bude tam velká zábava, kterou pořádají podkováři.“

„Jenomže já nikam nejedu,“ odporovala.

„Ale ano, pojedeš,“ tvrdil s naprostou jistotou. „Vrátíme se poslední lodí a budeš se prima bavit. Seznámím tě s dobrými tanečníky. Nejsem přece nepřejícný, vím, že ráda tančíš.“

„Ale povídám ti, že nemůžu jet,“ opakovala.

Pohlédl na ni podezřívavě zpod houští černého obočí, které se mu nad nosem spojovalo a tvořilo jednu čáru.

„Proč nemůžeš?“

„Mám schůzku,“ řekla.

„S kým?“

„To není tvoje věc, Charley Longu. Prostě mám schůzku.“

„Udělám z toho svoji věc. Pamatuješ se na toho účetnickýho floutka? Jen si vzpomeň, jak to s ním dopadlo.“

„Dej mi už pokoj,“ prosila s hněvem. „Nemůžeš se aspoň jednou chovat slušně?“

Kovář se nevlídně zasmál.

„Jestliže si nějaký floutek myslí, že se může míchat mezi tebe a mne, poučí se o opaku, a já sám ho o tom poučím… Tak teda v pátek večer, jo? Kde?“

„Neřeknu.“

„Kde?“ opakoval.

Pevně stiskla rty a na tvářích jí zlostí naskočily malé rudé skvrny.

„Pche!… Jako bych to sám neuhodl! V Germania Hallu. Dobrá, budu tam a doprovodím tě potom domů. Rozumíš? A raději tomu floutkovi řekni, aby se tam neukazoval, jestli nechceš aby měl rozbitou hlavu.“

Saxon byla uražená, jak jen hrdá žena může být uražená takovým jednáním; málem byla v pokušení prozradit mu jméno a pověst svého nového ochránce. Potom se však polekala. Long byl silák a Billy jen chlapec, alespoň tak na ni působil. Vzpomněla si na svůj první dojem při doteku jeho ruky, a kradmo pohlédla na ruce tohoto člověka. Zdály se jí dvakrát tak velké jako Billyho a chlupy na nich svědčily o úžasné síle. Ne, Billy se nemůže bít s tímto silným zvířetem. Nesmí. A tu se v Saxon ozvala slabá, hříšná naděje, že by snad Billy dokázal se svou tajemnou a nepochopitelnou zápasnickou obratností porazit tohoto surovce a osvobodit ji od něho. Když však znovu pohlédla na kováře, na jeho široká ramena a viděla, jak mu kabát napíná mohutné svaly a jak se mu bicepsy jen taktak vejdou do rukávů, zmocnily se jí znovu pochybnosti.

„Jestliže ještě jednou vztáhneš ruku na někoho, s kým půjdu…“ začala.

„Tak dostane samozřejmě nářez,“ zašklebil se Long. „A zaslouží si to. Každý floutek, který se míchá mezi muže a jeho děvče, musí dostat nařezáno.“

„Ale já nejsem tvoje děvče, a ať uděláš cokoli, nikdy jím nebudu.“

„No dobrá, jen se vztekej,“ pochvaloval si. „Moc ti to sluší. Máš v sobě bojovnost a oheň. To rád vidím. To potřebuje muž od své ženy… a ne aby to byla nějaká tlustá kráva jako obyčejně. Ty jsou jako mrtvé. Ale ty jsi živá… ženská jako lusk.“

Zastavila se před domem a položila ruku na branku. „Sbohem,“ řekla. „Jdu domů.“

„Přijď ještě, projdeme se v Idorském parku,“ navrhoval.

„Ne, není mi dobře a půjdu si hned po večeři lehnout.“

„Pche!“ ušklíbl se. „Chceš si odpočinout před zítřejším flámem, co?“

Netrpělivým pohybem otevřela branku a vešla.

„Varoval jsem tě,“ pokračoval. „Jestliže zítra večer nepůjdeš se mnou, dostane někdo nářez.“

„Doufám, že ty,“ zvolala pomstychtivě.

Zasmál se, pohodil hlavou, vypnul mohutnou hruď a pozvedl těžké paže. V té chvíli jí připomínal odpornou opici, kterou kdysi viděla v cirkusu.

„Tak sbohem,“ řekl. „Na shledanou zítra večer v Germania Hallu.“

„Neřekla jsem ti, že jdu do Germania Hallu.“

„Ale ani jsi to nepopřela. Je to jedno, budu tam. A doprovodím tě domů. Nezapomeň mi zamluvit hodně tanců. To je správný… jen se vztekej. Sluší ti to.“

Kapitola VIII

Hudba skončila valčík a Billy se Saxon se zastavili zrovna u vchodu do tanečního sálu. Zlehka ho držela pod paží, jak se tak procházeli a hledali volné židle, když jim náhle zastoupil cestu Charley Long, který zřejmě zrovna přišel.

„Tak ty jsi ten dotěrnej chlap, co?“ zeptal se s tváří znetvořenou nepříčetným vztekem.

„Kdo? Já?“ otázal se Billy klidně. „To bude omyl, kamaráde. Já nikdy nedotírám.“

„Rozmlátím ti hlavu, jestliže odsud šupito presto nevypadneš.“

„To bych nerad,“ odpověděl Billy táhle. „Pojďme, Saxon. Tato společnost nám nevyhovuje.“

Chystal se s ní odejít, ale Long jim znovu zastoupil cestu.

„Moc se vytahuješ, mládenče,“ zavrčel. „Potřebuješ zřejmě prdnout. Jasný?“

Billy se poškrábal v zátylku a zatvářil se velmi udiveně.

„Ne, není mi to jasný,“ řekl. „O čem to vlastně mluvíte?“

Rozložitý kovář se od něho opovržlivě obrátil k Saxon.

„A ty ukaž… dej sem tvůj taneční pořádek.“

„Chcete s ním tančit?“ zeptal se Billy Saxon.

Zavrtěla hlavou.

„Lituji, kamaráde, nedá se nic dělat,“ řekl Billy a chystal se vykročit.

Kovář se jim potřetí postavil do cesty.

„Stojíš si na vedení,“ řekl Billy. „Padej.“

Long se už chystal na něho vrhnout, zaťal pěsti, napřáhl ruku, připravuje se k úderu, a současně vypjal ramena a hruď. Zarazil ‚ho však Billyho neochvějný klid a jeho chladné, zachmuřené oči. Billy ani okem nemrkl, ani sval se mu nepohnul, jako by si neuvědomil hrozící útok. To bylo pro Longa něco úplně nového.

„Asi nevíš, kdo jsem,“ chvástal se.

„Ale jo, vím,“ odpověděl Billy nedbale. „Jsi známý neurvalec a rváč.“ (Při těchto slovech zazářil Longův obličej potěšením.) „Měl bys dostat čestnou cenu Policejních novin za přepadávání děcek. Na ty by sis asi ještě tak troufl.“

„Nezačínej si s nim, Charley,“ radil mladík, který stál v davu shromážděném kolem nich. „Je to Bill Raberts, ten boxer. Víš přece, Velký Bill.“

„To je mi fuk, i kdyby to byl Jim Jeffries. Nedovolím, aby mi lezl do cesty.“

Ale i Saxon si všimla, že jeho zápal jaksi pohasl. Zdálo se, že Billyho jméno má na chvástavé mužské uklidňující účinek.

„Vy ho znáte?“ zeptal se ji Billy.

Přikývla očima, třebaže by raději byla vykřičela tisíce věcí proti tomuto člověku, který ji tak vytrvale pronásleduje. Billy se obrátil ke kováři.

„No, podívej se, kamaráde, přece se nebudeme bít. Ani by se ti to nevyplatilo. A ostatně, proč bychom se bili? Copak nemá Saxon do toho co mluvit?“

„Ne, nemá. Je to moje a tvoje věc.“

Billy pomalu zavrtěl hlavou. „Ne. Jsi na omylu. Myslím, že do toho má co mluvit.“

„Tak pověz,“ zavrčel Long na Saxon, „s kým půjdeš? Se mnou, nebo s ním? Ať už to máme za sebou.“

Saxon místo odpovědi uchopila Billyho paži i druhou rukou.

„Rozhodnuto,“ poznamenal Billy.

Long pohlédl na Saxon a pak přenesl pohled na jejího ochránce.

„Mám přece jen sto chutí si to s tebou vyřídit,“ zasyčel Long mezi zuby.

Když odcházeli, byla Saxon nesmírně šťastná. Nepotkal ji osud Lily Sandersonové a její obdivuhodný mužný chlapec si statného kováře podrobil bez jediné rány, jen svými pomalými slovy.

„Pořád na mě dotíral,“ šeptala Billymu, „pokoušel se mě získat a zbil každého muže, který se ke mně jen přiblížil. Nechci ho ani vidět.“

Billy se ihned zastavil. Long, který se neochotně chystal zmizet, zůstal také stát.

„Saxon říká, že s tebou nechce nic mít,“ pověděl mu Billy. „A co říká, to platí. Jestliže se dozvím, že ji obtěžuješ, vyřídím si to s tebou. Jasný?“

Long na něho nenávistně pohlédl a mlčel.

„Jasný?“ opakoval Billy důrazněji.

Kovář souhlasně zabručel.

„Tak dobrá. Hleď si to pamatovat. A teď vypadni, nebo tě zašlápnu.“

Long se odplížil, nesrozumitelně nadávaje, a Saxon kráčela jako ve snu. Charley Long se dal na útěk. Polekal se tohoto chlapce s jemnou pletí a s modrýma očima. Konečně se ho zbavila… toho by se pro ni neodvážil nikdo jiný než Billy. Měl ji raději než Lily Sandersonovou.

Dvakrát se Saxon pokusila vyprávět Billymu podrobnosti o své známosti s Longem, ale pokaždé ji zarazil.

„Co na tom záleží,“ řekl Billy při jejím druhém pokusu. „Hlavně že tu jste se mnou.“

Trvala však na tom, a když skončila své vyprávění, celá rozzlobená a rozčilená, chlácholivě jí pohladil ruku.

„Už je to v pořádku, Saxon,“ řekl. „Je to prostě bezohledný zbabělec. Odhadl jsem ho na první pohled. Už vás nebude obtěžovat. Znám lidi jeho druhu. Je to rváč. Ale doopravdy zápasit? To by nesvedl.“

„Ale jak to jen děláte?“ zeptala se zadýchaně. „Proč se vás muži tak bojí? Jste prostě obdivuhodný.“

Rozpačitě se usmál a změnil námět hovoru. „Poslyšte,“ řekl, „líbí se mi vaše zuby. Jsou tak bílé a pravidelné, ani moc velké, ani malé jako u dítěte. Jsou… jsou prostě, zrovna jak mají být, a sluší vám. Nikdy jsem ještě u děvčete neviděl tak pěkné zuby. Víte, že když se na ně dívám, skoro dostávám hlad. Těmi by se to kousalo.“

O půlnoci nechali Billy a Saxon nenasytného Berta a Mary ještě tanců; a šli domů. Odešli ze zábavy na návrh Billyho, a ten považoval za svou povinnost to vysvětlit.

„Box mě naučil jednomu,“ řekl, „a to je dbát na sebe. Člověk nemůže celý den pracovat a celou noc tančit a přitom zůstávat v dobré kondici. A stejně je to i s pitím… nemyslete si, že jsem nějaký anděl. Dovedu se napít. Nejednou jsem se řádně opil. Mám rád pivo… pořádné půllitry piva; ale nepiji, kolik bych chtěl. Zkoušel jsem to, ale nevyplácí se to. Vezměte třeba chlapa, který nás dnes večer otravoval. Ten by mě nemohl dostat, je to sice rváč, ale navíc mu stouplo do hlavy pivo. Poznal jsem to hned při prvním slovu, neměl bych s ním těžkou práci. Všechno záleží na tom, v jaké je člověk kondici.“

„Ale je tak velký,“ namítla Saxon. „Má přece pěsti dvakrát tak velké jako vy.“

„To nic neznamená. Záleží jen na tom, co je za těmi pěstmi. Vrhl by se na mě jako divý. Kdybych se nesložil hned na začátku, pak bych se mu jen vyhýbal, vyčerpával bych ho a vyčkával bych. Za chvilku by se zhroutil, víte, dech, srdce, zkrátka všechno, a potom bych ho měl tam, kde jsem ho chtěl mít. A on to zřejmě věděl taky.“

„Jste první profesionální boxer, kterého jsem kdy poznala,“ řekla Saxon po chvilce.

„Už nejsem profesionální boxer,“ vysvětloval spěšně. „Taky to mě naučilo boxování – abych se ho vzdal. Nevyplácí se. Člověk trénuje, trénuje, až se dostane do kondice, že by mohl žít sto let; ale vlezte mezi provazy ringu, a po takových dvaceti kolech s nějakým tvrdým chlapíkem, který je stejně dobrý jako vy sám, je po kondici a zkrátíte si život o rok. A někdy si ho zkrátíte třeba i o pět let, nebo o celou polovinu, nebo o něj můžete přijít docela. Viděl jsem to na vlastní oči. Viděl jsem chlapy silné jako býk, jak do roka po těžkém zápase zemřeli na souchotiny, na chorobu ledvin nebo na něco jiného. No, a k čemu je to dobré? To, co ztratili, stejně nemohou za peníze koupit. Proto jsem nechal boxu a vrátil jsem se k povoznictví. Dostal jsem se do kondice a udržím si ji. To je vše.“

„Jste asi hrdý, že máte takovou moc nad lidmi,“ řekla tiše, sama pociťujíc hrdost nad jeho silou a zručností.

„Ano,“ přiznal se upřímně. „Jsem rád, že jsem se dal na tento sport… a stejně jsem rád, že jsem ho zase nechal… Jo, hodně jsem se přitom naučil… mít otevřené oči a chladnou hlavu. Předtím jsem býval prchlivý, hrozně prchlivý. Někdy jsem lekal sám sebe. Každou chvíli jsem pro něco vybuchl. Ale box mě naučil potlačovat zlost a nedělat věci, kterých bych potom litoval.“

„Ale vždyť vy jste nejjemnější a nejmírnější muž, jakého jsem kdy poznala,“ zvolala.

„Tomu nevěřte. Však uvidíte sama, že někdy vybuchnu tak, že ani nevím, co dělám. Když se rozjedu, dovedu být strašně vzteklý!“

Tento nevyslovený příslib, že se budou i nadále vídat, Saxon radostně vzrušil.

„Poslyšte,“ řekl, když se přiblížili k jejímu domu, „co děláte příští neděli?“

„Nic. Nemám žádné plány.“

„A co kdybychom si vyjeli bryčkou na celý den do hor?“

Neodpověděla hned, protože se jí v prvním okamžiku objevila příšerná vidina její poslední cesty v bryčce; vzpomněla si, jak se bála, jak nakonec z bryčky seskočila a jak klopýtala tmou mnoho mil ve střevících s tenkými podrážkami, v nichž si odírala nohy o každý kamínek. Potom si však s radostí uvědomila, že tento muž vedle ní je úplně jiný než tehdejší.

„Mám ráda koně,“ řekla. „Mám je skoro raději než tanec, jenomže o nich nic nevím. Můj otec jezdil na velkém vojenském hnědáku. Byl kapitánem u jezdectva. Nikdy jsem ho neviděla, ale vždy si ho představuji na tom silném koni, s šerpou kolem pasu a s šavlí po boku. Tu šavli teď má můj bratr George, ale Tom… to je bratr, u kterého bydlím… říká, že šavle patří mně, protože to není šavle jejich otce. Jsou to totiž jen moji nevlastní bratři. Byla jsem jediným dítětem z matčina druhého manželství. To bylo její opravdové manželství… tím chci říci, manželství z opravdové lásky.“

Saxon se náhle odmlčela rozpaky nad svou upovídaností; velmi však toužila po tom, aby mohla tomuto mladému člověku vyprávět všechno o sobě, a připadalo jí, že tyto dávné vzpomínky jsou vlastně součástí její bytosti.

„Povězte mi něco o tom,“ vybízel ji Billy. „Rád poslouchám o lidech ze starých časů. Moji rodiče žili taky někde tam co vaši, a někdy se mi zdá, že se tehdy na světě žilo líp než dnes. Nějak rozumněji a přirozeněji. Nedovedu to tak vyjádřit, ale řeknu vám tolik: nerozumím dnešnímu životu. Máme odborové organizace, sdružení zaměstnavatelů, stávky, nezaměstnanost a všechno to ostatní. Za starých časů to tak nebylo. Každý obdělával půdu, lovil, aby měl maso, lidé měli dost jídla a starali se o své rodiče. Ale teď se všechno tak popletlo, že se v tom vůbec nevyznám. Možná že jsem hlupák… nevím. Ale teď pokračujte vy a povězte mi o své matce.“

„Víte, když ještě byla docela mladá, zamilovala se do kapitána Browna a on do ní. Byl vojákem už tenkrát, před válkou. Za války ho poslali na východ, právě když ona odjela ošetřovat svou sestru Lauru. A pak přišla zpráva, že padl u Shilohu. Vdala se tedy za muže, který ji už dlouhá léta miloval. Jako chlapec přešel planiny se stejnou karavanou vozů jako ona. Měla ho docela ráda, ale nemilovala ho. A později došla zpráva, že můj otec nepadl. Matkou to otřáslo, ale nezhroutila se. Byla dobrou matkou a dobrou ženou, ale stále byla smutná, jemná a citlivá a myslím, že měla nejkrásnější hlas na světě.“

„To byla správná žena,“ přisvědčil Billy.

„A můj otec se neoženil. Celý čas miloval jen ji. Mám doma krásnou báseň, kterou pro něho napsala. Je opravdu nádherná, zní jako hudba. No, a po mnoha, mnoha letech, když jí manžel zemřel, provdala se za mého otce. Měli svatbu až roku 1882 a nebyla už nejmladší.“

Vyprávěla toho ještě víc, jak tam stáli u branky, a Saxon připadalo, že polibek na rozloučenou byl o hodně delší než obvykle.

„Tedy v devět hodin?“ zeptal se ještě přes branku. „O jídlo a podobné věci se nestarejte. Všechno zařídím. Jen buďte v devět připravená.“

Kapitola IX

V neděli ráno byla Saxon s oblékáním velmi rychle hotová, a když už podruhé vyhlédla z předních oken a vrátila se do kuchyně, zahájila Sarah svůj obvyklý útok.

„Je to hanba a ostuda, kolik hedvábných punčoch si některé ženské kupují,“ začala. „Podívej se na mě, dřu se ve dne v noci a nikdy jsem ještě neměla hedvábné punčochy ani tři páry střevíců najednou. Ale Bůh je spravedlivý a někteří lidi se dočkají pořádnýho překvapení, až přijde konec a oni dostanou, co si zaslouží.“

Tom, který pokuřoval z dýmky a houpal své nejmladší dítě na kolenou, mrkl stranou na Saxon, že Sarah má zase špatnou náladu. Saxon se zaměstnávala tím, že jednomu děvčeti zaplétala stužku do vlasů. Sarah nemotorně šukala po kuchyni, umývala a ukládala nádobí od snídaně. Napřímila se před dřezem a pohlédla na Saxon s novým nepřátelstvím.

„Nic na to neříkáš, co? A proč? Protože v tobě zřejmě zůstalo přece jen trochu studu… běhat za boxerem. Slyšela jsem totiž, jak se taháš s Billy Robertsem. To je pěkný pták. Jen počkej, až ho Charley Long dostane do rukou.“

„No, nevím,“ přerušil ji Tom. „Podle toho, co jsem slyšel, je Bill Roberts docela slušný mládenec.“

Saxon se usmála a Sarah, která její úsměv zachytila, se rozzuřila.

„Proč si nevezmeš Charleye Longa? Je do tebe blázen a není to žádný ožrala.“

„Myslím, že vypije piva víc, než je třeba,“ odvětila Saxon.

„To je pravda,“ doplnil ji bratr. „A vím dobře, že má taky doma vždycky soudek piva.“

„Nejspíš jsi z něho taky chlastal,“ osopila se Sarah. „Nejspíš,“ odpověděl Tom a podvědomě si utřel ústa hřbetem ruky.

„No, on si může dovolit mít doma soudek piva, když se mu to líbí,“ přešla znovu Sarah do útoku, který byl tentokrát namířen i proti jejímu manželovi. „Za cizí nepije a jistě hodně vydělá… určitě víc než většina mužských.“

„A nemusí se starat o ženu a děti,“ řekl Tom.

„Ani věčně platit příspěvky do odborových organizací, ze kterých nic nemá.“

„Ale ano, taky platí příspěvky,“ vysvětloval Tom bodře. „Vždyť by jinak nemohl pracovat ve svý dílně nebo v kterýkoli jiný dílně Oaklandu, kdyby nebyl zadobře s organizací kovářů. Ty pracovním záležitostem nerozumíš, Sarah. Lidé se musí držet Organizace, jestliže nechtějí umřít hlady.“

„No jistě, já tomu nerozumím,“ odsekla Sarah. „Já nerozumím ničemu. Já nemám mozek. Jsem hloupá a ty mi to říkáš i před dětmi.“ Vztekle se obrátila ke svému nejstaršímu chlapci, který se lekl a uskočil. „Willy, tvoje matka je hloupá, rozumíš? Tvůj otec říká, že je hloupá… říká to přímo do očí jí i vám. Je úplně hloupá. Příště řekne, že je bláznivá, a strčí ji do blázince. Jak se ti to bude líbit, Willy? Jak se ti bude líbit, až svou matku uvidíš ve svěrací kazajce ve vyčalouněné cele, kam ji zavřou bez světla a budou ji bít jako negra před válkou, Willy, budou ji bít a mlátit obuškem jako obyčejnýho černýho negra? Takový je tvůj otec, Willy. Představ si, Willy, tvoji matku, která tě porodila, v cele mezi řvoucími a křičícími šílenci, kterým nehašené vápno rozežírá tělo, když je krutí dozorci ubili k smrti…“

Neúnavně pokračovala v hrozivém líčení černé budoucnosti, kterou jí chystá vlastní muž. A chlapec, vyděšený vidinou jakési nejasné, nepochopitelné pohromy, začal tiše plakat s chvějícími se rty. Saxon se na okamžik neovládla.

„Proboha, copak nemůžeme být spolu pět minut bez hádek?“ vybuchla.

Sarah zapomněla na blázinec a obrátila se ke své švagrové. „Kdo se hádá? Nemůžu ani otevřít hubu, abyste se do mě vy dva nepustili.“

Saxon zoufale pokrčila rameny a Sarah se pustila do svého muže.

„Když máš svou sestru raději než ženu, proč sis mě bral? Porodila jsem ti děti, pracovala jsem na tebe, otročila jsem ti, ruce jsem si upracovala, a co z toho mám, jenom mě urážíš před dětmi a říkáš jim do očí, že jsem bláznivá. Co jsi pro mě kdy udělal? To tady teď řekni… pro mě, která jsem ti vařila a prala tvý smradlavý hadry a zašívala ponožky a po nocích vysedávala nad tvými fakany, když stonali. Tady se podívej!“

Vystrčila neforemnou, opuchlou nohu ve vyšlapané, špinavé botě z hrubé kůže, v níž byly trhliny.

„Jen se podívej! Povídám ti, aby ses podíval!“ Hlas jí přeskakoval a byl stále chraptivější. „To jsou mý jediný boty. Jediný boty tvý ženy! Nestydíš se? Kde já mám tři páry? Podívej se na ty punčochy!“

Hlas se jí zlomil a náhle se posadila na židli u stolu s výrazem nevýslovné zloby a žalosti. Pak se zvedla prudce a strnule jako automat, nalila si šálek studené kávy a stejně automaticky se opět posadila. Nalila si tuto mastnou, odpornou tekutinu na talířek, jako by byla pro její rty příliš horká, civěla před sebe a hruď se jí trhavě zvedala a klesala.

„No tak, Sarah, uklidni se, uklidni se,“ chlácholil ji Tom znepokojeně.

Místo odpovědi, s největší rozvahou, jako by na tom závisel osud celých říší, obrátila talířek s kávou dnem vzhůru. Pak pomalu a ztěžka zvedla pravou ruku a stejně pomalu a ztěžka uhodila dlaní překvapeného Torna do tváře. A hned nato začala pronikavě, chraptivě a jednotvárně ječet v bláznivé hysterii, posadila se na podlahu a kolébala se sem tam v záchvatu bezedného žalu.

Willyho tichý pláč se změnil v hlasitý nářek, k němuž se připojila obě děvčátka s právě uvázanými stužkami ve vlasech. Tomův obličej se stáhl a zbledl, jen místo na tváři, kam dostal políček, mu hořelo. Saxon měla chuť obejmout a pohladit ho, ale neodvážila se. Sklonil se nad svou ženou.

„Sarah, není ti dobře. Uložím tě do postele a sám to tu uklidím.“

„Nedotýkej se mě! Nedotýkej se mě!“ zaječela a prudce se od něho odtáhla.

„Tome, vezmi děti na dvůr nebo na procházku, kamkoli… jen je odveď,“ řekla Saxon. Dělalo se jí špatně, byla bledá a chvěla se. „Prosím tě, Tome, prosím tě, jdi už. Tady máš klobouk, já se už o ni postarám. Vím, co je třeba udělat.“

Když odešli, dala se Saxon spěšně do úklidu, předstírajíc klid, který necítila, ale který musela předat této ječící posedlé ženě na podlaze. Tenkými stěnami domku bylo všechno slyšet ven a Saxon si uvědomovala, že už o tom vědí nejen sousedé, ale celá ulice. Bála se, aby Billy nepřišel zrovna do nejhoršího. Kromě toho ji to hluboce uráželo. Každá žilka se v ní bouřila a skoro se jí dělalo špatně; přesto se však ovládla a pomalými, klidnými pohyby hladila Sarah čelo a vlasy. Druhou rukou ji objala a za chvíli se jí podařilo dosáhnout, že se ječivý, pronikavý a vytrvalý křik ztišil. O několik minut později ležela už těžce vzlykající starší žena v posteli s mokrým ručníkem přes čelo a oči, aby se jí zmírnilo bolení hlavy, kteréžto označení pro hysterický záchvat přijaly ona i Saxon v mlčenlivě shodě.

Když se na ulici ozval klapot kopyt a utichl před jejich domem, mohla už Saxon vyklouznout před dveře a zamávat Billymu. V kuchyni našla Toma, který tam neklidně čekal.

„Už je v pořádku,“ řekla. „Přijel Billy Roberts a musím už jít. Jdi do pokoje a poseď chvilku u ní, možná že usne. Ale v ničem jí neodporuj. Ať je všechno po jejím. Jestli ti to dovolí, vezmi ji za ruku, určitě to zkus. Ale začni tím, že jí především budeš vyměňovat mokrý obklad přes oči.“

Tom byl vlídný, dobromyslný člověk; jako většina obyvatel Západu však nedovedl projevit své city. Přikývl, šel ke dveřím, ale zůstal nerozhodně stát. Pohlédl na Saxon pohledem téměř psí vděčnosti a bratrské lásky. Cítila to a v duchu ji to těšilo.

„Už je dobře… všechno je v pořádku,“ zvolala rychle.

Tom zavrtěl hlavou.

„Nic není v pořádku. Je to hanba, strašná hanba.“ Pokrčil rameny. „O mne tu celkem nejde. Ale tebe je mi líto. Máš život teprve před sebou, sestřičko. Ani se nenaděješ a přijde stáří. Ale to je špatný začátek pro tvou volnou neděli. Musíš na všechno zapomenout, vyjeď si se svým chlapcem a dobře se pobav.“ V otevřených dveřích, s rukou na klice, se ještě jednou zastavil a obočí se mu zachvělo. „K čertu! Když si pomyslím, že i Sarah a já jsme se kdysi projížděli bryčkou.

A myslím, že i ona mívala tři páry střevíců. Dovedeš to pochopit?“

Saxon se ve své ložnici dooblékla a stoupla si na židli, aby si v malém těsném zrcadle ještě rychle kriticky prohlédla, jak jí padne nová plátěná sukně. Sukni i kabátek koupila v konfekci, ale přešila si je, a dokonce i sama dvojitě přeštepovala švy, aby vypadaly jako od švadleny. Stále ještě na židli si naučeným pohybem pootočila a trochu nadzvedla sukni. Byla spokojená i se svými štíhlými kotníky, vykukujícími z hnědých šněrovacích polobotek, i se zralým zaoblením lýtka v nové bavlněné punčoše. Sestoupila ze židle, nasadila si přiléhavý námořnický klobouček z bílé slámy ozdobený hnědou stuhou, která barevně harmonovala se stuhou kolem pasu. Rychle a prudce si třela tváře, aby se do nich vrátila barva, kterou z nich Sarah vypudila, a chvilku se ještě zdržela navlékáním hnědých nitěných rukavic. Jednou totiž četla v módní příloze, že dáma nikdy neobléká rukavice, když už vyšla z domu.

S pevným sebeovládáním prošla obývacím pokojem, a i když šla kolem dveří ložnice, odkud přes tenkou dřevěnou stěnu pronikalo těžké sténání a žalostné fňukání Sarah, přinutila se udržet si ruměnec ve tvářích a jas v očích. A podařilo se jí to tak dobře, že Billyho ani ve snu nenapadlo, že toto zářivé, živé mladé stvoření, lehounce k němu kráčející po schůdcích, přichází přímo z boje s odpornou hysterií a šílenstvím.

V jasném slunci ji překvapilo, jak světlé jsou Billyho vlasy. Jeho tváře, hladké jako líčka děvčete, byly zality ruměncem. Modré oči jí připadaly ještě nebeštěji modré než obvykle a kučeravé vlasy pískové barvy jí ještě více než jindy připomínaly bledé zlato. Dosud nikdy ho neviděla tak královsky mladého. Když se usmál, aby ji přivítal, a mezi červenými rty se mu zajiskřily bílé zuby, zaplavil ji znovu pocit jistoty a klidu. Po nepříčetném chaosu, který se projevil v hlavě její švagrové, zapůsobila na ni Billyho nesmírná vyrovnanost obzvlášť uklidňujícím způsobem a Saxon se musela v duchu usmát, když si vzpomněla, jak ji přesvědčoval o své prchlivé povaze.

V bryčce jezdila už dříve, ale vždy jen s jedním koněm, ztrhanou drožkářskou herkou, a také povoz býval těžký a špinavý, takový, jaké pronajímají půjčovny, aby je nebylo možno tak snadno rozbít. Teď tu však stáli dva koně, pohazující bujně hlavami, a světlý odlesk jejich hedvábné, ryšavě zlaté srsti svědčil o tom, že za celý jejich mladý život si je dosud nikdo nenajal. Mezi nimi byla neuvěřitelně tenká oj a celý jejich postroj byl neobyčejně jemný a křehký. A Billy vypadal jako neoddělitelná hlavní součást tohoto spřežení; seděl na lehké bryčce s velkými žlutými koly s gumovými obručemi, tak silný a obratný, tak nekonečně odlišný od ostatních chlapců, kteří ji vozili s těžkopádnými, pomalými koňmi. Otěže držel v jedné ruce a promlouval k mladým, bujným zvířatům tichým, klidným hlasem, ve kterém byla láska i rozhodnost; ovládal je svou vůlí a svou vnitřní silou.

Nebyl čas na otálení. Rychlým pohledem přeběhla ulici a ženské tušení ji nezklamalo: viděla nejenom houf zvědavých dětí, které se kolem nich nahrnuly, ale i obličeje dospělých, vykukujících pokradmu z otevřených dveří a oken a za nadzvednutými nebo poodhrnutými záclonami Billy volnou rukou urovnal plátěnou přikrývku a pomohl Saxon na místo vedle sebe. Na přepychovém měkkém sedadle z hnědé kůže se jí sedělo velmi pohodlně; ale ještě větší radost měla z přítomnosti tohoto muže a jeho těla, překypujícího klidnou jistotou.

„Jak se vám líbí?“ zeptal se, vzal opratě do obou rukou a popohnal koně, kteří okamžitě vyrazili klusem. Něco takového dosud nezažila. „Víte, jsou šéfa. Takové koně bych si najmout nemohl. Šéf mi někdy dovolí vzít je, aby se proběhli. Když se občas neproběhnou, jsou příliš bujní… Jen se podívejte na Krále, jak se vzpíná. To je kus, co? Ale ten druhý je ještě lepší. Jmenuje se Princ. Dalo mi práci, abych ho udržel… Ach! Viděla jste to, Saxon? To je kůň! To je kůň!“ Zezadu k nim doléhaly obdivné výkřiky dětí ze sousedství a Saxon si se spokojeným povzdechem uvědomila, že její šťastný den konečně začal.

Kapitola X

„Nevyznám se v koních,“ řekla Saxon. „Nikdy jsem na koni neseděla a jen jednou jsem se pokoušela koně řídit, ale ti byli chromí a sotva pletli nohama. Ale nebojím se jich. Mám je ráda. Myslím, že to mám vrozené.“

Billy na ni pohlédl obdivným, nadšeným pohledem.

„Myslel jsem si to. To se mi právě u ženy líbí… Máte odvahu. Z některých děvčat, se kterými jsem jezdíval na výlety… no, bylo mi z nich skoro zle, věřte mi. Strašně se rozčilovaly. Byly nervózní, třásly se, ječely, zdálo se, že vypadnou z vozu. Myslím, že si sedly do bryčky jen kvůli mně a ne proto, že by měly radost z jízdy. Ale mně se líbí dívka, která má ráda koně a nebojí se. Vy jste hotový poklad, Saxon, čestné slovo. S vámi se dá mluvit o všem. Z ostatních mi je nanic. Bývám potom jako zařezaný. Ničemu nerozumějí a pořád jsou vyplašené… myslím, že mi rozumíte.“

„Možná že to musí mít člověk vrozené, aby měl rád koně,“ odpověděla. „Já asi miluji koně proto, že si vždy představuji svého otce na jeho vojenském hnědákovi. Ale rozhodně je mám ráda. Když jsem ještě byla malá, vždy jsem si kreslívala koně. Moje matka mě v tom podporovala. Mám náčrtník skoro plný kreseb koní, které jsem nakreslila jako dítě. Víte, Billy, někdy se mi zdá o tom, že mám vlastního koně. A mockrát se mi zdálo, že na něm jezdím nebo že ho řídím.“

„Za chvíli, až se trochu vybouří, vás nechám řídit. Teď byste je ještě neudržela… No tak, položte si ruce před moje… a držte pevně. Cítíte to? Určitě to cítíte. A to je ještě držím já. Bojím se vám je ještě svěřit, když jste taková lehounká.“

Oči jí zajiskřily, když v napjatých opratích pocítila sílu krásných bujných zvířat; a Billy na ni hleděl zálibně a sdílel její nadšení.

„K čemu je muži žena, která s ním nedovede držet krok?“ vybuchl nadšeně.

„Lidé, kteří mají stejné záliby, spolu vždy nejlépe vycházejí,“ odpověděla všední větou, která ukrývala její radost, že si tak dobře rozumějí.

„Víte, Saxon, nejednou jsem musel v ringu svést velmi těžký boj, při kterém jsem si ničil zdraví, jen proto, abych zvítězil před diváky, kteří se opíjeli, kouřili a úplně se mi hnusili. Sami by nesnesli ani jediný pořádný úder nebo hák do brady či na žaludek, ale přitom mi tleskali a řvali po krvi. Krev, jen si považte! A sami neměli v těle ani tolik krve jako krab. Čestné slovo, raději bych boxoval před jediným divákem… třeba před vámi nebo před jiným, kterého bych měl rád. Na to bych byl hrdý. Ale tihle odporní, hloupí zbabělci s povahou zajíce a s kůží krysy, kteří mi tleskali – mně! Můžete mi zazlívat, že jsem toho špinavého sportu nechal? Raději bych boxoval před starými sedřenými kobylami, na které už čekají jen jatka, než před davy těch bezohledných pápěrů, kteří místo krve mají v žilách jen špinavou vodu, jaká za dešťů stéká ze svahů Contra Costy.“

„Já... jsem nevěděla, že profesionální box je takový,“ zajíkala se. Pustila opratě a znovu se opřela o sedadlo vedle něho.

„Nejde tu ani tak o sám box jako o obecenstvo,“ bránil horlivě svůj sport. „Boxování může ovšem mladému člověku ublížit, protože mu ničí zdraví a vůbec. Ale mně vadí i povaleči v hledišti. I jejich lichotky a chvála mě urážejí. Chápete mě? Ponižuje mě to. Jen si to představte!... Takoví lenošní zbabělci, kteří by se polekali i prašivé kočky, kteří nejsou hodni toho, aby slušnému člověku podrželi kabát… a představte si, že ti se rozčilují, hulákají a povzbuzují – mne!“

„Ha, ha! Podívejte se, co dělá! To je ale divoch!“

Velký buldok, přebíhající tiše přes ulici, si nevšiml spřežení, kterému se měl vyhnout, a proběhl tak těsně kolem něho, že Princ vycenil zuby jako divoký hřebec, sklonil hlavu a napjal opratě, aby mohl psa chytit.

„Podívejte se, jaký je Princ bojovník. A chová se přirozeně. Nechtěl psa kousnout jen proto, aby ho nějaký darebák pochválil. Prostě to chtěl udělat z vlastního uvážení. A tak to má být. Tak je to správné. Protože to tak je přirozené. Ale ti boxerští fanoušci! Na mou věru, Saxon…“

A Saxon, pozorujíc ze strany, jak dává pozor na koně a na jejich jízdu po nedělních ulicích, jak je prudce strhává zpátky nebo na stranu, když se museli vyhnout dvěma chlapcům, ženoucím se ulicí v malém vozíku, okamžitě v něm vycítila hloubku a temperament, celý ten magický souhrn a podmaňující spojení povahových vlastností, záblesk a náznak skrytého ohně, chlad tak studený a vzdálený jako hvězdy, divokost tak prudkou jako u vlka a upřímnou jako u hřebce, nenávist tak nesmiřitelnou jako u trestajícího anděla, a mládí, které bylo ohněm a životem bez hranic času a prostoru. Byla zděšena i očarována, zmocnila se jí touha ženy, která se snažila přenést přes všechny propasti, protože její srdce i náruč po něm toužily, a nevědomky si šeptala, celá se oddávajíc tomuto citu: „Můj drahý, můj drahý.“

„Čestné slovo, Saxon,“ navázal na přetrženou nit rozhovoru, „bývaly chvíle, kdy jsem je nenáviděl tak, že jsem chtěl přeskočit provazy ringu a vrhnout se na ně, srazit je k zemi, vyvléci je ven a ukázat jim, co je to boj. Třeba ten večer s Billym Murphym. Billy Murphy! Škoda že jste ho neznala. Je to můj přítel. Nejodvážnější a nejlepší chlapec, jaký kdy skočil mezi provazy ringu. Takový byl! Chodili jsme spolu do školy. Spolu jsme vyrůstali. Spolu jsme prožívali radosti i starosti. Oba jsme začali boxovat. Postavili nás proti sobě. A ne jednou. Dvakrát jsme bojovali nerozhodně. Potom jednou zvítězil on, jednou já. Pak přišel pátý zápas mezi dvěma přáteli, kteří se měli opravdu rádi. Je o tři roky starší než já. Má ženu a dvě nebo tři děti, které taky znám. A je to můj přítel. Chápete?

Jsem těžší o deset liber… ale u těžké váhy to je přípustné. Dovedu líp odhadovat čas a vzdálenost než on a také víc vydržím, ale on je obratnější a hbitější. Já jsem nikdy nebyl tak rychlý jako on. Oba sneseme údery a oba boxujeme pravičkou i levičkou, máme silný úder v obou pěstích. Já znám jeho údery, on zná moje a jeden druhého si opravdu vážíme. Až dosud jsme na tom byli stejně: dva nerozhodné zápasy a každý jedno vítězství. Věřte mi, neměl jsem ani tušení, kdo zvítězí, tak rovnocenní soupeři jsme byli.

No a začal boj… nejste příliš choulostivá?“

„Ne, ne,“ zvolala, „hrozně ráda bych to slyšela... Jste tak úžasný.

Přijal pochvalu s jasným, pevným pohledem a bez poznámky.

„Dali jsme se do sebe… šest kol… sedm kol… osm kol; výsledek byl stále nerozhodný. Bránil jsem se jeho náporům, útočil na něho levičkou, a když se sehnul, zasadil jsem mu pravicí rychlý zákeřný spodní hák; on mi zasadil ránu do brady a tloukl mě do uší, až mi v hlavě znělo a bzučelo. Zkrátka, všechno šlo dobře a vypadalo to zase na nerozhodný výsledek. Nejvíce se totiž boxuje na dvacet kol.

A potom měl smůlu. Právě jsme začali boj zblízka, ke kterému jsme se do té chvíle ještě nedostali, když vyrazil krátkým hákem zleva na mou hlavu… Kdyby mě zasáhl do brady, měl bych ji napadrť. Naklonil jsem se kupředu, ale ne dosti rychle, takže jsem dostal úder ze strany do hlavy. Čestné slovo, Saxon, byla to taková šupa, že se mi zajiskřilo v očích. Ale žádné zranění, nic vážného, protože to byl jen zásah do temene, kde je kost silná. Jenomže pro něho to byl konec. Zmrzačil si totiž palec, když ještě jako chlapec boxoval ve Watts Tractu. A zrovna ten palec si rozbil o mou tvrdou hlavu, vymkl si ho a znovu si potrhal šlachy, které stále ještě nebyly dost pevné. Já jsem to nechtěl. Je to špinavý trik, ale v boxu dovolený, nechat soupeře, aby si rozbil ruku o vaši hlavu. Mezi přáteli se to však nedělá. Nebyl bych to udělal Billovi Murphymu ani za milión dolarů. Stalo se to nešťastnou náhodou, protože jsem byl pomalý, protože jsem od narození pomalý.

To je bolest! Vážně, Saxon, nemáte tušení, co je bolest, dokud si neobnovíte takovouhle starou ránu. Co jiného Billymu Murphymu zbylo než zpomalit tempo? Nic jiného nemohl dělat. Nemohl už bojovat oběma rukama. Kromě něho jsme to věděli jen já a rozhodčí; ale nikdo jiný to nevěděl. Pokračoval a pohyboval levicí, jako by byla v pořádku. Ale nebyla. Bolela ho, jako by mu do ní vráželi nůž. Neodvážil se zasadit levičkou opravdový úder, ale bolela ho i tak. Bolela ho, ať rukou hýbal nebo ne. A každý výpad, který jsem už ani neodrážel, protože jsem věděl, že v něm nemá sílu, každý dotek toho nešťastného palce cítil až v srdci a bolel ho víc než tisíc úderů… A při každém doteku se bolest zvětšovala.

A teď si představte, že bych s ním boxoval jen tak pro zábavu někde na dvoře a že by si takhle poranil palec. V té chvíli bychom přirozeně sundali rukavice a já bych mu na ten ubohý palec dal studený obklad a pevně bych mu ho obvázal, aby se mu nezanítil. Ale v ringu? To je přece boj pro diváky, kteří si zaplatili vstupné, aby viděli krev, a chtějí ji vidět. Nejsou to lidi, jsou to vlci.

Murphy musel polevit a já to chápal. Byl celý roztřesený a já nevěděl, co dělat. Zpomalil jsem tedy taky tempo, ale obecenstvo si toho všimlo. ‚Co nebojujete?‘ začali fandové křičet. ‚Podvod! Podvod!‘, ‚Proč ho raději nelíbáš?‘, ‚Vyhraješ pohár lásky, Bille Robertsi!‘ a podobné žvásty.

‚Bojujte!‘ pošeptal mi rozhodčí zlostně. ‚Bojujte, nebo vás diskvalifikuji… vás, Bille,‘ a šťouchl mě přitom do ramene, aby mi to bylo jasné.

Nebylo to hezké ani správné. Víte, oč jsme bojovali? O sto dolarů. Jen si to představte! A naší povinností bylo snažit se ze všech sil složit protivníka, protože na nás fanouškové uzavírali sázky. Příjemné, co? Zkrátka, byl to můj poslední zápas. Tím jsem navždy skončil. Už nikdy víc.

‚Vzdej se,‘ zašeptal jsem Billymu Murphyovi, když jsme se dostali zblízka do sebe. ‚Proboha, Bille, vzdej se.‘ A on mi šeptem odpověděl: ‚Nemůžu, Bille… vždyť víš.‘

Potom nás rozhodčí od sebe odtrhl a obecenstvo začalo pískat a nadávat.

‚Už mu to ksakru dej, Bille Robertsi, doraz ho,‘ řekl mi rozhodčí a já mu odsekl, aby šel k čertu. Pak jsme se s Billem znovu dostali do těsného sevření, vyhýbajíce se úderům, a Bill se znovu uhodil do palce a já viděl, jak se mu bolestí zkřivil obličej. Sport? Co je to za sport? Díváš se do tváře odvážnému muži, který má strašné bolesti, máš ho rád, vidíš lásku i v jeho očích a přitom jsi nucen působit mu stále znovu bolest… tomu říkáte sport? Nemohl jsem se už na to dívat. Ale dav na nás vsadil peníze. O nás tady nešlo. My jsme se prodali za sto dolarů a museli jsme odvést dobré zboží.

Věřte mi, Saxon, Bůh je mi svědkem, že to byl jeden z okamžiků, kdy jsem toužil podlézt provazy a vrhnout se na obecenstvo, volající po krvi, a ukázat mu, co je krev.

„Proboha, skonči to už, Bille,‘ řekl mi při tom sevření, ‚dej mi ránu do hlavy a já padnu, ale nemůžu se položit sám.‘

A víte, co bylo dál? Rozplakal jsem se tam, přímo v ringu, při tom sevření. ‚Nemůžu to udělat, Bille,‘ zašeptal jsem a objal ho jako bratra. Rozhodčí zuřil, odstrkoval nás od sebe a všichni vlci v sále zavyli.

Je hotov!‘ řvalo obecenstvo. ‚Do toho, doraz ho!‘ ‚K zemi s ním, Bille!‘ ‚Vraž mu jednu do brady, ať se složí!‘

Jestli to neuděláš, Bille, jsi pes,‘ řekl Bill a hleděl na mě s láskou, když nás rozhodčí od sebe odtrhával.

A ti vlci řvali: ‚Podvod! Podvod! Podvod!‘ a tak pořád dokola.

No, a tak jsem to udělal. Nic jinýho nezbývalo. Udělal jsem to, můj Bože, udělal. Musel jsem. Použil jsem lsti – vylákal jsem jeho levičku, ohnul se doprava, aby mě minula kolem ramene, a pravicí jsem mu namířil na bradu. Znal tento trik. Tisíckrát ho použil sám a kryl se před ním ramenem. Ale tentokrát to neudělal. Úmyslně se nekryl. Bum! A bylo to. Ztratil vědomí, bokem se zhroutil na zem, udeřil obličejem o žíněnku a zůstal ležet jako mrtvý, s hlavou tak zkroucenou pod sebe, že vypadal, jako by měl zlomený vaz. A to jsem udělal já, udělal jsem to za sto dolarů pro hromadu darebáků, o které bych se styděl otřít si podrážky bot. Pak jsem Billa zvedl, odnesl do jeho rohu a pomáhal přivést ho k vědomí. Diváci byli spokojeni. Zaplatili a viděli za to krev, viděli knokaut. A člověk, který je mnohem lepší než oni, kterého jsem měl rád, tam ležel na žíněnce v bezvědomí s rozbitým obličejem.“

Na chvíli se odmlčel a hleděl přímo před sebe na koně, s obličejem tvrdým a hněvivým. Potom si povzdechl, pohlédl na Saxon a usmál se.

„Od té doby neboxuji. A Billy Murphy se mi za to vysmál. Boxuje dál, ale jen tu a tam, protože má dobré zaměstnání. Ale občas, když je třeba vymalovat dům, nebo zaplatit účty lékaři, nebo když jeho nejstarší chlapec zatouží po jízdním kole, odskočí si vydělat v některém klubu padesát nebo sto dolarů. Rád bych vás s ním seznámil, až se naskytne příležitost. Je to prima kluk, opravdu. Ale tenkrát večer jsem toho měl až po krk.“

Ve tváři se mu znovu objevil přísný a hněvivý výraz a Saxon podvědomě udělala to, co ženy z vyšších společenských kruhů dělávají s předstíranou upřímností. Impulsívně uchopila Billyho za ruku, v níž držel opratě, a pevně mu ji stiskla. Odměnou jí byl úsměv jeho rtů i očí, když k ní obrátil obličej.

„Vážně!“ zvolal. „Takhle nikdy s nikým nemluvím. Jsem mlčenlivý a nechávám si své myšlenky pro sebe. Je to zvláštní, ale chtěl bych, abyste mě poznala a pochopila. A proto vám to vypravuji. Tančit, to umí kdekdo.“

Jeli středem města kolem radnice a mrakodrapů na Čtrnácté ulici a pak po Broadwayi k Mountain View. U hřbitova zabočili doprava, přes Piedmontské výšiny vyjeli k Blairovu parku a ponořili se do stinné zeleně Hayesova kaňonu. Saxon nedovedla potlačit překvapení a radost z toho, jak rychle ujížděli.

„Jsou krásní,“ řekla. „Nikdy se mi ani nezdálo, že bych se mohla projíždět s takovými koňmi. Bojím se, že se za chvilku probudím a zjistím, že to byl jen sen. Říkala jsem vám přece, že se mi skoro pořád zdá o koních. Dala bych za to nevím co, kdybych jednou měla vlastního koně.“

„To je zvláštní, že?“ odpověděl Billy. „Já mám taky tak rád koně. Můj šéf říká, že jsem do koní celý zblázněný. A já vím, že je hlupák. Koním vůbec nerozumí. A přesto má dvě stě krásných tahounů, kromě tohoto lehkého páru kočárových koní, a já nemám ani jednoho.“

„A koně přece stvořil Bůh,“ řekla Saxon.

„Fakt je, že je nestvořil můj šéf. Proč jich tedy má tolik? Jen si představte, dvě stě koní. Myslí si, že má koně rád. Čestné slovo, Saxon, všechny své koně dohromady nemá rád tak, jak já mám rád poslední žíni v ohonu jeho nejposlednějšího, nejslabšího koně. Ale jsou jeho. Neštvalo by vás to?“

„To se ví!“ zasmála se Saxon souhlasně. „Já mám taky velice ráda hezké halenky a celé dny trávím tím, že žehlím nejkrásnější halenky, jaké si jen dovedete představit. A ani jedna z nich mi nepatří. To je přece taky divné a nespravedlivé.“

Billy zaskřípěl zuby v novém návalu vzteku.

„A jakým způsobem některé ženy své halenky získávají. Dělá se mi zle, když myslím na to, že je musíte žehlit. Vždyť víte, co myslím, Saxon. Není třeba ztrácet o tom mnoho slov. Vždyť víte, co chci říci. I já to vím. Všichni to vědí. A přitom je to ve světě zařízeno tak, že muži obvykle nemohou se ženami hovořit o těchto věcech otevřeně.“ Říkal to skoro tak, jako by se omlouval, ale bylo cítit, že je o své pravdě plně přesvědčen.

„S jinými děvčaty o tom nikdy nemluvím. Myslely by si, že mám něco za lubem. Je mi protivné, že ve všem vždy hledají špatné úmysly. Ale vy jste jiná. S vámi tak můžu mluvit. Vím to. Vy jste stejná jako Billy Murphy nebo jako kterýkoli jiný muž, se kterým se dá mluvit.“

Povzdechla si z přemíry velkého štěstí a mimoděk na něho pohlédla očima, ze kterých zářila láska.

„Já jsem na tom stejně,“ řekla. „Chlapcům, se kterými jsem chodila, jsem nikdy nedovolila mluvit o takových věcech, protože jsem věděla, že by toho zneužili. A pokaždé jsem v jejich společnosti měla pocit, že se vzájemně podvádíme, že si lžeme a že něco předstíráme jako na maškarním plese.“ Na chvíli se odmlčela, zaváhala, ale pak pokračovala podivně tichým hlasem. „Nebyla jsem slepá ani hluchá. Dobře jsem viděla... a slyšela, co se kolem mne děje. Nejednou se mě zmocnilo pokušení, když se mi omrzela žehlírna, a v takové chvíli bych byla provedla cokoli. I já bych mohla mít takové přepychové halenky… a všechno ostatní… a snad i jezdeckého koně. Znala jsem jednoho pokladníka z banky… ještě k tomu ženatého. Pověděl mi to docela otevřeně. Bylo mu to jedno. Nebyla jsem pro něho dívka s dívčími city nebo tak. Byla jsem nula. Mluvil se mnou zcela obchodnicky. Tehdy jsem pochopila, jací jsou muži. Říkal mi, jak by to zařídil. On…“

Její hlas smutně umlkl a v nastalém tichu jasně zaslechla, jak Billy zaskřípal zuby.

„Raději nic nepovídejte,“ zvolal. „Však to znám. Je to špinavý svět, nespravedlivý, hnusný. Nechápu to. Jak se dá takhle žít?… Ženy se vším, co je na nich nejlepší, kupovat a prodávat jako koně. Nechápu ty ženy, ale nechápu ani ty muže. Myslím, že muži mohou na takové obchody jedině doplatit. Je to divné, že? Vezměte třeba mého šéfa a jeho koně. Patří mu ovšem i ženy. Mohla byste mu patřit i vy, jen proto, že má peníze. A vy, Saxon, jste přímo stvořena pro přepychové halenky a podobné věci, ale přisámbohu, nemohu si představit, že byste vy za ně zaplatila takovým způsobem. Byl by to zločin…“

Náhle se odmlčel a přitáhl uzdu. Z ostré zatáčky vyjelo auto a řítilo se po svahu dolů proti nim. Řidič rychle zabrzdil a polekaní cestující se zvědavě dívali na mladého muže a dívku na lehké bryčce, která jim zatarasila cestu. Billy zvedl ruku. „Vyhněte se, kamaráde,“ řekl řidiči.

„Ani mě nenapadne, chlapče,“ odpověděl řidič, když si tvrdým a rozvážným pohledem změřil nerovný okraj silnice a strmý svah.

„Tak se tu utáboříme,“ oznámil Billy vesele. „Znám dopravní pravidla. Tahle zvířata nejsou zvyklá na auta, a jestli si myslíte, že dopustím, aby se splašila a sletěla dolů i s bryčkou, náramně se mýlíte.“

Z auta se ozvaly rozčilené protestující hlasy.

„Nemusíš se chovat hrubě, i když jsi z Dolní Lhoty,“ řekl řidič. „Tvým koním nic neuděláme. Vyhněte se, abychom mohli projet. Jestliže ne...“

„To musíte udělat vy, kamaráde,“ zněla Billyho odpověď. „Se mnou takhle nemluvte. Mě nezastrašíte. Hezky vycouvejte nahoru a zbytečně se nerozčilujte. Projedeme kolem vás. Nadrobil jste si to sám. Teď to napravte.“

Po rozčilené poradě v autě řidič poslechl, zacouval do kopce a jeho vůz zmizel za zatáčkou.

„Chytráci,“ řekl Billy posměšně. „Myslí si, že když mají auto a pár galonů benzínu, že jim patří všechny silnice, které tady vaši a moji předkové vybudovali.“

„Mám tu na vás čekat až do večera?“ ozval se šoférův hlas za zatáčkou. „Hněte se, můžete projet.“

„Stojíš si na vedení,“ odpověděl Billy opovržlivě. „Projedu, až to budu považovat za vhodné, a jestli jste mi neudělali dost místa, pojedu přímo přes vás a přes ten váš náklad.“

Trochu povolil uzdu neklidným zvířatům, která pohazovaly hlavou, a ta se bez dalšího pobídnutí rozběhla po svahu nahoru a pak bázlivě prošla kolem vrčícího auta.

„Kde jsme to přestali?“ zeptal se Billy, když měli před sebou zase volnou cestu. „Jo, vezměte třeba mého šéfa. Proč on má mít dvě stě koní a ženy a všechno ostatní, a vy a já nemáme mít nic?“

„Vy máte svou sílu, Billy,“ řekla tiše.

„A vy máte taky svou sílu. Ale my jim ji prodáváme, jako by to byla látka na pultě… tolik a tolik za yard. Myslím, že si dovedete představit, co z vás udělá několik let práce v prádelně. Vezměte třeba mne. Prodávám postupně svou sílu každý pracovní den. Vidíte tenhle malíček?“ Chytil na okamžik oprati do jedné ruky a druhou ruku jí ukázal. „Nemůžu ho natáhnout jako ostatní prsty a stále se mi to zhoršuje. To nemám od boxování. Je to od řízení potahu. Všimla jste si už někdy, jak vypadají ruce starého kočího, který řídí čtyřspřeží? Vypadají jako pazoury, tak jsou zmrzačené a zkřivené.“

„Za starých časů, kdy naše rodiny putovaly přes planiny, bylo všechno jiné,“ odpověděla. „Oni měli možná také zkřivené prsty, ale měli zato nejlepší koně a i jiné věci.“

„Samozřejmě. Pracovali pro sebe. Zkřivili si své prsty pro sebe. Ale já si je křivím pro svého šéfa. Jen si považte, Saxon, že jeho ruce jsou jemné jako ženské, jako ruce, které nikdy nepracovaly. A přesto patří koně i stáje jemu, třebaže se nikdy práce nedotkne, kdežto já se musím nadřít, abych si vydělal na jídlo a na oblečení. Štve mě, jak to je na světě zařízené. A kdo to tak zařídil? To bych rád věděl. Časy se změnily. Ale kdo je změnil?“

„Bůh jistě ne.“

„To určitě ne. A to je další věc, která mi nejde do hlavy. Kdo je vlastně Bůh? Jestliže řídí svět… a k čemu by vlastně byl, kdyby ho neřídil?… Proč dopustí, aby si takoví lidi jako můj šéf nebo ten pokladník, o kterém jste mluvila, mohli kupovat koně a ženy, hezké dívky, které by měly milovat své vlastní manžele a mít děti, jež by se za ně nemusely stydět, a které by vůbec měly žít tak šťastně, jak by si to zasloužily.“

Kapitola XI

Přes častý odpočinek se koně námahou zpěnili, než dorazili nahoru po příkrém svahu starou silnicí do Moražského údolí. Když překročili hřeben Contra Costy, silnice prudce klesala do zeleného a slunečního ticha Redwoodského kaňonu.

„Řekněte, není to prima?“ zeptal se Billy a ukázal širokým gestem na skupiny stromů, pod nimiž zurčela neviditelná voda a bzučely včely.

„Je to krásné,“ přisvědčovala Saxon. „Vyvolává to ve mně touhu žít na venkově, ale zatím jsem bydlela jen ve městě.“

„Já taky, Saxon. Nikdy jsem dosud nežil na venkově, třebaže můj celý rod pochází z venkova.“

„Tenkrát ještě města nebyla. Všichni žili na venkově.“

„Myslím, že máte pravdu,“ přikývl. „Museli prostě žít na venkově.“

Lehká bryčka neměla brzdy, a proto se musel Billy plně věnovat koním, aby se příliš nerozběhli dolů strmou, klikatou cestou. Saxon se opřela dozadu a zavřela oči s pocitem nevýslovného blaha. Chvílemi letmo pohlédl na její zavřené oči.

„Co je vám?“ zeptal se nakonec trochu znepokojeně. „Není vám špatně?“

„Je to tak krásné, že se až bojím dívat,“ odpověděla. „Je to tak poctivé, že to až bolí.“

„Poctivé? To je divné.“

„Mně to taky připadá divné, ale je to poctivé. Třeba domy, ulice a všechno ostatní ve městě není poctivé. Ale tohle je. Nevím proč, ale je.“

„Na mou věru, myslím, že máte pravdu,“ zvolal. „Teď když jste mě na to upozornila, to i na mě tak působí. Není v tom tady přetvářka a nejsou tu úskoky ani podvody. Stromy tu stojí tak přirozeně a mohutně a čistě jako mladí chlapci, když poprvé vstoupí do ringu a neznají ještě jeho zkaženost, nečestné tajné dohody a intriky v zájmu těch, kdo vsadili víc peněz. Ano, je to poctivé. Jak vy se jen umíte dívat na věci, Saxon!“ Odmlčel se a pozorně se na ni zahleděl s laskavou něhou, která v ní vzbuzovala sladké chvění. „Víte, byl bych rád, kdybyste mě někdy viděla boxovat… v opravdovém boji, kde člověk musí být neustále ve střehu. Byl bych strašně pyšný, kdybych to mohl udělat pro vás. A určitě bych zvítězil, kdybyste se dívala a kdybyste mě chápala. To by byl boj jak se patří, věřte mi. Jak je to zvláštní! Nikdy v životě jsem ještě netoužil bojovat před ženou. Piští a ječí a nerozumějí tomu. Ale vy byste rozuměla. Přísahal bych na to, že vy byste rozuměla.“

Po chvilce, když jeli údolím kolem malých pasek vymýcených farmáři a kolem lánů zralého obilí, které ve slunečním jasu zářilo jako zlato, obrátil se Billy znovu k Saxon.

„Poslyšte, vy jste určitě už byla mockrát zamilovaná do chlapců. Povězte mi o tom. Jaké to vlastně je?“ Pomalu zavrtěla hlavou.

„Jenom jsem si myslela, že jsem zamilovaná… a ani to nebylo mockrát…“

„Mockrát!“ zvolal.

„Mockrát ani ne,“ ujišťovala ho, těšíc se v duchu z jeho podvědomé žárlivosti. „Nikdy jsem vlastně doopravdy nemilovala. Kdybych byla milovala doopravdy, byla bych teď už vdaná. Víte, já bych nemohla jinak než vzít si muže, kterého bych milovala.“

„A kdyby on nemiloval vás?“

„To nevím,“ usmála se zpola žertovně, zpola s jistotou a hrdostí, „myslím, že bych ho dovedla přimět k tomu, aby mě miloval.“

„Tím jsem si jist,“ prohlásil Billy nadšeně.

„Potíž je v tom,“ pokračovala, „že o muže, kteří byli do mě zamilovaní, jsem nikdy nestála… Ach, podívejte se!“

Přes silnici přeběhl králík a jen drobný obláček prachu, který se vznášel jako kouř, označoval směr jeho útěku. Při nejbližší zatáčce vběhlo koňům téměř pod kopyta asi tucet křepelek. Billy a Saxon současně vykřikli radostí.

„Víte,“ zabručel, „skoro lituji, že jsem se nenarodil farmářem. Lidé vlastně nejsou stvořeni pro život ve městech.“

„Alespoň ne lidé jako my,“ souhlasila. Na chvilku se odmlčela a hluboce si povzdechla. „Je to všechno tak krásné. Prožít celý život uprostřed tak krásné přírody, to by bylo jako sen. Někdy lituji, že nejsem Indiánka.“

Billy se několikrát chystal něco říci, ale pokaždé se zarazil.

Nakonec se odhodlal: „Ještě jste mi nevyprávěla o těch chlapcích, o kterých jste si myslela, že jste do nich zamilovaná,“ řekl nakonec.

„Vážně to chcete vědět?“ zeptala se. „Nic pro mne neznamenali.“

„Samozřejmě že to chci vědět. No tak, dejte se do toho.“

„Tak dobrá. Nejdříve to byl Al Stanley…“

„Čím byl?“ zeptal se Billy téměř strohým hlasem.

„Byl to hazardní hráč.“

Billyho obličej náhle ztvrdl a v pohledu, který na ni upřel, spatřila mrak pochybnosti.

„Ach, to bylo v pořádku,“ zasmála se. „Bylo mi tenkrát teprve osm let. Vidíte, začínám úplně od začátku. Bylo to po smrti mé matky, když mě adoptoval Cady. Patřil mu hotel a hostinec. Bylo to dole v Los Angeles. Jen takový hotýlek. Chodili tam jen dělníci a tu a tam nějaký železničář. Myslím, že je Al Stanley obíral o značnou část jejich mzdy. Byl to takový hezký a klidný člověk a mluvil mírným hlasem. A měl nejkrásnější oči a nejjemnější a nejčistší ruce. Ještě teď je vidím před sebou. Někdy odpoledne si se mnou hrával a nosil mi bonbóny a drobné dárečky. Většinu dne prospal. Tehdy jsem ještě nevěděla, proč. Myslela jsem, že je to přestrojený princ z pohádky. A potom ho zabili přímo ve výčepu, ale předtím ještě sám zabil muže, který ho smrtelně zranil. A tak skončila má první láska.

Podruhé jsem se zamilovala, když jsem se vrátila ze sirotčince. To mi bylo třináct a bydlela jsem u svého bratra… u kterého bydlím dodnes. Zamilovala jsem se do chlapce, který rozvážel pečivo. Potkávala jsem ho skoro každé ráno cestou do školy. Přijížděl ž Lesní ulice a zabočoval do Dvanácté. Možná že mě přitahoval proto, že řídil koně. Zkrátka, byla jsem do něho zamilovaná několik měsíců. Potom ale zřejmě přišel o místo, protože s vozem začal jezdit jiný chlapec. Nikdy jsme spolu nepromluvili ani slovo.

Potom, když mi bylo šestnáct, přišel ten účetní. Zdá se, že mám na účetní štěstí. I ten muž, kterého zbil Charley Long, byl účetním v prádelně. Ale s tím, o kterém mluvím, jsem se seznámila, když jsem pracovala v Hickmeyerově továrně na konzervy. Měl taky jemné ruce. Ale velice brzy se mi zprotivil. Byl… zkrátka, měl asi podobné názory jako váš šéf. A nikdy jsem ho doopravdy nemilovala, opravdu, Billy. Od samého začátku jsem cítila, že to není ono. A když jsem pracovala v továrně na papírové krabice, myslila jsem si, že miluji zřízence z Kahnova obchodního domu… víte tam na rohu Jedenácté a Washingtonovy ulice. Byl to slušný člověk. Potíž byla v tom, že byl až příliš slušný. Neměl v sobě ani špetky života a elánu. Chtěl si mě vzít, ale já jsem se k tomu nemohla odhodlat. Z toho je vidět, že jsem ho nemilovala. Měl úzká ramena, byl vychrtlý a měl vždy studené a vlhké ruce. Ale božínku, jak se oblékal… Jako ze škatulky. Vyhrožoval, že se půjde utopit a podobně, ale já jsem se s ním přesto rozešla.

A potom… no, potom už vlastně nebylo nic. Asi jsem byla příliš vybíravá, ale nepotkala jsem nikoho, do koho bych se mohla zamilovat. I když jsem se seznamovala s chlapci, bylo to spíš jako nějaká hra nebo zápas. A nebojovalo se čestně, na žádné straně. Vypadalo to, jako bychom jeden před druhým skrývali v rukávě karty. Nikdy jsme si otevřeně nic neřekli, každý jako by se jen snažil toho druhého ošulit. Charley Long však byl přímý. A ten pokladník z banky taky. Ale vzbuzovali ve mně ještě silnější pocit odporu. Vždy jsem měla dojem, že se musím mít před nimi na pozoru. Využili by každé příležitosti, to je jisté.“

Odmlčela se a pohlédla se zájmem na výrazný profil Billyho, který poslouchal a řídil koně. Podíval se na ni zkoumavě, její oči se na něho vesele usmály a Saxon rozhodila rukama.

„A to je všechno,“ dodala. „Řekla jsem vám všechno, co bych nikdy nikomu jinému nepověděla. A teď je řada na vás.“

„Moc vám toho nepovím, Saxon. Nikdy jsem o děvčata nedbal… Totiž, nikdy jsem o ně nedbal tolik, abych se chtěl oženit. Vždy jsem měl raději muže, kamarády, jako je Billy Murphy. Kromě toho jsem byl, myslím, taky příliš zabrán do trénování a boxování, abych se mohl zabývat ženami. Ale vážně, Saxon. I když jsem nikdy nebyl svatý… vždyť chápete, jak to myslím… nikdy jsem žádnému děvčeti nevyznal lásku. Žádná ji ve mně nevzbudila.“

„Ale holky vás stejně milovaly,“ dobírala si ho, pociťujíc přitom zvláštní radost z jeho nevinné zpovědi.

Soustředil se na koně.

„Spousty holek,“ zdůraznila.

Neodpověděl.

„Že mám pravdu?“

„To přece nebyla moje vina,“ řekl pomalu. „Když se jim chtělo brejlit na mne, byla to jejich věc. Ale že mě to nebavilo, to zase byla moje věc. Nemáte ani tušení, Saxon, jak holky běhají za boxery. Někdy mi připadalo, že tyto dívky a ženy nemají ani špetku přirozeného studu. Ovšem, nikdy jsem před nimi neutíkal, ale nikdy jsem po nich ani netoužil, to mi věřte. Muž, který se dá pobláznit takovými ženami, je hlupák.“

„Možná že byste milovat ani neuměl,“ popichovala ho.

„Možná,“ zněla jeho sklíčená odpověď. „Ale stejně si nedovedu představit, že bych se zamiloval do dívky, která by mi nadbíhala. To snad vyhovuje nějakým rozmazlencům, ale opravdový muž nemá rád, když mu ženy nadbíhají.“

„Moje matka vždycky říkávala, že láska je největší věc na světě,“ podotkla Saxon. „Psala také básně o lásce. Některé byly otištěny v časopisu Mercury v San José.“

„A co vy soudíte o lásce?“

„Ach, nevím,“ řekla rozpačitě a podívala se mu do očí s váhavým úsměvem. „Vím jen tolik, že je krásné prožít takový den, jako je dnešní.“

„A na takovém výletě… To máte pravdu,“ dodal rychle.

V jednu hodinu odbočil Billy ze silnice a zamířil na mýtinu mezi stromy.

„Tady se najíme,“ ohlásil. „Myslel jsem si, že bude lepší poobědvat o samotě než stavit se někde v zájezdním hostinci. A aby bylo všechno v pořádku, půjdu nejdříve vypráhnout louč. Času máme dost. Můžete zatím vytáhnout košík s jídlem a prostřít k obědu.“

Když Saxon vybalila košík, překvapila ji Billyho marnotratnost. Vyložila hromadu chlebíčků se šunkou a s kuřecím masem, humrový salát, vejce natvrdo, vepřové nožičky v huspenině, zralé olivy a nakládanou zeleninu s koprem, švýcarský sýr, slané mandle, pomeranče a banány a několik půllitrových lahví piva. Zarazilo ji množství i rozmanitost jídel. Vypadalo to jako pokus skoupit celý lahůdkářský krám.

„Neměl byste tolik utrácet,“ napomenula ho, když se posadil vedle ní. „Vždyť by to stačilo pro šest zedníků.“

„Ale je to dobré, ne?“

„To ano,“ přisvědčila. „Ale je toho příliš mnoho.“

„Pak je všechno v pořádku,“ uzavřel. „Já mám rád všeho hojnost. Napijte se trochu piva, abyste spláchla prach z cesty, než se do toho pustíme. Jenom pozor na skleničky, musím je vrátit.“

Později, když dojedli, lehl si na záda, zapálil si cigaretu a vyptával se Saxon na její dětství. Vyprávěla mu, jak žije v bratrově domě, kde platí čtyři a půl dolaru týdně za byt a stravu. V patnácti letech ukončila školu a šla pracovat do továrny na jutu za čtyři dolary týdně, z čehož tři platila Sarah.

„A jak to bylo s tím hostinským?“ zeptal se Billy. „Jak to, že vás adoptoval?“

Pokrčila rameny. „Ani nevím, snad proto, že se všem mým příbuzným dařilo velmi špatně. Sotva jim stačilo na nutné živobytí. Cady… ten hostinský… byl vojákem v rotě mého otce a vždycky držel na ‚kapitána Kita‘, jak otci přezdívali. Za války otec zabránil lékařům, aby Cadymu amputovali nohu, a na to on nikdy nezapomněl. Hotel i hostinec mu dobře vynášely a později jsem se dozvěděla, že přispěl velkým obnosem na zaplacení lékařů a na to, aby mou matku mohli pohřbít vedle otce. Já jsem měla jít ke strýčkovi Willovi – to bylo matčino přání; ale ve Venturském pohoří, kde měl ranč, vypukly nepokoje a několik lidí tam bylo zabito. Bylo to kvůli nějakým ohradám a chovatelům dobytka a podobně. Strýc pak byl dlouho ve vězení, a když vyšel na svobodu, patřil už jeho ranč advokátům. Byl starý, zlomený a navíc mu onemocněla žena. Dostal místo nočního hlídače za čtyřicet dolarů měsíčně. O mne se tedy starat nemohl a tak mě adoptoval Cady.

Cady byl dobrý člověk, třebaže byl hostinským. Měl statnou a velmi hezkou ženu. Jak jsem později slyšela… nechovala se prý dobře. Ale ke mně byla hodná. Nestarala jsem se, co se o ní povídalo, ale ke mně byla strašně hodná. Když Cady zemřel, úplně se spustila, a tak jsem se dostala do sirotčince. Nedařilo se mi tam nejlíp, ale musela jsem tam prožít tři roky. Potom se Tom oženil, dostal stálé zaměstnání a vzal mě ze sirotčince k sobě. No, a od té doby jsem stále pracovala.“

Hleděla smutně do polí, až její pohled spočinul na plotě, který jako by vyrůstal ze záplavy vlčích máků. Billy, stále ještě ležící naznak, ji ze země zálibně pozoroval a zkoumal křehký ovál jejího hezkého obličeje; natáhl k ní pomalu ruku a zašeptal:

„Chudinko malá.“

Jeho ruka účastně stiskla její holé předloktí, a když mu pohlédla do očí, spatřila v nich překvapení a radost.

„Poslyšte, vy ale máte chladivou pokožku,“ řekl. „Moje je pořád teplá. Zkuste moji ruku.“

Byla teplá a vlhká a všimla si, že i na čele a nad pečlivě vyholeným horním rtem má perličky potu.

„Propána, vždyť jste celý zpocený.“

Naklonila se k němu a kapesníkem mu osušila horní ret, čelo a pak i dlaně.

„Myslím, že dýchám pokožkou,“ vysvětloval. „Ti chytráci ve výcvikových táborech a v tělocvičnách tvrdí, že to je znak dobrého zdraví. Teď se ale potím nějak víc než jindy. Divný, co?“

Aby mu utřela dlaň, musela uvolnit jeho ruku ze svého předloktí, ale když skončila, znovu ji uchopil.

„Máte tak chladivou pokožku,“ opakoval s novým obdivem, „jemnou jako samet a hladkou jako hedvábí. Je to skvělý pocit.“

Jemně ji pohladil od zápěstí až k lokti, a když se vracel, zarazil se v polovině. Unavená a zmalátnělá celým dopolednem na slunci pocítila, že ji vzrušuje jeho dotek, a v polosnění si uvědomila, že toto je muž, kterého by mohla milovat celého, nejen jeho ruce.

„Odtud jsem už vybral všechnu chladivost.“ Nepodíval se na ni, ale zpozorovala, že mu na rtech zahrál šibalský úsměv. „Zkusím teď jiné místečko.“

Dotýkal se její paže na různých místech s jemnou smyslností a ona, shlížejíc dolů na jeho rty, připomněla si divný palčivý pocit, jaký zažila, když se poprvé setkaly s jejími.

„Povídejte něco,“ požádal ji po sladkých pěti minutách mlčení. „Rád se vám dívám na rty, když mluvíte. Je to legrační, ale každý jejich pohyb mi připadá jako dráždivý polibek.“

Velice si přála tak zůstat navždy, ale místo toho řekla: „Moje povídání by se vám asi nelíbilo.“ ‚Jen povídejte,“ naléhal. „Nemůžete říct nic, co by se mi nelíbilo.“

„No tak, tamhle u plotu jsou vlčí máky, které bych si ráda natrhala. A pak, už bychom se měli vrátit.“

„Prohrál jsem,“ zasmál se. „Ale stejně vám uletělo pětadvacet polibků. Počítal jsem je. Víte co, zazpívejte ‚Když skončily dny žatvy‘ a dovolte mi, abych vás přitom držel i za druhou chladivou ruku, a potom půjdeme.“

Zpívala, dívajíc se mu do očí, jež upíral na její rty. Když dozpívala, odtáhla jeho ruce od svých a zvedla se. Chtěl už odejít pro koně, když mu podala svůj kabátek. Přes svou samostatnost, přirozenou u dívky, která si sama vydělávala na živobytí, byla ráda, když se k ní muži chovali dvorně; kromě toho si ještě z dětství pamatovala vyprávění žen průkopníků o dvornosti a zdvořilosti caballerů ze španělsko-kalifornských časů.

Slunce už zapadalo, když velkou oklikou na východ a na jih přejeli vrcholky pohoří Contra Costy a začali sjíždět po dlouhém svahu kolem Redwoodského návrší směrem k Fruitvalu. Dole pod nimi se až k zálivu prostírala rovina se šachovnicí polí, přerušovanou městy Elmhurstem, San Leandrem a Heywardsem. Na západě zakrýval oblohu hustou mlhou kouř Oaklandu a dál, za zálivem, se rozsvěcovala první světélka San Franciska.

Pomalu se stmívalo a Billy se divně odmlčel. Celou půlhodinu se zdálo, že Saxon vůbec nevnímá, a teprve když zavál chladnější večerní větřík, zavinul ji i sebe těsněji do přikrývky. Saxon měla už několikrát na jazyku otázku: „O čem přemýšlíte?“ ale pokaždé se zarazila. Seděla těsně vedle něho. Teplo jejich těl se slévalo a zmocnil se jí pocit velkého klidu a spokojenosti.

„Poslyšte, Saxon,“ řekl náhle, „nemá smysl, abych to nadále tajil. Chtěl jsem o tom mluvit celý den, hned po obědě. Co kdybychom se vzali?“

S klidnou radostí poznala, že to myslí vážně. Instinktivně však pocítila, že se musí trochu zdráhat, aby ji musel přesvědčovat, aby se mu tím stala ještě vytouženější a dražší. A pak, dotkl se její ženské citlivosti a hrdosti. Nikdy si nepředstavovala, že muž, kterému se bude chtít oddat, ji požádá o ruku tak přímo a střízlivě. Billyho přímost a prostota ji teď skoro bolely. Na druhé straně si však teprve nyní, když se jí tak neočekávaně stal dosažitelným, uvědomila, jak silně po něm touží.

„No tak, Saxon, řekněte přece něco, ať už to je dobré, nebo špatné. Ale pamatujte přitom, že vás miluji. Víte, miluji Vás z celé duše, Saxon. Musím vás milovat, když vás žádám, abyste si mě vzala. Nikdy jsem ještě žádnou dívku nepožádal o ruku.“

Znovu nastalo ticho a Saxon se přistihla, jak ji pod přikrývkou zahřívá vzrušující pocit tepla. Když si uvědomila, kam tyto myšlenky míří, provinile se začervenala.

„Kolik je vám let, Billy?“ zeptala se stejně nečekaně a střízlivě, jako ji on požádal o ruku.

„Dvaadvacet,“ odpověděl.

„Mně je čtyřiadvacet.“

„Jako bych to nevěděl. Vím, kolik vám bylo, když jste odešla ze sirotčince, jak dlouho jste pracovala v továrně na jutu, v konzervárně, v továrně na krabice a v prádelně… myslíte snad, že neumím sečítat? Věděl jsem docela přesně, kolik vám je.“

„To nemění nic na skutečnosti, že jsem o dva roky starší.“

„Co na tom? Snad si nemyslíte, že to může ovlivnit můj vztah k vám? Vaše matka měla pravdu: nejdůležitější je láska, záleží jen na ní. Copak to nevidíte? Miluji vás a toužím po vás. Myslím, že to je přirozené, a vždy jsem poznal u koní, psů i u jiných lidí, že co je přirozené, je správné. To se nedá popřít, Saxon. Strašně po vás toužím a doufám jen, že i vy toužíte po mně. Moje ruce nejsou tak měkké jako ruce účetních a úředníků, ale dokáží pro vás pracovat a za vás bojovat jako ďas, Saxon, a věřte, budou vás milovat.“

Dávný odpor k mužskému pohlaví, který vždy pociťovala, jako by zmizel. Neměla pocit, že by se měla bránit. To už nebyla hra. To bylo ono, po čem toužila a o čem snila. Před Billym byla bezbranná a toto poznání jí působilo velkou radost. Nemohla mu nic odepřít. Ani kdyby se ukázalo, že je stejný jako ostatní. A z této vzrušující myšlenky se rodila myšlenka ještě více vzrušující: on takový nebude.

Nemluvila. Místo toho v rozechvění ducha i těla sáhla po jeho levé ruce a něžně se pokoušela odtáhnout ji od opratí. Nepochopil hned, co chce, ale když naléhala, chytil oprati do pravice a druhou ruku jí podal. Sklonila se k ní a zlíbala vozkovy mozoly.

Na okamžik zůstal jako omráčen.

„Myslíte to vážně?“ vykoktal.

Místo odpovědi mu znovu zlíbala ruku a zašeptala:

„Miluji tvé ruce, Billy. Pro mne to jsou nejkrásnější ruce na světě a trvalo by hodiny, než bych ti vypověděla, co všechno pro mne znamenají.“

„Prrrr!“ křikl na koně.

Přitáhl uzdu, aby se zastavili, několika slovy je utišil a pevně přivázal opratě. Pak se k ní otočil, objal ji a přitiskl své rty na její.

„Ach, Billy, budu ti dobrou ženou,“ vzlykala, když ji pustil.

Zlíbal její vlhké oči a znovu vyhledal její rty.

„Teď už víš, na co jsem myslel a proč jsem se v poledne tak potil. Myslel jsem, že už nevydržím mlčet. Víš, líbila ses mi od prvního okamžiku, kdy jsem tě uviděl.“

„A já myslím, že jsem tě milovala hned od toho prvního dne, Billy. Byla jsem na tebe celý ten den strašně pyšná, byl jsi tak milý, jemný a tak silný, a viděla jsem, jak si tě všichni muži váží a jak po tobě všechna děvčata touží. A jak ses bil s těmi třemi Iry, když jsem stála za tím zahradním stolem! Nemohla bych milovat nebo si vzít muže, na kterého bych nebyla pyšná. A na tebe jsem tak pyšná, tak pyšná!“

„Ale zdaleka ne tolik, jak já teď jsem pyšný na sebe,“ odpověděl, „že jsem tě získal. Je to tak krásné, že tomu ani nemůžu uvěřit. Možná že za pár minut zadrnčí budík a já se probudím. Ale než zazvoní, využiji těch pár minut co nejlíp. Pozor, abych tě nesnědl, tak po tobě dychtím.“

Sevřel ji v náručí a přitiskl ji k sobě tak silně, až to zabolelo. Po chvilce, která se jí zdála celým věkem blaženosti, uvolnil paže a snažil se vzpamatovat.

„Žádný budík nezadrnčel,“ šeptal jí s tváří přitisknutou k její líci. „Je tmavá noc a tam před námi jsou světla Fruitvalu a tady přece stojí klidně uprostřed silnice Král a Princ. Nikdy bych si nepomyslel, že by se kdy mohlo stát, že nebudu chtít vzít do rukou opratě dvou krásných koní. Ale teď se to stalo. Nemůžu se prostě od tebe odtrhnout, ale dnes večer ještě budu muset. Strašně mě to mrzí, ale budeme se muset hnout.“

Usadil ji těsně vedle sebe, upravil jí přikrývku a mlaskl na netrpělivé koně.

Po půlhodině zvolal: „Prrrr!“

„Teď vím, že nespím, ale musím se přesvědčit, jestli se mi to přece jen nezdálo.“

A znovu uvázal opratě a vzal ji do náruče.

Kapitola XII

Dny Saxon jen letěly. Usilovně pracovala v prádelně, měla ještě víc přesčasových hodin než obvykle a všechny své volné chvíle věnovala přípravám na velkou změnu v životě jejím a Billyho. Projevil se jako velmi nedočkavý milenec a naléhal, aby se vzali hned druhý den poté, co ji požádal o ruku. S námahou se jí podařilo přesvědčit ho, aby počkal alespoň ještě týden.

„Na co čekat?“ ptal se. „Mládí utíká a já myslím na to všechno, co ztrácíme každým dnem čekání.“

Nakonec souhlasil, aby byla svatba za měsíc, což bylo dobré, protože ho za dva týdny přeložili se šesti jinými vozky do velkých stájí firmy Corberly a Morrison v západní části Oaklandu. Přestali tedy hledat byt na druhém konci města a najali si pěkný čtyřpokojový domek za deset dolarů měsíčně v Borové ulici, mezi Pátou a Čtvrtou ulicí, v těsné blízkosti dílen Jižní Pacifické dráhy.

„Je to skoro zadarmo, když si pomyslím, co jsem musel vysolit za ty kutlochy, ve kterých jsem dosud bydlel,“ usoudil Billy. „Třeba pokoj, kde teď bydlím; není ani tak velký jako nejmenší místnost v domku a platím za něj šest dolarů měsíčně.“

„Ale je zařízený,“ připomněla Saxon, „to je přece rozdíl.“ Ale Billy to neuznával. 

„Nejsem vzdělaný člověk, Saxon, ale vyznám se v jednoduchých počtech; když jsem byl bez peněz, zastavil jsem své hodinky a dovedu si vypočítat úroky. Kolik podle tebe může stát nábytek do celého tohoto domku, koberce, linoleum do kuchyně a vůbec všechno?“

„Dalo by se to hezky zařídit za tři sta dolarů,“ odpověděla. „Už jsem o tom přemýšlela a jsem si jista, že bychom to za ty peníze pořídili.“

„Tři sta,“ bručel a soustředěně vraštil čelo. „Tři sta, dejme tomu na šest procent… to je šest centů z jednoho dolaru, šedesát; centů z deseti dolarů, šest dolarů ze sta a ze tří stovek to dělá osmnáct dolarů. Ty… to násobení desíti mi ale jde, co? Teď budeme dělit osmnáct dvanácti, to dělá jeden a půl dolaru úroků měsíčně.“ Spokojeně se odmlčel, že dokázal své tvrzení. „Počkej, ale to ještě není vše. To by byly úroky z nábytku do čtyř místností. Dělíme to čtyřmi. Kolik je jeden a půl dolaru dělený čtyřmi?“

„Čtyři v patnácti jsou tři, zůstanou tři,“ odříkávala Saxon plynně. „Čtyři v třiceti je sedmkrát, to dělá dvacet osm, zůstanou dvě, a dvě čtvrtiny se rovnají jedné polovině. A máš to.“

„Panečku, ty ale umíš počítat.“ Po chvilce váhání řekl: „Já jsem tě dobře nesledoval. Kolik jsi říkala, že to dělá?“

„Třicet sedm a půl centu.“

„No prosím! Teď uvidíme, jak mě brali na hůl za jedinou místnost. Deset dolarů měsíčně za čtyři místnosti dělá dva a půl dolaru za jednu. Když se k tomu přidá třicet sedm a půl centu úroků za nábytek, dělá to dva dolary osmdesát sedm a půl centu. Odečti si to od šesti dolarů…“

„Tři dolary dvanáct a půl centu,“ řekla pohotově.

„Tak vidíš! Tři dolary a dvanáct a půl centu jsem za pronajatý pokoj vyhazoval zbytečně. Ty! Když se ožením, ušetřím tím vlastně peníze, že?“

„Ale nábytek se opotřebuje, Billy.“

„No jo, na to jsem nemyslel. To se mělo taky započítat. V každém případě jsme si domek najali výhodně a příští sobotu musíš odejít z prádelny dřív, abychom mohli jít koupit nábytek. Včera večer jsem se podíval k Salingerovi. Dám mu padesát dolarů v hotovosti a zbytek budeme splácet po deseti dolarech měsíčně. Za pětadvacet měsíců je nábytek náš. A pamatuj si, Saxon, kup všechno, co potřebuješ, bez ohledu na cenu. Žádné skrblení na věcech, které budou pro nás dva. Jasné?“

Přikývla a ničím neprozradila svůj úmysl, že tajně ušetři na spoustě maličkostí. Oči jí trochu zvlhly.

„Jsi na mě tak hodný, Billy,“ zašeptala, přistoupila k němu a skryla se do jeho náruče.

„Tak jsi se rozhodla do toho skočit,“ poznamenala Mary jednoho rána v prádelně. Byly v práci sotva deset minut a už si povšimla topasového prstýnku na prstě Saxoniny levé ruky. „Kdo je ten šťastný? Charley Long, nebo Billy Roberts?“

„Billy,“ zněla odpověď.

„Ale! Bereš si chlapečka na vychování?“

Mary však hned zpozorovala, že se dotkla bolavého místa, a litovala svých slov.

„Copak nerozumíš žertu? Mám z toho strašnou radost. Billy je ohromně prima mužskej a jsem ráda, že ho dostaneš ty. Takových, jako je on, neběhá po světě mnoho, a i kdyby běhali, hned tak se nežení. Máte oba kliku. Jste pro sebe jako stvoření a ty mu budeš lepší ženou než kterákoli jiná holka, kterou znám. Kdy bude svatba?“

O několik dní později, když se Saxon vracela z prádelny domů, potkala Charleye Longa. Postavil se jí do cesty a přinutil ji k rozmluvě.

„Tak ty tedy teď běháš za tím boxerem,“ ušklíbl se. „Jen slepý by neviděl, jak to skončí.“

Poprvé nepociťovala strach z tohoto mohutného muže s černým obočím a se zarostlýma rukama a prsty. Zvedla levou ruku.

„Vidíš to? To je něco, co by se tobě s celou tvou silou nikdy nepodařilo navléct mi na prst. Billy Roberts to dokázal za týden. Vyřídil si to s tebou, Charley Longu, a získal přitom mě.“

„Nekecej,“ odpověděl Long. „Nechá tě jako všechny ostatní.“

„On není jako ty,“ pokračovala Saxon. „Je to muž, opravdový muž, jemný a čestný.“ Long se chraptivě zasmál.

„Ten si tě ale zpracoval.“

„Jen počkej, aby nezpracoval tebe,“ odsekla mu.

„Mohl bych ti o něm vyprávět, Saxon. Vážně, je to budižkničemu. Kdybych ti měl povědět…“

„Dej mi už pokoj,“ přerušila ho, „nebo mu to povím a víš, jak by to potom s tebou dopadlo, ty bublino nafoukaná.“

Long chvíli rozpačitě přešlapoval a pak neochotně ustoupil.

„Člověk by se tě bál,“ řekl napůl s obdivem.

„Billyho Robertse taky,“ zasmála se a vykročila. Po několika krocích se zastavila. „Ty,“ zavolala.

Mohutný kovář se k ní zvědavě otočil.

„Asi o blok zpátky jsem viděla jednoho chromýho,“ řekla. „Měl bys ho jít zmlátit.“

Za svého krátkého zasnoubení si Saxon jen jednou dovolila být marnotratná. Celý svůj jednodenní plat dala na půl tuctu svých fotografií kabinetního formátu. Billy tvrdil, že by byl život pro něho nesnesitelný, kdyby se na její obrázek nemohl podívat večer před spaním a hned ráno, když se probudí. Na oplátku ozdobila své zrcadlo dvěma jeho fotografiemi: jednou obyčejnou a druhou v boxerském dresu. Při pohledu na tuto druhou fotografii si vzpomněla na podivuhodné vyprávění své matky o starých Sasech a námořních lupičích na anglickém pobřeží. Ze starého prádelníku, který také připutoval přes planiny, vytáhla další svou zděděnou drahocennost - matčin zápisník, do kterého si matka nalepovala mnoho básní vystřižených z novin o životě průkopníků v Kalifornii. Byly tam také reprodukce obrazů a dřevorytů z časopisů, které vycházely před mnoha lety.

Saxon si prohlížela ohmatané stránky a zastavila se u obrázku, který hledala. Mezi holými, skalnatými útesy, pod šedým, zamračeným nebem přistálo na písečném, pěnou zběleném břehu dvanáct lodic, dlouhých, úzkých a tmavých, se zvednutými příděmi, které vypadaly jako zobáky obludných ptáků. Polonazí muži v lodicích, svalnatí a světlovlasí, měli na hlavách okřídlené přilbice. V rukou drželi meče a oštěpy, vrhali se do mořské vody, která jím sahala po pás, a brodili se na břeh. Ten však bránili divoši, odění do kožešin, avšak nepodobní indiánům, kteří pobíhali po břehu, nebo se brodili po kolena ve vodě. Padly první údery a tu a tam se již v příboji převalovala těla mrtvých a raněných. Jeden ze světlovlasých útočníků visel přes okraj člunu a šíp, zabodnutý do prsou, jasně vysvětloval příčinu jeho smrti. Druhý, který právě skákal vedle něho s mečem v ruce do vody, byl Billy. Jako by mu z oka vypadl. Jeho nápadně světlé vlasy, obličej, oči, rty byly úplně stejné. Ba i výraz tváře měl stejný jako Billy tehdy v parku, když se postavil proti třem vzteklým Irům.

Odkudsi z lůna těchto bojovných kmenů vyšli Billyho i její předkové, pomyslela si, když zavírala zápisník a ukládala ho do zásuvky. A někteří z těchto předků vyrobili tento starý a odřený prádelník, který převezli přes celý slaný oceán a přes planiny a který provrtala kulka v bitvě s Indiány na Malé louce. Zdálo se jí, že před sebou vidí ženy, jak do jeho zásuvek ukládají svou parádu a doma tkané látky pro rodinu – ženy oněch putujících pokolení, které byly babičkami a prababičkami její matky. Ano, povzdechla si, pochází z dobrého rodu pracovníků a bojovníků. Pokusila se představit si, jaký by asi byl její život, kdyby se byla narodila jako Číňanka nebo Italka, které často vídala se šátkem na hlavě nebo prostovlasé, obtloustlé, nemotorné a tmavé, jak od pobřeží nosily na hlavách těžké náklady připlaveného dříví. Ale pak se zasmála svému nerozumu, vzpomněla si na Billyho a na čtyřpokojový domek v Borové ulici a šla si lehnout s hlavou plnou starostí se zařizováním.

Kapitola XIII

„Náš dobytek byl úplně vyčerpaný,“ vyprávěla Saxon, „a zima se blížila tak rychle, že jsme se neodvážili vydat na cestu Velkou americkou pouští, a naše karavana proto přezimovala v Salt Lake Čity. Mormoni tehdy ještě nebyli zlí a chovali se k nám dobře.“

„Vypravujete, jako byste bývala při tom,“ poznamenal Bert. „Byla tam moje matka,“ odpověděla Saxon hrdě. „Té zimy jí bylo devět.“

Seděli u stolu v kuchyni domku v Borové ulici u studeného oběda, který tvořily obložené chlebíčky a lahvové pivo. Byla neděle, všichni čtyři měli volno, ale sešli se tu hned ráno a pracovali pilněji než přes týden; umývali stěny a okna, drhli podlahy, kladli linoleum a koberce, věšeli záclony, stavěli sporák, ukládali kuchyňské náčiní a nádobí a rozestavovali nábytek.

„Dopověz to, Saxon,“ prosila Mary, „umírám zvědavostí. A ty, Berte, mlč a poslouchej.“

„Tehdy, bylo to za té dlouhé zimy, se objevil Del Hancock. Narodil se v Kentucky, ale dlouhá léta žil na Západě. Byl to zvěd jako Kit Carson, a oba se dobře znali. Nejednou spali pod stejnou přikrývkou. Byli spolu v Kalifornii a v Oregonu s generálem Fremontem. Ten Del Hancock tehdy projížděl Salt Lake, protože jel kamsi shánět skupinu lovců ze Skalistých hor pro lov bobrů na nějakém novém místě, o kterém věděl. Byl to pěkný muž. Měl dlouhé vlasy, jako bývají na obrazech, kolem pasu měl hedvábnou šerpu, jak to poznal u Španělů v Kalifornii, a za opaskem dvě pistole. Každá žena se do něho zamilovala na první pohled. A když uviděl Sadii, nejstarší sestru mé matky, zřejmě se mu zalíbila, protože zůstal v Salt Lake a nehnul se odtud ani na krok. Byl to veliký bojovník s Indiány a ještě jako děvčátko jsem slyšela vyprávět tetu Villu, že měl ty nejčernější a nejjiskřivější oči a že jeho pohled byl bystrý jako pohled orla. Často se účastnil soubojů, jak to tehdy bývalo zvykem, a ničeho se nebál.

Sadie byla krásná a flirtovala s ním, až ho úplně pobláznila. Nevím, snad si sama nebyla jista svými city. Vím jen tolik, že mu své slovo nedala tak rychle jako já Billymu. Nakonec to už nemohl vydržet a jednou večer se přiřítil na koni jako smyslů zbavený. ‚Sadie,‘ řekl, ‚jestliže mi neslíbíte, že si mě zítra vezmete, zastřelím se dnes v noci hned tady za ohradou.‘ A určitě by to byl udělal. Sadie to věděla, a proto mu dala slovo. Tenkrát si dovedli s láskou pospíšit!“

„No, nevím,“ poznamenala Mary. „Ty ses zasnoubila už týden poté, co jsi Billyho uviděla poprvé. Řekl ti snad Billy, že se zastřelí za prádelnou, jestli si ho nevezmeš?“

„Nedala jsem mu k tomu příležitost,“ přiznala se Saxon. „Zkrátka, Del Hancock a teta Sadie měli druhého dne svatbu. A byli pak velmi šťastní, jenomže ona umřela. A jeho pak zabili Indiáni spolu s generálem Custerem a ostatními. Byl už starý, ale určitě ještě pár Indiánů odpravil, než ho dostali. Lidé jako on umírají vždy v boji, ale jejich smrt je zaplacena smrtí mnoha jejich nepřátel. Když jsem byla malá, znala jsem Ala Stanleye. Byl to hazardní hráč, ale statečný člověk. Jakýsi železničář ho střelil do zad, když seděl u stolu. Byla to smrtelná rána a zemřel za několik vteřin. Ale před smrtí ještě stačil vytáhnout pistoli a třemi ranami zastřelit svého vraha.“

„Nemám ráda boje,“ odporovala Mary. „Jde mi to na nervy. Zlobí mě taky, že Bert pořád vyhledává rvačky. Nemá to smysl.“

„A já bych si zase ani nevšimla muže, který nemá bojovného ducha,“ odpověděla Saxon. „Vždyť bychom tu dnes ani nebyli, nebýt bojovného ducha našich předků.“

„V Billym jste získala pravého bojovníka,“ ujistil ji Bert, „je to prvotřídní, dokonalý chlap každým coulem. Je to Mohykán, který jde za skalpem. A když se rozzuří, je lepší zmizet, jinak vás nemine něco tvrdýho.“

„To je fakt,“ potvrdila Mary.

Billy, který se rozmluvy nezúčastnil, vstal, podíval se do ložnice vedle kuchyně, vešel do obývacího pokoje a do druhé ložnice, pak se vrátil a rozpačitě hleděl do ložnice vedle kuchyně.

„Co se ti stalo, stará vojno?“ zeptal se Bert. „Vypadáš, jako bys něco ztratil a hledal včerejší den. Co máš na srdci? Ven s tím.“

„Ale, přemýšlím, kde je, kčertu, postel a ostatní zařízení zadní ložnice.“

„Nikde,“ vysvětlila Saxon. „Neobjednali jsme je.“

„Musím to tedy zítra zařídit.“

„K čemu potřebuješ další postel?“ zeptal se Bert. „Nestačí vám jedna?“

„Ty mlč, Berte,“ zvolala Mary. „Nebuď neslušný.“

„No tak, no tak, Mary,“ zašklebil se Bert. „Jen klid. Jsi zase úplně vedle, jako obyčejně.“

„Ten pokoj zatím nepotřebujeme,“ řekla Saxon Billymu, „a proto jsem do něho nekupovala nábytek. Místo toho máme lepší koberce a lepší sporák.“

Billy k ní přistoupil, zvedl ji ze židle a posadil si ji na klín.

„No dobrá, děvenko. Jsem rád, že jsi to tak udělala. Pro nás vždy jen to nejlepší. Ale chci, abys zítra večer se mnou zašla k Salingerovi a vybrala do té místnosti hezkou ložnici a koberec. Ale musí být opravdu hezké. Žádný šmejd.“

„Bude to stát padesát dolarů,“ namítla.

„V pořádku,“ přikývl. „Ať to stojí padesát dolarů a ani o cent méně. Ale bude to prvotřídní. K čemu nám bude prázdný pokoj? Dům by vypadal uboze. Ode dne, kdy jsem zaplatil první činži a dostal klíče, myslím jen na toto hnízdečko a vidím, jak se každým dnem stává útulnější. I v práci, když jezdím s koňmi, je mám stále před očima. A až se vezmeme, budu je mít ještě raději. Proto chci, aby bylo úplně zařízené. Kdyby ten pokoj zůstal prázdný a s holou podlahou, viděl bych celý den před sebou jen tu prázdnotu. Cítil bych se o něco ošizen. Tento dům by byl podvod. Podívej se na záclony, které jsi v tom pokoji pověsila, Saxon. Sousedi si budou myslet, že je zařízený, ale ve skutečnosti záclony lžou. Chtěl bych, aby mluvily pravdu.“

„Mohli byste ten pokoj pronajímat,“ navrhoval Bert. „Bydlíte blízko železničních dílen a restaurace je jen o dva bloky dál.“

„Za nic na světě. Neberu si Saxon proto, abychom měli podnájemníky. Kdybych nebyl schopen se o ni postarat, víte, co bych udělal? Šel bych na Dlouhý molo, řekl bych: ‚Nemám tu co dělat‘ a s kamenem uvázaným ke krku bych skočil do zálivu. Nemám pravdu, Saxon?“

Odporovalo to sice jejímu zdravému úsudku, ale jeho slova jí lichotila. Objala ho kolem krku, a než ho zlíbala, mu řekla:

„Ty jsi pánem v domě, Billy. Co řekneš, bude vždy platit.“

„Slyšíš?“ obrátil se Bert posměšně k Mary. „Takhle se to dělá. Saxon ví, jak na to.“

„Myslím, že se o všem budeme předem spolu radit, než něco zařídím,“ řekl Billy Saxon.

„Slyšíš?“ zvolala vítězoslavně Mary. „Můžeš být jistý, že muž, který si mě bude chtít vzít, se bude se mnou taky muset o všem předem radit.“

„Billy to jen tak povídá,“ škádlil ji Bert. „Před svatbou se to tak vždycky dělá.“

Mary pohrdavě ohrnula nos.

„Vsadím se, že ho Saxon vodí za nos. A já říkám nahlas a důrazně, že i já budu vodit za nos muže, který si mě vezme.“

„Nebudeš, jestliže ho budeš milovat,“ přerušila ji Saxon. „Naopak, tím spíš,“ trvala na svém Mary. Bert se zatvářil zoufale.

„Teď vidíte, proč se s Mary nezením,“ řekl. „Jsem jako ten indiánský náčelník a byl bych věčně naštvaný, kdybych ve svém vigvamu nebyl pánem.“

„Ale já nejsem indiánská squaw,“ oplatila mu Mary, „a žádný ho indiánskýho náčelníka bych si nevzala, i kdyby všichni i ostatní muži ve světě vymřeli.“

„Vždyť tě ten indiánský náčelník ještě nepožádal o ruku.“

„Ví, jak by pochodil, kdyby to udělal.“

„Po tomhle si vůbec rozmyslí, než tě požádá.“

Saxon chtěla odvést hovor k něčemu příjemnějšímu a spráskla proto ruce, jako by si zrovna na něco vzpomněla.

„Ach! Úplně jsem zapomněla! Chci vám něco ukázat.“ Vytáhla z peněženky úzký hladký zlatý prsten a ukázala jim ho. „Je to matčin snubní prstýnek. Nosila jsem ho vždy na krku jako medailon. V sirotčinci jsem pro něj tak plakala, že mi ho představená vrátila a dovolila nosit. A když si teď pomyslím, že od příštího úterý ho budu nosit na prstu já! Podívej, Billy, co je na něm vyryto.“

„C věnuje D, 1879,“ četl.

„Carlton věnuje Daisy… Carlton bylo křestní jméno mého otce. A teď tam musíš dát vyrýt naše jména, Billy.“ Mary byla u vytržení.

„Ach, to bude krásné,“ zvolala. „William věnuje Saxon, 1907.“ Billy chvilku uvažoval.

„Ne, to by nebylo správné, protože já ho Saxon nedávám.“

„Víš, jak to uděláme?“ řekla Saxon. „W a S.“

„Ne,“ zavrtěl Billy hlavou. „S a W, protože ty jsi u mne na prvním místě.“

„Jestliže jsem na prvním místě u tebe, jsi ty na prvním misie u mne. Billy, drahý, rozhodně to musí být W a S.“

„Tady to vidíš,“ řekla Mary Bertovi. „Už teď prosadí svou a vodí ho za nos.“

Saxon v jejích slovech pocítila osten. „Ostatně, jak budeš chtít, Billy,“ poddala se. Pevně ji sevřel do náruče. „Myslím, že si o tom ještě promluvíme.“

Kapitola XIV

Sarah byla konzervativní. Ba ještě hůř, když skončily její líbánky a přišlo první dítě, jako by v ní všechno ustrnulo. Vypadalo to, jako by ztvrdla jako sádra ve formě. A touto formou byly předsudky a názory z jejích dívčích let a z rodiny, v níž vyrostla. Nejmenší narušení ustáleného způsobu života považovala div ne za revoluci. Tom prodělal nejednou takovou revoluci, z toho třikrát, když měnili byt. Poslední stěhování ho tak zlomilo, že se k dalšímu nikdy neodhodlal.

Proto jí Saxon až do poslední chvíle o chystané svatbě nic neřekla. Očekávala scénu a opravdu se jí nevyhnula.

„Profesionální boxer, rváč, surovec,“ posmívala se Sarah, když už vychrlila všechny žalostné předpovědi o své vlastní budoucnosti a o budoucnosti svých dětí, jestliže jí Saxon přestane platit čtyři a půl dolaru týdně. „Nevím, co by tomu řekla tvoje matka, kdyby se dožila toho, že se taháš s takovým darebákem, jako je Billy Roberts. Bill! Tvoje matka byla příliš jemná osoba, aby si vůbec všimla takového člověka, jako je Bill. A můžu ti jen říct, že se brzy rozloučíš s hedvábnými punčochami a se třemi páry střevíců. Za chvíli budeš ráda, když budeš mít alespoň nějaké škrpály a bavlněné punčochy, co stojí dva páry čtvrt dolaru.“ 

„Ach, nebojím se, že by mi Billy nemohl koupit střevíce, jaké budu chtít,“ odpověděla Saxon a hrdě pohodila hlavou.

„Nevíš, co říkáš,“ zachechtala se Sarah škodolibě. „Počkej, až přijdou děti. A děti dnes přicházejí rychleji, než stoupá mzda.“

„Ale my nebudeme mít děti… totiž zpočátku. Rozhodně ne dřív, než splatíme nábytek.“ 

„Jaký jste vy moudrý pokolení! Za mých mladých let byly holky příliš cudný, aby o takových hanebnostech vůbec něco věděly.“

„O hanebnostech, jako jsou děti?“ zeptala se Saxon s jemným nádechem zlomyslnosti.

„Ano, jako jsou děti.“

„Poprvé se dovídám, že děti jsou něco hanebného. Sarah, vždyť ty máš pět dětí, tos tedy musela být hodně hanebná. Billy a já jsme se rozhodli, že nebudeme ani zpolovice tak hanební. Budeme mít jen dvě děti – chlapce a děvčátko.“

Tom se uchechtl, ale hned umlkl a schoval obličej za hrnkem s kávou. Sarah byla překvapená tímto nečekaným útokem, ale sama byla mistrem v útočení. Její porážka byla jen tak chvilková, že se téměř bez zastavení vrhla do útoku z jiné strany.

„A proč se vlastně musíš tak narychlo vdávat, co? To je velice podezřelý. Opravdu nechápu, co se to děje s dnešními mladými ženami. Nemají žádný stud, věř mi, nemají stud. To je z těch nedělních tancovaček a z toho všeho. Mladé ženy dnes jsou jako puštěné z řetězu. Takovou nemravnost jsem ještě neviděla…“

Saxon zbledla hněvem, ale zatímco Sarah dále zuřila, stačil Tom tajně mrknout na sestru a pohledem ji poprosil, aby mu pomohla zachovat v domě klid.

„Nic si z toho nedělej, sestřičko,“ utěšoval Saxon, když zůstali sami. „Se Sarah nemá smysl o tom mluvit. Bill Roberts je hodný kluk. Znám ho docela dobře. Můžeš být ráda, že ho dostaneš za muže. Jistě s ním budeš šťastná…“ Ztišil hlas a jeho obličej vypadal v té chvíli staře a unaveně, když naléhavě pokračoval. „Vezmi si výstrahu ze Sarah. Nehádej se. Dělej cokoli, jenom se nehádej. Neotravuj ho. Nech ho taky někdy, aby se vymluvil. I muži mají trochu rozumu, jenomže Sarah to neví. Sarah mě má vlastně docela ráda, jenomže to neumí dát najevo. Ty musíš svého muže milovat nejen pro sebe, ale tak, aby tvou lásku sám poznal. A potom udělá všechno, co budeš chtít. Občas mu dovol, aby bylo po jeho, a on ti potom dovolí, aby bylo po tvém. Ale hlavně, měj ho vždycky ráda a dej na jeho úsudek… není to přece hlupák… a budeš se mít jako v ráji.“

„Ach, zrovna tak to budu dělat, Tome,“ přikývla Saxon usmívajíc se v slzách, které jí vhrkly do očí lítostí k němu. „A udělám ještě víc. Vynasnažím se, aby mě Billy nikdy nepřestal milovat. A potom ho nebudu muset nutit, aby dělal to, co bych chtěla. Udělá to proto, že mě miluje, uvidíš.“

„Díváš se na to správně, Saxon. Drž se toho a vyhraješ.“

Po chvíli, když si nasadila klobouk a odešla do prádelny, uviděla, že na ni Tom čeká na rohu.

„Saxon,“ řekl rychle a zajíkavě, „nepovažuj to, co jsem řekl… však víš… o Sarah… za nespravedlivé k ní. Je to hodná a věrná ženská a opravdu nemá lehký život. Raději bych si ukousl jazyk, než řekl o ní něco špatného. Myslím, že každý člověk má své nesnáze. Být chudobný je opravdu peklo.“

„Byl jsi ke mně strašně hodný, Tome. Nikdy ti to nezapomenu. A vím, že i Sarah to myslí dobře. Dělá, co může.“

„Nebudu ti moct dát žádný svatební dar,“ pokračoval její bratr omluvně. „Sarah o tom nechce ani slyšet. Říká, že my jsme taky nedostali žádný dar od mé rodiny, když jsme se brali. Ale něco pro tebe přece jen mám. Překvapení. Nikdy bys to neuhodla.“

Saxon zvědavě čekala.

„Když jsi mi řekla, že se budeš vdávat, napadlo mě, abych to napsal bratru Georgovi a požádal ho, aby ti to poslal. A představ si, poslal to expres. Zatím jsem ti o tom nic neříkal, protože jsem nevěděl, jestli to neprodal. Protože stříbrné ostruhy už prodal. Potřeboval asi peníze. Ale tu druhou věc jsem si dal poslat do dílny, aby se Sarah nezlobila, a včera večer jsem to tajně přinesl domů a schoval do kůlny.“

„Ach, to bude jistě něco po mém otci! Co je to? Ach, co to jen je?“

„Jeho vojenská šavle.“

„Ta, kterou nosil, když jezdil na svém vojenském hnědáku! Ach, Tome, nemohl jsi mi dát krásnější dar. Vraťme se domů. Chtěla bych to vidět. Můžeme tam vklouznout zadem. Sarah pere v kuchyni. A nebude věšet prádlo dřív než za hodinu.“

„Řekl jsem Sarah, aby ti dovolila vzít si ten starý prádelník po matce,“ zašeptal Tom, když se kradli úzkou uličkou mezi domy. „Velice se rozzlobila. Řekla, že Daisy byla mou matkou stejně jako tvou, a i když jsme měli každý jiného otce, že prádelník vždycky patřil do Daisiny rodiny a ne do rodiny kapitána Kita a že je můj a co je moje, do toho má ona taky co mluvit.“

„To je v pořádku,“ uklidnila ho Saxon. „Včera večer mi ho prodala. Čekala na mě, když jsem se vracela domů, a z očí jí šlehaly blesky.“

„Jo, byla potom celý den vzteklá, když jsem se o tom zmínil. Kolik jsi jí za to dala?“

„Šest dolarů.“

„Zlodějna… za tolik nestojí,“ vrčel Tom. „Je už starý a z jedné strany popraskaný.“

„Byla bych za něj dala i deset dolarů. Dala bych za něj cokoli, Tome, vždyť patřil matce. Vzpomínám si, jak stával v jejím pokoji, když ještě byla naživu.“

V kůlně vyhledal Tom ukrytý poklad a vybalil ho z papíru. Objevila se těžká rezavá šavle v ocelové pochvě, jakou nosili jezdečtí důstojníci za občanské války. Visela na silné šerpě z červeného hedvábí, prožraného od molů, ke které byly přišity těžké hedvábné střapce. Saxon ji nedočkavě téměř vytrhla bratrovi z rukou. Vytáhla šavli z pochvy a přitiskla své rty na její ocel.

Šla do prádelny naposled. Toho večera měla nadobro zanechat práce. A příštího dne v pět hodin odpoledne měla jít s Billym na úřad, kde měl být svatební obřad. Bert a Mary budou svědci a potom půjdou všichni čtyři do salónku v Bariumově restauraci na svatební večeři. Potom půjdou Bert a Mary na taneční zábavu do Myrtle Hallu a Billy se Saxon nastoupí v Osmé ulici do tramvaje a pojedou na roh Sedmé a Borové ulice. Dělníci nemívají líbánky. Příští den musí být Billy v obvyklou hodinu v práci.

Všechny ženy v žehlírně jemného prádla věděly, že je Saxon s nimi naposled. Mnohé jí to přály, ale bylo i hodně takových, které jí záviděly, že má manžela a že se zbaví otročiny u žehlicího prkna. Musela vyslechnout mnoho uštěpačných poznámek, jak už bylo osudem každé dívky z žehlírny, která se vdávala. Saxon však byla tak šťastná, že ji vtipkování ani neuráželo; bylo sice drsné, ale dobromyslné.

V oblacích páry, stoupající z její žehličky a z jemného batistu a mušelínu, který jen létal pod jejíma rukama, jí vyvstávaly obrazy jejího budoucího života v domku v Borové ulici; neustále si pobrukovala refrén nejnovějšího šlágru, který si upravila po svém:

„Ať už dělám co už dělám, dělám to pro Billyho.“

Ve tři hodiny odpoledne byly už dělnice ve vlhké, horké místnosti úplně vyčerpané. Starší ženy lapaly po dechu a vzdychaly; mladším ženám zmizela z tváří barva, obličeje měly ztrhané a pod očima se jim vytvořily tmavé kruhy; všechny však udržovaly vysilující tempo. Neúnavnýma, bdělýma očima mistrová přísně dohlížela, aby včas odvrátila narůstající hysterii, a jednu mladičkou dívku s plochou hrudí a se svislými rameny rychle vyvedla ven, když si všimla, že na ni jde mdloba.

Náhle Saxon vyděsil divoký, nelidský výkřik. Napjatá nit lidské vytrvalosti se přetrhla; vůle a nervy vypověděly službu a sto žen postavilo žehličky nebo je upustilo z rukou. To Mary tak strašně vykřikla a Saxon viděla, jak se jí na rameni usadilo divné černé zvíře, mávající velkými křídly podobnými drápům. Mary vykřikla, v hrůze se vrhla na zem a podivné zvíře vletělo přímo do obličeje vyděšené ženě u sousedního prkna. Žena zaječela a omdlela. Létající netvor poletoval sem a tam, zatímco ječící, vyděšené ženy mávaly rukama, pokoušely se uprchnout nebo schovat pod žehlicí prkna.

„Vždyť je to jen netopýr!“ vykřikla mistrová. Zuřila. „Copak jste ještě neviděly netopýra? Vždyť vás nesežere!“

Ženy se však chovaly jako zdivočelé a nebyly k utišení. Jakási žena na druhém konci místnosti, která neviděla prvou příčinu tohoto rozruchu, začala zděšeně křičet, že hoří, a tím způsobila, že se všechny v panice rozběhly ke dveřím. Všechny pronikavě a zoufale ječely a přehlušily hlas mistrové. Saxon se zpočátku jen polekala, ale křik a panika strhly i ji. Třebaže nekřičela, utíkala s ostatními. Když tato horda pološílených žen vrazila do sousedního oddělení, dělnice, které tam pracovaly, se k nim připojily a prchaly před neznámým nebezpečím.

V deseti minutách byla prádelna prázdná, kromě několika mužů, kteří tam procházeli s ručními hasicími přístroji a marně hledali příčinu výtržnosti.

Mistrová byla zavalitá, ale pohyblivá žena. Poděšené dělnice ji sice strhly s sebou, ale přece jen se jí podařilo prodrat se zpátky a rychle lapila oslepeného netopýra do koše na prádlo.

„Nevím sice, jak vypadá Bůh, ale věř mi, myslela jsem, že vidím samotného ďábla,“ zajíkala se Mary, zmítajíc se mezi smíchem a slzami.

Saxon se však na sebe zlobila, že se tak dala vyplašit a že s ostatními tak divoce prchala ze dveří.

„Všechny jsme bláznivé,“ řekla. „Vždyť to byl jen netopýr. Už jsem o nich slyšela. Žijí na venkově. Neublíží ani mouše. V denním světle nevidí. Proto tak bezhlavě poletoval. Byl ta obyčejný netopýr.“

„Kdepak, mě neoklameš,“ odpověděla Mary. „Byl to sám ďábel.“ Chvíli vzlykala a pak se znovu začala hystericky smát. ,,Vidělas, jak paní Bergstromová omdlela? A dotklo se to jenom jejího obličeje. A mně to sedělo na rameni. A dotýkalo se to mýho holýho hrdla jako ruka mrtvoly. A přesto jsem neomdlela.“ Znovu se rozesmála. „Myslím, že jsem asi byla příliš vyděšena, abych omdlela.“

„Vraťme se,“ naléhala Saxon. „Ztratily jsme už půl hodiny.“

„Ani za nic. I kdyby mě za to vyhodili, jdu domů. Nemohla bych teď žehlit ani za nic. Tak jsem z toho roztřesená.“

Jedna žena si zlomila nohu, druhá ruku a mnohé měly odřeniny a modřiny. Výhrůžky ani prosby mistrové nedokázaly ženy přesvědčit, aby se vrátily do práce. Byly příliš rozčilené a nervózní a jen tu a tam se některá odvážila vrátit do budovy pro klobouky a košíky s jídlem ostatních žen. Saxon byla jedna z té hrstky, která se vrátila a pracovala až do šesti hodin.

Kapitola XV

„Ale Berte!… Už máš v hlavě!“ zvolala Mary vyčítavě.

Všichni čtyři seděli u stolu v salónku u Barnuma. Svatební večeři, která byla celkem prostá, ale Saxon se zdála až příliš nákladná, už snědli. Bert, drže v ruce sklenku s kalifornským červeným vínem, které tu prodávali po padesáti centech za láhev, vstal a pokusil se o slavnostní proslov. Měl zarudlý obličej a jeho černé oči se horečně leskly.

„Tys už pil, než jsme se sešli,“ pokračovala Mary. „Vidím to na tobě.“

„Jdi tedy k očnímu lékaři, drahoušku,“ odpověděl. „Bertram je dnes večer v nejlepší formě. A teď vstává, aby připil svému starému kamarádovi… Bille, starý kamaráde, na tvoje zdraví! Musíme se napít na rozloučenou, víš. Jsi teď ženáč, Bille, a budeš muset chodit domů včas. Už žádný chození s kamarády. Musíš se dát pojistit na život a taky proti úrazu a musíš se taky stát členem stavební a úvěrové společnosti a pohřebního bratrstva…“

„Tak už přestaň, Berte,“ přerušila ho Mary. „Na svatbě se nemluví o pohřbu. Že se nestydíš.“

„Nepleť se do toho, Mary! Řekl jsem to proto, že to myslím upřímně. Na takový věci, co myslí Mary, já nemyslím. Já jenom myslím… Musím vám povědět, co si vlastně myslím. Říkal jsem pohřební bratrstvo, že jo? Ale nechtěl jsem tím vnést smutek do tohoto veselýho shromáždění. Ani zdaleka…“

Snažil se z trapné situace dostat s takovým úsilím, že Mary vítězoslavně pohodila hlavou. To na jeho rozjařenou mysl účinkovalo jako vzpruha.

„Hned vám to vysvětlím,“ pokračoval. „Protože, Bille, jsi dostal tak senzačně hezkou ženu, jenom proto. Všichni kluci jsou do ní zbláznění, a až za ní začnou běhat, co potom uděláš? Potom budeš mít spoustu práce. No, a nebudeš potom potřebovat pohřební bratrstvo, abys je dal pohřbít? Myslím, že jo. To byl kompliment tvýmu dobrýmu vkusu, pokud jde o holky. A právě jsem ti to chtěl vysvětit, když mi Mary skočila do řeči.“

Jeho lesknoucí se oči spočinuly na okamžik s vítězoslavným posměchem na Mary.

„Kdo říká, že mám v hlavě? Já? Ani zdání. Vidím všechno jasně jako za bílýho dne. Vidím tady Billyho, svýho starýho kamaráda Billyho. A nevidím dva Billy. Vidím jen jednoho. Billy nikdy v životě neměl dva obličeje. Bille, starý kamaráde, když tě tu tak vidím pod manželským jhem, je mi tě líto…“ náhle se zarazil a obrátil k Mary. „A ty se nevztekej, holka. Vím, co povídám. Můj dědeček byl senátor a dokázal ohromně dojemně kecat od rána až do večera. A já to dokážu taky… Billy, když se tak na tebe dívám, je mi tě líto. Opakuji, je mi tě líto.“ Vyzývavě pohlédl na Mary. „A je mi taky líto sebe, když se na tebe dívám a vidím všechno to štěstí, které sis pořídil. Věř mi, jsi moudrý člověk, ať žijou ženský. Dobře jsi začal. Jen v tom pokračuj. Ožeň se pro mě za mě třeba se všemi. Billy, na tvoje zdraví. Jsi Mohykán, který jde po skalpu. A získal jsi squaw, která za to stojí, fakt. Minnehaho, na tvoje zdraví… na zdraví vás obou… i na zdraví vašich potomků, čert je vem!“

Na jeden doušek vyprázdnil sklenku, zhroutil se na židli a mrkal na novomanžele očima, v nichž se leskly slzy. Mary mu chlácholivě hladila ruku, což ještě zvýšilo jeho dojetí.

„Bože, můžu si přece poplakat,“ vzlykal. „Vždyť ztrácím svýho nejlepšího kamaráda, ne? Už to nikdy nebude, jak to bývalo… Už nikdy. Když si pomyslím na ty legrace a rvačky a na ty dobrý časy, který jsme s Billym spolu prožili, a když uď vidím vás, Saxon, jak tu vedle něho sedíte a držíte se s ním za ruce, skoro bych vás nenáviděl.“

„Hlavu vzhůru, Berte,“ zasmála se vlídně. „Jen se podívejte, s kým se vy držíte za ruce.“

„Ach, už má zase jeden z těch svých plačtivých záchvatů,“ řekla Mary přísně, ale přitom ho chlácholivě hladila po tváři. Vzchop se, Berte, vždyť je všechno v pořádku. A teď je řada na Billym, aby odpověděl na tvůj skvělý proslov.“

Bert se rychle posilnil další sklenkou vína.

„Do toho, Bille,“ zvolal. „Jsi na řadě.“

„Nejsem žádný řečník,“ zabručel Billy. „Co mám říct, Saxon? Nemá smysl povídat jim, jak jsme šťastni. Vědí to i tak.“

„Pověz jim, že budeme šťastni vždycky,“ řekla. „A poděkuj jim za jejich blahopřání a řekni, že jim přejeme totéž. A že my čtyři budeme vždycky kamarádi jako za starých časů. A pověz jim, že je na příští neděli zveme do Borové ulice č. 507 na oběd… A Mary, kdybys chtěla přijít už v sobotu večer, mohla bys spát v ložnici pro hosty.“

„Řekla jsi to už sama a líp, než bych to dokázal já,“ zatleskal jí Billy. „Byla jsi skvělá a já k tomu můžu dodat už jen pár slov, tady pro ty dva.“

Vstal se sklenkou v ruce. Jeho jasné modré oči pod tmavým obočím a s tmavými řasami jako by ještě více zmodraly a zdůraznily jeho světlé vlasy a pleť. Jeho hladké tváře byly růžové, ale ne od vína, protože pil teprve druhou sklenku, nýbrž zdravím a radostí. Saxon na něho hleděla s pocitem hrdosti; byl tak pěkně oblečený, tak silný, tak hezký, tak čistý – ten její mužný chlapec. A byla hrdá sama na sebe, na svou ženskou přitažlivost, jíž si získala tak báječného milence.

„Víte, Berte a Mary, jste tu na Saxonině a mé svatební hostině. Bereme si k srdci všechna vaše blahopřání a přejeme vám totéž, a když to říkáme, máme tím na mysli víc, než si myslíte. Saxon a já vám to chceme oplatit a věříme, že přijde den, kdy pozvete nás na svou svatební hostinu. A až k nám přijdete na nedělní oběd, můžete oba přijít už v sobotu večer a přespat v ložnici pro hosty. Neudělal jsem moudře, že jsem ji už dal zařídit?“

„Nikdy bych si to o vás nepomyslela, Billy!“ zvolala Mary. „Jste stejný sprosťák jako Bert. Ale stejně…“

Oči jí zvlhly, hlas se jí zachvěl a zlomil. Usmála se na ně přes slzy a pak se obrátila k Bertovi, který ji vzal do náručí a posadil si ji na klín.

Když pak odcházeli z restaurace, šli všichni čtyři k rohu Osmé ulice a Broadwaye, kde se zastavili u tramvaje. Bert a Billy rozpačitě mlčeli, tísněni jakýmsi zvláštním odcizením. Mary však objala Saxon s láskyplnou něžností.

„Všechno bude v pořádku, miláčku.“ zašeptala jí Mary. „Neboj se. Všechno bude v pořádku. Vzpomeň si na všechny ostatní ženy na světě.“

Průvodčí zazvonil a obě dvojice se odloučily v náhlém zmatku loučení.

„Ach, ty Mohykáne!“ volal za nimi Bert, když se tramvaj li, rozjela. „Ach, ty Minnehaho!“

„Pamatuj, co jsem ti říkala,“ loučila se Mary se Saxon.

Tramvaj zastavila na rohu Sedmé a Borové ulice, kde byla konečná stanice. Jejich domek byl odtud vzdálen jen asi dva bloky. Před vchodem vytáhl Billy z kapsy klíč.

„To je zvláštní, že?“ řekl, když otočil klíčem v zámku. „Ty a já. Jen ty a já.“

Zatímco rozsvěcoval lampu v obývacím pokoji, sundávala si Saxon klobouk. Odešel do ložnice a rozsvítil i tam, pak se vrátil a zůstal stát ve dveřích. Saxon, která se stále ještě zmateně zabývala jehlicemi z klobouku, na něho pokradmu pohlédla. Rozevřel náruč.

„Pojď,“ řekl.

Přistoupila k němu a on pocítil, jak se v jeho náručí chvěje.

KNIHA
II

Kapitola I

Když se Billy vracel domů první večer po svatební noci, čekala ho Saxon ve dveřích. Když se objali a ruku v ruce prošli halou do kuchyně, vtáhl Billy hlasitě nosem vzduch se zjevným uspokojením.

„Panečku, tady to ale voní, Saxon! A není to jen káva… i tu tady cítím. Celý dům voní. Voní… ani nevím čím, ale voní krásně.“

Zatímco se umýval a utíral u umývadla, postavila na sporák pánev na smažení. Když si otíral ruce, pozorně ji přitom sledoval a pochvalně vykřikl, když na pánev dala plátek masa.

„Kde ses naučila péct maso na suché, horké pánvi? Je to jediný správný způsob, ale myslím, že to ví jen zatraceně málo žen.“

Když zvedla pokličku z druhé pánve a zamíchala její voňavý obsah kuchyňským nožem, přistoupil k ní, vsunul jí ruce pod paže, objal ji přes prsa a sklonil hlavu k jejímu rameni, až se tváří dotýkal její líce.

„Mm-mmmm! Smažené brambory na cibulce, jak to dělávala moje matka. Po těch bych se utloukl. A jak voní! Mm-mmm!“

Pustil ji a jeho tvář se mazlivě otřela o její. Potom ji znovu objal. Ucítila jeho rty na svých vlasech a uslyšela, jak s potěšením vdechuje jejich vůni.

„Mm-mmm! A jak ty krásně voníš! Nikdy jsem nechápal, co to znamená, když jsem slyšel, že je některá dívka sladká. A teď už to vím. Ty jsi ta nejsladší dívka, jakou jsem kdy poznal.“

Jeho radost byla nezměrná. Když se vrátil z ložnice, kam si šel učesat vlasy, posadil se k malému stolu proti ní a už s nožem a vidličkou v rukou jí řekl:

„Ty, manželství je mnohem, mnohem lepší, než jak ho líčí většina ženáčů. A čestné slovo, Saxon, ještě je něčemu naučíme. Ukážeme jim takové trumfy, že jim povalíme celý bank. Jen jedno mě mrzí.“

Když v jejích očích spatřil náhlou obavu, zasmál se.

„Že jsme se totiž nevzali dřív. Jen si považ, přišel jsem o celý týden.“

Oči jí zazářily vděčností a štěstím a v duchu si slavnostně slibovala, že po celý jejich manželský život to nesmí být jiné.

Po večeři sebrala se stolu nádobí a začala ho umývat. Když viděla, že je chce Billy utírat, chytila ho za klopu kabátu a odtáhla k židli.

„Tady se posaď a nezlob. A teď hezky poslouchej, co ti povím. A jestli chceš, zakuř si cigaretu… Ne, koukat na mě nebudeš. Tady máš dnešní noviny. A jestli si nepospíšíš, budu s nádobím hotová dřív, než se dáš do čtení.“

Když tak kouřil a četl, neustále po něm pokukovala. Chybí ještě jedno, pomyslela si… trepky; pak bude obraz pohodlí a spokojenosti úplný.

Po několika minutách Billy noviny s povzdechem odložil.

„Nejde to,“ řekl. „Nemůžu číst.“

„Proč?“ dobírala si ho. „Máš slabý zrak?“

„Ne, ale bolí mě oči a je na to jen jediný lék, aby přestaly bolet – koukat na tebe.“

„No dobrá, Billy, hned budu hotová.“

Když vyprala utěrku, vymyla dřez a odložila zástěru, přišla k němu a políbila ho napřed na jedno a pak na druhé oko. „Už nebolí?“

„Už je to trochu lepší.“

Opakovala léčení. „A teď?“

„Ještě lepší.

„A teď?“

„Už skoro nebolí.“

Ale pak znovu onemocněl a stěžoval si, že ho pravé oko stále ještě pobolívá.

Při léčení jeho očí náhle vykřikla, jako by ji něco zabolelo. Billy se vyděsil.

„Co je? Bolí tě něco?“

„Oči. Strašně mě bolí.“

A tak se stal na chvíli lékařem Billy a pacientkou Saxon. Když se navzájem vyléčili, zavedla ho do obývacího pokoje, kde se jim podařilo vtěsnat se do jednoho houpacího křesla u otevřeného okna. Byl to nejdražší kus nábytku v domě. Stálo sedm a půl dolaru, a třebaže bylo nádhernější než všechno, o čem snila jako o svém budoucím majetku, trápila se touto marnotratností celý den s pocitem jistého provinění.

Do pokoje vnikl slaný, chladný vzduch, který je po západu slunce požehnáním všech měst ležících u zálivu. Slyšeli, jak na nádraží supí posunovací lokomotivy a jak rachotí lokálka v Sedmé ulici, kde zpomalovala cestou od mola ke stanici v Západním Oaklandu. Z ulice k nim doléhal křik dětí, které si za letních večerů hrávaly na ulici, a ze zápraží sousedního domku tlumené hlasy hospodyň, které si tam zašly na kus řeči.

„Dovedeš si představit něco lepšího?“ zašeptal Billy. „Když si vzpomenu na ten svůj pokoj za šest dolarů, dělá se mi nanic, když si pomyslím, co všechno jsem promeškal. Ale jedna věc mě těší. Kdybych se byl odstěhoval dřív, nebyl bych potkal tebe. Před několika týdny jsem ještě ani nevěděl, že jsi na světě.“

Jeho ruka klouzala vzhůru po jejím obnaženém předloktí, až trochu vnikla pod rukáv.

„Máš tak chladivou pokožku,“ řekl. „Není studená, jen chladivá. Je příjemné ji hladit.“

„Za chvíli budeš říkat, že jsem tvoje chladnička,“ smála se.

„Hlas máš taky chladivý,“ pokračoval. „Vyvolává ve mně stejný pocit jako tvá ruka, když mi ji dáš na čelo. Je to zvláštní. Nedovedu si to vysvětlit. Ale tvůj hlas mnou úplně proniká, je tak chladivý a jemný. Je jako vánek… tak příjemný a chladivý, jako když zavane od moře po horkém dni. A když mluvíš tiše, zní plně a sladce jako viola v orchestru MacDonoughova divadla. A nikdy není tak ostrý, pronikavý a skřípavý jako hlasy některých žen, když se vztekají nebo rozzlobí, až člověku připomínají prasklou gramofonovou desku. Tvůj hlas mnou proniká, až se celý chvěji… jakoby tou jeho chladivostí. Je to… je to prostě rozkoš. Jestliže jsou v nebi andělé, mají jistě takové hlasy.“

Po několika minutách, kdy její štěstí bylo tak nevýslovné, že mu jen rukou hladila vlasy a mlčky se k němu tulila, se Billy znovu rozhovořil.

„Povím ti, co mi připomínáš… Viděla jsi už někdy čistokrevnou klisnu, která se leskne na slunci, žíně má jako hedvábí a srst tak tenkou a jemnou, že nejmenší dotek biče na ní zanechá stopu… je tak bujná a citlivá a vytrvalostí překoná i nejsilnějšího polozkroceného koně, ale v mžiku si dokáže natrhnout šlachu a na smrt prostydne, jestliže ji člověk na noc nepřikryje? Můžeš mi věřit, že na světě je máloco tak krásného. Jsou tak jemné, citlivé a choulostivé. Musíš s nimi zacházet jako se sklem, opatrně. No, a proto mi je připomínáš. A já se vynasnažím, abych s tebou zacházel stejně jemně. Ty jsi tak odlišná od ostatních žen jako taková klisnička od obyčejné tažné kobyly. Ty jsi taky čistokrevná. Jsi zrovna tak utvářená a ohnivá a tvoje tvary…

Ty, víš, jakou máš postavu? Annetta Kellermanová se může schovat. Úplně ji trumfneš. Ona je Australanka a ty jsi Američanka, ale postavu nemáš americkou. Jsi jiná. Jsi kouzelná… nevím, jak ti to povědět. Jiné ženy nejsou stavěné jako ty. Jsi jakoby z jiné země. Vypadáš jako Francouzka, ano, to je ono. Máš postavu jako Francouzka a ještě něco navíc… jak chodíš, jak se pohybuješ, jak vstáváš a sedáš, a vůbec všechno.“

Billy, který ještě nikdy nebyl mimo Kalifornii a ani jedinou noc nestrávil jinde než ve svém rodném městě Oaklandu, měl přesto správný úsudek. Saxon byla květem z anglosaského kmene a její nezvykle drobné a jemné ruce a nohy, ladná postava a držení těla – tím vším připomínala jednu z těch žen z dob výbojů, kdy se francouzští Normané promíchali se statnou saskou rasou.

„A jak se oblékáš. Šaty ti sedí jako ulité. Jako by byly součástí tebe samé, stejně jako tvůj chladivý hlas a pokožka.

Vždy jsi tak dobře oblečená, že by to líp ani nešlo. A muž je rád, když se může ukázat se ženou, která se tak báječně obléká, a rád slyší, když si kamarádi povídají: ‚S kým to teď Billy chodí? To je kůstka, co? To bych si taky dal říct…‘ A tak podobně.“

A Saxon, s tváří přitisknutou k jeho, byla dokonale odměněna za dlouhé hodiny šití po nocích, kdy po celodenní dřině jí únavou klesala hlava a ona pro sebe napodobovala krásné šaty, jaké se denně napařovaly pod její žehličkou.

„Ty, Saxon, mám pro tebe nové jméno. Ty jsi moje chladivé děvčátko. To je ono, chladivé děvčátko.“

„A neomrzím se ti nikdy?“ zeptala se.

„Omrzet? Vždyť jsme stvořeni jeden pro druhého.“

„Není to báječné, že jsme se potkali, Billy? Mohlo se stát, že bychom se nikdy nepotkali. Byla to přece jen náhoda.“

„Měli jsme prostě štěstí,“ zvolal. „To je fakt.“

„Možná že to bylo víc než štěstí,“ podotkla.

„Jasně. Museli jsme se potkat. Byl to osud. Nic nám v tom nemohlo zabránit.“

Potom seděli tiše, naplněni nevýslovnou láskou, až Saxon ucítila, jak ji přivinul blíž k sobě, jeho rty se přiblížily k jejímu uchu a zašeptal: „Nepůjdeme si už lehnout?“.

Trávili takto většinu večerů, jen někdy si šli pro změnu zatančit, nebo šli do Orphea nebo do Bellova divadla, nebo do kina nebo v pátek večer na koncerty dechové hudby v městském parku. V neděli Saxon často připravila studený oběd a Billy ji odvezl do kopců s Princem a Králem, které mu jeho zaměstnavatel rád půjčoval, aby se proběhli.

Každé ráno vzbudil Saxon budík. První ráno trval Billy na tom, že vstane zároveň s ní a zatopí v kuchyňském sporáku. Tenkrát svolila, ale potom si už připravovala sporák vždy večer, takže ráno stačilo škrtnout zápalkou. A Billyho přinutila, aby zůstal v posteli a chvilku si ještě zdříml, než ho zavolá k snídani. Zpočátku mu dávala s sebou studený oběd. Potom chodil asi týden na oběd domů, ale později si zase musel brát jídlo s sebou. Záleželo na tom, jak daleko musel jezdit.

„Nezařídila sis to s mužem dobře,“ varovala ji Mary. „Moc ho obskakuješ. Jestliže si nedáš pozor, úplně ho rozmazlíš. On by měl obskakovat tebe.“

„On vydělává,“ odpověděla Saxon. „Má těžší práci než já, a já mám tolik času, že nevím, co s ním... mohla bych ho rozdávat. A pak, obskakuji ho ráda, protože ho miluji a protože… zkrátka, protože se mi chce.“

Kapitola II

Přestože se Saxon tak vzorně starala o domácnost, zbývalo jí dík přísnému rozdělení každodenních povinností ještě dost volného času. Zejména ve dnech, kdy si její muž bral jídlo s sebou a nemusela vařit oběd, měla několik hodin pro sebe. Když byla zaměstnaná v továrně nebo v prádelně, zvykla si pracovat bez ustání a teď si nemohla zvyknout na nečinnost. Nedokázala sedět jen tak, bez práce. Chodit k přítelkyním na návštěvu nemohla, protože pracovaly v továrně nebo v prádelně. Se sousedkami se dosud nestačila seznámit, kromě jedné zvláštní stařeny, která bydlela ve vedlejším domě a s níž si Saxon vyměnila několik slov přes plot dvora.

Jednou ze zábav, kterými si Saxon krátila dlouhou chvíli, bylo nerušené a časté koupání. V sirotčinci i v domě u Sarah byla zvyklá koupat se jednou týdně. Když dospívala, pokusila se koupat častěji, ale dosáhla tím jedině toho, že se jí Sarah nejdříve posmívala a později se na ni rozzlobila. Sarah vyrostla v době, kdy bývalo zvykem koupat se jen v sobotu, a Saxoninu touhu mýt se častěji než jednou týdně považovala za nafoukanost a za urážku své vlastní čistotnosti. Kromě toho to podle ní znamenalo zbytečné plýtvání palivem a další špinavé ručníky. Ale teď, v Billyho domě, kde měla vlastní sporák, vlastní vanu, ručníky i mýdlo a kde jí to nikdo nezakazoval, dopřála si Saxon tohoto potěšení denně. Měla sice jen obyčejnou vanu, kterou si postavila do kuchyně a naplnila vodou, ale byl to přepych, jakého se dočkala až ve svých čtyřiadvaceti letech. Ta podivná sousedka poradila Saxon při náhodné rozmluvě něco, co dovršilo požitek z koupání – jednoduchou věc… dát do vody několik kapek obyčejného čpavku. Saxon však předtím o tom nikdy neslyšela.

Dozvěděla se od té zvláštní ženy ještě mnoho jiných věcí. Seznámily se jednou, když Saxon na dvoře věšela dva vyprané živůtky a několik kousků svého nejjemnějšího prádla. Stařena se opírala o zábradlí zadního vchodu a zachytila její pohled; přikývla, jak se Saxon zdálo, ale spíš prádlu na šňůře než jí.

„Vy jste se vdala teprve nedávno, že?“ zeptala se žena. „Já jsem Higginsová. Ale raději slyším na své křestní jméno Mercedes.“

„A já jsem Robertsová,“ odpověděla Saxon, pociťujíc radostné vzrušení, že se může představit tímto novým jménem. „Moje křestní jméno je Saxon.“

„Zvláštní jméno, u Yankeeů zcela neobvyklé,“ poznamenala sousedka.

„Ale já nejsem Yankee,“ zvolala Saxon. „Jsem Kaliforňanka.“

„Ohó,“ zasmála se Mercedes Higginsová, „zapomněla jsem, že jsme v Americe. V jiných zemích přezdívají všem Američanům Yankee. Vy jste se tedy nedávno vdala?“

Saxon přikývla se šťastným povzdechem. Mercedes si také povzdechla.

„Ach, vy šťastné, jemné a krásné mladé stvoření. Závistí bych vás až mohla nenávidět… protože si můžete kolem svých hezkých prstíků omotat celý mužský svět. Ani si své štěstí neuvědomujete. Žádná si to neuvědomí, dokud není příliš pozdě.“

Saxon to zmátlo a znepokojilo, ale pohotově odpověděla: „Ach, ale já vím, jak jsem šťastná. Mám nejlepšího muže na světě.

Mercedes Higginsová si opět povzdechla a změnila námět hovoru. Ukázala hlavou na prádlo.

„Vidím, že máte ráda hezké věci. To je u mladé ženy správné. Je to skvělé vnadidlo na muže… Je to půl úspěchu v boji. Muže tím získáte i udržíte…“ zarazila se a zeptala se skoro příkře: „A vy, vy si chcete svého muže udržet?… Navždy, navždy. .. budete-li moci?“

„Chtěla bych. Vynasnažím se, aby mě miloval navždy.“

Saxon se odmlčela, znepokojená a překvapená, že mluví tak důvěrně s cizím člověkem.

„Láska mužů je divná věc,“ řekla Mercedes. „A všechny ženy se mýlí, jestliže si myslí, že svého muže znají jako svou dlaň. Mnoho žen umírá se zlomeným srdcem právě proto, že neznají muže, že stále ještě hloupě věří, že se v nich vyznají. Ó la, la, ty naivky! Vy tedy říkáte, vy novomanželko, že chcete dokázat, aby vás miloval navždy? Říkají to všechny a přitom si myslí, že znají muže a jejich nestálá srdce. Ale povídám vám, je snadnější vyhrát hlavní cenu v loterii Malé Louisiany, jenomže mladé novomanželky na to bohužel přijdou, když už je pozdě. Ale vy… vy jste začala dobře. Dbejte na svou parádu a o svůj vzhled, čím jste si muže získala, tím si ho musíte udržet. Ale to ještě nestačí. Jednou si s vámi popovídám a řeknu vám něco, co se jen málo žen snaží dozvědět a co se málokterá vůbec kdy dozví… Saxon!… To je zvučné a hezké jméno pro ženu. Ale k vám se nehodí. O, já jsem si vás všimla. Vy jste Francouzka, nesporně v sobě máte cosi francouzského. Řekněte panu Robertsovi, že mu blahopřeji k jeho dobrému vkusu.“

Odmlčela se a položila ruku na kliku kuchyňských dveří.

„Přijďte mě někdy navštívit. Nebudete toho litovat. Můžu vás mnohému naučit. Přijďte někdy odpoledne. Můj muž je noční hlídač v dílnách a přes den spí. Teď spí taky.“

Saxon se vrátila do bytu zamyšlená a zmatená. Tato hubená žena s tmavou pletí a vrásčitou tváří, jako by ji vysušilo velké horko, s velkýma černýma očima, které zářily a hořely neuhasitelným vnitřním plamenem, byla opravdu velmi zvláštní. Byla stará... Saxon jí hádala padesát až šedesát let; její vlasy, kdysi černé jako uhel, byly hojně protkány šedí. Zvlášť pozoruhodná připadala Saxon její řeč. Mluvila dobrou angličtinou, lepší, než na jakou byla Saxon zvyklá. Tato žena nebyla Američanka, ale ani neměla cizí přízvuk. V jejích slovech přesto bylo něco cizího, ale tak nepostřehnutelného, že Saxon nevěděla, kam ji zařadit.

„Aha,“ řekl Billy, když mu večer vyprávěla o své známosti. „Tak tohle je paní Higginsová? Její muž je noční hlídač. Má jenom jednu ruku. Starý Higgins a ona – to je mi divný párek. Lidé se jí bojí – aspoň někteří. Taliáni a některé staré irské ženské ji považují za čarodějnici. Nechtějí s ní mít nic společného. Bert mi o tom vyprávěl. Víš, Saxon, někteří z nich jsou dokonce přesvědčeni, že kdyby se na ně rozzlobila, nebo kdyby se jí nelíbila jejich tvář a podobně, že by stačilo, aby se na ně podívala a hned by natáhli brka. Jeden mládenec, co pracuje ve stáji  – však jsi ho viděla, je to ten Henderson – ten, co bydlí za rohem v Páté ulici, tvrdí, že to Higginsová nemá v hlavě v pořádku.“

„No, nevím,“ hájila Saxon svou novou známou. „Možná že to nemá v hlavě v pořádku, ale říká totéž, co vždycky říkáš ty. Řekla mi, že nevypadám jako Američanka, ale jako Francouzka.“

„Potom před ní klobouk dolů,“ odpověděl Billy. „Když říká tohle, má to v hlavě v dokonalém pořádku. Dej si ode mne říct, je to moudrá žena.“

„A mluví velice dobrou angličtinou, Billy, jako nějaká učitelka, asi jako hovořívala moje matka. Je vzdělaná.“

„Hloupá být nemůže, když tě dovedla tak správně odhadnout.“

„Řekla mi, abych ti blahopřála k dobrému vkusu, že ses se mnou oženil,“ zasmála se Saxon.

„Vážně? Tak ji ode mne srdečně pozdravuj. Fandím jí, protože dovede poznat něco dobrého, když to vidí, a měla by blahopřát i tvému dobrému vkusu, že sis vybrala mě.“

Když Saxon za několik dní zase věšela prádlo na dvoře, Mercedes Higginsová opět přikývla zpola jí a zpola jejím spodničkám.

„Přemýšlela jsem o tom, jak perete své jemné prádlo,“ řekla místo pozdravu.

„Ale vždyť jsem léta pracovala v prádelně,“ řekla Saxon rychle.

Mercedes se pohrdavě ušklíbla.

„Parní prádelna. Tam jde o obchod, to není k ničemu. Do parní prádelny by se měly dávat jen nejobyčejnější věci… jako trest za to, že jsou obyčejné. Ale luxusní, jemné věci, pavučinky, ty je třeba, moje milá, prát docela jinak. Takové praní je úplné umění. Vyžaduje moudrost, talent a zacházení tak jemné, jak jemné jsou ty věcičky. Dám vám recept na domácí mýdlo. Prádlo nepoškozuje, dává mu bělost, jemnost a trvanlivost. Můžete je potom nosit dlouho, a jemné bílé věci má mít člověk rád dlouho. Praní, to je jemná práce, opravdové umění. Je třeba to dělat tak, jako když umělec maluje obraz nebo píše báseň, s láskou a zbožně; je to jakási svátost krásy.

Naučím vás, má milá, různým zajímavým věcem, které vy Yankeeové neznáte. Naučím vás novým hezkým věcem.“ Pokývla hlavou k Saxonině prádle na šňůře. „Vidím, že si sama zhotovujete kraječky. Vyznám se ve všech druzích krajek, v belgických, maltských, mechlinských, a všechny, všechny jsou krásné! Naučím vás nějakým jednodušším, abyste si je uměla sama zhotovit, aby vás váš znamenitý muž miloval opravdu navždy.“

Při své první návštěvě u Mercedes Higginsové dostala Saxon recept na doma vařené mýdlo a velmi podrobné pokyny, jak prát jemné prádlo. Kromě toho ji fascinovala a vzrušila nezvyklost a podivnost této vyschlé staré ženy, ze které na ni vál dech dalekých zemí a širých moří.

„Vy jste Španělka?“ zeptala se Saxon.

„Ano i ne, jak se to vezme. Můj otec byl Ir, matka byla Španělka z Peru. Podobám se jí vzhledem i barvou pleti. Jinak jsem po otci, modrookém Keltovi s kouzelnou písničkou na rtech a s neklidnýma nohama, které ho nutily k věčnému putování. A tato vášeň, kterou jsem zdědila po něm, mě zavedla na stejně daleké cesty jako jeho.“

Saxon si vzpomněla na hodiny zeměpisu ve škole a v duchu se jí vynořila mapa kontinentu s nepravidelnými křivkami vyznačujícími pobřeží.

„Ach,“ zvolala, „jste tedy Jihoameričanka.“

Mercedes pokrčila rameny.

„Někde jsem se narodit musela. Matka měla velký ranč. Na jeho nejmenší pastvinu by se vešel celý Oakland.“

Mercedes Higginsová si rozveseleně povzdechla a na okamžik se pohroužila do vzpomínek. Saxon by se byla ráda dozvěděla co nejvíce o této ženě, která jistě prožila část svého života tak, jak se žilo za časů, kdy Kalifornie patřila Španělům.

„Jistě jste dostala dobrou výchovu.“ podotkla. „Mluvíte dokonalou angličtinou.“

„Ach, anglicky jsem se naučila až později, ne ve škole. Ale jinak jsem dostala dobrou výchovu, to ano, dobrou výchovu týkající se všech věcí, kromě té nejdůležitější – mužů. Ale i to jsem později dohnala. A moje matka jistě netušila – byla to velká dáma, tak říkajíc dobytkářská královna – že přes svou dobrou výchovu se nakonec stanu ženou nočního hlídače, dělníka, jakých jsme u nás měli stovky, snad tisíce, a všichni dřeli na nás. Měli jsme nádeníky, kteří se spíš podobali tomu, čemu se říká otroci, a kovboje, kteří jezdili dvě stě mil z jednoho konce ranče na druhý. A ve velkém domě bylo tolik služebnictva, že si je člověk ani nemohl zapamatovat. Ano, v matčině domě bylo hodně služebnictva.“

Mercedes Higginsová, výřečná jako trhovkyně, pokračovala ve vzpomínkách.

„Ale naši sluhové byli líní a špinaví. Nejlepší sluhové jsou Číňané. Japonci taky, narazíte-li náhodou na dobré, ale nejsou tak dobří jako Číňané. Japonské služky jsou hezké a veselé, ale nikdy nevíte, kdy vám utečou. Indové nejsou silní, ale velmi poslušní. Vzhlížejí k sáhibům jako k bohům! A já jsem byla memsáhib… to znamená milostivá paní. Jednou jsem měla ruského kuchaře, který pokaždé plivl do polévky pro štěstí. Bylo to velice legrační. Ale smířili jsme se s tím. Stalo se to pak už zvykem.“

„Jistě jste hodně cestovala, když jste měla tolik roztodivného služebnictva!“ podněcovala ji Saxon. Stařena se souhlasně zasmála.

„A nejdivnější ze všech byli černí otroci dole v jižních mořích, ti kudrnatí lidožrouti s nosy propíchnutými kostí. Když se dopustili nedbalosti nebo krádeže, uvázali je ke kokosové palmě za ohradou a zbili je biči z nosoroží kůže. Pocházeli z ostrova lidožroutů a lovců lebek a nikdy nezastonali. Byli na to hrdí. Jedním z nich byl malý Vibi, kterému bylo teprve dvanáct let, a ten mě obsluhoval. Když měl záda rozšlehaná do krve a já jsem se nad ním rozplakala, jen se zasmál a řekl: ‚Trošičku počkat a já uřezat hlavu, co patřit velkému bílému pánovi…‘ Myslel tím Angličana Bruce Ansteye, který ho zbil. Ale malý Vibi jeho hlavu nikdy nedostal. Utekl a divoši uřízli hlavu jemu a snědli ho do posledního kousku.“

Saxon zamrazilo a její obličej zvážněl. Mercedes Higginsová však pokračovala.

„Ach, to byly veselé, bouřlivé, kruté dny. Věřila byste, má milá, že Angličané stačili za tři roky propít výnosy ze svých plantáží v moři šampaňského a skotské whisky a promarnit třicet tisíc liber? Ne dolarů – liber, to je sto padesát tisíc dolarů. Dokud jim stačily peníze, žili jako knížata. Bylo to skvělé, velkolepé. Bylo to bláznivé, bláznivé. Abych se mohla vydat na zpáteční cestu, musela jsem prodat polovinu svých krásných šperků na Novém Zélandu a Bruce Anstey se nakonec zastřelil. Roger přijal místo kormidelníka na obchodní lodi s černošskou posádkou za osm liber měsíčně. A Jack Gilbraith – ten byl ze všech nejúžasnější. Pocházel z bohaté šlechtické rodiny a po návratu do Anglie prodával nedaleko jejich rodinného sídla kočičí maso, dokud mu rodina zase nedala peníze na zakoupení kaučukové plantáže, kdesi ve Východní Indii nebo na Sumatře… nebo to snad bylo na Nové Guineji?“

Když se Saxon vrátila do kuchyně, kde připravovala Billymu večeři, dlouho přemýšlela, jaké touhy a vášně asi vyhnaly tuto stařenu s vyhublou tváří z velikánského peruánského ranče až do západní čtvrti Oaklandu a k Barrymu Higginsovi. Starý Barry nepatřil k lidem, kteří by vyhodili sto padesát tisíc dolarů za šampaňské, nemluvě o tom, že sotvakdy měl k tomu příležitost. Mercedes se ostatně zmiňovala o jiných jménech.

Mercedes jí toho napovídala ještě hodně, někdy jen v úryvcích a v narážkách. Nebylo větší země nebo většího města ve Starém i v Novém světě, které by neznala. Před deseti lety byla dokonce na Klondiku a v jiskřivých barvách vylíčila své společnici zlatokopy, oblečené do kožešin a obuté do mokasínů, z nichž se na podlahu barů sypal zlatý prach v hodnotě tisíců dolarů. Saxon se zdálo, že se paní Higginsová vždy pohybovala ve společnosti mužů, kteří měli peněz jako želez.

Kapitola III

Saxon, která se neustále zabývala otázkou, jak si udržet Billyho lásku a jak zachovat svěžest jejich vzájemných citů, aby nikdy nesestoupily z výšin, v nichž se vznášejí, cítila, že jí cosi žene k paní Higginsové. Ta bude určitě vědět, co je třeba dělat. Nenaznačovala, že její vědomosti daleko přesahují vědomosti obyčejných žen?

V příštích týdnech chodívala Saxon k paní Higginsové často. Ta jí však vyprávěla všechno možné, jen ne to, co Saxon nejvíce zajímalo. Učila ji háčkovat jednoduché krajky, zasvěcovala ji do umění prát a nakupovat. Jednou odpoledne našla Saxon paní Higginsovou sdílnější než obvykle; zřetelně vyslovovaná slova se jí jen řinula z úst. Oči jí zářily, obličej hořel. V jejích slovech byl oheň. V místnosti byl cítit alkohol a Saxon pochopila, že stařena pila. Nervózní a polekaná, ale zároveň fascinovaná Saxon obrubovala plátěný kapesník pro Billyho a sledovala příval slov, který Mercedes ze sebe chrlila..

„Poslyšte, má milá. Povím vám něco o mužském světě. Nebuďte hloupá jako ty ostatní, co mě považují za blázna a za čarodějnici s uhrančivýma očima. Ha, ha! Když si pomyslím na tu vyjevenou Maggii Donahueovou, jak ukrývá svému nemluvněti obličej, když mě vidí, je mi to k smíchu. Byla jsem čarodějnice, to je pravda, ale očarovala jsem jen muže. Ach, v těchto věcech jsem velmi zkušená, velmi zkušená, má milá. Povím vám, jak se mají ženy chovat k mužům a muži k ženám, povím vám o těch nejlepších i nejhorších stránkách jejich chování. O tom, jak všichni muži mají v sobě cosi zvířecího a cosi zvláštního, co láme srdce hloupých žen, které jim nerozumějí. A všechny ženy jsou hloupé. Ale já ne. Jen mě poslouchejte.

Jsem už stará žena. A protože jsem žena, neřeknu vám, jak stará. A přesto si i teď dovedu připoutat muže. A dovedla bych si je připoutat, i kdybych byla bezzubá a stoletá a kdybych měla nos až po bradu. Mladé muže ne, ty jsem mívala dřív. Ale staré, jak se sluší na má léta. A pro mne je velmi dobré, že mám takovou moc. Nemám peníze ani příbuzné, nemám nikoho na celém světě. Mám jen moudrost a vzpomínky… vzpomínky, které jsou sice už popelem, ale popelem královským, popelem z drahokamů. V mém stáří ženy obvykle hladovějí, chvějí se zimou, žijí z milodarů nebo v chudobinci. Ale já ne. Já si držím muže. Je to ovšem jen Barry Higgins… starý Barry, těžkopádný jako vůl, ale je to přece jenom muž, má milá, a je to podivín jako všichni muži. Pravda, má jen jednu ruku.“ Pokrčila rameny. „Ale alespoň mě nemůže bít, vždyť staré kosti už bývají křehké, zaoblené tvary vyschnou v provazy.

Když si však vzpomenu na své mladé milence, na bláznivé prince svého mládí! Užila jsem světa. Bylo toho dost. Ničeho nelituji. A u starého Barryho mám zajištěné živobytí a střechu nad hlavou. Proč? Protože znám muže a vždy si je dovedu udržet. Je to poznání trpké i sladké, ale víc sladké než trpké… ti muži, ti muži! Ne hloupí ťulpasové, ani vypasená měšťácká prasata, ale temperamentní a ohniví muži; možná blázni, ale z královského rodu bláznů, který se vymyká každému zákonu.

Milá novomanželko, musím vás poučit. Rozmanitost! V tom je tajemství této magie. To je ten zlatý klíč. To je hračka, které muže baví. Když jí v ženě nenajde, je jako Turek; ale když ji najde, stane se jejím otrokem, věrným otrokem. Žena musí být mnoha ženami současně. Chcete-li si udržet lásku svého manžela, musíte pro něho být všemi ženami na světě. Musíte být vždy nová, pokaždé s pelem novosti, musíte být květinou, která se nikdy plně nerozvine, a proto také neuvadne. Musíte být celou květinovou zahradou, vždy novou, vždy svěží, vždy jinou. A ve vaší zahradě nesmí muž nikdy utrhnout poslední z vašich kvítků.

Poslyšte, novomanželko. V zahradě lásky žije had. Je to všednost. Šlápněte mu na hlavu, jinak zničí vaši zahradu. Zapamatujte si to slovo: všednost. Nebuďte nikdy příliš důvěrná. Muži jen vypadají hrubě, ve skutečnosti však jsou ženy hrubší než muži… Ne, nehádejte se, novomanželko. Jste ještě děcko. Ženy jsou méně delikátní než muži. Copak to neznám? Vyprávějí jiným ženám o svých manželech ta nejintimnější tajemství lásky. Muži to o svých ženách nikdy nevyprávějí. Čím si to vysvětlit? Podle mě jedině tím, že ženy jsou ve věcech lásky méně delikátní než muži. A to je jejich chyba. Z toho vyrůstá všednost, která jako odporný slimák poskvrňuje a ničí lásku.

Buďte delikátní, novomanželko. Nikdy se neukazujte bez závoje, bez mnoha závojů. Zahalte se tisíci závoji z třpytící se drahocenné tkaniny se vzácnými drahokamy. Nikdy si nedejte strhnout poslední závoj. Na každý den si připravte nový závoj, vždy další a další, bez konce. Ale váš muž to nesmí zpozorovat. Ať je tento toužící milenec, který vás chce mít celou, přesvědčen, že vás od něho odděluje už jen ten poslední závoj. Pokaždé musí být přesvědčen, že dostal všecko, že strhl poslední závoj. Ale ve skutečnosti to musí být jinak. Jen tehdy nebude nasycen a zítra najde ten další poslední závoj, který ještě nezná.

Pamatujte si, že každý závoj mu musí připadat jako poslední a jediný. Vždy musí mít dojem, že už odhalil všechno, ale na zítřek a na každý další zítřek si připravte vždy nový a pro sebe si ponechejte víc, než jste poskytla jemu. Potom budete pro muže vždy nová a překvapující a on bude hledat něco nového u vás a ne u jiných žen. Svého muže jste si získala svou novostí a svěžestí a svou tajemností. Když muž otrhá celý květ a vysaje všechnu jeho vůni, hledá jiné květy. To je to zvláštní. Musíte vždy zůstat květem téměř otrhaným, který vlastně není nikdy úplně otrhán a zachovává si nevyčerpatelný zdroj sladkosti.

Hloupé jsou ženy, které považují první získání muže za konečné vítězství. Potom zlhostejní a ztloustnou a zvadnou a zhasnou se zlomeným srdcem. Jak mohou být tak hloupé! Ale vy, děvenko, musíte po svém prvním vítězství vytvořit ze svého milostného života nekonečný řetěz vítězství. Každý den si musíte svého muže podmanit znovu. A až dosáhnete posledního vítězství, až už nebudete mít nad čím zvítězit, pak skončí láska. Nastal konec a váš muž poputuje do cizích zahrad. Pamatujte si, že láska musí zůstat nenasycená. Musí vzbuzovat hlad, ostrý jako nabroušený nůž, hlad, který však nikdy nesmíte plně ukojit. Musíte svého milovaného sytit dobře, co nejlépe, a přesto ho pustit od sebe hladového, aby se k vám vrátil ještě žádostivější.

Paní Higginsová prudce vstala a vyšla z místnosti. Saxon neušla pružnost a lehkost, s jakou se pohybovalo její vyschlé tělo. Když se paní Higginsová vrátila, ověřila si znovu, že ta pružnost a půvab nebyly jen výtvorem její fantazie.

„Řekla jsem vám sotva první písmeno z abecedy lásky,“ řekla Mercedes Higginsová a znovu se posadila.

Držela v rukou drobný nástroj z krásně zdobeného tmavohnědého dřeva, který se podobal kytaře, ale měl čtyři struny. Rytmicky přeběhla ukazováčkem po strunách a začala zpívat slabým a příjemným hlasem v cizí řeči jakousi podivnou a k lásce vzněcující píseň. Hlas i struny vyluzovaly měkké tóny, které plynuly ve smyslných vlnách, utichávaly do šepotu a k laskání, nesly se šerem a soumrakem milosti nebo se znovu zvedaly k výkřikům lásky, barbarsky velitelským, v nichž se proplétalo žalostné volání a šílenství touhy. Píseň zapůsobila na Saxon tak silně, že se sama rozechvěla jako nástroj, rozezvučený vášnivými tóny. Připadalo jí to jako sen, a když Mercedes Higginsová skončila, cítila Saxon skoro závrať.

„Kdyby váš muž k vám ochladí a kdyby vás už poznal celou jako starou minci, zazpívejte mu tuto píseň, tak jak jsem ji zazpívala já, a znovu po vás napřáhne svou náruč a oči mu zvroucní bývalým náruživým leskem. Chápete to? Chápete to, novomanželko?“

Saxon jen mlčky přikývla, protože v ústech měla tak vyprahlo, že nemohla mluvit.

„Zlaté koa, nejvzácnější dřevo,“ zašeptala Mercedes, sklánějíc se nad nástrojem. „Havajci je nazývají ukulele, což znamená skákající blecha. Havajci mají zlatistou pleť, je to rasa milenců oddávajících se kouzlu teplých a svěžích tropických nocí, kdy stále vanou pasáty.“

Znovu udeřila do strun. Teď však zpívala v jiném jazyce, který Saxon považovala za francouzštinu. Byla to po čertech veselá, temperamentní a dráždivá píseň. Velké oči paní Higginsové se chvílemi rozšiřovaly a jiskřily, hned se zase šibalsky a svůdně zužovaly. Když skončila, pohlédla na Saxon, očekávajíc její úsudek.

„Tahle se mi tolik nelíbí,“ řekla Saxon.

Mercedes pokrčila rameny.

„Každá má svou cenu, milá novomanželko, která se ještě musíte tolik naučit. Někdy je možno získat muže vínem. Jindy je možno si je podmanit vínem zpěvu, tak jsou divní. Ano, je mnoho, mnoho způsobů. Třeba vaše paráda, vaše ozdůbky. To jsou kouzelné sítě. Žádný rybář nikdy tak úspěšně nechytí rybu v moři jako my ženy muže svými hadříky. Jdete správnou cestou. Viděla jsem už muže ztratit hlavu pro šněrovačku, která nebyla hezčí ani jemnější než ty vaše, co je sušíte na šňůře.

Řekla jsem, že praní jemného prádla je umění. Ale to není to nejdůležitější. Největším uměním je podmanit si muže. Láska je souhrn všech umění, stejně jako je podnětem jejich existence. Poslyšte. Ve všech dobách žily velké, moudré ženy. A nemusely ani být krásné. Jejich moudrost znamenala víc než jejich krása. Skláněli se před nimi vévodové a králové. Národy kvůli nim bojovaly. Celé říše se pro ně rozpadaly. Zakládala se pro ně nová náboženství. Afrodité, Astarte, noční obřady… poslechněte si, děvenko, o velkých ženách, které dobyly světy mužů.“

A pak Saxon ohromena poslouchala jakousi divokou záplavu různých příběhů, v nichž divné, nesmyslné věty byly plné temného, tajemného významu. Zachytila záblesky nevýslovných a nepochopitelných hlubin, které v sobě tajily cosi hrozného a zločinného. Řeč této ženy se valila jako láva, strhující a spalující všechno, co jí přijde do cesty. Saxon hořely tváře, čelo i hrdlo stále silněji a silněji. Chvěla se strachem, dělalo se jí zle a chvílemi již myslela, že omdlí, tak šíleně se jí točila hlava; a přece se nedokázala odtrhnout a odejít, jen seděla a seděla se šitím zapomenutým v klíně a vpíjela se vnitřním pohledem do děsivých obrazů vymykajících se každé představě. Když se jí zdálo, že to už déle nevydrží, a když si už navlhčovala rty, aby vykřikla na protest, Mercedes náhle zmlkla.

„Tím končím první lekci,“ řekla celkem klidně a zasmála se mučivým a trýznivým smíchem. „Co je vám? Nedotkla jsem se vás nějak?“

„Bojím se,“ řekla Saxon přidušeně a nervózně zavzlykala. „Děsíte mě. Jsem velmi hloupá a vím toho tak málo a nikdy se mi ani nezdálo… o takových věcech.“

Mercedes s pochopením přikývla. ,

„To může opravdu člověka vylekat,“ řekla. „Je to věc vážná, hrozná a velkolepá.“

Kapitola IV

Saxon hleděla na svět vždy s otevřenýma očima, třebaže byl její obzor omezen. Od dětských let, která prožila u hostinského Cadyho a jeho dobromyslné, i když nemravné manželky, si pozorně všímala vztahů mezi muži a ženami a v pozdějších letech ze všeho vyvodila příslušné závěry. Jen málokterá žena, ať už patřila ke kterékoli společenské vrstvě, se s celou vážností zamýšlela nad problémem, jak si udržet mužovu lásku i po svatbě, a jen málo děvčat z dělnické třídy si dovedlo správně zvolit manžela.

Saxon si vytvořila vlastní, velmi rozumnou filosofii lásky. Instinktivně i rozumově se snažila o jemné chování a vyvarovala se nebezpečí návyku a všednosti. Dobře si uvědomovala, že sníží-li cenu sebe, sníží i cenu své lásky. Za několik týdnů manželského života ji Billy nikdy nespatřil neupravenou, podrážděnou nebo lhostejnou. A vědomě naplnila dům svou atmosférou svěžesti, klidu a vyrovnanosti. Dobře pochopila i význam drobných překvapení a půvabných maličkostí. Měla živou obraznost a vrozenou moudrost. Věděla, že v Billym získala výhru. Oceňovala jeho mileneckou vřelost a byla na ni hrdá. Byla si vědoma toho, že jeho štědrá velkomyslnost, jeho touha, aby měli všechno, co je nejlepší, jeho čistotnost a to, jak dbal sám na sebe, značně převyšovaly průměr. Nikdy se nechoval hrubě. Na něžnost odpovídal něžností, i když bylo zřejmé, že iniciativa byla její a že její zůstane i v budoucnu. Většinou si neuvědomoval, co dělá a proč to dělá. Ona však všechno střízlivě zvážila a došla k názoru, že je Billy ideální manžel.

I když měla jasnou představu, jak si udržet Billyho lásku, i značné vědomosti a zkušenosti, otevřely jí rozmluvy s Mercedes Higginsovou nové, širší obzory. Stařena potvrdila její vlastní závěry, vnukla jí nové myšlenky, upevnila staré a zdůrazňovala osudovou důležitost celého problému. Mnohé z jejího šíleného kázání si Saxon zapamatovala, mnohé už předtím tušila a cítila a mnoho věcí přesahovalo její zkušenosti a chápání. Metafory o závojích a květech a o pravidlech, jak se dávat, a přesto mít stále ještě co dát, však pochopila důkladně a pomohly jí vytvořit si hlubší a rozumnější filosofii lásky. Ve světle tohoto objevu probírala v duchu znovu manželství, která znala, a přesně poznávala, na čem a proč mnohá z nich ztroskotala.

S dvojnásobnou horlivostí se Saxon věnovala své domácnosti, svému oblečení, svému vzhledu. Nakupovala s větší touhou dostat to nejlepší, i když nikdy nezapomínala, že musí šetřit. Ze ženské přílohy nedělních novin a z módních časopisů v nedaleké veřejné čítárně čerpala mnoho návodů, jak si uchovat hezký vzhled. Soustavně cvičila a denně si masírovala obličej, aby si zachovala svižnou postavu a svěží, zdravou barvu pleti. Billy o tom nevěděl. Tyto intimnosti její toalety nebyly pro něho. Patřily mu jen jejich výsledky. Půjčovala si knihy z Carnegiovy knihovny a studovala fyziologii a hygienu a dozvěděla se spoustu věcí o sobě a o zdraví ženy, o nichž ji nikdy nepoučila ani Sarah, ani ženy v sirotčinci, ani paní Cadyová.

Po dlouhých úvahách si předplatila ženský časopis, jehož střihy a rady jí podle jejího názoru nejlépe vyhovovaly. Ostatní ženské časopisy mohla číst ve veřejné čítárně a obkreslila si z nich nejeden vzorek na krajku nebo výšivku. Před výkladními skříněmi obchodů s prádlem ve městě dlouho stávala a studovala je; často využila menších nákupů, aby si prohlédla zboží u pultů s ručně vyšívaným prádlem. Jednou byla dokonce v pokušení koupit si ručně malovaný porcelán, ale této myšlenky se vzdala, když se dozvěděla jeho cenu.

Postupně nahrazovala své prosté dívčí prádlo novým, které sice bylo také prosté, ale zdobené krásným francouzským vyšíváním, záhyby a ažurou. Uháčkovala si jemné kraječky i na levné trikotové prádlo, které nosila v zimě. Ušila si malé živůtky a košilky z jemného, ale celkem levného batistu a její noční košile, na něž si vyšila jemné květy a které vždy byly dokonale vyprané a vyžehlené, vypadaly vždy úpravně a elegantně. V jakémsi časopise se dočetla, že Francouzky začínají právě nosit k snídani kouzelné nabírané čepečky. Nijak jí nevadilo, že musí snídani sama napřed připravit. V domě se ihned objevil kus švýcarského puntíkovaného mušelínu a Saxon se zahloubala do hledání střihů na čepeček a do třídění zbytků krajek na jeho ozdobu. Výsledkem byl elegantní výrobek, který jí Mercedes Higginsová nadšeně pochválila.

Saxon si ušila prosté župánky z pěkného kartounu s vkusným ležatým límečkem, odhalujícím její svěží, plné hrdlo. Uháčkovala si mnoho krajek na prádlo a zhotovila spoustu ozdob na jídelní stůl a na prádelník. Troufla si vyrobit i koberec z ústřižků, jaký podle ženských časopisů zase přicházel do módy. Koupila také nejlepší stolní a ložní prádlo, jaké si mohli dopřát, a vyšila je ažurou.

Šťastné měsíce ubíhaly a Saxon nikdy nezahálela a nikdy nezapomínala na Billyho. Když nastalo chladné počasí, upletla mu nátepníky, které si doma vždy zbožně navlekl a venku hned strčil do kapsy. Ale dva svetry, které mu upletla, stihl lepší osud, stejně jako trepky, do nichž se musel přezout, když zůstali večer doma.

Přísná praktická moudrost Mercedes Higginsové nesmírně Saxon pomohla; až s fanatickou horlivostí se snažila koupit všechno v co nejlepší jakosti, ale přitom šetřit. Stála před finančním a hospodářským problémem vést domácnost ve společnosti, kde ceny životních potřeb stoupaly rychleji než mzdy. Stařena ji však naučila nakupovat tak dovedně, že za dolar toho dostala dvakrát tolik co ostatní ženy ze sousedství.

Billy jí každou sobotu večer vysypal do klína celou svou výplatu. Nikdy nežádal, aby skládala účty, co s penězi udělala, a neustále opakoval, že ještě nikdy v životě tak dobře nejedl. A ona se nikdy nedotkla peněz dřív, dokud ho nepřiměla, aby si vzal, kolik asi bude potřebovat na příští týden. A nejen to, naléhala také, aby si i v týdnu bral jakýkoli obnos, kdyby měl mimořádné výdaje. Přitom však nechtěla, aby jí říkal, k čemu peníze potřebuje.

„Vždy jsi míval peníze v kapse,“ připomínala mu, „a není důvodu, proč by se to manželstvím mělo změnit. Jinak by mě mrzelo, že jsem si tě vzala. Jako bych nevěděla, jak to chodí, když se sejde pár mužských. Nejdřív pohostí jeden a potom druhý a to stojí peníze. Znám tě dobře a vím, že kdybys je nemohl pohostit tak štědře jako ostatní, raději bys mezi ně nešel. A to by nebylo spravedlivé… totiž k tobě. Chci, abys měl kamarády. Každý muž je potřebuje.“

Billy ji sevřel do náručí a přísahal, že je nejbáječnější žena, jaká kdy byla na světě.

„Vždyť já se nejenom líp stravuju,“ vykládal nadšeně, „žiju pohodlněji a můžu držet krok s kamarády, ale dokonce ještě ukládám peníze… vlastně ty mi je ukládáš. Nábytek splácím pravidelně každý měsíc, mám ženušku, do které jsem zblázněný, a ještě navíc mám peníze v bance. Kolik jich tam je?“

„Dvaašedesát dolarů,“ odpověděla. „To není nejhorší v těchto mizerných časech. Mohl bys onemocnět, nebo se zranit, nebo by se něco mohlo stát.“

Jednou uprostřed zimy začal Billy se zřejmou nechutí mluvit se Saxon o penězích. Jeho starý přítel Billy Murphy dostal chřipku a jedno z jeho dětí, které si hrálo na ulici, vážně zranil vůz. Billy Murphy, stále ještě slabý po dvou týdnech v posteli, požádal Billyho, zda by mu nepůjčil padesát dolarů.

„Určitě je vrátí,“ přesvědčoval Billy Saxon. „Znám ho ještě jako kluka, když jsme chodili do Durantovy školy. Je to poctivý člověk.“

„O to tu nejde,“ namítla Saxon. „Kdybys byl svobodný, jistě bys mu peníze hned půjčil, ne?“ Billy přikývl.

„A že jsi ženatý, to na věci nic nemění. Jsou to přece tvoje peníze, Billy.“

„Čerta starýho,“ zvolal. „Nejsou moje. Jsou naše. A ani by mě nenapadlo někomu je půjčit, aniž bych se tě napřed zeptal.“

„Doufám, žes mu to tak nepověděl,“ řekla s obavou.

„Ne,“ smál se Billy. „Vím, že by ses vztekala, kdybych to řekl. Pověděl jsem mu, že musím udělat rozpočet, jestli nám to vyjde. Ostatně byl jsem si jistý, že budeš souhlasit, když ty peníze máme.“

„Ach, Billy,“ zašeptala tichým hlasem plným lásky, „snad si to ani neuvědomuješ, ale řekl jsi mi teď jedno z nejkrásnějších slov, co jsme se vzali.“

Čím víc se Saxon stýkala s Mercedes Higginsovou, tím méně jí rozuměla. Brzy zjistila, že je stařena velmi lakotná. A to Saxon nikdy nešlo dohromady s jejím vyprávěním o její dřívější marnotratnosti. Na druhé straně překvapovala Saxon její výstřednost v osobních věcech. Její prádlo, samozřejmě ručně vyšívané, bylo velmi drahé. Jídlo, které dávala Barrymu, bylo dobré, ale sobě dopřávala mnohem lepší. A přitom podávala obě jídla na jednom stole. Zatímco se Barry spokojil s pořádným kusem prorostlého masa, jedla Mercedes jemnou svíčkovou. Když měl Barry na talíři kus skopového, voněla Mercedes na talíři lahodná francouzská kotleta. I čaj a kávu vařila každému zvlášť. Barry se naléval z velkého těžkého hrnku čajem za pětadvacet centů, ale Mercedes usrkávala svůj třídolarový čaj z titěrného růžového irského šálku, křehkého jako vaječná skořápka. Stejné to bylo i s kávou; jemu vařila kávu za pětadvacet centů s mlékem a sobě tureckou kávu za osmdesát centů se smetanou.

„Starému to stačí,“ řekla stařena Saxon. „Nikdy nic lepšího nepoznal a bylo by hříšným mrháním vyplýtvat ty dobroty na něho.“

Mezi oběma ženami začaly drobné obchůdky. Mercedes naučila Saxon zdarma hrát na ukulele a navrhla jí výměnu. Řekla, že její čas na takové lehkomyslnosti už minul, a nabídla, že nástroj vymění za čepeček, který se Saxon tak hezky povedl.

„Ukulele má stále ještě cenu několika dolarů,“ řekla Mercedes. „Stálo mě dvacet dolarů, ale to bylo už před léty. Ale takovou cenu jako váš čepeček má.“

„A čepeček nebude lehkomyslnost?“ zeptala se Saxon, třebaže ji tato výhodná směna těšila.

„Ten není pro moje šedivějící vlasy,“ přiznala Mercedes otevřeně. „Prodala bych ho. Prodávám spoustu věcí, které udělám, když mě příliš netrápí revma v prstech. Víte, drahoušku, těch Barryho padesát dolarů měsíčně by opravdu nestačilo na moje nákladné libůstky. Rozdíl sháním já. Ve stáří potřebuje člověk mnohem víc peněz než v mládí. Však to jednou sama poznáte.“

„Já jsem s výměnou spokojena,“ řekla Saxon. „Jen co si ušetřím na materiál, ušiju si nový čepeček.“

„Ušijte jich víc,“ poradila jí Mercedes. „Prodám vám je a nechám si ovšem malou provizi za zprostředkování. Můžu vám dát šest dolarů za kus. Ještě si o tom promluvíme. Vyděláte na tom mnohem víc, než co vás bude stát materiál na nový čepeček.“

Kapitola V

V zimě se přihodily čtyři významné události. Bert se oženil s Mary a najali si domek poblíž, jen tři bloky od Robertsových. Billymu snížili mzdu jako všem vozkům v Oaklandu. Billy se začal sám holit holicím strojkem. A pak se ukázalo, že Sarah prorokovala dobře a Saxon špatně.

Saxon se svěřila Billymu, teprve když si tím byla úplně jista. Zpočátku, kdy měla jen podezření, se jí sevřelo srdce a zmocnil se jí strach z toho, co ji čeká. Pak přišly obavy z vyšších výdajů. Ale když se po jisté době definitivně přesvědčila o správnosti svých dohadů, odplavila všechen strach vlna náruživého štěstí. Její a Billyho! Ta slova si stále opakovala a pokaždé ji přímo fyzicky bodla radost u srdce.

Toho večera, kdy tuto novinku oznámila Billymu, zamlčel jí zprávu o snížení mzdy a spolu s ní se těšil na příchod maličkého.

„Co podnikneme?... Půjdeme to oslavit do divadla?“ zeptal se, uvolňuje ji z objetí, aby mohla promluvit. „Nebo zůstaneme doma, jen ty a já a… Zkrátka my tři?“

„Zůstaňme doma,“ rozhodla. „Nechci nic víc, než abys mě držel v náručí, držel a držel.“

„Já bych tu taky raději zůstal, ale nebyl jsem si jist, jestli bys raději nechtěla někam jít, když jsi celé dny doma.“

Venku bylo mrazivo a Billy přenesl houpací křeslo ke kuchyňskému sporáku. Ležela mu schoulená v náručí s hlavou na jeho rameni a on měl tvář zabořenou do jejích vlasů.

„Neudělali jsme chybu, když jsme se vzali hned po týdenních námluvách,“ přemýšlel nahlas. „Ale Saxon, vždyť jsem si tě od té doby vůbec nepřestal namlouvat. A teď… můj Bože, Saxon, je to příliš krásné, aby to byla pravda. Jen si pomysli! Naše dítě! Budeme tři! Ten malý darebák! Vsadím se, že to bude kluk. A já ho už naučím ohánět se pěstmi a starat se o sebe! A taky ho naučím plavat. Do šesti let ho musím naučit plavat.

„A co když ten kluk bude holčička?“

„Pak se ta holčička stane klukem,“ odpověděl Billy, připojuje se k jejímu žertovnému tónu.

A oba se smáli, líbali a radovali.

„Od teďka se ze mne stane držgrešle,“ ohlásil po delším uvažování. „Už žádné popíjení s kamarády. Budu pít vodu. A budu taky míň kouřit. A proč bych si vlastně nemohl sám kroutit cigarety? Přijdou desetkrát levněji než hotové. A můžu si nechat růst plnovous. Za peníze, co člověk vydá na holiče, může uživit děcko.“

„Jestliže si dáte narůst plnovous, pane Robertsi, dám se s vámi rozvést,“ pohrozila Saxon. „Vypadáš tak hezky a mužně s hladkým obličejem. Mám tvůj obličej příliš ráda, než bych ti dovolila ho zakrýt… Ach, můj drahý, můj drahý! Billy, nikdy jsem nevěděla, co je to štěstí, dokud jsem se nestala tvou ženou.“

„Já taky ne.“

„A bude to tak vždycky?“

„To je na beton,“ ujistil ji.

„Myslila jsem si, že se vdám šťastně,“ pokračovala, „ale nikdy se mi ani nezdálo, že to bude takové.“ Otočila hlavu na jeho rameni a políbila ho na tvář. „Billy, to není jen štěstí. Je to nebe.“

A Billy odhodlaně mlčel o snížení mzdy. Teprve po dvou týdnech, když už přinesl nižší výplatu a vysypal jí ji do klína, se musel přiznat. Příštího dne k nim přišli na nedělní oběd Bert a Mary už jako měsíc staří manželé a začalo se o této záležitosti diskutovat. Bert byl obzvlášť pesimistický a bručel cosi o hrozící stávce v železničních dílnách.

„Kdybyste všichni drželi klapačky, bylo by všechno v pořádku,“ rozhořčovala se Mary. „Ti odborářští agitátoři vyvolávají na dráze jen nesnáze. Mohla bych se zbláznit, když vidím, jak se do všeho pletou a popichují dělníky do nepříjemností. Kdybych já byla zaměstnavatel, snížila bych mzdu každýmu, kdo je poslouchá.“

„Ale vždyť ty jsi přece byla členkou svazu zaměstnanců prádelen,“ připomněla jí Saxon mírně.

„Protože jsem musela, jinak bych nedostala práci. A co jsem z toho kdy měla?“

„Ale podívej se na Billyho,“ namítl Bert. „Vozkové se do ničeho nepletli, všechno bylo v pořádku a potom najednou prásk, přímo po hlavě, desetiprocentní snížení. Ksakru, to jsou pěkný vyhlídky! Prohrajeme to. V této zemi, kterou jsme vybudovali my a naši otcové a matky před námi, už pro nás nic nezbylo. Všichni jsme úplně zničeni. Můžeme čekat jen na svůj konec… My, starý kmen, děti bělochů, kteří se odtrhli od Anglie a slízli tu všechno nejhorší, kteří osvobodili otroky, bojovali s Indiány a vytvořili Západ! I blázen musí vidět, co se proti nám chystá.“

„Ale co můžeme dělat?“ zeptala se úzkostlivě Saxon. „Bojovat. Jinýho nic. Země je v rukou bandy lupičů. Podívejte se na Jižní pacifickou dráhu. Vládne celé Kalifornii.“

„To je blbost, Berte,“ přerušil ho Billy. „Žvaníš. Žádná dráha přece nemůže ovládat kalifornskou vládu.“

„Ty jsi natvrdlý,“ posmíval se Bert. „Jednoho dne to všichni takoví natvrdlí mládenci pochopí, ale to už bude pozdě. Je to tu prohnilý. Ale co prohnilý smrdí to. Člověk, který se chce dostat do kalifornskýho parlamentu, nemusí přece udělat nic jinýho než zajet si do San Franciska, zajít do kanceláře Jižní pacifický, poníženě smeknout a uctivě poprosit o svolení. Proč byli kalifornskými guvernéry vždy bývalí ředitelé dráhy už od dob, kdy jsme ještě nebyli na světě? Mně nic nebudete povídat. Jsme vyřízeni. Dali nám pořádně zabrat. Ale poskočilo by mi srdce, kdybych ještě před smrtí mohl pomoct oběsit některýho z těch hnusných lupičů. Víš, co jsme?… My, ten starý bílý kmen, co bojoval ve válkách a obdělával pudu a vytvořil to všechno? Povím ti to. Jsme poslední Mohykáni.“

„Vyleká mě k smrti, jak je prudký,“ řekla Mary s neskrývaným hněvem. „Jestli nepřestane žvanit, vyhodí ho z práce. A co si potom počneme? Na mne nebere ohled. Ale jedno vám můžu říct, do prádelny se už nevrátím.“ Zvedla pravici a mluvila slavnostně, jako by přísahala. „Jakože mě tady vidíte. Nikdy se tam nevrátím.“

„Ach, vím, kam míříš,“ řekl Bert příkře. „A můžu ti jen říct, že ať jsem živý nebo mrtvý, zaměstnaný nebo nezaměstnaný, ať se stane se mnou cokoli, jestliže chceš vést takový život, tak si ho veď a nic se nedá dělat.“

„Myslím, že jsem žila počestně, než jsem tě poznala,“ odsekla a pohodila hlavou. „A zůstala jsem počestná i po našem seznámení, což nebylo tak snadný, chceš-li to vědět.“

Bert už měl na jazyku kousavou odpověď, ale Saxon smířlivě zakročila. Znepokojovalo ji, jak se vyvíjelo jejich manželství. Oba byli nervózní, prudcí a popudliví a jejich neustálé hádky nevěštily pro budoucnost nic dobrého.

Zakoupení holicího strojku znamenalo pro Saxon vážný krok. Tajně se poradila se známým prodavačem v Perceově obchodu železářským zbožím a strojek koupila. V neděli ráno po snídani, když se Billy chystal k holiči, zavedla ho do ložnice, zvedla ručník a ukázala mu krabičku s holicím strojkem, misku na holení, mýdlo, štětku a už hotové mydliny. Billy couvl, ale potom přistoupil blíž a začal si všechno zvědavě prohlížet. Útrpně se díval na holicí strojek.

„Pche! To je nějaký nástroj pro muže?“

„Udělá svou službu,“ řekla. „Používají ho denně tisíce mužů.

Ale Billy zavrtěl hlavou a odvrátil se.

„Dáváš se holit třikrát týdně,“ přesvědčovala ho. „To stojí čtyřicet pět centů, dejme tomu půl dolaru. A rok má dvaapadesát týdnů. Ušetříme šestadvacet dolarů ročně jen za holení. Pojď, můj drahý, a zkus to. Spousta mužů si to pochvaluje.“

Znovu odbojně zavrtěl hlavou a zamračené hlubiny jeho očí ještě víc ztemněly. Líbil se jí, když byl rozzlobený, vypadal přitom tak chlapecky. Se smíchem a polibky ho přiměla, aby si sedl na židli, sundala mu kabát, rozepnula košili i tričko a ohnula dovnitř límec.

Pohrozila mu: „Jestliže otevřeš ústa, zacpu ti je mydlinkami,“ a namydlila ho.

„Počkej chvilečku,“ zarazila ho, když zoufale sáhl po strojku. „Pozorovala jsem z chodníku holiče. Když namydlí obličej, dělají to takhle.“

A začala mu prsty vtírat mydliny do tváří.

„Tak,“ řekla, když mu namydlila tvář podruhé. „Teď můžeš začít, ale pamatuj si, že já ti to nebudu dělat pokaždé. Jenom tě tak zaučuju, víš.“

Všemožně zdůrazňuje svůj odpor, zpola upřímný, zpola ze žertu, několikrát na zkoušku táhl strojkem. Řízl se a prudce vykřikl:

„Propánakrále!“

Prohlížel si obličej v zrcadle a mezi mydlinkami spatřil pramínek krve.

„Řízl jsem se! Holicím strojkem. To že by si spousta mužů pochvalovala? To tedy nevím. Řízl jsem se! To je pěkný prevít!“

„Vydrž to ještě chvilku,“ přemlouvala ho Saxon. „Musí se to správně nastavit. Prodavač mi to vysvětlil. Vidíš tady ty malé šroubky? Tady… takhle.. otoč jimi.“

Billy znovu přiložil strojek k tváři. Po několika tazích se na sebe zblízka podíval do zrcadla, zašklebil se a pokračoval v holení. Rychle a obratně si z tváří seškrábl všechny mydliny. Saxon zatleskala.

„Prima,“ řekl Billy. „Je to výborný! Podívej! Ukaž ruku. Zkus, jak jsem se krásně oholil.“

Začal její rukou třít svou tvář. Saxon ji odtrhla s lehkým výkřikem zklamání a pozorně si ho prohlédla.

„Vždyť to vůbec neholilo,“ řekla.

„Je to švindl, to je fakt. Škrábe to pokožku, ale chlupy zůstávají. Já jsem pro holiče.“ Ale Saxon trvala na svém.

„Ještě jsi to správně nenastavil. Moc jsme to zatáhli. Ukaž, já to zkusím. Teď je to dobré, není to přitaženo ani moc, ani málo. Namydli se znovu a zkus to ještě jednou.“

Tentokrát bylo slyšet neklamné zvuky, jako když se drhne skelný papír, když se vousy oddělovaly od kůže.

„Jak ti to jde?“ znepokojovala se úzkostlivě.

„Bere to… au!… chlupy,“ vrčel Billy, mrače a křivě obličej. „Nojo… bere to… au!… tahá to jak čert.“

„Jen vydrž,“ povzbuzovala ho. „Neopouštěj loď, velký indiánský náčelníku se skalpem. Pamatuj, co říká Bert, a buď posledním Mohykánem.“

Po čtvrthodině si opláchl obličej, utřel ho a ulehčeně si oddechl.

„No, holit se s tím dá, Saxon, ale nemůžu říct, že bych tím byl zvlášť nadšený. Jde to na nervy. Jsem z toho utahaný jako kotě.“

Náhle zasténal, když zjistil, že jeho trampotám ještě není konec.

„Co ještě máš?“ zeptala se.

„Vzadu na krku… jak se můžu sám oholit vzadu na krku? Musím zaplatit holiči, aby mi to udělal.“

Saxon se zatvářila tragicky, ale hned se vzpamatovala. Vzala do ruky štětku.

„Posaď se, Billy.“

„Cože?… Ty?“ zeptal se vyjeveně.

„Ano, já. Když to dokáže každý holič, dokážu to i já.“ Billy sténal a vzdychal, cítil se ponížen, ale nechal ji dělat, co chce.

„Tak, a je to v pořádku,“ oznámila mu, když skončila. „Je to docela snadné. A kromě toho to znamená šestadvacet dolarů ročně. Koupíš za ně kolébku, kočárek, plenky a spoustu jiných věcí. A teď ještě seď chvilku klidně.“

Opláchla a osušila mu krk a poprášila ho pudrem.

„Teď jsi tak roztomilý jako čisťounké nemluvně, Billy.“

Billyho pocit nespokojenosti zahnal neočekávaný a dlouhý Saxonin polibek vzadu na krk.

Po dvou dnech, třebaže se mezitím zapřísáhl, že tento ďábelský nástroj nechce ani vidět, dovolil Saxon, aby mu znovu asistovala při holení. Tentokrát to šlo snadněji.

„Není to tak strašný,“ připustil. „Pomalu se do toho dostanu. Všechno záleží na nařízení strojku. Člověk se může oholit úplně hladce, když chce. Holiči to nedovedou. Pokaždé mi odřou obličej.“

Potřetí se už oholil úplně skvěle a k dovršení blaženosti věnovala Saxon Billymu láhev toaletní vody. Pak se už stal horlivým propagátorem holicích strojků. Nemohl se dočkat Bertovy návštěvy, a proto přinesl tento vynález až za ním do bytu, aby mu ho mohl předvést.

„Byli jsme osli celá ta léta, Berte, že jsme se u holiče vydávali nebezpečí všelijakých infekcí. Jen si to prohlédni! Podívej se, jak to bere. Tvářinka je jako hedvábí. A jak to jede lehce… A je to! Přesně šest minut. Co ty na to? Až nabudu zručnosti, dokážu to za tři minuty. Můžeš se tím holit i potmě, a dokonce i pod vodou. A nepořežeš se, ani kdybys chtěl, a ušetříš šestadvacet dolarů za rok. Vypočítala to Saxon a ta je úplný zázrak, to mi můžeš věřit.“

Kapitola VI

Obchůdky mezi Saxon a Mercedes se rozšiřovaly. Mercedes zajistila odbyt všech jemných výrobků, které jí Saxon dodávala. A Saxon pracovala horlivě a ráda. Očekávané děťátko a snížení Billyho mzdy způsobily, že se začala dívat na hospodářskou stránku života s mnohem větší vážností než dříve. Do banky teď ukládali velmi málo a Saxon hryzlo svědomí, když si pomyslela, kolik vydává pro sebe a pro domácnost. Poprvé v životě žila z výdělku jiného. Už jako mladé děvče si zvykla žít jen z vlastní práce a teď to dík Mercedes bylo opět tak a ze zisku zkoušela zhotovovat dražší a krásnější prádlo.

Mercedes dávala pokyny, které Saxon přijímala, obvykle je ještě vylepšila a zhotovovala jemné, krásné, nabírané batistové košile s výšivkami, s ručně háčkovanými krajkami a s francouzským vyšíváním na ramenou a na prsou, plátěná ručně vyšívaná kombiné a kouzelné, pavučinkové noční košile, vyšívané a vroubené irskými krajkami. Podle Mercedesina návodu zhotovila krásný čepeček, za který jí stařena po odečtení své provize přinesla dvanáct dolarů.

Saxon radostně pracovala celé dny, přičemž nezanedbávala ani výbavičku pro své děťátko. Hotové koupila jen tři pletené košilky. Všechno ostatní, každý kousíček, zhotovila sama – obroubené přikrývky, háčkovaný kabátek a čepičku, pletené rukavičky, vyšívané čepečky, prádélko směšně drobných rozměrů, bílé flanelové košilky, hedvábím vyšívané punčošky a háčkované bačkůrky, ve kterých už viděla růžové nožky s baculatými prstíky a kulatými malými lýtky, a konečně spoustu měkkých plátěných plenek.

Vrcholem všeho však bylo mistrovské dílo: parádní kabátek z bílého vyšívaného hedvábí. Ve všech těch drobnostech, v každém jejich švu byl kousíček její lásky. Ale když přemýšlela o této stále vzrůstající lásce, musela si přiznat, že se vztahuje více na Billyho než na ten mlhavě nezachytitelný kousek nového života, který se vymykal jejím nejláskyplnějším pokusům představit si ho.

„Hm,“ poznamenal Billy, když si prohlížel dětskou výbavičku a vrátil se znovu k drobným pleteným košilkám, „ty mi pomáhají představit si našeho malého líp než všechno ostatní. Už ho přímo vidím v těchto opravdu mužských košilích.“

Saxon v návalu štěstí, které jí vhrklo do očí slzy, zvedla jednu z malých košilek k jeho rtům. Slavnostně ji políbil, dívaje se přitom na Saxon.

„Trochu z toho patří malému,“ řekl, „ale víc je pro tebe.“

Saxonina výdělečná činnost však náhle skončila nečekaným a tragickým způsobem. Jednoho dne se dala převézt přes záliv do San Franciska, kde chtěla využít výprodeje v jednom obchodním domě. Když šla Sutterovou ulicí, upoutala její pozornost nápadná výkladní skříň malého obchodu. Nemohla uvěřit vlastním očím; na čestném místě ve výkladní skříni byl její nádherný čepeček, za který dostala od Mercedes dvanáct dolarů. Byla na něm cena dvacet osm dolarů. Saxon vešla do obchodu a obrátila se na majitelku, hubenou ženu středních let s pronikavýma očima, zřejmě cizího původu.

„Ach, nechci vlastně nic koupit,“ řekla Saxon. „Vyrábím takové hezké věci, jaké tu prodáváte, a chtěla bych vědět, co za ně platíte… například za ten čepeček ve výkladní skříni.“

Žena si všimla Saxoniny levé ruky a hned zjistila, že má dva prsty celé rozpíchané, a pak ohodnotila její šaty a obličej. „Vy takové věci vyrábíte?“ Saxon přikývla.

„Zaplatila jsem ženě, která to ušila, dvacet dolarů.“

Saxon se div nezajíkla a chvíli v duchu počítala. Mercedes jí dala za čepeček dvanáct dolarů. Strčila si tedy do kapsy osm, přičemž Saxon dodala přípravu i práci.

„Ukázala byste mi, prosím, ještě některé jiné ruční práce – noční košile, kombiné a podobné věci, a řekla byste mi, co za ně platíte?“

„Umíte dělat takové věci?“

„Ano.“

„A prodávala byste mi je?“

„Samozřejmě,“ odpověděla Saxon. „Právě proto jsem přišla.“

„Při prodeji přirážíme jen málo na ceně,“ pokračovala žena. „Víte, světlo, činže a podobně, a něco musíme vydělat i my, jinak bychom tu nemohli být.“

„Samozřejmě,“ souhlasila Saxon.

Mezi krásnými věcmi, které si Saxon prohlédla, našla noční košili a kombiné vlastní výroby. Za noční košili, za kterou jí Mercedes dala osm dolarů, brali v obchodě osmnáct a majitelka obchodu za ni zaplatila čtrnáct; za kombiné dostala Saxon šest, bylo však označeno cenou patnácti dolarů a majitelka za ně zaplatila jedenáct.

„Děkuji vám,“ řekla Saxon a natáhla si rukavice. „Ráda vám přinesu některé své výrobky za tyto ceny.“

„A já je ráda koupím… jestliže budou jako tyhle.“ Žena na ni přísně pohlédla. „Nezapomeňte, že musí být stejně dobré jako tyhle. Dostávám často zvláštní objednávky, a budu-li s vaší prací spokojena, přepustím vám z nich některé.“

Mercedes nemrkla ani okem, když jí to Saxon vyčítala.

„Řekla jste mi, že si necháváte jen provizi,“ obviňovala ji Saxon.

„To je pravda a také jsem si vždy jen provizi nechávala.“

„Ale já jsem do toho dávala celou práci a kupovala všechny přípravy a přitom jste vy na tom vydělala víc než já. Dostala jste lví podíl.“

„A proč bych neměla, má milá? Vždyť jsem to prostředkovala. Tak to ve světě chodí. Prostředkovatelé vždy dostávají lví podíl.“

„Připadá mi to velice nespravedlivé,“ uvažovala Saxon spíš smutně než pohněvaně.

„To si vyřiďte se světem, ne se mnou,“ odpověděla Mercedes ostře, ale pak hned zmírnila tón – vždycky dovedla rychle změnit náladu. „Nesmíme se hádat, má milá. Mám vás tak ráda. Pro vás to přece nic neznamená, jste mladá a silná a máte mladého a silného muže. Ale já už jsem stará žena. A od starého Barryho toho taky už moc čekat nemůžu. Mele z posledního. Má skoro zničené ledviny. To ho přivede do hrobu. A já mu prokážu tu čest, že bude spát svůj věčný sen vedle mne. Pravda, je to hloupý stařík, těžkopádný jako vůl, ale je to hodný starý blázen, který v sobě nemá ani špetku zla. Místo pro hrob jsme koupili a zaplatili… poslední splátku částečně i z mé provize od vás. Ale budeme mít ještě výdaje na pohřeb. Musí být pěkný. Musím si ještě hodně našetřit. A Barry může natáhnout bačkory každým dnem.“

Saxon opatrně vtáhla do sebe vzduch a ucítila, že stařena zase pila.

„Pojďte, má milá, něco vám ukážu.“ Mercedes zavedla Saxon do ložnice k velkému lodnímu kufru a zvedla jeho víko. Z kufru zavála slabá vůně jakoby růžových lístků. „To je moje pohřební výbava. Takhle půjdu do hrobu, jako nevěsta.“

Saxonino překvapení vzrůstalo, když stařena kus za kusem vytahovala lehounké, jemné, rozkošné a dokonalé svatební šaty. Nakonec ještě vytáhla vějíř ze slonoviny.

„Dostala jsem ho v Benátkách, má milá… podívejte se na tento hřeben ze želvoviny; koupil mi ho Bruce Anstey týden předtím, než vypil svou poslední láhev a vpálil si do svého statečného šíleného mozku kulku z koltu ráže čtyřicet čtyři… Tento šál, panečku, to byl šál…“

„A toto všechno půjde do hrobu s vámi?“ divila se Saxon. „To je opravdu výstřednost!“

Mercedes se zasmála.

„Proč ne? Zemřu tak, jak jsem žila. Je to mé potěšení. Půjdu do hrobu jako nevěsta. Nechci žádnou studenou a úzkou postel. Chtěla bych, aby to byl divan, pokrytý měkkými látkami z Východu a s nekonečným množstvím podušek.“

„Za to byste mohla zaplatit dvacet pohřbů a dvacet míst na hřbitově,“ namítla Saxon, která byla vyvedená z míry tímto rouháním se smrti. „Vždyť je to hřích.“

„Ať je moje smrt taková, jaký byl život,“ opakovala Mercedes klidně. „Starý Barry bude ležet vedle pěkné nevěsty.“ Spustila víko a povzdechla. „Třebaže bych byla radši, kdyby to byl Bruce Anstey nebo jiný z mých obdivovatelů, který by ležel vedle mě ve velké temnotě a rozpadal se společně se mnou v prach.“

Dívala se na Saxon očima rozpálenýma alkoholem, z nichž však zároveň vyzařovalo chladné uspokojení.

„Za starých časů pochovávali velikány tohoto světa s jejich živými otroky. Já si beru do hrobu jen svou parádu, má milá.“

„Copak se nebojíte smrti?… Ani trochu?“ Mercedes rozhodně zavrtěla hlavou.

„Smrt je dobrá a laskavá. Nebojím se smrti. Bojím se lidí, co se mnou udělají, až budu mrtvá. Proto se připravuji. Nedostanou mě ani po smrti.“

Saxon byla udivená.

„Co by s vámi pak dělali?“ zeptala se.

„Potřebují mnoho mrtvol,“ odpověděla. „Víte, co se stává se starými chudými lidmi, kteří nemají peníze na pohřeb? Prostě je nepochovají. Povím vám něco. Stáli jsme před velkou bránou. Byl se mnou jakýsi divný člověk, profesor, který měl být raději pirátem, dobývat opevněná města nebo vylupovat banky. Byl štíhlý jako Don Juan. Ruce měl silné jako ze železa. A takový byl i jeho duch. A byl šílený, částečně šílený jako všichni moji mladí nápadníci. ‚Pojď, Mercedes,‘ řekl, ‚půjdeme se podívat na své bratry a hned budeme pokornější a šťastní, že nejsme jako oni – aspoň prozatím. A potom se navečeříme s ještě větší, ďábelštější chutí a připijeme jim zlatým vínem, které bude ještě zlatistější po tom všem, co uvidíme. Pojď, Mercedes.‘

Otevřel velkou bránu, vzal mě za ruku a vedl dovnitř. Byla tam smutná společnost. Na mramorových deskách leželo nataženo nebo napůl podepřeno čtyřiadvacet těl a mnoho mladých lidí s lesklýma očima a s lesklými nožíky v rukou vzhlédlo ke mně zvědavě od své práce.“

„Byli mrtví?“ přerušila ji Saxon zděšeně.

„Byli to chudobní mrtví, má milá. ‚Pojď, Mercedes,‘ řekl, ‚ukážu ti ještě něco, abychom si líp uvědomili, jak jsme šťastní, že dosud žijeme.‘ A zavedl mě dolů ke kádím. Ke kádím se slaným roztokem, má milá. Nebála jsem se. Ale když jsem se na to dívala, napadlo mě, co bude se mnou, až umřu. Leželi tam jako kusy vepřového. Vtom přišel kdosi s příkazem: ‚Ženu, starou ženu.‘ A muž, který tam pracoval, začal lovit v kádích. Nejdřív vytáhl muže. Znovu zalovil a zase to byl muž. Byl už netrpělivý a bručel. Konečně vytáhl ze slaného roztoku ženu, podle obličeje stařenu, a byl spokojen.“

„To nemůže být pravda!“ zvolala Saxon.

„Viděla jsem to na vlastní oči, má milá, vím to tedy. A proto vám říkám, nebojte se božího hněvu po smrti. Bojte se jen kádí se slaným roztokem. A když jsem tam stála a dívala se a když se můj průvodce díval na mě, usmíval se, zkoumal mě a udivoval svýma šílenýma očima unaveného vědce, pochopila jsem, že takový osud nesmí nikdy postihnout mou tělesnou schránku. Protože mé tělo je mi drahé a bylo drahé i jiným. Víte, káď se slaným roztokem není místo vhodné pro mé zlíbané rty a pro mé tělo, štědře zahrnované láskou.“ Mercedes nadzvedla víko kufru a hleděla s láskou na svou pohřební parádu. „Proto jsem si to všechno připravila. V tom budu ležet. Jeden starý filosof pravil: Víme, že musíme zemřít, a nevěříme tomu. Ale staří lidé tomu věří. Já tomu věřím.

Má milá, myslete na kádě se slaným roztokem a nezlobte se, že mé provize byly tak vysoké. Abych unikla kádím, necouvla bych před ničím… ukradla bych třeba poslední haléř vdově, kůrku sirotkovi nebo minci z očí mrtvoly.“

„Věříte v Boha?“ zeptala se příkře Saxon, která jen s největším úsilím přemáhala chladnou hrůzu.

Mercedes přiklopila víko a pokrčila rameny.

„Co já vím? Ale rozhodně budu dobře odpočívat.“

„A odplata?“ vyzvídala Saxon, vzpomínajíc, co všechno jí Mercedes vyprávěla o svém životě.

„To jsou výmysly, má milá. Jeden starý básník řekl: Bůh je dobrák. Jednou vám budu vyprávět o Bohu. Nikdy se ho nebojte. Bojte se jen kádí se slaným roztokem a toho, co by mohli lidé udělat s vaším hezkým tělem po vaší smrti.“

Kapitola VII

Billy nebyl spokojen se svým šťastným osudem. Zdálo se mu, že na mzdu, jakou dostává, se jim daří až moc dobře. Vklad v bance rostl, měsíční splátky na nábytek spláceli, činži platili, měl v kapse peníze na útratu, dobře jedli, a nedovedl pochopit, jak to Saxon dělá, že ještě může kupovat materiál na ruční práce. Několikrát poznamenal, že to nemůže pochopit, ale pokaždé ho odzbrojil její záhadný smích.

„Nechápu, jak to s těmi penězi dokážeš,“ začal jednou večer na Saxon dorážet.

Už otevřel ústa, aby pokračoval v řeči, ale zase je zavřel a chvíli přemýšlel se staženým obočím.

„Poslyš,“ řekl, „co se stalo s tím čepečkem s volánky, na kterém jsi tak pilně pracovala? Nikdy jsem ho na tobě neviděl a pro maličké je rozhodně příliš velký.“

Saxon zaváhala. Našpulila rty a šibalsky na něho pohlédla. Nemluvit pravdu jí vždy připadalo zatěžko. A Billyho klamat už vůbec nechtěla. Viděla, jak se mu temní oči a tvrdne výraz obličeje. Poznala, že ho její mlčení zlobí.

„Ty, Saxon, snad… snad… své ruční práce neprodáváš?“

A tak mu všechno pověděla a nezamlčela ani zprostředkování Mercedes Higginsové při tomto obchodování, ani její podivnou pohřební výbavu. Nepovedlo se jí však odvést tímto vyprávěním Billyho pozornost od toho nejdůležitějšího. Rozhodným tónem jí řekl, že nesmí pracovat pro peníze.

„Ale já mám tolik volného času, můj drahý Billy,“ prosila.

Zavrtěl hlavou.

„Nedá se nic dělat. Nechci o tom ani slyšet. Oženil jsem se s tebou a postarám se o tebe. Nikdo nesmí říct, že žena Billa Robertse musí pracovat. Ani já sám si to nepřeji. Ostatně, není to ani třeba.“

„Ale, Billy…“ začala znovu.

„Ne. To je věc, kterou nestrpím, Saxon. Ne že by se mi nelíbily hezké věci. Líbí se mi. Strašně se mi líbí každý kousek, který jsi udělala, ale líbí se mi na tobě. Pro sebe si toho udělej kolik chceš, já ti materiál zaplatím. Vždyť si celý den hvízdám štěstím, protože si představuju naše maličké a vidím tě, jak tu doma usilovně pracuješ na všech těch hezkých věcičkách, protože vím, jakou z toho máš radost. Ale na mou věru, Saxon, všechno by se pokazilo, kdybych se dozvěděl, že to vyrábíš na prodej. Víš, žena Billa Robertse nemá zapotřebí pracovat. Na to jsem právě hrdý, víš? A nebylo by to ani správné.“

„Ty moje zlato,“ zašeptala šťastně, třebaže byla trochu zklamaná.

„Chci, abys měla všechno, co potřebuješ,“ pokračoval. „A budeš to mít, dokud mám dvě zdravé ruce. Vždyť vidím, jak dobře se vždy oblékáš… a to mi dělá opravdu dobře. Nejsem tak nezkušený, a než jsem tě poznal, naučil jsem se, myslím, všeličemu, co jsem se naučit nemusel. Chci ti jen říct, že všechno, co nosíš, nahoře i vespod… zkrátka, že jsem ještě nikdy neviděl ženu, jako jsi ty. Ach…“

Prudce rozhodil ruce jako v zoufalství, že nedokáže vyjádřit své myšlenky a city, a začal znovu.

„Nejde tu jen o čistotu, třebaže i to je velice důležité. Mnohé ženy jsou čistotné. Ale to není to pravé… zkrátka, na tobě každá věc lahodí oku… Když máš všechno taliové bílé, hezké a vkusné. Působí to na obrazotvornost. Je to něco, co mám vždy před očima, když myslím na tebe. Věř mi, že většina mužů nevypadá bez šatů ani trochu vábně, ale i mnoho žen. .. Ale ty.. zkrátka, ty jsi opravdový zázrak a já bych si přál, abys měla co nejvíc nejkrásnějších věcí.

Můžeš si jich dopřát. K penězům se dá přijít lehce. Jsem v dobré kondici. Billy Murphy shrábl minulý týden pětasedmdesát dolarů za to, že porazil Pýchu severního pobřeží. Proto nám mohl vrátit těch padesát dolarů.“

Tentokrát se však vzbouřila Saxon.

„Nebo třeba Carl Hensen,“ pokračoval Billy. „Nejlepší sportovní zpravodajové ho nazývají druhým Sharkeyem. Sám si říká šampión námořnictva Spojených států. Ale já jsem ho prokoukl, je to velké nemehlo. Viděl jsem ho v ringu a mohl bych ho velice snadno složit. Tajemník sportovního klubu mi s ním nabídl zápas. Vítěz dostane sto stříbrných dolarů. A všechny by byly tvoje a mohla bys je vydat, za co bys chtěla. Co říkáš?“

„Když já nesmím šít za peníze, nesmíš ani ty za peníze boxovat,“ bylo Saxonino ultimátum, které však hned zmírnila. „Ale nebudeme se přece dohadovat. I kdybys mi dovolil pracovat za peníze, nedovolila bych ti boxovat. Nezapomněla jsem, jak jsi mi vyprávěl, že si boxeři ničí zdraví. A ty si je teď nesmíš zničit. Víš, že teď z poloviny patří i mně. Když ty nebudeš boxovat, nebudu ani já pracovat… a je to. A vůbec nebudu nikdy dělat nic, co si nebudeš přát, Billy.“

„Tak dobrá,“ souhlasil Billy. „Třebaže bych se strašně rád jednou pustil do toho Hensena.“ Usmíval se při této myšlence.

„Víš co, už o tom nemluvme, raději mi zazpívej Dny žatvy a zadrnkej na to – no, jak se tomu říká…“

Když mu zazpívala, doprovázejíc se na ukulele, požádala ho, aby zazpíval svůj kouzelný „Nářek kovboje“. Z nesmírné lásky ke svému muži si zamilovala i tuto jeho jedinou písničku. Protože ji zpíval Billy, líbila se jí nesmyslnost a jednotvárnost písně; zdálo se jí, že především miluje jeho beznadějně a krásně falešně nasazované tóny. Dokázala dokonce zpívat s ním stejně falešně. Nikdy nezviklala jeho svaté přesvědčení, že zpívá dobře.

„Myslím, že Bert a ostatní si ze mne dělali legraci neoprávněně,“ řekl.

„My dva se krásně shodneme,“ vyhnula se přímé odpovědi; v takových případech nepovažovala nepravdu za nic špatného.

Začalo jaro a v železničních dílnách vypukla stávka. Poslední neděli před stávkou obědvali Billy a Saxon u Berta. Přišel i Saxonin bratr, ale bez Sarah, která nebyla ochotná narušit svůj domácí program. Bert byl naladěn velmi pesimisticky.

Mary chystala oběd a bylo na ní vidět, že je velmi rozhořčena. Saxon si také vysoukala rukávy, uvázala si zástěru a umývala nádobí od snídaně. Z výčepu na rohu ulice přinesl Bert džbán piva, při němž všichni tři muži pokuřovali a rozmlouvali o nastávající stávce.

„Už ji měli vyhlásit před lety,“ rozčiloval se Bert. „Už se jí nemůžu dočkat, čím dřív, tím líp, ale i tak už je příliš pozdě. Už nás úplně dorazili. Posledním Mohykánům teď zlomí vaz, ráz na ráz!“

„No, nevím,“ uvažoval nahlas Tom, který dosud mlčky kouřil dýmku. „Dělnické organizace jsou každým dnem silnější. Ještě si pamatuji doby, kdy v Kalifornii žádné odborové organizace nebyly. A podívej se teď… pevné mzdy, pracovní doba a. vůbec.“

„Mluvíte jako funkcionář,“ posmíval se Bert, „který vtlouká hloupé protiargumenty do tvrdých lebek. Ale my víme, že je to jinak. Za dnešní pevnou mzdu nekoupí dnes člověk tolik, kolik se dalo koupit dřív bez pevných mezd. Podvádějí nás jedni i druzí. Podívejte se na San Francisko. Dělničtí vůdcové dělají ještě špinavější politiku než ti staří; požírají a hádají se navzájem, protože si nedovedou rozdělit úplatky, a každou chvíli jde některý do basy. A víte, jak to vypadá se stolaři v San Francisku? Něco vám povím, Tome Browne: jestliže budete poslouchat všechno, co se povídá, samozřejmě se dozvíte, že každý stolař v San Francisku je členem odborový organizace a dostává plnou mzdu, jak to žádají odbory. A snad tomu i uvěříte. Ale je to zatracená lež. Není jedinýho stolaře, který by každou sobotu večer nemusel část mzdy dávat zprostředkovateli. Takový jsou ty vaše odbory v San Francisku, zatímco si dělničtí vůdcové jezdí do Evropy bavit se za peníze těch hlupáků… pokud je ovšem předtím nemuseli vyklopit advokátům, aby unikli trestaneckým šatům.“

„To je všechno pravda,“ souhlasil Tom, „to nikdo nepopírá. Problém je v tom, že se dělníkům stále ještě neotevřely oči. Měli by se starat o politiku, ale musela by to být správná politika.“

„Socialismus, co?“ přerušil ho Bert pohrdavě. „Copak by nás neprodali stejně, jak to už udělali předtím?“

„Najít čestné lidi,“ řekl Billy, „to je to nejtěžší… Naše rodiny žijí už dlouho v Americe a já bych nesnesl, aby mě poučovali o tom, jak spravovat moji vlast, nějací vypasení cizinci, kteří ani nedovedou mluvit anglicky.“

„Tvoji vlast!“ zvolal Bert. „Ty pitomče, copak ty máš nějakou vlast? To je pohádka pro děti, kterou tě zaslepují vydřiduchové pokaždé, když tě chtějí o něco připravit.“

„Nehlasujte tedy pro vydřiduchy,“ odpověděl Billy. „Kdybychom si zvolili čestné lidi, jednali by s námi čestně.“

„Byl bych rád, kdybyste přišel na některou naši schůzi, Billy,“ řekl Tom naléhavě. „Otevřely by se vám oči a v příštích volbách byste hlasoval pro socialisty.“

Mary se tak zlobila na svého muže pro jeho sympatie ke stávce a pro jeho buřičské řeči, že ani nebyla schopná povídat si se Saxon, která zmateně naslouchala, jak se muži přou.

„Co tedy budeme dělat?“ zeptala se jich Saxon s předstíraným veselím, jež mělo zakrýt její obavy.

„Nic,“ zavrčel Bert. „Jsme vyřízeni.“

„Ale maso a olej zase zdražily,“ pokračovala znepokojeně. „A Billymu snížili mzdu a dělníkům v dílnách ji snížili už vloni. Něco se udělat musí.“

„Dá se udělat jen jedno, bojovat na život a na smrt,“ odpověděl Bert. „Bojovat a v boji padnout. Jinýho nic. I tak jsme sice vyřízeni, ale můžeme si dát poslední rundu za svý peníze.“

„Takové řeči nemají smysl,“ namítl Tom.

„Teď už nemají smysl vůbec žádný řeči, vašnosti. Teď přišel čas bojovat.“

„Čerta starýho bys dokázal proti vojenským jednotkám s kulomety,“ podotkl Billy.

„Ale tak to přece nemyslím. Existují jisté trubky, které s rachotem vybuchnou a tvoří díry. Existuje smirkový prášek…“

„Tak to je ono!“ vyřítila se na něho Mary s rukama v bok. „Tak proto nosíš po kapsách smirek.“

Bert ji ignoroval. Tom kouřil a tvářil se ustaraně. Billyho se to nepříjemně dotklo a bylo mu to vidět v obličeji.

„Něco takového bys přece neudělal, Berte?“ zeptal se a bylo vidět, že od svého přítele očekává zápornou odpověď.

„Ale ano, udělal, chceš-li to vědět. Rád bych je poslal k čertu dřív, než se tam dostanu sám.“

„Je to krvežíznivý anarchista,“ stěžovala si Mary. „Lidi jako on zabili McKinleye, Garfielda a. .. a… a ty ostatní. Pověsí ho. Uvidíte. Dejte na má slova. Ještě dobře, že nečekáme dítě.“

„Nic se nejí tak horký,“ utěšoval ji Billy.

„Jenom si z tebe tak utahuje,“ přidala se Saxon. „Vždycky si dělal legraci.“

Ale Mary zavrtěla hlavou.

„Já to vím líp. Slyším ho mluvit ze spaní. Nadává a kleje až hrůza a skřípe zubama. Kdybyste ho slyšeli!“

Tom začal mluvit o právu a spravedlnosti, ale Bert ho přerušil.

„Spravedlnost, co? Další výmysl pro hlupáky. Povím vám, jaké spravedlnosti se dočká dělnická třída. Pamatujete se na Forbese… na J. Allistona Forbese… toho, co zničil společnost Alta California Trust a vstrčil si do kapsy dva čistý milióny? Včera jsem ho viděl v přepychovým bouráku. Víte, Kolik dostal? Osm let. A kolik si z toho odseděl? Necelý dva roky. Zbytek mu odpustili pro slabý zdraví. Ksakru! My už dávno shnijeme v hrobě, než on natáhne brka. Podívejte se z okna. Vidíte zadní stranu toho domku s polámaným zábradlím? Tam bydlí paní Danakerová. Je to pradlena. Muže jí to zabilo na dráze. Odškodný nedostala… prý si to zavinil sám nebo to byla něčí nedbalost či co. To jí oznámil soud. Jejímu synovi Archiemu bylo šestnáct. Potloukal se po ulicích, bylo to pravé dítě ulice. Vloudil se do Fresna a okradl tam jakéhosi opilce. Víte, kolik mu toho vzal? Dva dolary a osmdesát centů. Chápete?… Dva osmdesát. A víte, kolik mu ten ctihodný soud nasolil? Padesát let. Osm si jich už odseděl v San Quentinu. A bude sedět, dokud nepojde. Paní Danakerová říká, že má chlapec souchotě… dostal je v base, ale ona nemá styky, aby mu vymohla odpuštění trestu. Ten kluk Archie ukradl opilci dva dolary osmdesát centů a dostal padesát let. J. Alliston Forbes okradl Alta Trust o dva milióny a neodseděl si ani dva roky. čí je to tedy vlast? Vaše a toho kluka Archieho? Omyl. Je Forbesova… Kčertu.“

Když Saxon domyla nádobí, odvázala jí Mary zástěru a políbila ji s účastí, jakou cítí žena k ženě, která je v jiném stavu.

„Teď si sedni, drahoušku. Nesmíš se unavit. Máš toho před sebou ještě moc. Podám ti šití a můžeme poslouchat, co si muži povídají. Ale Berta neposlouchej. Je to blázen.“

Saxon šila a poslouchala. Bertova tvář ztvrdla, když spatřil v jejím klíně dětské šatičky.

„No prosím,“ vyrazil ze sebe, „přivádět na svět děti, když nemáte záruku, že je uživíte.“

„Včera večer jste si asi pořádně přihnul,“ zasmál se Tom.

Bert zavrtěl hlavou.

„Ale co by ses pořád vztekal,“ uklidňoval ho Billy. „Žijeme přece jen v dobré zemi.“

„Bývala to velice dobrá země,“ odpověděl Bert, „když jsme všichni ještě byli Mohykáni. Ale teď už ne. Podvedli nás. Napálili nás. Zatlačili nás do slepý uličky. Oklamali nás až hanba. Moji předkové za tuto zemi bojovali. A vaši taky. Osvobodili jsme černochy, hladověli jsme, mrzli, lopotili se a bojovali. Tato země se nám líbila. Vykáceli jsme lesy, zorali půdu, vybudovali cesty a postavili města. A všichni měli hojnost všeho.

A později jsme o ni i bojovali. Dva moji strýcové padli u Gettysburgu. Každý z nás byl nějak zapleten do tý války. Poslechněte si Saxon, co musela překonat její rodina, než se sem dostala a získala pozemky, koně, dobytek a všechno ostatní. Ale dokázali to. Všichni naši předkové to dokázali, i předkové Mary…“

„A kdyby byli k čemu, byli by si to i udrželi,“ skočila mu Mary do řeči.

„To je fakt,“ pokračoval Bert. „Právě o to jde. My jsme ti, co prohráli. Nás okrádají. Nedovedli jsme hrát falešně jako ti ostatní. Patříme k těm, kteří zůstali s prázdnýma rukama. Víte, časy se změnily a lidi se rozdělili na dvě skupiny: na lvy a hovada. Hovada jen dřela a lvi jen žrali. Sežrali farmy, doly, továrny a teď sežrali i moc. A my jsme ti, kteří měli příliš mnoho práce a byli příliš dobří na to, aby mohli být taky šikovní. My jsme ti, co prohráli. Jsme ti, které odrali dohola. Jasný?“

„Byl by z vás dobrý táborový řečník,“ poznamenal Tom, „jen kdybyste nepletl všechno dohromady.“

„Poslouchá se to docela hezky, Berte,“ řekl Billy, „jenomže to není pravda. Dnes může každý zbohatnout…“

„Nebo se stát presidentem Spojených států,“ vybafl Bert. „No ovšem… jestliže ví, jak na to. Ale zatím jsem ještě neslyšel, že bys to dotáhl na milionáře nebo presidenta. Proč? Protože nevíš, jak na to. Jsi natvrdlý. Jsi hovado. Proto. Čert tě vem. Čert nás vem všechny.“

U oběda vyprávěl Tom o radostech farmářského života, které poznal jako dítě a mladík, a přiznal se, že jeho snem je usadit se někde na státní půdě, jak to kdysi udělali jeho předkové. Ale Sarah o tom bohužel nechce ani slyšet, takže jeho sen zůstane jen snem.

„To už patří ke hře,“ povzdechl Billy. „Taková jsou pravidla. Někdo vždycky musí prohrát.“

Za chvíli, když se Bert začal znovu rozčilovat, přistihl se Billy, že v duchu srovnává. Tady to nevypadalo jako u něho doma. Chybělo tu uklidňující ovzduší. Zdálo se, jako by tu nebylo všechno v pořádku. Vzpomněl si, že když přišli, nebylo ještě umyto nádobí od snídaně. Jako muž si nevšiml mnoha drobných nedostatků této domácnosti, ale celé dopoledne přemýšlel, srovnával a přesvědčoval se, že Mary není tak dobrá hospodyně jako Saxon. Pohlédl hrdě na Saxon a zachtělo se mu vstát, jít k ní a obejmout ji. To je opravdu manželka, jak se patří. Vzpomněl si na její jemné prádlo a na okamžik se mu vynořil její obraz v tomto oblečení, ale Bert ho rozbil.

„Ty, Bille, ty si zřejmě myslíš, že mám vztek. A je to pravda. Mám vztek. Tys neprožil to co já. Vždycky jsi jezdil s koňmi a vydělával lehce peníze v ringu. Nepoznal jsi těžké časy. Nezažil jsi stávky. Nemusel ses starat o starou matku a kvůli ní všechno spolknout. Teprve když umřela, vybředl jsem z bídy a cítil se jako svobodný člověk.

Vzpomeň si třeba, jak jsem se chtěl dostat do společnosti Niles Electric, a uvidíš, jak našinec pochodí. Šéf si mě změřil od hlavy k patě, zasypal mě spoustou otázek a potom mi dal dotazník se žádostí o přijetí. Vyplním ho a zaplatím dolar lékaři, ke kterému mě poslali na zdravotní prohlídku. Potom musím k fotografovi a dát si udělat snímek… pro galérii zločinců společnosti Niles Electric. Vyhodím další dolar. Pan šéf si vezme dotazník, zdravotní vysvědčení a fotku a následují další otázky. Zda jsem v odborové organizaci?… JÁ? Samozřejmě že jsem mu nemohl povědět pravdu. Zoufale jsem to místo potřeboval. Obchodník už nechtěl dávat na úvěr a musel jsem živit matku.

No, řekl jsem si, teď budeš alespoň správným průvodčím. Budeš stát na zadní plošině, kde můžeš pokukovat po hezkých holkách. Ale túdle! Račte vysolit dva dolary. Další dva dolary na cínový odznak. A pak přišla uniforma – devatenáct dolarů padesát, a všude jinde byla za patnáct. Mohl jsem ji ovšem zaplatit až ze svého prvního platu. Kromě toho musím mít v kapse pět dolarů. To byl předpis. Půjčil jsem si je od strážníka Toma Donovana. A potom? Dva týdny jsem musel pracovat zdarma, protože mě zaučovali.“

„A namluvil sis nějaké holky?“ dobírala si ho Saxon.

Bert zamračeně zavrtěl hlavou.

„Pracoval jsem tam jen měsíc. Potom jsme se zorganizovali a oni do naší organizace kopli, až vyletěla výš než papírový drak.“

„A vy pitomci v dílnách vyletíte stejně, jestliže půjdete do stávky,“ prohlásila Mary.

„Vždyť právě tohle se vám snažím celý čas vysvětlit,“ odpověděl Bert. „Nemáme naději na úspěch.“

„Tak proč se do toho pouštíte?“ zeptala se Saxon.

Chvíli se na ni zachmuřeně díval a pak odpověděl:

„Proč padli moji dva strýcové u Gettysburgu?“

Kapitola VIII

Saxon teď pracovala v domácnosti s velkým neklidem. Už se nezabývala šitím různých drobnůstek. Materiál byl drahý a ona se neodvážila vydávat peníze. Bertův šíp zasáhl cíl. Zůstal v jejím rozechvělém vědomí, bodal ji a zraňoval. Ona a Billy byli odpovědní za tento budoucí mladý život. Mohli si být jisti, že budou schopni přiměřeně ho živit, šatit a připravovat na cestu do života? Kde je záruka? Nejasně si vzpomínala na těžkou minulost a nářky otců a matek z tehdejších dob nabývaly nový význam. Začala chápat Sarah a její věčné nářky.

V sousedství, kde žily rodiny stávkujících dělníků, nastaly těžké časy. Majitelé malých obchůdků, kde Saxon denně nakupovala, byli sklíčení. Zdálo se, že bezstarostnost a srdečnost vymizely. Všude vládla pochmurnost. Zvlášť zasmušilé byly tváře matek, jejichž děti si hrály na ulici. Když v podvečer postávaly u branek nebo na schůdcích před vchodem, zněly jejich hlasy tlumeně a smích se ozýval stále řidčeji.

Mary Donahuová, která brávala od mlékaře tři pinty mléka, brala už jen jednu. Rodiny už nechodily do kina. U řezníka byly těžko k dostání odřezky masa. Nora Delaneyová, která bydlela o tři domy dál, už nekupovala na pátek čerstvé ryby. Na jejím stole teď bývala solená treska ne zrovna nejlepší jakosti. Zdravé děti, které mezi snídaní a obědem běhávaly po ulici s velkými krajíci chleba namazaného máslem a posypaného cukrem, chodily teď už ven bez cukru a s tenčími krajíčky jen málo namazanými. A tento zvyk pomalu úplně mizel i některé děti nedostávaly mezi hlavními jídly už vůbec nic.

Všude bylo vidět, že se šetří a žije skromněji a že se omezují výdaje. A všude stoupalo podráždění. Ženy se snadněji pohádaly, ba i na děti se horšily víc než dosud. Saxon věděla, že se Bert a Mary celé dny hádají.

„Proč nemůže pochopit, že mám dost svých starostí,“ stěžoval si Bert Saxon.

Pozorně se na něho podívala a přitom o něho pocítila jakýsi neurčitý, nejasný strach. V jeho černých očích jako by neustále doutnal oheň šílenství. Snědý obličej byl hubenější, pokožka na lícních kostech napjatější. Ústa měl trochu zkřivena, jako by na nich zamrzl trpký úsměv. V celém držení těla i ve způsobu, jak nosil klobouk, se projevovala větší nedbalost, než jakou se vyznačoval v minulosti.

Někdy za dlouhých odpolední, kdy sedávala nečinně u okna, přistihla se, jak si v duchu představuje putování svých předků přes planiny, kopce a pouště do zaslíbené země u Západního moře. Často snívala o idylických dobách svého lidu, kdy ještě nežil ve městech a neměl ani potuchy o dělnických organizacích a sdruženích zaměstnavatelů. Vzpomínala na vyprávění starých lidí, jak si sami dovedli zajistit všechno, co potřebovali k životu, kdy stříleli nebo chovali zvěř na maso, pěstovali zeleninu, sami dělali práce kovářské a truhlářské, šili si boty a dokonce si sami tkali látky na své šaty. A když se podívala na Toma, pochopila, o čem sní a proč touží dostat státní půdu a usadit se na venkově.

Farmářský život je jistě pěkný, pomyslela si. Proč jen musí lidé žít ve městech? Proč se časy změnily? Když bylo dříve všeho dost, proč tomu tak není i teď? Proč se musí lidé hádat, křičet, stávkovat a bojovat jen proto, aby dostali práci? Proč není dost práce pro všechny?… Zrovna dnes ráno – až se otřásla při této vzpomínce – viděla, jak stávkující zbili dva stávkokaze, kteří šli do práce; zbili je muži, které znala od vidění a některé i jménem a kteří bydleli v sousedství. Bylo to kruté, hrozné… tucet mužů proti dvěma. Začaly to děti, když na stávkokaze házely kameny a nadávaly jim slovy, jaká by děti vůbec neměly znát. Přiběhli strážníci s vytaženými revolvery a stávkující se stáhli do domů a do úzkých uliček mezi domy. Jednoho stávkokaze odvezli v bezvědomí do nemocnice, druhého doprovodili zvláštní železniční policisté do dílny. Mary Donahuová, která stála na chodníku před svým domkem s dítětem v náručí, vychrlila na toho druhého tak sprosté nadávky, že se Saxon hanbou až začervenala. Když byla bitka v nejlepším, zpozorovala Saxon na chodníku před vedlejším domkem Mercedes Higginsovou, jak se na to dívá se zvláštním úsměvem. Dychtivě pozorovala tento strašný výjev, chřípí měla rozšířené a chvělo se jí. Saxon zarazilo, že stařena vůbec není vzrušená, ale jen zvědavá.

Saxon zašla k Mercedes, která byla tak moudrá ve věcech lásky, aby jí vysvětlila, co se to děje ve světě. Pokud však šlo o průmysl a hospodářství, byly stařeniny vědomosti záhadné a odporné.

„Inu, má milá, je to docela jednoduché. Většina lidí jsou od narození hlupáci. Jsou to otroci. Chytrých se narodí jen málo. To jsou páni. Zřejmě to tak zařídil Bůh.“

„Ale jak mohl Bůh dopustit tu hroznou rvačku dnes ráno?“

„Obávám se, že se o takové věci nezajímá,“ usmála se Mercedes. „Pochybuji, že se o ní vůbec dozvěděl.“

„Vyděsila jsem se k smrti,“ řekla Saxon. „Bylo mi z toho špatně. Ale viděla jsem, že vy… že jste se na to dívala úplně chladně, jako by to bylo divadlo.“

„Vždyť to taky bylo divadlo, má milá.“

„Ach, jak to jen můžete říci!“

„Ale jděte, už jsem viděla zabíjet lidi. Není to nic zvláštního. Všichni lidé musí umřít. Hlupáci umírají jako dobytek a ani nevědí proč. Je to docela zábavná podívaná. Mlátí se pěstmi a holemi a roztloukají si hlavy. Je to kruté. Jsou jako smečka zvířat. Jsou jako psi, kteří se rvou o kost. Práce, pro kterou se bijí, je jejich kost. Snad kdyby se bili kvůli ženám nebo idejím nebo zlatým prutům nebo pohádkovým diamantům, bylo by to nádherné. Ale jsou jen hladoví a bojují o kousek žvance, aby si naplnili žaludky.“

„Ach, kdybych to jen mohla pochopit,“ zašeptala Saxon, spínajíc ruce.

„Co je tu vlastně k pochopení? Je to nad slunce jasnější. Vždy existovali hlupáci a chytráci, otroci a páni, rolníci a knížata. A vždy budou existovat.“

„Ale proč?“

„Proč je rolník rolníkem, má milá? Protože je rolník. Proč je blecha blechou?“

Saxon podrážděně pohodila hlavou.

„Ale, má milá, vždyť jsem vám odpověděla. Žádný filosof na celém světě vám nedá lepší odpověď. Proč jste si vybrala za manžela svého muže a ne někoho jiného? Protože milujete zrovna jeho. A proč? Protože ho milujete. Proč oheň pálí a mráz štípe? Proč jsou hlupáci a chytráci? Páni a otroci? Zaměstnavatelé a dělníci? Proč je černé černým? Odpovězte si na to a najdete odpověď na všechno.“

„Ale není to správné, aby byli lidé hladoví a bez práce, když chtějí pracovat a chtějí za práci dostat spravedlivou odměnu,“ protestovala Saxon.

„Ach, je to stejně správné, jako je správné, že kámen nehoří jako dřevo, že mořský písek není cukr, že ostny píchají, že voda je mokrá, že kouř stoupá, že věci padají dolů a ne nahoru.“

Takový výklad skutečnosti však Saxon nijak nepřesvědčil. Upřímně řečeno, nepochopila smysl toho, co Mercedes říkala. Připadalo jí to úplně nesmyslné.

„To znamená, že nemáme svobodu ani nezávislost,“ zvolala vášnivě, „že si lidé nejsou rovni, že moje dítě nemá stejné právo na život jako dítě bohaté matky.“

„Samozřejmě,“ odpověděla Mercedes.

„Ale vždyť všichni moji předkové bojovali právě za to,“ řekla Saxon, vzpomínajíc si na hodiny dějepisu ve škole a na otcovu šavli.

„Demokracie… to je iluze hlupáků. Ano, má milá, demokracie je lež, podvod, je dobrá jen na to, aby tento tažný dobytek udržovala v poslušnosti, tak jako předtím je udržovalo náboženství. Když sténali pod tíhou bídy a těžké dřiny, přesvědčili je pěknými pohádkami o království nebeském, že mají tu bídu a těžkou dřinu snášet a že se za to dostanou do království nebeského, kde budou žít šťastně a v hojnosti, kdežto ti chytří se budou smažit ve věčném ohni. Ach, jak se ti chytří tomu asi museli pošklebovat! A když se tato lež opotřebovala a lidé začali snít o demokracii, ti chytřejší se už postarali, aby i demokracie zůstala jen snem, ničím jiným než snem. Svět patří velkým a chytrým.“

„Ale vždyť i vy patříte k pracujícímu lidu,“ zaútočila na ni Saxon.

Stařena se napřímila téměř zlostně.

„Já? K pracujícímu lidu? Má milá, protože jsem si nešťastně uložila peníze, protože už jsem stará a nemohu si už podmanit odvážné mladé muže, protože jsem přežila všechny přátele své mladosti a nemám ke komu jít, protože žiji v tomto útulku s Barry Higginsem a připravuji se na smrt? Má milá, narodila jsem se mezi pány a celý život jsem šlapala po šíjích těch hlupáků. Pila jsem vzácná vína a sedávala na hostinách, které stály tolik, že by to mým sousedům stačilo na celý život. Dick Golden a já… byly to ovšem Dickovy peníze, ale mohla jsem je mít… Dick Golden a já jsme prohráli v Monte Carlu za týden čtyři sta tisíc franků. Byl to žid, ale uměl utrácet. V Indii jsem nosila klenoty, které by mohly zachránit život desítek tisíc rodin, které tam umíraly před mýma očima.“

„Vy jste je viděla umírat?… a nic jste pro ně neudělala?“ zeptala se Saxon zděšeně.

„Chránila jsem si své klenoty… ano, ale potom mě o ně ještě téhož roku připravil jeden ruský důstojník, takový hrubec.“

„A vy jste je nechala umřít,“ opakovala Saxon.

„Byla to bezcenná chátra. Zamořují zemi a množí se jako červi. Neměli žádnou cenu… žádnou, má milá, žádnou. Stejně jako tady nemají žádnou cenu ti vaši dělníci, jejichž největší hloupostí je neustále plodit stejně hloupé potomstvo – nové otroky pro pány.“

A tak se stalo, že Saxon sice přijímala náznaky rozumných názorů od jiných, ale od té hrozné stařeny vůbec nic. Saxon všechny její názory považovala za výmysly. Ubíhaly týdny a stávka v železničních dílnách byla stále ostřejší a zatvrzelejší. Billy vrtěl hlavou a přiznával se, že neví, jak se postavit proti obtížím, které se šířily na dělnickém obzoru.

„Vůbec tomu nerozumím,“ řekl Saxon. „Je to všechno tak zmatené. Jako když v hospodě při rvačce zhasne světlo. Třeba my, vozkové. Začíná se mluvit o tom, že zahájíme stávku ze solidarity s mlynářskými dělníky. Stávkují už přes týden, mnohé už nahradili noví dělníci, a jestliže my budeme dál vozit zboží, stávku prohrají.“

„Ale když vám snížili mzdy, ani jste si nevzpomněli na stávku,“ řekla Saxon zachmuřeně.

„Tehdy jsme na to nebyli připraveni. Ale teď nás podpoří vozkové ze San Franciska a celý Svaz přístavních dělníků v San Francisku. Ostatně, zatím se o tom jen mluví. Ovšem, jestliže se rozhodneme stávkovat, pokusíme se dostat zpět těch deset procent, co nám srazili.“

„Ti hnusní politikáři,“ řekl jindy. „Všichni jsou odporní! Kdybychom se shodli a dovedli si zvolit čestné lidi…“

„Ale vždyť se neshodnete ani vy tři… ty, Bert a Tom, jak potom chceš, aby se shodli všichni ostatní,“ zeptala se Saxon.

„Nechápu to,“ přiznal se. „Člověku se točí hlava, když na to myslí. A přitom je to tak jednoduché. Dostat do politiky čestné lidi a všechno bude v pořádku. Čestní lidé by vydávali čestné zákony a pak by čestní lidé dostávali, co jim náleží. Ale Bert chce všechno rozbít, Tom zase pokuřuje dýmku a sní o tom, že se to časem změní, až bude každý volit podle svého přesvědčení. Ale to jeho ‚časem‘ nám nepomůže. Potřebujeme změnu hned. Tom říká, že teď ničeho nedosáhneme, a Bert tvrdí, že nikdy ničeho nedosáhneme. Co zmůže jednotlivec, když má každý jiný názor? Je to všechno blázinec, na mou věru, a člověk může přijít o rozum, když o tom přemýšlí. Pronásleduje mě však jedna myšlenka, že musíme situaci změnit hned teď.“

Náhle se odmlčel a pohlédl na Saxon.

„Co je ti?“ zeptal se hlasem plným úzkosti. „Není ti dobře… nebo. ..“

Přitiskla si ruku na srdce, ale náhlé zděšení v jejích očích se postupně změnilo v radostnou dychtivost a na rtech jí zahrál lehký, tajemný úsměv. Jako by zapomněla na svého muže a naslouchala jakémusi vzdálenému poselství, určenému jen pro její uši. Potom její tvář zazářila radostí a překvapením, pohlédla na Billyho a uchopila ho za ruku.

„Žije,“ zašeptala. „Pocítila jsem, že žije. Jsem tak šťastna, tak šťastna.“

Když se Billy příštího večera vrátil z práce domů, přiměla ho Saxon, aby se vážněji zamyslel nad svými otcovskými povinnostmi.

„Přemýšlela jsem o tom, Billy,“ začala. „Jsem taková zdravá, silná žena, že nás to nemusí přijít moc draho. Je tu dobrá porodní asistentka Marta Skeltonová.“ Billy však zavrtěl hlavou.

„Nic takového neuděláme, Saxon. Zavoláme doktora Hentleye. Je to lékař Billa Murphyho a Bill na něho přísahá. Je to starý bručoun, ale velice šikovný.“

„Skeltonová byla u porodu Maggie Donahuové,“ naléhala Saxon, „a podívej se na ni a na její děcko.“

„Ale při tvém nebude. Na to můžeš vzít jed.“

„Doktor si bude počítat dvacet dolarů,“ pokračovala Saxon, „a nařídí mi vzít si ošetřovatelku, protože nemám v rodině žádnou ženu, která by byla u mne. Marta Skeltonová by udělala všechno a bylo by to mnohem levnější.“

Billy ji však vzal něžně do náručí a prohlásil:

„Poslyš, milá ženuško. Robertsovi nejsou žádní držgrešlové. To si pamatuj. Ty máš na starosti porodit dítě a to ti úplně stačí. Mou věcí bude obstarat peníze a postarat se o tebe. Ani to nejlepší není pro tebe dost dobré. Ani za milión dolarů bych neriskoval, že se ti něco může stát. Ty máš pro mne největší cenu. A dolary nejsou nic. Myslíš, že to malé nemám rád? A jak! Pořád na něho myslím, celý dlouhý den. Jestliže mě vyhodí z práce, bude to jeho vina. Jsem do něj celý zblázněný. Ale stejně, Saxon, čestné slovo, kdyby se ti mělo něco stát, kdyby se ti měl jen malíček zkřivit, raději bych viděl děcko mrtvé. Teď alespoň vidíš, co pro mě znamenáš.

Víš, Saxon, kdysi jsem si myslel, že když se dva lidi vezmou a usadí se, že jim za nějaký čas jde už jen o to, aby spolu vycházeli. Možná že to u jiných takové je, ale u nás rozhodně ne. Miluji tě každým dnem víc a víc. Vidíš, zrovna teď tě miluji víc než před pěti minutami, když jsem s tebou začal mluvit. A ošetřovatelku nebudeš potřebovat. Doktor Hentley přijde každý den a Mary se ti postará o domácnost, pomůže ti a zařídí všechno ostatní, tak jako ty vypomůžeš jí, až to bude potřebovat.“

Jak plynuly dny a týdny a Saxon se nalévala ňadra, ovládl ji pocit hrdého mateřství. Byla to normální zdravá žena a mateřství ji plnilo uspokojujícím a závratným štěstím. Byly ovšem i chvíle, kdy se jí zmocňovaly obavy, ale byly tak krátké a slabé, že vlastně ještě víc vystupňovaly její štěstí.

Jen jedna věc ji znepokojovala: neklidná a nebezpečná situace dělnictva, v níž se zřejmě nikdo nevyznal, a ona nejméně ze všech.

„Pořád se mluví, o kolik víc se vydělá stroji než starým způsobem,“ řekla svému bratru Tomovi. „Proč tedy teď, když máme tolik strojů, nevyděláváme víc?“

„Máš docela pravdu,“ odpověděl. „Nepotrvá dlouho a pochopíš socialismus.“

Saxon se však dívala na věci prakticky.

„Tome, jak dlouho už jsi socialistou?“

„Osm let.“

„A co jsi tím získal?“

„Zatím nic, ale jednou…“

„Jednou, až budeš na onom světě,“ namítla.

Tom povzdechl.

„Obávám se, že máš pravdu. Věci se vyvíjejí strašně pomalu.“

Znovu povzdechl. Všimla si unaveného, apatického výrazu jeho obličeje, sehnutých ramen a jeho mozolnatých rukou, a to všechno jako by potvrzovalo marnost jeho víry.

Kapitola IX

Začalo to klidně, jak často začínají osudné a nečekané věci. Děti různého věku si hrály na ulici a Saxon seděla u otevřeného okna, dívala se na ně a snila o svém děťátku, které se už brzy narodí. Sluneční světlo mírně zalévalo zemi a lehký větřík od zálivu ochlazoval vzduch a dával mu slanou příchuť. Najednou jedno dítě ukázalo na cosi směrem k Sedmé ulici. Děti si přestaly hrát, dívaly se a ukazovaly tím směrem. Rozdělily se na hloučky, větší chlapci od deseti do dvanácti let vytvořili svůj hlouček a větší děvčátka úzkostlivě vzala malé děti za ruce, nebo je vzala do náručí.

Saxon neviděla, co děti tak vyrušilo, ale dovtípila se, oč jde, když spatřila, jak se větší kluci rozutekli ke kraji chodníků, nasbírali kamení a kradli se do uliček mezi domy. Malí chlapci se snažili je napodobit. Dívky chytily drobotinu za ruce, zabouchaly na vrátka a táhly je po schůdkách nahoru. Dveře za nimi zapadly, ulice zpustla, jen tu a tam se poodhrnuly záclony v oknech a za nimi vykukovaly polekané tváře žen. Saxon uslyšela zapískání a supění vlaku, který vyjížděl ze stanice. Pak se ze Sedmé ulice náhle ozval chraptivý, hrdelní křik mužů. Stále ještě nic neviděla, ale vzpomněla si na slova Mercedes Higginsové: „Jsou jako psi, kteří se rvou o kost. Práce, pro kterou se bijí, je jejich kost.“

Křik se blížil. Saxon se vyklonila z okna a spatřila asi tucet stávkokazů, provázený stejným počtem strážníků a detektivů, jak přicházejí po chodníku na její straně ulice. Šli v sevřené skupině a za nimi se v nepořádku vyrojilo asi sto stávkujících dělníků, kteří jeden přes druhého vykřikovali a shýbali se pro kameny. Saxon cítila, že se strachy chvěje, ale uvědomila si, že se nesmí bát, a ovládla se. Pomohlo jí při tom chování Mercedes Higginsové. Stařena vyšla ze dveří, přitáhla si židli, postavila ji na zápraží a spokojeně se na ni posadila.

Strážníci měli v rukou obušky. Detektivové zdánlivě nebyli ozbrojeni. Stávkující, kteří jim celou dobu byli v patách, se dosud spokojili nadávkami a vyhrožováním. A tak se stalo, že otevřenou srážku vyvolaly děti. Z druhé strany ulice, mezi Olsenovým a Ishamovým domem, přiletěla sprška kamenů. Většinou nedoletěly k cíli, ale jeden zasáhl jakéhosi stávkokaze do hlavy. Muž byl sotva dvacet stop od Saxon. Dopotácel se k laťkovému plotu před jejím domem a vytáhl revolver. Jednou rukou si setřel krev z očí a druhou vystřelil směrem k Ishamovu domku. Detektiv ho chytil za ruku, aby zabránil dalšímu výstřelu, a odtáhl ho stranou. V té chvíli začali stávkující křičet ještě zuřivěji a z uličky mezi Saxoniným domkem a domkem Maggie Donahuové přiletěl celý mrak kamení. Stávkokazi a jejich ochránci se zastavili a vytáhli revolvery. Z tvrdých, odhodlaných tváří těchto profesionálů Saxon poznala, že od nich lze očekávat jen krveprolití a smrt. Starší muž, zřejmě jejich velitel, sundal měkký plstěný klobouk a utřel si zpocenou plešatou hlavu. Byl to vysoký muž s pořádným břichem a vypadal jakoby bezradně. Kouřil doutník a šedé vousy měl místy zažloutlé od tabáku. Ramena měl ohnutá a Saxon si všimla, že měl na límci kabátu lupy.

Jeden z mužů ukázal do ulice a někteří jeho společníci se zasmáli. Příčinou jejich smíchu byl malý, sotva čtyřletý Olsenův chlapec, který nějak utekl matce a capal proti svým nepřátelům. V pravé ruce držel tak velký kámen, že ho sotva unesl. A tím kamenem jim namáhavě hrozil. Jeho drobný růžový obličej se křečovitě stahoval vztekem a neustále vykřikoval: „Zatracení stávkokazi! Zatracení stávkokazi!“ Smích, kterým mu odpověděli, jen stupňoval jeho zuřivost. Přicapal ještě blíž a s velkou námahou hodil kamenem, který dopadl necelých šest stop od něho.

Saxon to všechno viděla a navíc i paní Olsenovou, jak vyběhla na ulici pro děcko. Třesk výstřelů z revolverů, který se ozval v davu stávkujících, obrátil Saxoninu pozornost na muže pod jejím oknem. Jeden z nich prudce zaklel a pohlédl na svou levou paži, která mu bezvládně visela podél těla. Zpozorovala, jak mu z ní začíná kapat krev. Věděla, že by měla odejít a nedívat se, ale probudila se v ní odvaha, dědictví po jejích bojujících předcích, která úplně zahnala přirozený lidský strach. Když v její tiché ulici náhle vzplanul boj, zapomněla na své dítě. Zapomněla i na stávkující a na všechno ostatní, překvapená tím, co se stalo břichatému veliteli s doutníkem. Jakýmsi divným, nepochopitelným způsobem se mu dostala hlava mezi laťky jejího plotu. Tělo mu viselo do ulice, ale koleny se nedotýkal země. Klobouk mu spadl a slunce vytvářelo na jeho lysině nesmírně světlou skvrnu. I doutník se ztratil. Viděla, že se na ni dívá. Zdálo se jí, jako by na ni kýval rukou, zaseknutou mezi laťkami, a jako by na ni žertovně mrkal, věděla však, že se svíjí strašnou bolestí.

Hleděla na něho vteřinu nebo snad i dvě, když ji vyburcoval Bertův hlas. Běžel po chodníku před jejím domem a za ním několik jiných stávkujících. Bert vykřikoval: „Do toho, Mohykáni! Ukřižujme je!“

V levé ruce držel násadu od krumpáče a v pravé revolver, už prázdný, ale při běhu neustále tiskl spoušť. Náhle se zastavil, pustil násadu, otočil se v půlkruhu, takže byl obličejem obrácen k Saxonině brance. Pomalu klesal, ale ještě se vzchopil a hodil revolver do tváře stávkokazi, který k němu přiskočil. Pak klopýtl a kolena se mu podlomila. Pomalu, s nesmírnou námahou se pravou rukou chytil plotu a zvolna klesal, jako by si chtěl sednout na zem, zatímco zástup stávkujících, který vedl, přeběhl kolem něho.

Byl to nemilosrdný boj – skutečný masakr. Obklíčení stávkokazi se svými ochránci ustoupili k Saxoninu plotu a bojovali jako krysy zahnané do kouta, ale nemohli odolat útoku stovky mužů. Bojující se oháněli obušky a holemi, stříleli z revolverů a zblízka házeli dlažební kostky, které nepřátelům rozbíjely hlavy. Saxon viděla, jak mladý Frank Davis, Bertův přítel a otec několikaměsíčního dítěte, přitiskl hlaveň svého revolveru jednomu stávkokazi na břicho a vystřelil. Bylo slyšet nadávky a zuřivé kletby, divoké výkřiky hrůzy a bolesti. Mercedes měla pravdu. To už nebyli lidé. Byla to divoká zvířata, která se rvou o kost a pro tu kost se navzájem zabíjejí.

Práce je také kost; práce je kost. Tato věta zněla Saxon stále v uších. Teď, třebaže si to velmi přála, se už nemohla odtrhnout od okna. Byla jako zkamenělá. Mozek jí už nepracoval. Seděla mlčky, upřeně hleděla a nebyla schopná ničeho, než se dívat na tu hrůzu, která se před jejími zraky odehrávala jako film. Viděla, jak padají detektivové, strážníci a stávkující. Jednoho těžce zraněného stávkokaze, který na kolenou prosil o milost, zkopali do obličeje. Když se svalil na záda, jiný dělník – stávkující, který stál nad ním, střelil ho rychle a s rozvahou revolverem do prsou a střílel znovu a znovu, dokud nebyla zbraň prázdná. Jiného stávkokaze chytil stávkující za krk, přitiskl ho na plot a tloukl ho rukojetí revolveru do obličeje. Revolver se neustále zvedal a klesal a Saxon poznala v bijícím muži Chestera Jolmsona. Vídala ho na tanečních zábavách a ještě za svobodna s ním často tančila. Byl vždy milý, vlídný a dobrosrdečný. Vzpomněla si, jak ji jednou v pátek večer po koncertu městské hudby ještě se dvěma jinými děvčaty jí pozval do Tonyho „Jeskyně“ v Třinácté ulici. A pak šli všichni do Pabstovy kavárny a před odchodem domů vypili každý sklenici piva. Nemohla uvěřit, že je to týž Chester Johnson. Vtom zahlédla, jak břichatý velitel, s hlavou stále ještě zaseknutou mezi laťkami, vytáhl volnou rukou revolver a přitiskl hlaveň Chesterovi k boku. Snažila se vykřiknout, aby ho varovala. Vykřikla taky, Chester vzhlédl a spatřil ji. Ale tu již zazněl výstřel a Chester se zhroutil obličejem na stávkokazovo tělo. Na jejím plotu už visela těla tří mužů.

Teď ji už nemohlo ohromit nic. Skoro lhostejně se dívala, jak stávkující přeskočili plot, podupali jí několik drobných pelargónií a macešek a stáhli se do uličky mezi jejím a Mercedesiným domem. Od železničních dílen se Borovou ulicí hnal oddíl železniční policie a detektivů, kteří cestou stříleli. Z druhého konce Borové ulice se za ohlušujícího vyzvánění tryskem blížily tři hlídkové vozy plně naložené strážníky. Stávkující byli v pasti. Uniknout mohli jedině mezi domy a přes ploty dvorů. Nával v úzkých uličkách znemožnil, aby všichni unikli. Asi deset jich zahnali do kouta mezi průčelí jejího domu a schodiště. Strážníci se ani nenamáhali je zatknout. Ztloukli je obušky a postříleli do posledního.

Bylo po všem a Saxon, kráčejíc jako ve snu a přidržujíc se pevně zábradlí, sešla po schodech dolů. Tlustý velitel se stále ještě na ni šklebil a kýval rukou, třebaže se už nad ním skláněli dva statní strážníci, aby ho vyprostili. Branka byla vyvrácena z veřejí, což ji dost překvapilo, protože si nevšimla, kdy se to stalo.

Bert měl zavřené oči. Rty měl zkrvavené a v hrdle mu chrčelo, jako by se pokoušel něco říci. Když se nad ním sklonila a utřela mu kapesníkem obličej, který mu někdo pošlapal, otevřel oči. Byl v nich starý, vyzývavý záblesk. Nepoznal ji. Pohnul rty a tichounce zašeptal, jako by si na něco vzpomněl: „Poslední Mohykán, poslední Mohykán.“ Pak zasténal a víčka mu opět klesla. Nebyl mrtev. Poznala to. Hruď se mu dosud zvedala a klesala a v hrdle mu stále chrčelo.

Rozhlédla se. Vedle ní stála Mercedes. Oči se podivné stařeně leskly a tváře jí hořely.

„Pomůžete mi ho zanést dovnitř?“ zeptala se Saxon.

Mercedes přikývla a obrátila se na policejního seržanta, aby jim pomohl. Seržant vrhl na Berta pohled plný zlosti a odmítl:

„Ať jde k čertu. Máme dost starostí se svými.“

„Snad bychom ho unesly my dvě,“ řekla Saxon.

„Nemluvte hlouposti.“ Mercedes kývla na paní Olsenovou, která stála přes ulici. „Vy jen jděte domů, mladá nastávající maminko. Tohle není nic pro vás. My ho odneseme. Paní Olsenová už jde a zavoláme ještě Maggii Donahuovou.“

Saxon je vedla do zadní ložnice, kterou zařídila na Billyho naléhání. Když otevřela dveře, zdálo se jí, že jí koberec letí do tváře, aby ji udeřil, a vzpomněla si, jak ho Bert kladl na podlahu. A když ho ženy uložily na postel, přišlo jí na mysl, že zrovna tuto postel dávali dohromady s Bertem jednou v neděli dopoledne.

A pak se začala cítit nějak divně a všimla si, jak se Mercedes po ní dívá pozornýma a pátravýma očima. Bylo jí stále hůř a za chvíli ji popadly takové bolesti, jaké znají jen ženy. Podepřely ji a skoro ji vynesly do přední ložnice. Kolem ní bylo mnoho tváří – Mercedes, paní Olsenová, Maggie Donahuová. Napadlo ji, že se musí paní Olsenové zeptat, zda z ulice zachránila malého Emila, ale Mercedes poslala paní Olsenovou, aby dohlédla na Berta, a Maggie Donahuová šla otevřít dveře, na které někdo klepal. Z ulice zazněly zvučné hlasy, výkřiky a povely a chvílemi bylo slyšet zvonění záchranných a hlídkových vozů. Pak se objevil tlustý, přívětivý obličej Marty Skeltonové a později přišel i doktor Hentley. Jednou, když se Saxon trochu probrala, zaslechla přes tenkou stěnu Maryin hysterický nářek. A podruhé zase pochytila, jak Mary neustále opakuje: „Do prádelny se už nikdy nevrátím. Nikdy. Nikdy.“

Kapitola X

Billy celou dobu jen taktak přemáhal svůj otřes z toho, co se stalo Saxon. Každé ráno i každý večer po návratu z práce vcházel do pokoje, kde ležela, a musel se nesmírně přemáhat, aby zakryl své city a tvářil se vesele a spokojeně. Byla tak malá, jak tam ležela, tak drobná, vyhublá a vyčerpaná, opravdu vypadala jako dítě. Sedával u ní, držel ji za bledou, průsvitnou ruku, něžně ji hladil a divil se, jaké má drobné a jemné kosti.

Jedna z jejích prvních otázek překvapila Billyho i Mary:

„Zachránili malého Emila Olsena?“

A když jim vyprávěla, jak sám zaútočil na čtyřiadvacet ozbrojených mužů, Billyho obličej nadšeně zazářil.

„Takový prcek!“ řekl. „Na takové dítě může být člověk opravdu hrdý.“

Rozpačitě, se odmlčel a jeho obava, zda ji touto poznámkou neranil, Saxon dojala. Vzala ho za ruku.

„Billy,“ začala; potom počkala, až Mary odešla z pokoje.

„Ještě jsem se nezeptala… teď už na tom stejně nezáleží... Ale čekala jsem, až mi to povíš. Byl to…?“

Zavrtěl hlavou.

„Ne; byla to holčička. Krásná holčička. Jenomže… přišla moc brzy.“

Stiskla mu ruku a skoro to vypadalo, jako by ho ona utěšovala v jeho zármutku.

„Nikdy jsem to neřekla, Billy. .. tolik jsi chtěl chlapce; ale já jsem si stejně říkala, že kdyby to byla holčička, dali bychom jí jméno Daisy. Vždyť víš, jmenovala se tak moje matka.“

Souhlasně přikývl.

„Ty, Saxon, vždyť víš, že jsem strašně toužil po klukovi… ale teď už mi na tom nezáleží. Myslím, že bych teď stejně toužil po holčičce, a doufám, že se další bude jmenovat… kdybys proti tomu nic neměla…“

„Proti čemu?“

„Kdybychom jí taky dali jméno Daisy.“

„Ach, Billy! Myslela jsem si to zrovna tak.“ Pak jeho obličej zvážněl a pokračoval:

„Jenomže žádné další už nebude. Předtím jsem si nikdy neuvědomil, co to znamená mít dítě. Nikdy už nesmíš podstoupit takové riziko.“

„A tohle říká velký, silný a odvážný muž,“ posmívala se mu s mdlým úsměvem. „Tomu ty nerozumíš. Jak by tomu mohl muž rozumět? Jsem zdravá, normální žena. Všechno by i tentokrát dopadlo dobře, kdyby… kdyby nebylo toho boje. Kde pochovali Berta?“

„Věděla jsi, že zemřel?“

„Celou dobu. A kde je Mercedes? Nebyla tu už dva dny.“

„Starý Barry stůně a je u něho.“

Neprozradil jí, že starý noční hlídač umírá, vzdálen od nich jen několik kroků.

Saxoniny rty se chvěly a tiše se rozplakala, svírajíc oběma dlaněmi Billyho ruku.

„Nemůžu… nemůžu za to,“ vzlykala, „hned to přejde… naše malá holčička, Billy. Pomysli si. Ani jsem ji neviděla!“

Saxon stále ještě ležela, když Mary jednou večer uznala za vhodné vybuchnout v trpné díkuvzdání za to, že unikne tomu, co musela vytrpět Saxon.

„Ale co to povídáš?“ řekl Billy. „Určitě se za čas znovu vdáš.“

„Ani za nejlepšího muže na světě,“ prohlásila. „Nemá to cenu. I tak už je na světě příliš mnoho lidí, proč by se jinak na jedno místo drali dva nebo tři muži? A kromě toho rodit děti je strašné.“

Saxon odpověděla s výrazem trpělivé moudrosti v tváři: „Já vím, co to znamená. Přežila jsem to a stále to ještě nemám za sebou, ale musím ti zrovna teď říci, že ze všech bolestí, utrpení a zármutků je tato bolest nejkrásnější, nejpodivuhodnější věc na světě.“

Když se Saxon zotavila (a když doktor Hentley Billyho ujistil, že je zdravá jako dub), začala sama hovořit o tragédii, která se udála před jejími dveřmi. Billy jí řekl, že hned povolali vojsko, které se utábořilo na začátku Borové ulice na prázdném prostranství u železničních dílen. Patnáct stávkujících uvěznili. Policie prohledala v okolí dům za domem a tak pochytala všech těch patnáct, většinou raněných. Billy zachmuřeně prorokoval, že to s nimi asi dopadne špatně. Noviny žádají krev za krev a všichni oaklandští duchovní v kázáních ostře odsoudili stávkující. Dráha už obsadila všechna uvolněná místa a bylo známo, že stávkující dělníky z dílen nejen nepřijmou zpět na jejich místa, ale že je dali na černou listinu všech železnic ve Spojených státech. Začali se už rozcházet. Někteří odjeli do Panamy a čtyři mluvili o tom, že pojedou do Ecuadoru pracovat do dílen dráhy, která povede přes Andy do Quita.

S úspěšně přemáhanou úzkostí se Saxon snažila zjistit Billyho názor na tyto události.

„Teď se ukázalo, kam vedou Bertovy násilnické metody,“ podotkla.

Pomalu a vážně přikývl.

„Chestera Johnsona asi pověsí,“ odpověděl nepřímo. „Znáš ho přece. Říkala jsi mi, že jsi s ním několikrát tančila. Dopadli ho při činu, když ležel na těle stávkokaze, kterého ubil k smrti. Starý břicháč dostal do těla tři kulky, ale nezemřel a bude proti němu svědčit. Chestera pověsí na základě jeho výpovědi. Bylo to všechno v novinách. Břicháč ho taky postřelil, když sám visel na našem plotu.“

Saxon se otřásla. Břicháč je asi ten muž s pleší a se zažloutlými vousy.

„Ano,“ řekla. „Všechno jsem to viděla. Zdálo se mi, že tam visí celé hodiny.“

„Všechno se odehrálo v pěti minutách.“

„Připadalo mi to jako celá věčnost.“

„Myslím, že to tak muselo připadat i tomu břicháčovi, když visel mezi laťkami,“ zasmál se krutě Billy. „Ale toho tak snadno nezabijí. Už ho postřelili a pobodali nejmíň dvanáctkrát. Ale teď se říká, že bude do smrti mrzákem, bude muset chodit o berlích nebo jezdit na vozíku. Aspoň nebude muset dělat špinavou práci pro železnici. Byl to jeden z jejich nejlepších pistolníků… nechyběl nikde, kde se něco semlelo. Nikdy se ničeho nebál, to se musí uznat.“

„Kde bydlí?“ zeptala se Saxon.

„U Adeline, blízko Desáté ulice… v pěkné čtvrti, v hezkém dvouposchoďovém domě. Musí platit nejmíň třicet dolarů činže. Dostává asi od dráhy pěkný plat.“

„Jistě je ženatý.“

„Jo. Jeho ženu jsem nikdy neviděl, ale má syna, Jacka, strojvůdce osobního vlaku. Znal jsem ho. Byl to docela dobrý boxer, třebaže nikdy nevkročil do ringu. A pak má ještě jednoho syna, který je učitelem na střední škole. Jmenuje se Paul. Jsme asi stejně staří. Výborně hrával baseball. Znám ho od dětství. Když hrála Durantova škola proti Colově škole, vyrazil mi jednou třikrát za sebou v běhu míč z ruky.“

Saxon seděla v houpacím křesle, odpočívala a přemýšlela. Bylo to všechno stále složitější. I tento obstárlý, břichatý a olysalý pistolník má ženu a rodinu. A pak tu byl Frank Davis, který byl ženatý necelý rok a má docela malého chlapečka. Možná že i ten stávkokaz, kterého střelil do břicha, měl ženu a děti. Všichni se víceméně znali jako členové rozsáhlé rodiny, ale přitom, aby zachránili své vlastní rodiny, zabíjeli jeden druhého. Viděla, jak Chester Johnson zabil stávkokaze, a teď pověsí Chestera Johnsona, který se oženil s Kittií Bradyovou z konzervárny, se kterou kdysi pracovala v továrně na krabice.

Saxon však marně čekala, že Billy řekne něco, z čeho by mohla usoudit, že odsuzuje zabíjení stávkokazů.

„Nebylo to správné,“ odhodlala se nakonec říci.

„Zabili Berta,“ namítl. „A mnoho jiných, i Franka Davise. Věděla jsi, že je mrtev. Kulka mu utrhla spodní čelist… zemřel v záchranném voze, než ho stačili dovézt do nemocnice. Nikdy ještě nebylo v Oaklandu tolik zabíjení najednou.“

„Ale sami si to zavinili,“ odporovala. „Sami s tím začali. Byla to vražda.“

Billy neodpověděl, ale zaslechla, jak si chraptivě něco bručí. Věděla, že řekl: „Čert je vzal.“ Ale když se zeptala: „Cože?“, nedal jí odpověď. Oči mu potemněly, ústa ztvrdla a obličej ztratil veškerý výraz.

Bodlo ji u srdce. Je stejný jako ostatní? Dokázal by zabít jiné muže, kteří mají rodinu, jak to udělali Bert, Frank Davis nebo Chester Johnson? Je i on takovým divokým zvířetem, psem, který se rve o kost?

Povzdechla. Život je divná hádanka. Snad měla Mercedes Higginsová pravdu se svými krutými názory na život.

„No, a co?“ zasmál se Billy příkře místo odpovědi na její nevyslovené otázky. „Psi se rvou mezi sebou a myslím, že to tak bylo vždy. Vezmi například ten boj před naším domem. Zabíjeli se zrovna tak, jak se v občanské válce zabíjeli lidé ze Severu a z Jihu.“

„Ale takhle nemohou dělníci zvítězit, Billy. Sám říkáš, že si tím jen uškodili.“

„Možná že tímto způsobem nezvítězí,“ připustil neochotně. „Ale žádnou jinou možnost nevidím. Podívej se na nás. My se do toho dáme jako další.“

„Snad ne vozkové?“ vykřikla.

Zachmuřeně přisvědčil.

„Zaměstnavatelé už dávno propouštějí lidi. Říkají, že nás srazí na kolena a donutí prosit o naše místa. A teď, po tom krveprolití, jsou teprve na koni. Už předem mají boj napůl vyhraný, když mají na své straně vojsko, nemluvě o tom, že je podporují duchovní, tisk a veřejnost. Už teď vykřikují, co všechno udělají. Sami provokují nepokoje. Teď nejdříve pověsí Chestera Johnsona a co možná nejvíc z těch patnácti. Říkají to docela otevřeně. Tribune, Enquierer a Times to opakují každý den. Vyhlásili válku všem odborovým organizacím. Žádné stávky. K čertu s dělnickými organizacemi. Ten špinavý plátek Intelligencer dnes ráno napsal, že by měli každého odborářského funkcionáře vyhnat z Oaklandu nebo pověsit. Dobrý, co? Dobře si to vymysleli.

Podívej se na nás. Teď už to nebude stávka ze solidarity k mlynářským dělníkům. Máme už své vlastní potíže. Vyhodili čtyři naše nejlepší lidi… ty, co zasedali v poradních výborech. A udělali to bez jakéhokoli důvodu. Jak ti říkám, sami provokují nepokoje, a dočkají se jich, jestliže si nedají pozor. Dostali jsme zprávu ze Svazu přístavních dělníků v San Francisku. Jestliže nás budou podporovat, můžeme něčeho dosáhnout.“

„Chceš říci, že… budete stávkovat?“ zeptala se Saxon.

Sklonil hlavu.

„Ale vždyť jsi právě říkal, jak by to přišlo vhod vašim zaměstnavatelům.“

„Co na tom záleží?“ pokrčil Billy rameny a pokračoval. „Raději stávkovat než se dát vyhodit. Hlavní je vyhrát čas a začít dřív, než se připraví. Copak nevíme, co dělají? Shánějí po celém státě vozky a poháněče mezků. Mají jich už čtyřicet, stravují je v jednom hotelu ve Stocktonu a chtějí se s nimi do nás pustit, až získají ještě několik set dalších. Proto ti tuto sobotu asi přinesu poslední mzdu, alespoň na čas.“

Saxon zavřela oči a chvilku tiše přemýšlela. Neměla ve zvyku se dát strhnout. Chladná vyrovnanost, kterou Billy tak obdivoval, ji v kritických chvílích nikdy neopustila. Uvědomila si, že ona sama je jen zrnko písku, které se zachytilo do tohoto spletitého, nepochopitelného zápasu mnoha jiných zrnek.

„Tento měsíc budeme muset na činži vybrat peníze z banky,“ řekla klidně.

Billymu se protáhl obličej.

„Nemáme v bance tolik, kolik si myslíš,“ přiznal se. „Museli jsme pochovat Berta, a víš, doplatil jsem, co ostatní nemohli sehnat.“

„Kolik to dělalo?“

„Čtyřicet dolarů. Doufal jsem, že nám řezník a ostatní dají na úvěr, vždyť vědí, že vždy řádně platím. Ale řekli mi otevřeně, že po celou dobu stávky dávali dělníkům na dluh, protože s nimi sympatizovali. Ale teď, když byla stávka rozbita, jsou na tom sami velmi špatně. Proto jsem vybral z banky, kolik bylo třeba. Věděl jsem, že se pro to nebudeš zlobit. Nebo se snad zlobíš?“

Statečně se usmála a přemohla pocit úzkosti v srdci.

„Jednal jsi správně, Billy. I já bych to byla udělala, kdybys byl nemocen, a Bert by udělal totéž pro tebe i pro mne, kdyby byla situace opačná.“

Tvář mu zazářila.

„Víš, Saxon, na tebe se člověk může vždycky spolehnout. Jsi moje pravá ruka. A proto říkám – už žádné děti. Kdybych o tebe přišel, byl bych do smrti mrzák.“

„Budeme muset víc šetřit,“ uvažovala, přikyvujíc rozvážně hlavou. „Kolik ještě máme v bance?“

„Asi třicet dolarů. Víš, musel jsem zaplatit Martě Skeltonové a za... několik jiných maličkostí. A odborová organizace se rozhodla pojistit se pro každý případ a vybrala od každého člena čtyři dolary jako mimořádný příspěvek, aby byla připravena, kdyby došlo ke stávce. Ale doktor Hentley může počkat. Sám mi to řekl. Je to prima člověk. Jak se ti líbil?“

„Velice. Ale já se v lékařích nevyznám. Je to první doktor, kterého jsem kdy potřebovala… kromě toho, že mě jednou očkovali a to dělali městští lékaři.“

„Vypadá to, že budou stávkovat i zaměstnanci městské dopravy. Dan Fallon přijel do města. Přímo z New Yorku. Pokusil se přijet nenápadně, ale chlapci se dozvěděli, kdy odjel z New Yorku, a nespustili ho z očí. Kdekoli se něco semele mezi zaměstnanci pouličních drah, hned je tam. Vyhrál už zaměstnavatelům spoustu stávek dopraváků. Má celou armádu stávkokazů a vozí je po celé zemi zvláštními vlaky, kde je právě potřebují. Oakland ještě neviděl takové dělnické nepokoje, jaké byly nedávno a ještě budou. Zdá se, že se tu rozpoutá peklo.“

„Dávej ale na sebe pozor, Billy. Nechci tě také ztratit.“

„Ach, nic se neboj. Dovedu se o sebe postarat. Ostatně se nezdá, že bychom měli prohrát. Máme dobré vyhlídky.“

„Ale jestliže budete zabíjet lidi, prohrajete.“

„Jo, dáme si pozor, aby k tomu nedošlo.“

„Žádné násilnosti.“

„Žádné střílení z revolveru a dynamit,“ souhlasil. „Ale moc stávkokazů bude mít rozbity hlavy. Bez toho se to neobejde.“

„Ale ty to neuděláš, že ne, Billy?“

„Ne tak, aby někdo z nich mohl u soudu dosvědčit, že mě viděl.“ Potom rychle změnil téma hovoru. „Starý Barry Higgins zemřel. Nechtěl jsem ti to říkat, dokud jsi nebyla úplně v pořádku. Měl pohřeb před týdnem. A ta stařena se stěhuje do San Franciska. Řekla mi, že se s tebou přijde rozloučit. První dny se o tebe hodně starala a projevila takové znalosti, že Marta Skeltonová úplně žasla. Vyzná se v Martině řemesle lépe než ona.“

Kapitola XI

Billy stávkoval a často odcházel z domu na stávkovou hlídku, Mercedes se odstěhovala a Bert byl mrtev, a Saxon zůstala tak osamělá, že se to muselo odrazit na jejím duševním stavu. Mary se také odstěhovala a neurčitě vysvětlila, že přijala místo v nějaké domácnosti v Piedmontu.

Billy teď nemohl Saxon příliš pomáhat v jejích těžkostech. Nejasně cítil, že Saxon trpí, ale nechápal příčiny ani hloubku jejího citu. Byl příliš mužsky praktický a jako muž byl přirozeně příliš vzdálen intimní tragédii, kterou prožila. V nejlepším případě byl v tomto dramatu divákem, sice vlídným, ale takovým, který mnoho věcí nevidí. Pro ni bylo její děťátko živé a skutečné. I teď bylo stále ještě živé a skutečné. V tom bylo její utrpení. Ani největším vypětím vůle nedovedla vyplnit bolestnou prázdnotu, která po něm zůstala. Živá představa děťátka se často měnila v halucinace. Jistě tu ještě někde je a ona je musí najít. Někdy se přistihla, jak napjatě naslouchá, nezaslechne-li jeho pláč, který ve skutečnosti nikdy neslyšela, ale ve fantazii ho slyšela tisíckrát v těch šťastných měsících, než všechno bolestně skončilo. Dvakrát vyskočila ze spánku z postele a šla je hledat – a pokaždé se vzpamatovala u prádelníku své matky, ve kterém byla uložena dětská výbavička. V takových chvílích si říkala: „Jednou jsem měla děťátko.“ A říkala si to i nahlas, když se dívala na děti, jak si hrají na ulici.

Jednou si v tramvaji v Osmé ulici sedla vedle ní matka, která držela v náručí výskající děcko. Saxon jí řekla: „Já jsem měla taky děcko. Umřelo mi.“

Matka na ni polekaně pohlédla a žárlivě přivinula své dítě pevně do náruče, jakoby ze strachu; po chvilce však její tvář změkla a řekla:

„Chudinko.“

„Ano,“ pravila Saxon. „Umřelo mi.“

Oči se jí zalily slzami a měla pocit, že se jí ulevilo, když se někomu svěřila se svým zármutkem. Ale celý den pak trpěla téměř nepřekonatelnou touhou vyprávět celému světu o svém žalu – pokladníkovi v bance, obstárlému zřízenci v Salingerově obchodním domě, slepé ženě, kterou vedl malý chlapec a která hrála na harmoniku – každému, kromě strážníků. Strážníci pro ni teď byly nové a hrozivé bytosti. Viděla, jak zabíjeli stávkující stejně nemilosrdně, jako stávkující zabíjeli stávkokaze. Ale na rozdíl od stávkujících byli strážníci profesionálními zabijáky. Nebojovali za práci, dělali to jako své zaměstnání. Mohli tehdy zatknout stávkující, kteří se nahrnuli do kouta u jejího schodiště. Ale neudělali to. Kdykoli se blížila k nějakému strážníkovi, podvědomě uhnula na okraj chodníku, aby byla od něho co nejdál. Neuvažovala o tom, ale bezděčně cítila, že strážníci představují něco velmi nepřátelského jí i jejím blízkým.

Když jednou na rohu Osmé ulice a Broadwaye čekala na tramvaj, poznal ji strážník stojící na rohu a pozdravil ji. Strašně zbledla a srdce se jí strachem rozbušilo. Ale vždyť to byl jen Ned Hermanmann, zavalitý a se širokou přívětivou tváří. Sedával s ní tři roky ve škole ve stejné lavici. Jeden rok se společně starali o školní sešity. Jednou, když v Pinole vybuchla prachárna a ve škole se rozbila všechna okna, jen oni dva nevyběhli v panickém strachu ven. Oba zůstali ve třídě a rozzlobený ředitel je potom vodil po všech třídách, ukazoval zbabělým žákům a odměnil je za jejich odvahu měsíčním volnem. Potom se Ned Hermanmann stal strážníkem, vzal si Lenu Highlandovou a Saxon slyšela, že mají pět dětí.

Ale teď to pro ni byl především strážník, a Billy teď byl stávkující. Nemohl by Ned Hermanmann jednoho dne zbít nebo zastřelit Billyho zrovna tak, jako ti druzí strážníci bili a stříleli stávkující před jejím domem?

„Co je ti, Saxon?“ zeptal se jí. „Není ti dobře?“

Zavrtěla hlavou a nebyla schopna dostat ze sebe ani slovo a rychle nastupovala do tramvaje, která právě zastavila na stanici.

„Pomůžu ti,“ nabídl jí. Ucouvla, aby se jí ani nedotkl.

„Ne, už je mi dobře,“ vyrazila rychle ze sebe. „Nepojedu tramvají. Něco jsem zapomněla.“

Obrátila se a jako omámená šla po Broadwayi do Deváté ulice. O dva bloky dál zabočila do Clayovy ulice a pak zpět k Osmé ulici, kde počkala na další tramvaj.

V létě se situace v Oaklandu každým měsícem zhoršovala. Zdálo se, že si kapitál vybral právě toto město pro boj s organizovaným dělnictvem. V Oaklandu tolik lidí stávkovalo, bylo propuštěno nebo nemohlo pracovat, protože jejich práce závisela na jiných odvětvích, která teď zastavila práci, že bylo těžké dostat i příležitostnou, nejhůř placenou práci. Billy dostal občas práci na jeden den, ale nevydělal tolik, aby to stačilo, přestože stávkový výbor zpočátku vyplácel malé podpory a Saxon přísně šetřila.

To, co teď dávala na stůl, se jen málo podobalo jídlu, které měli první rok po svatbě. Nejenom, že byly všechny potraviny horší jakosti, ale mnohá jídla úplně vymizela z jídelního lístku. Maso, i to nejlevnější, mívali velmi zřídka. Čerstvé mléko ustoupilo kondenzovanému a postupně se museli zříci i toho. Máslo, pokud ho vůbec měli, jim teď vydrželo šestkrát déle než dřív. Billy, který byl zvyklý vypít k snídani tři šálky kávy, pil teď jen jeden. Saxon vařila tuto kávu neuvěřitelně dlouho a platila za libru dvacet centů.

Těžké časy se odrážely v celém sousedství. I rodiny, které samy nebyly do stávky zapletené, postihla nějaká jiná stávka nebo zastavení práce v některém závislém odvětví. Mnozí svobodní mladí lidé, kteří bydleli v podnájmu, se odstěhovali, a tím vzrostla činže rodin, které dosud měly podnájemníky.

„Pane Bože!“ řekl řezník Saxon. „My pracující lidé trpíme všichni společně. Moje žena si nemůže dát opravit zuby. Za chvíli asi budu úplně na mizině.“

Když chtěl jednou Billy odnést své hodinky do zastavárny, navrhla mu Saxon, aby si půjčil peníze od Billyho Murphyho.

„Už jsem na to myslel,“ odpověděl Billy, „ale teď to nejde. Neříkal jsem ti, co se stalo v úterý večer ve Sportovním klubu? Pamatuješ na toho šampióna námořnictva Spojených států? Billy s ním měl boxovat a byl si jist, že to budou snadno vydělané peníze. Na konci už byl šampión úplně vyčerpaný a v sedmém kole ho chtěl Billy dorazit. Ale vtom.. on má ve všem takovou smůlu… si zlomil pravé předloktí, zrovna teď, když je bez práce. Ten šampión na něho ovšem skočil a vyfoukl Billymu peníze… Nojo! Na nás Mohykány se teď valí jedno neštěstí za druhým.“

„To neříkej!“ zvolala Saxon a mimoděk se otřásla.

„Proč?“ zeptal se Billy a překvapením otevřel ústa.

„To slovo nikdy neříkej. Bert ho vždycky říkal.“

„Ach, Mohykáni. No dobrá, už nebudu. Snad nejsi pověrčivá?“

„Ne, ale v tom slovu je příliš mnoho pravdy, aby se mi líbilo. Někdy se zdá, že měl pravdu. Časy se změnily. Změnily se od té doby, co jsem byla dítětem. Přešli jsme planiny a objevili tuto zemi, ale teď ztrácíme možnost vydělat si v ní na živobytí. A není to vina ani moje, ani tvoje. Budeme-li žít dobře nebo špatně, je zřejmě věc náhody. Jinak si to nedovedu vysvětlit.“

„Ani mně to nejde do hlavy,“ souhlasil Billy. „Podívej se, jak jsem pracoval vloni. Nevynechal jsem ani jeden den a ani letos jsem nechtěl vynechat ani jediný den, a tu to máš. Už celé týdny se nemám čeho chytit. Ty, kdo vlastně vládne v této zemi?“

Saxon přestala předplácet ranní noviny, ale chlapec Maggie Donahuové, který roznášel Tribune, nechal jí někdy na schůdkách zvláštní číslo. Z úvodníků se Saxon dozvěděla, že se odborové svazy pokoušejí získat v zemi moc a že z toho všude vzniká zmatek. Všechno zavinili zpupní dělníci – tak to stálo v úvodnících, sloupec za sloupcem, den za dnem; mělo to Saxon přesvědčit, ale zůstala nepřesvědčená. Sociální hádanka žití byla příliš složitá.

Zdálo se, že stávka vozků, finančně podporovaná vozky ze San Franciska a dělnickými organizacemi Svazu přístavních dělníků v San Francisku, bude trvat dlouho bez ohledu na to, bude-li úspěšná nebo ne. Oaklandští stájníci a pomocní dělníci ze stájí se až na malé výjimky přidali ke stávce vozků. Povoznické firmy nesplnily ani polovinu svých závazků a sdružení zaměstnavatelů je podporovalo. A polovina všech sdružení zaměstnavatelů po celém tichomořském pobřeží podporovala sdružení oaklandských zaměstnavatelů.

Saxon za poslední měsíc nezaplatila činži, což vlastně znamenalo dva měsíce zpoždění, protože se činže platila předem. Stejně byla i o dva měsíce pozadu se splátkami na nábytek. Salingerova nábytkářská firma však na ni nijak nenaléhala.

„Snažíme se vyjít vám vstříc, jak jen můžeme,“ řekl jí zástupce firmy. „Mám příkaz vytáhnout z vás každý cent, ale nebýt přitom příliš tvrdý. Salingerova firma chce postupovat slušně, ale i ona má potíže. Nedovedete si představit, kolik teď máme takových dlužníků, jako jste vy. Dřív nebo později s tím bude muset přestat, nebude-li chtít sama přijít na mizinu. A teď se pokuste sehnat do příštího týdne alespoň pět dolarů… jen abyste firmu trochu potěšila, však rozumíte.“

Henderson, jeden ze stájníků, který nestávkoval, pracoval ve stejné stáji jako Billy. Přesto, že ho zaměstnavatelé nutili, aby jedl a spal ve stájích jako ostatní, chodil Henderson tvrdohlavě každé ráno domů do svého domku v Páté ulici, za rohem Saxonina domu. Často ho vídala, jak si vyzývavě vykračoval s obědem v ruce a jak kluci ze sousedství utíkali v bezpečné vzdálenosti za ním a sborově na něho pokřikovali, že je stávkokaz a mrva. Jednou večer, když se vracel z práce, vešel provokativně do hostince na rohu Sedmé a Borové ulice. Tam se ke své smůle setkal s Ottou Frankem, stávkujícím dělníkem, který pracoval ve stejné stáji. Po několika minutách odvážela sanitka Hendersona rychle do nemocnice s rozbitou lebkou a hlídkový vůz stejně rychle odvážel Ottu Franka do městského vězení.

Maggie Donahuová vyprávěla Saxon o této příhodě se zářícíma očima.

„Dobře mu tak, stávkokazi mizernýmu,“ zakončila Maggie. „Ale chudák jeho žena!“ zvolala Saxon. „Je taková slaboučká. A co děti? Neuživí je, jestliže jí muž umře.“

„Dobře jí tak, couře proklaté!“

Sousedčina surovost Saxon urážela i zraňovala. Ale Maggie byla neúprosná.

„Nic jinýho si nezaslouží ona ani žádná jiná, která vedle sebe snese stávkokaze a žije s ním. A její děti? Ať zdechnou, když jejich otec připravoval o jídlo jiný děti.“

Paní Olsenová o tom však smýšlela jinak. Politovala Hendersonovu ženu a jeho děti, ale víc už na to nemyslela, protože celou svou pozornost věnovala Frankově rodině – byla totiž sestrou paní Frankové.

„Jestliže Henderson umře, Ottu pověsí,“ řekla. „A co si potom počne chudák Hilda? Má na nohách křečové žíly, nemůže celý den stát a pracovat. A já jí taky nemůžu pomoct. Vždyť Carl je taky bez práce.“

Billy měl zase jiný názor.

„Pošpiní to stávku, jestli Henderson chcípne,“ řekl starostlivě, když přišel domů. „Franka pověsí bez dlouhých řečí. Kromě toho budeme muset vzít obhájce a advokáti už nevědí, co by žádali. Vyžerou do naší pokladny takovou díru, že by tudy projelo celý spřežení. A kdyby Frank nebyl opilý, nikdy by to nebyl udělal. Když je střízlivý, je to nejmírnější a nejdobromyslnější člověk na světě.“

Toho večera odešel Billy dvakrát z domu, aby se poptal, je-li Henderson ještě naživu. Ráno dávaly noviny malou naději a večerníky už oznámily jeho smrt. Otto Frank byl ve vězení bez kauce. Tribune žádala přísný soud a rychlou popravu, vyzývala porotu, aby mužně vykonala svou povinnost, a široce rozváděla, jaký morální vliv to bude mít na dělnickou třídu, která nedbá zákonů. Ale ještě větší vliv by na tuto sběř, která ohrožuje překrásné město Oakland, podle těchto novin měly kulomety.

Všechny tyto události se Saxon dotýkaly osobně. Neměla na světě vlastně nikoho, kromě Billyho, a teď hrozilo nebezpečí jejímu i jeho životu a jejich lásce. Od okamžiku, kdy odešel z domu, až do chvíle, kdy se vrátil, neměla klidu. Nejednou si všimla, že má čerstvě odřené klouby na ruce, a třebaže jí nic nevyprávěl, věděla, že se účastnil rvaček. V takových případech býval nápadně mlčenlivý a zachmuřeně přemýšlel nebo si šel hned lehnout. Bála se, aby mu tento zvyk mlčet už nezůstal, a odvážně ho požádala, aby se jí svěřil. Sedla si mu na klín, jednou rukou ho objala kolem krku a druhou mu hladila vlasy a odháněla chmury z jeho čela. „Poslyš mě, Billy,“ začala zdaleka. „Nehraješ se mnou poctivou hru a to se mi nelíbí. Ne!“ zakryla mu ústa rukou. „Teď mluvím já, když ty od jisté doby mluvíš tak málo. Jak si jistě pamatuješ, dohodli jsme se, že si vždycky všechno povíme. Já jsem toto pravidlo porušila první, když jsem své ruční práce prodávala paní Higginsové a nic ti o tom neřekla. Dodnes mě to velice mrzí. Ale od té doby jsem nic takového neudělala. A teď je řada na tobě. Děláš něco, o čem mi nic neříkáš.

Billy, nemám na světě nic dražšího, než jsi ty. A ty to dobře víš. Vždy jsme se o všechno dělili, ale teď přede mnou něco skrýváš. Vždycky, když máš odřené klouby, je tu něco, co mi neřekneš. A jestliže nemůžeš důvěřovat mně, potom nemůžeš důvěřovat nikomu. A pak, budu tě milovat, ať děláš cokoli, vždy tě budu milovat stejně.“

Billy na ni pohlédl s něžnou nedůvěrou.

„Nebuď takový tajnůstkář,“ škádlila ho. „Pamatuj si, že se na mne můžeš ve všem spolehnout.“

„A nebudeš mi nadávat?“ zeptal se.

„Jak bych mohla? Nejsem přece tvůj šéf, Billy. Nechtěla bych být tvým šéfem za nic na světě. A kdybys mě nechal šéfovat, neměla bych tě ani zpoloviny tak ráda.“

Pomalu si to rozvažoval a nakonec přikývl.

„A nebudeš se na mne zlobit?“

„Na tebe? Ještě jsi mě nikdy neviděl rozzlobenou. Ale teď už měj rozum a řekni mi, kde sis otloukl klouby. Jsou to čerstvé odřeniny z dneška. To pozná každý.“

„Tak dobrá. Řeknu ti, jak se to stalo.“ Odmlčel se, na cosi si vzpomněl a klukovsky vesele se přitom uchechtl. „Bylo to tak… ale nebudeš se opravdu zlobit? Musíme to dělat, abychom se udrželi. Je to scéna jako z filmu, jenomže se při ní mluví. Přijde ti takový obrovský venkovský balík, sláma mu čouhá z bot, ruce jako lopaty a nohy jako lodě na Mississippi. Byli by z něho dva takoví velcí Billové, jako jsem já, a kromě toho je velice mladý. Nevyhledává spory a je nevinný jako… zkrátka je to nejnevinnější stávkokaz, jaký se kdy narodil a jaký kdy narazil na naši stávkovou hlídku. Víš, není to ani opravdový stávkokaz, ale obyčejný vesnický balík, četl výzvu zaměstnavatelů a pospíšil si do města vydělat si kopu peněz.

Vtom přijdeme my, Bud Strothers a já. Oslovím toho balíka: ‚Ahoj,‘ povídám, ‚hledáš práci?‘ ‚To se ví, že jo,‘ povídá on. ‚Umíš jezdit s koňmi?‘ Jo.‘ ‚Se čtyřspřežím?‘ Jen mě k nim zaveď,‘ povídá. ‚Tak už dost žertů,‘ říkám mu. Opravdu chceš jezdit s koňmi?‘ ‚Vždyť jsem právě kvůli tomu přijel do města,‘ povídá on. ‚Tak potom jsi ten, kterýho hledáme,‘ říkám já. ‚Pojď s námi a hned budeš mít co dělat.‘

Rozumíš, Saxon, hned na místě jsme to nemohli vyřídit, protože o dva bloky dál stál Tom Scanlon, víš, ten zrzavý strážník, a koukal po nás, třebaže nás nepoznal. A tak jsme s tím pitomcem, co nám chtěl přebrat práci, odešli kousek dál. Zahnuli jsme do uličky za Campwellovým hokynářstvím. Nikdo nebyl nablízku. Bud zůstal stát a ten balík a já taky.

‚Nemyslím, že chce doopravdy jezdit s koňmi,‘ řekl Bud zamyšleně. A ten balík rychle odpověděl: ‚Ale vážně, chci jezdit.‘

‚Opravdu jsi přesvědčen, že tu práci chceš?‘ zeptám se ho. Ano, je přesvědčen. Nic mu prý nezabrání tu práci přijmout, vždyť právě proto přijel do města a abysme ho tam prý už konečně dovedli.

‚No, kamaráde,‘ povídám, ‚je mou smutnou povinností oznámit ti, že ses spletl.‘ ‚Jak to?‘ zeptal se. ‚Hni sebou,‘ povídám, ‚stojíš si na vedení.‘ A čestné slovo, Saxon, ten trumbera se podíval dolů. Nerozumím vám,‘ povídá. ‚Hned ti to vysvětlíme,‘ já na to.

A potom… bum! prásk! bác!. .. Bylo to jako ohňostroj na státní svátek… modrá světla, rakety a bengálský oheň. Netrvá to dlouho, když se to dělá odborně a partneři jsou sehraní. Klouby na rukou to ovšem odnesou. Ale ty, Saxon, kdybys toho balíka viděla předtím a potom, myslela bys, že to je umělec v převlékání. Pukla bys smíchy.“

Bill přestal mluvit, aby se mohl dosyta vysmát. Saxon se nutila, aby se smála s ním, ale v duši jí bylo hrozně. Mercedes měla pravdu, hloupí dělníci se hádají a bijí a rvou o práci. Chytří páni jezdí v autech a nehádají se, ani se nervou. Najímají si jiné hlupáky, aby se hádali a rvali místo nich. Takové, jako je Bert a Frank Davis, jako je Chester Johnson a Otto Frank, břicháč a detektivové, Henderson a všichni ostatní stávkokazi, které zbili, postříleli, zmlátili obušky nebo pověsili. Ach, chytráci vědí, jak na to. Jim se nestalo nic. Oni se i nadále vozí ve svých autech.

„‚Vy darebáci,‘ nadával ten balík, když se konečně postavil na nohy,“ pokračoval Billy. „ ‚Tak co, pořád ještě chceš tu práci?‘ zeptal jsem se ho. Zavrtěl hlavou. A potom jsem mu důrazně poradil: Můžeš udělat jedinou věc, ty zřícenino – zmizet. Jasný? Zmizet. Zpátky na farmu, tam patříš. A jestli tě ještě jednou uvidíme potloukat se po městě, rozzlobíme sena tebe doopravdy. Tentokrát jsme jen žertovali. Ale až tě nachytáme příště, nepozná tě ani vlastní matka, tak tě zřídíme.‘

A měla jsi ho vidět, jak vystřelil. Vsadím se, že utíká doteďka. A až se vrátí do té své Dolní Lhoty, nebo jak se to tam jmenuje, vsadím poslední dolar, že se v jeho okrese nenajde ani jeden, který by jel do Oaklandu na práci, i kdyby mu nabízeli deset dolarů za hodinu.“

„To bylo strašné,“ řekla Saxon, ale potom se zasmála s dobře předstíraným uznáním.

„Ale to ještě nic nebylo,“ pokračoval Billy. „Skupina našich chlapců chytila dnes ráno jiného stávkokaze. Nic mu neudělali. Opravdu ne. Netrvalo ani dvě minuty a už ho vezli do nemocnice v takovém stavu, že se tam úplně zhrozili. Večerníky o tom napsaly, že měl přeražený nos, tři těžké rány na hlavě, vyražené přední zuby, zlomenou klíční kost a dvě přeražená žebra. Vážně! Dostal, co zasloužil. Ale to pořád ještě není všechno. Víš, co udělali vozkové v San Francisku při tý velký stávce před zemětřesením? Každýmu stávkokazi, kterýho chytili, zlomili palicí obě ruce. Víš, to proto, aby už nemohl řídit koně. Byly jich plné nemocnice. A vozkové tenkrát stávku vyhráli.“

„Billy, ale musí to být tak kruté? Vím, že to jsou stávkokazi, že kradou chléb dětem stávkujících a dávají ho svým dětem a že to není spravedlivé a tak dále; ale přece jen, musíte být k nim takoví… krutí?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Billy přesvědčivě. „Musíme je naučit bát se boha… pokud to můžeme udělat tak, aby nás při tom nechytli.“

„A když vás chytí?“

„Potom odborová organizace najme advokáty, aby nás hájili, třebaže to stejně není nic platný, protože soudcové na nás mají vztek a noviny je pořád popichují, aby vynášeli co nejpřísnější rozsudky. Ale po skončení této stávky, ať už dopadne jakkoli, nejeden darebák bude litovat, že byl stávkokazem.“

V další půlhodině se Saxon pokoušela velmi obezřetně zjistit názory svého muže a dozvědět se, zda nepochybuje o správnosti násilí, které páchá on i ostatní vozkové. Billy však byl hluboce a neotřesitelně přesvědčen o své pravdě. Nikdy mu ani nepřišlo na mysl, že by nebyl v právu. Taková jsou prostě pravidla hry. Kdo se do ní zaplete, nemůže hrát jiným způsobem, než jak hrají všichni ostatní. Nebyl ovšem stoupencem dynamitu a vražd. Ani dělnické organizace to neschvalovaly. Vysvětloval to celkem naivně tím, že dynamit a vraždění se nevyplácejí, že takové činy vyvolávají odpor veřejnosti a škodí stávkám. Ale zbít stávkokaze a naučit ho „bát se boha“, jak se vyjadřoval, považoval za naprosto správné.

„Naši předkové nemuseli nikdy nic takového dělat,“ řekla nakonec Saxon. „V těch dobách nebyly stávky ani stávkokazi.“

„To je pravda,“ souhlasil Billy. „To byly staré dobré časy. Rád bych byl tenkrát žil.“ Zhluboka se nadechl a řekl: „Ale ty časy se už nikdy nevrátí.“

„Žil bys rád na venkově?“ zeptala se Saxon.

„To se ví.“

„Spousta lidí stále ještě žije na venkově,“ podotkla. „Ale pozoruju, že putují do města, aby nám přebrali naši práci,“ zněla jeho odpověď.

Kapitola XII

Trochu se rozjasnilo, když Billy dostal místo kočího u podnikatelské firmy, která tehdy stavěla most u Nilesu. Než tam nastoupil, přesvědčil se, že všichni dělníci jsou odborově organizovaní. Ale už po dvou dnech betonáři odhodili své nástroje. Podnikatelé, zřejmě připraveni na tuto možnost, hned obsadili místa betonářů Italy, kteří nebyli odborově organizovaní. Potom přestali pracovat truhláři, stavební zámečníci a vozkové; a Billy, který neměl peníze na cestu vlakem, musel jít celou cestu domů pěšky. Dorazil tam až večer.

„Nemohl jsem pracovat jako stávkokaz,“ zakončil své vyprávění.

„To jsi opravdu nemohl,“ řekla Saxon.

Nedovedla však pochopit, proč lidé, když chtějí pracovat a mohli by mít práci, nemohou pracovat jen proto, že jim to jejich odborová organizace zakáže. K čemu jsou ty odborové organizace? A když to už bez nich nejde, proč v nich nejsou všichni dělníci? Potom by nebyli stávkokazové a Billy by mohl pracovat každý den. Uvažovala, kde sežene pytel mouky, protože se už dávno vzdala přepychu kupovat chléb od pekaře. Stejně to dělala většina žen v sousedství a malý velšský pekař musel svůj krám zavřít a odstěhovat se i se ženou a dvěma dcerkami. Ať se Saxon podívala kam chtěla, každého postihl hospodářský rozvrat.

Jednou odpoledne měla Saxon návštěvu a téhož dne večer se Billy vrátil domů s pochybnou novinkou. Dostal toho dne nabídku. Stačí jen souhlasit, řekl Saxon, a mohl by se stát vedoucím stáje s platem sto dolarů měsíčně.

Možnost získat takovou sumu Saxon téměř omráčila. Seděla u večeře, kterou tvořily vařené brambory, ohřáté fazole a malá suchá cibule, kterou jedli syrovou. Neměli ani chléb, ani kávu, ani máslo. Cibuli vytáhl Billy z kapsy – našel ji na ulici. Sto dolarů měsíčně! Navlhčila si rty a pokusila se ovládnout.

„Proč ti to nabídli?“ zeptala se.

„To je jednoduchý,“ odpověděl. „Mají dost důvodů. Chlapík, kterýho šéf přijal k Princovi a Královi, je hlupák. Královi zchromla plec. A potom mají velký podezření, že jsem zneškodnil mnoho jejich stávkokazů. Macklin byl u nich dlouhá léta vedoucím… už tenkrát, když jsem já ještě nosil krátký kalhotky. Teď onemocněl a hledají na jeho místo někoho jinýho. No, a já jsem u nich taky dlouho pracoval. Nejdůležitější je, že se na to místo hodím. Vědí, že se v koních opravdu vyznám. Vždyť je to, ksakru, to jediný, v čem se vyznám kromě boxu.“

„Jen si to představ, Billy,“ vydechla. „Sto dolarů měsíčně! Sto dolarů měsíčně!“

„A zradit kamarády,“ řekl.

Neznělo to jako otázka. Ani jako konstatování. Saxon si to mohla vyložit, jak chtěla. Dívali se na sebe. Čekala, až promluví; on se však jen díval. Cítila, že prožívá jeden z rozhodujících okamžiků v životě, a přinutila se čelit mu co nejchladnokrevněji. Viděla, že Billy jí nepodá pomocnou ruku. Nevěděla, jaký je jeho názor, zastíral ho bezvýrazným obličejem. Jeho oči nic neprozrazovaly. Jen se díval a čekal.

„To… to nemůžeš udělat, Billy,“ řekla nakonec. „Nemůžeš zradit kamarády.“

Natáhl k ní ruku a jeho obličej se mu ihned rozzářil.

„Podej mi ruku!“ zvolal a jejich ruce se setkaly a sevřely. „Jsi nejvěrnější a nejrozumnější žena, jakou kdy který muž měl. Kdyby ženy ostatních mládenců byly jako ty, mohli bychom vyhrát každou stávku, do které se pustíme.“ ‚

„Jak bys jednal, kdybys nebyl ženatý?“

„Poslal bych je ke všem čertům.“

„To, že jsi ženatý, na věci nic nemění. Chci ti stát po boku ve všem, co děláš. To bych byla pěkná manželka, kdybych to nedělala.“

Vzpomněla si na odpoledního návštěvníka a poznala, že je teď nejvhodnější chvíle říci o něm Billymu.

„Billy, dnes odpoledne tu byl jakýsi muž. Chce si pronajmout pokoj. Řekla jsem mu, že se tě zeptám. Říkal, že by za zadní ložnici platil šest dolarů měsíčně. To by nám stačilo na polovinu měsíční splátky na nábytek a na pytel mouky, a té už nemáme ani špetku.“

U Billyho se ihned projevilo dávné nepřátelství k takovémuto řešení a Saxon ho pozorovala s nepokojem.

„Nejspíš nějaký stávkokaz z dílen, co?“

„Ne, je to topič z nákladních vlaků, které jezdí do San José. Řekl, že se jmenuje Harmon, James Harmon. Právě ho přeložili z jiného oddělení. Řekl, že většinou spí ve dne a že proto hledá tichý dům bez dětí.“

Billy nakonec souhlasil, ale s velkými obavami a po důrazném ujištění Saxon, že s tím nebude mít o mnoho víc práce. Potom si však ještě na něco vzpomněl a zaprotestoval:

„Ale já nechci, abys nějakému muži stlala postel. Nesluší se to, Saxon. Mou povinností je starat se o tebe.“

„Ale to bys musel přijmout to místo vedoucího,“ odsekla mu. „Jenomže to nemůžeš. Nebylo by to správné. A když já s tebou ve všem souhlasím, bylo by jen spravedlivé, abys mě nechal dělat to, co můžu.“

Ukázalo se, že Saxon má s Jamesem Harmonem ještě méně starostí, než předpokládala. Na topiče byl úzkostlivě čistotný, umyl se vždy ve strojovně, než šel domů. Používal klíče od kuchyňských dveří a přicházel i odcházel zadním schodištěm. Se Saxon se zrovna jen pozdravil, a ježto ve dne spal a v noci pracoval, byl v domě už celý týden, než ho Billy vůbec poprvé spatřil.

Billy se poslední dobou vracel domů stále později a po večeři ještě odcházel. Neříkal, kam jde, a Saxon se nevyptávala. Ostatně nemusela se příliš namáhat, aby to uhodla. V těch dnech byla z něho silně cítit viska. Jeho pomalé, rozvážné pohyby byly ještě pomalejší a rozvážnější. Nohy mu však alkohol neovlivnil. Chodil stejně střízlivě jako jindy. Ani svaly mu neochably. Viska mu stoupala do hlavy, ztěžkla mu víčka a oči se ještě víc zachmuřily. Nebyl ani roztržitý, ani prudký, ani podrážděný. Naopak, alkohol dodával jeho duševním pochodům hlubokou vážnost a důstojnost. Mluvil málo, ale to málo bylo zlověstné a věštecké. V takových chvílích nebylo proti jeho úsudku odvolání, jakákoli diskuse byla vyloučena. Byl vševědoucí jako Bůh. A když se mu zachtělo vyslovit příkrou myšlenku, byla desetkrát příkřejší než obvykle, protože to vypadalo, jako by pramenila z velmi hlubokých úvah, že je úžasně promyšlená.

Neukazoval se Saxon zrovna z nejlepší stránky. Skoro jako by k ní přišel cizí člověk a žil s ní. Proti své vůli cítila, že se mu začíná vyhýbat. Nemohla ji ani potěšit myšlenka, že to není jeho skutečné já, neboť si vzpomínala na jeho mírnost a ohleduplnost a na všechnu jeho dřívější jemnost. Tehdy se vždy snažil vyhnout nepříjemnostem a rvačkám. Teď jako by je vyhledával a vyžíval se v nich. A všechno se mu to odráželo i v obličeji. Už nebyl tím usměvavým chlapcem s příjemnou tváří. Usmál se teď málokdy. Tvář mu zmužněla. Jeho rty, oči a rysy obličeje byly stejně drsné jako jeho myšlenky.

K Saxon se nechoval nevlídně; ale na druhé straně se k ní jen málokdy choval vlídně. Stále víc se jí odcizoval. Přestal o ni mít zájem. Třebaže překonávala společně s ním všechny těžkosti existenčního boje a stála při něm, choval se k ní zcela lhostejně. I když se k ní choval laskavě, poznala, že jedná jen mechanicky, a stejně si uvědomila, že jeho něžná slova i mazlení bylo už jen ze zvyku. Vymizela upřímnost a vřelost. Občas, když nebyl opilý, objevily se záblesky starého Billyho, ale bylo to stále řidčeji. Stával se roztržitým a zádumčivým. Těžké časy a tlak existenčního boje ho přemáhaly. Projevovalo se to zejména v noci, kdy ho pronásledovaly mučivé sny; sténal, mumlal, zatínal pěsti, skřípěl zuby, napínal svaly, obličej se mu křivil vášnivým vztekem a z hrdla se mu draly chraptivé hrozné kletby. A Saxon, která ležela vedle něho, se děsila tohoto cizího člověka na své posteli a vzpomínala, co jí Mary vyprávěla o Bertovi. I on proklínal a zatínal pěsti a v noci vybojovával zápasy, jimiž se zabýval přes den.

Jedno si však Saxon jasně uvědomovala: Billy se nestal tímto jiným, nepříjemným Billym sám od sebe. Nebýt stávky a té nelítostné rvačky o práci, byl by zůstal starým Billym, kterého tak nekonečně milovala. Surovost, která v něm dřímala, by se nikdy neprobudila. Teď se v něm však cosi probudilo, ztělesněný obraz vnějších podmínek, stejně krutý, ohavný a zlý jako ty vnější podmínky. Potrvá-li stávka dál, potom, jak se odůvodněně obávala, toto druhé, strašné Billyho já nabude ještě hrozivějších rozměrů. A věděla, že by to znamenalo konec jejich lásky. Takového Billyho by milovat nemohla. Takový Billy by ani nebyl hoden, ani schopen lásky. Až se otřásla, když si pomyslela, že by měli děti. Bylo by to příliš hrozné. Ve chvílích takovýchto žalostných úvah drásala její duši nevyhnutelná lidská otázka: Proč? Proč? Proč?

Také Billy měl otázky, na které nedovedl najít odpověď.

„Proč nevstoupí do stávky i stavební dělníci?“ ptal se rozhořčen temnotou zahalující běh života i světa. „Ale oni ne. O’Brien nechce o stávce ani slyšet a on ovládá Svaz stavebních dělníků. Ale proč ho nevykopou a nevstoupí do stávky? Potom bychom všichni táhli za jeden provaz. Ale oni ne. O’Brienem nikdo nehne a přitom je až po krk zapleten do špinavé politiky a korupce! Čert vem celý odborový svaz! Kdyby byli všichni železničáři šli jednotně do stávky, byli by dělníci z dílen vyhráli a nedostali by na frak… Panebože, už si ani nepamatuji, kdy jsem měl naposled slušný tabák nebo šálek dobrý kávy. Už jsem zapomněl, jak chutná pořádný jídlo. Včera jsem se vážil. Mám o 15 liber méně než na začátku stávky. Když to tak půjde dál, můžu boxovat ve střední váze. A to všechno mám za to, že jsem celá léta platil příspěvky odborové organizaci. Nemůžu se ani pořádně najíst a moje žena musí stlát postel cizím mužům. Už mi to opravdu leze krkem. Jednou se naštvu a vyrazím toho podnájemníka z domu.“

„Ale vždyť on za to nemůže, Billy,“ namítla Saxon.

„Kdo říká, že za to může?“ odsekl Billy hrubě. „Copak už ani nesmím nadávat, na co chci? Už mi jde všechno na nervy. K čemu jsou dělníci vůbec organizovaní, když spolu nedrží?

Měl bych se na všechno vykašlat a přidat se k zaměstnavatelům. Jenomže to nemůžu udělat, čert aby to vzal! Jestli si myslí, že nás můžou srazit na kolena, ať to jen zkusí. Mně je už všechno jedno. Celý svět stojí za starou belu. Nemá to žádný smysl. Proč mám podporovat odbory, který nedovedou vyhrát stávku? Na co mlátím stávkokaze, když sem přilezou další a další, až jich tu bude jako much? Je to všechno blázinec a já do něho asi patřím taky.“

Billy ještě nikdy takhle nevybuchl. Saxon to zažila poprvé. Jindy býval zachmuřený, zarytě mlčel a pod vlivem visky mu červ pochybnosti ještě víc vrtal hlavou.

Jednou večer se Billy vrátil domů až po půlnoci. Saxon byla velmi znepokojená, protože se dozvěděla, že kdesi zas byla krvavá srážka mezi policií a stávkujícími. Když Billy přišel, potvrdil svým vzhledem tyto zprávy. Rukávy měl natrženy. Jeho vázanka zmizela zpod měkkého límce a na košili měl utrhané všechny knoflíky. Když sundal klobouk, zpozorovala Saxon s hrůzou, že má na hlavě bouli, velkou jako jablko.

„Víš, kdo mi to udělal?… Ten holandský dacan Hermanmann svým obuškem. Ale jednou mu to vrátím i s úroky. A ještě jednoho chlápka si podám, až bude po stávce a všechno se urovná. Jmenuje se Blanchard, Roy Blanchard.“

„Od firmy Blanchard, Perkins a spol.?“ zeptala se Saxon a pilně mu přitom vymývala ránu a snažila se ho jako obvykle uklidnit.

„Jo; ale je to syn toho starýho. Celý život nehnul ani prstem, jen rozhazoval peníze svýho tatíka, a teď dělá stávkokaze. Pro něho je to všechno legrace, nic jinýho. Jeho jméno se dostane do novin a všechny holky, za kterýma běhá, budou celý bez sebe vzdychat: Ach, ach, to je chlapík, ten Roy Blanchard, to je chlapík… Pěkný chlapík, takový padavka! Jednou si ho podám. Ještě nikdy v životě jsem neměl chuť někoho zmlátit tak jako jeho.

A… víš, toho holandskýho policajta nechám asi plavat. Úž dostal svoje. Kdosi mu rozbil hlavu kusem uhlí, velkým jako vědro na vodu. Bylo to zrovna, když vozy zahýbaly do Franklinovy ulice před starým hotelem Galindo. Byla tam velká rvačka a jakýsi chlap z hotelu shodil to uhlí z okna druhého poschodí.

Bojovalo se o každý kousek cesty… cihlami, dlažebními kostkami a policejními obušky. Ale policie se neodvážila přivolat vojsko a bála se i střílet. Pořádně jsme se postarali, aby policejní oddíly prořídly, a záchranky a hlídkové vozy je nestačily odvážet Představ si, zastavili jsme to jejich procesí na rohu Čtrnáctý ulice a Broadwaye, zrovna před radnicí, pak jsme zaútočili, vypřáhli koně z pěti vozů a trochu jsme ty študáky pohladili. Před nemocnicí je zachránily jen policejní zálohy. Ale drželi jsme je tam v pasti celou hodinu. Mělas vidět, jak byly zablokovaný tramvaje po celý Broadwayi, na Čtrnáctý, v San Pablu, kam jen člověk dohlédl, všude se pouliční doprava zastavila.“

„Ale co udělal ten Blanchard?“ připomněla mu Saxon.

„Vedl to procesí a řídil moje spřežení. Všechna spřežení byla z mé stáje. Sehnal si kamarády z vysokých škol… říkají si členové bratrstva… takový flákače, co žijí z peněz svých otců. Přijeli do stáje ve velkých sportovních autech a za asistence poloviny oaklandské policie zapřáhli vozy. Ty, to ti byl den! Dlažební kostky se na ně jen sypaly a nám po hlavách tancovaly obušky, měla jsi to slyšet… ra-ta-ta! A velitel policie ti seděl v policejním autě jako sám Bůh Všemohoucí. Ale zrovna když jsme se dostali na Peraltskou ulici, začala nová srážka s policií a jakási stařena hodila ze svých vrat policejnímu veliteli rovnou do obličeje chcíplou kočku. Fuj! Tos měla slyšet. ‚Zatkněte tu ženskou!‘ zařval a vytáhl kapesník. Ale mládenci se k ní probili a ochránili ji přeď policajty. To ti byl den. První pomoc za chvíli, už nestačila a další raněné rozváželi do nemocnice Panny Marie, do Fabioly a ani nevím kam všude. Dostali osm našich lidí a dvanáct vozků ze San Franciska, kteří nám přišli na pomoc. To jsou chlapi! Zdálo se, že nám pomáhá polovina všech oaklandských dělníků, a jistě je jich spousta ve vězení. Naši advokáti je budou muset všechny obhajovat.

Ale můžeš mi věřit, že Roy Blanchard a ti jeho pásci se do našich věcí zamíchali naposled. Myslím, že jsme jim trochu ukázali, jak se hraje fotbal. Znáš tu cihlovou budovu, kterou stavějí na Bay Street? Tam jsme si nabrali cihly a říkám ti, když vozy vyjely ze stáje, nebylo vidět ani na sedadla, tolik cihel jsme tam naházeli. Blanchard řídil první vůz a jednou jsme ho cihlou srazili ze sedadla, ale zůstal ve voze.“

„Je asi odvážný,“ poznamenala Saxon.

„Odvážný?“ vybuchl Billy. „To je pěkná odvaha, když má za sebou policii a vojsko. Mám dojem, že se co nejdřív přidáš k nim. Má odvahu k tomu, aby připravoval o chléb naše ženy a děti. Copak neumřelo včera v noci děcko Curleye Jonese? Matka přišla o mlíko, protože neměla co jíst. A znám spoustu starých tetek a babek a podobně, a ty je znáš taky, co musely do chudobince, protože rodina se už o ně nemůže starat.“

V ranních novinách četla Saxon vzrušující zprávu o marném pokusu zlomit stávku vozků. Roye Blancharda tam oslavovali jako hrdinu a vydávali ho za vzor občanské statečnosti. V tom, s jakou odvahou se postavil proti hlučícímu davu, bylo cosi vznešeného. Noviny též uveřejnily článek jakéhosi brigádního generála, který vyjádřil nespokojenost, že nebylo povoláno vojsko, aby tu chátru popadlo za krk a vtlouklo do ní zákon a pořádek. „Je načase pustit jim trochu žilou,“ uzavřel generál, když předtím vyslovil politování nad příliš mírnými metodami policie. „Dokud se chátra náležitě nepoučí, co to je moc, neobnoví se v průmyslu pořádek.“

Toho večera šli Saxon a Billy do města. Když se totiž toho dne Billy vrátil domů a nenašel tam nic k jídlu, vzal ji pod paží a přes druhou ruku si přehodil svůj svrchník. Zanesl ho do zastavárny a šel se Saxon skromně pojíst do japonské restaurace, kde jakýmsi zázrakem podávali celkem slušné jídlo za deset centů. Po večeři se rozhodli vydat každý ještě po pěti centech na vstupné do kina.

Před budovou Ústřední banky zastavili Billyho dva stávkující vozkové a odvedli ho s sebou. Saxon čekala na rohu, a když se za tři čtvrtě hodiny vrátil, poznala, že zase pil.

Když šli kolem kavárny Fórum, náhle se zastavil. U chodníku stálo auto a jakýsi mladý muž pomáhal do něho několika elegantně oblečeným ženám. Řidič seděl u volantu. Billy se dotkl mladíkovy paže. Byl stejně ramenatý jako Billy, ale trochu vyšší. Měl modré oči, výrazné rysy obličeje a podle Saxonina názoru byl nesporně hezký.

„Na slovíčko, kamaráde,“ řekl Billy tiše a pomalu.

Mladý muž rychle pohlédl na Billyho i Saxon a netrpělivě se zeptal:

„Co si přejete?“

„Vy jste Blanchard,“ začal Billy. „Viděl jsem, jak jste včera vedl tu skupinu povozů.“

„A nevedl jsem ji dobře?“ zeptal se Blanchard zvesela, přičemž letmo pohlédl na Saxon a pak znovu na Billyho.

„To jo. Ale o tom teď s vámi nechci mluvit.“

„Kdo jste?“ zeptal se Blanchard s náhlým podezřením.

„Stávkující. Čirou náhodou jste řídil moje spřežení, to je vše… Ne, nemusíte sahat po pistoli.“ (Blanchard totiž sahal do zadní kapsy.) „Nebudeme tady nic začínat. Chci vám jen něco říct.“

„Tak dělejte.“

Blanchard už zvedl nohu, aby nastoupil do auta.

„Hned to bude,“ pokračoval Billy svým obvyklým pomalým způsobem. „Chci vám jen říct, že vás vedu v patrnosti. Ne teď, když ještě trvá stávka, ale jednou později si vás podám a tak vás seřežu, že si to budete pamatovat až do smrti.“

Blanchard pohlédl na Billyho s novým zájmem a přeměřil si ho očima, které prozrazovaly uznání.

„Vidím, že máte sílu,“ řekl. „Ale myslíte, že to svedete?“

„To se ví. Složím vás na lopatky.“

„Tak dobrá, příteli. Vyhledejte mě, až bude po stávce, a potom vám dám příležitost.“

„Pamatujte si,“ dodal Billy, „že vás vedu v patrnosti.“

Blanchard přikývl, vesele se na oba usmál, smekl před Saxon klobouk a nastoupil do auta.

Kapitola XIII

Od toho dne se Saxon zdálo, že život úplně ztratil smysl. Všechno vypadalo jako strašidelný sen. Teď už se mohlo stát cokoli. V této anarchii událostí, které ji unášely k jakémusi neznámému, katastrofálnímu konci, nebylo nic stálého a spolehlivého. Kdyby se mohla spolehnout na Billyho, bylo by všechno snadnější. Kdyby se o něho mohla opřít, dokázala by všemu odvážně čelit. Všeobecné šílení ho však od ní odtrhlo. Změnil se důkladně, že se zdál v domě skoro vetřelcem. Z očí mu hleděl jiný člověk, který přemýšlel o nenávisti a násilí; člověk, který v ničem neviděl nic dobrého a který se stal horlivým šiřitelem nezkrotného a všeobecného zla. Tento člověk už neodsuzoval Berta, ale sám cosi mumlal o dynamitu a sabotáži.

Saxon se snažila zachovat si jemnost a svěžest těla i ducha, které Billy dříve tak obdivoval. Jen jednou se neovládla. Byl tehdy v obzvlášť špatné náladě a svým hrubým a nevlídným chováním ji urážel.

„S kým to mluvíš?“ vybuchla.

Byl zahanben a nezmohl se ani na slovo, jen jí zíral do tváře, která zbledla hněvem.

„Takhle se mnou už nikdy nemluv, Billy,“ řekla rázně.

„Copak nesneseš ani trochu mé špatné nálady?“ zabručel zpola omluvně, zpola vzdorně. „Přísahám ti, člověk by se z toho všeho zbláznil.“

Když odešel, vrhla se na postel a srdceryvně plakala. I když tak dobře poznala pokoru lásky, byla to hrdá žena. Jen hrdý člověk může být opravdu pokorný, stejně jako jen silný může poznat skutečnou něhu. Ale k čemu jí byla hrdost i síla, ptala se sama sebe, když jediný člověk na světě, na němž jí záleží, ztrácí svou hrdost, odvahu a šlechetnost a svalil na její bedra větší část jejich společných nesnází?

A stejně jako musela sama čelit hluboké, skoro fyzické bolesti, když přišla o dítě, zůstala i teď sama ve svém, v jistém směru ještě větším utrpení. Nemilovala sice Billyho o nic méně, ale nebyla to už ta hrdá, radostná a důvěřivá láska; pronikal jí soucit… soucit, z jakého se rodí pohrdání. I její oddanost slábla a s hrůzou pozorovala, že se jí do duše vkrádá pohrdání.

Saxon napjala všechny síly, aby mohla statečně čelit tomu, co ji čeká. Pocítila, že dovede odpouštět, a ulevilo se jí; pak ji však napadla myšlenka, že v pravé, velké lásce nemá odpouštění co pohledávat. Znovu se rozplakala a bojovala dál sama se sebou. Koneckonců, jedna věc byla nepopiratelná: Tento Billy nebyl oním Billym, kterého milovala. Tento Billy

byl jiný člověk, nemocný člověk, který nemůže za své činy odpovídat víc než člověk blouznící v horečce. Musí být Billyho ošetřovatelkou, pro niž neexistuje pýcha ani pohrdání, která nemá co odpouštět. Ostatně, on přece skutečně nesl hlavní tíži boje, byl v něm omráčen ranami, které rozdával i přijímal. Byla-li někde chyba, nebyla určitě v něm, ale v těch nepochopitelných zákonech života, které lidi nutí, aby se rvali o práci, stejně jako se psi rvou o kost.

A tak se Saxon vzchopila a obrnila k nejtěžšímu boji na světovém kolbišti – k boji ženy. Vypudila z mysli všechny pochybnosti a všechnu nedůvěru. Nic neodpouštěla, protože nebylo nic, co by vyžadovalo odpuštění. Zavázala se k absolutní víře, že její a Billyho láska je neposkvrněná, neporušená… že je jasná jako vždy předtím a že bude zase taková, až se svět znovu vrátí do rozumných kolejí.

Když se ten večer vrátil domů, navrhla mu nouzové opatření: že se znovu pustí do ručních prací a bude tím pomáhat udržovat domácnost, dokud stávka neskončí. Ale Billy o tom nechtěl ani slyšet.

„Všechno je v pořádku,“ opakoval stále znovu. „Není třeba, abys pracovala. Tento týden donesu nějaké peníze. Všechny ti je dám. V sobotu večer půjdeme do divadla… do opravdovýho divadla. Ne do kina. Do města přijede Herveyova černošská pěvecká skupina. Půjdeme se na ně v sobotu podívat. Do té doby budu mít peníze, je to na beton.“

V pátek večer nepřišel domů na večeři, což Saxon mrzelo, protože jí Maggie Donahuová vrátila hrnec brambor a dvě čtvrtky mouky, které si před týdnem vypůjčila, a tak ho čekalo dobré jídlo. Saxon udržovala oheň ve sporáku až do desíti, ale pak si šla lehnout, třebaže nerada. Byla by raději na Billyho počkala, ale neodvážila se, protože velmi dobře věděla, jak by to na něho zapůsobilo, kdyby přišel domů opilý.

Hodiny zrovna odbíjely jednu, když zaslechla zaskřípat vrátka. Slyšela, jak pomalu, těžce a zlověstně vystupuje po schodech a jak šmátrá klíčem v zámku dveří. Vstoupil do ložnice a zaslechla, jak povzdechl, když se posadil. Zůstala tiše, protože už znala jeho podrážděnost, když byl opilý, a úzkostlivě dbala, aby nezpozoroval, že ho čeká a nespí. Nebylo to snadné. Pevně sevřela ruce, až se jí nehty zaryly do dlaní a tělo jí strnulo zoufalým úsilím ovládnout se. Nikdy ještě nepřišel domů v takovém stavu.

„Saxon,“ zvolal zajíkavě. „Saxon.“

Pohnula se a zívla.

„Co je?“ zeptala se.

„Nerozsvítila bys? Mám prsty jako dřevěné.“

Vyhověla mu, aniž se na něho podívala; ale ruce se jí tak chvěly rozčilením, že skleněný cylindr zazvonil o kulaté stínidlo lampy a zápalka zhasla.

„Nejsem opilý, Saxon,“ řekl ve tmě s nádechem úsměvu v zajíkavém hlase. „Ale dostal jsem dvě nebo tři pořádné rány… které stály za to.“

Při druhém pokusu se jí podařilo rozsvítit. Když se obrátila, aby se na něho podívala, zděšeně vykřikla. Slyšela sice jeho hlas a věděla, že to je Billy, ale v prvním okamžiku ho nepoznala. Měl obličej, jaký ještě nikdy neviděla. Opuchlý, rozbitý, plný modřin a znetvořený k nepoznání. Jedno oko měl úplně zavřené a druhé hledělo úzkou štěrbinou mezi krví podlitými víčky. Na jednom uchu měl úplně sedřenou kůži. Celý obličej byla jediná velká podlitina. Pravá čelist byla dvakrát větší než levá. Není divu, že sotva mluví, pomyslela si Saxon, když se podívala na jeho strašně rozbité a opuchlé rty, které dosud krvácely. Bylo jí z toho pohledu zle a srdce jí zalila velká vlna něžnosti k němu. Chtělo se jí obejmout ho, polaskat a pohladit, ale její praktický úsudek jí radil něco jiného.

„Chudáčku,“ zvolala. „Řekni, co mám udělat nejdřív. Nevyznám se v takových věcech.“

„Kdybys mi pomohla svléknout se,“ požádal ji pokorně a zajíkavě. „Oblékl jsem se předtím, než jsem tak opuchl.“

„A potom horkou vodu… to pomůže,“ řekla a začala mu jemně stahovat rukáv kabátu z opuchlé, bezvládné ruky.

„Řekl jsem ti přece, že jsem jako zdřevěnělý,“ zamračil se, když pohnul rukou a hleděl na ni štěrbinou opuchlého oka.

„Zůstaň sedět a počkej,“ řekla, „hned zatopím a ohřeju vodu. Potom tě svléknu.“

Z kuchyně slyšela, jak si sám pro sebe něco bručí, a když se vrátila, ještě si stále dokola opakoval:

„Potřebovali jsme peníze, Saxon. Potřebovali jsme peníze.“ Viděla, že není opilý, a z jeho nesouvislé řeči poznala, že trochu blouzní.

„Je to skvělý boxer,“ bručel dál, když ho svlékala; a z jeho skoupých slov postupně poznala, co se vlastně stalo. „Byl to neznámý chlapík z Chicaga. Postavili ho proti mně. Tajemník klubu Acme mě varoval, že s ním budu mít těžkou práci. Ale byl bych zvítězil, kdybych byl v kondici. Ale když člověk ztratí patnáct liber a netrénuje, jakou může mít kondici. A potom jsem hodně pil a nestačil jsem s dechem.“

Když mu Saxon svlékala tričko, už ho ani neslyšela. Tak jako nepoznala jeho obličej, nemohla poznat ani jeho nádherná svalnatá záda. Bílá pokožka byla odřená a zkrvavená. Odřeniny se většinou táhly ve vodorovných čarách, ale nechyběly ani svislé.

„Jak se ti to mohlo stát?“ zeptala se.

„To je od provazů. Padal jsem na ně častěji, než si mohu pamatovat. Ten mi to ale pořádně nasolil. Ale dlouho mě nemohl porazit. Vydržel jsem celých dvacet kol a musím ti říct, že jsem ho taky poznamenal, aby na mě nezapomněl. Jestli nemá na levé ruce polámaný klouby, ať jsem papež… Sáhni mi tady na hlavu. Je opuchlá, co? Nojo. Zasáhl mě tam víckrát, než jemu samýmu bylo vhod… To ale byl výprask! Takový jsem ještě nikdy předtím nedostal. Říkají mu Postrach Chicaga. Klobouk dolů před ním. Je to chlap. Ale byl bych ho složil, kdybych byl v kondici a měl dobrý dech… ach! au! Dávej pozor! Pálí to jako čert!“

Když mu rozpínala opasek, dotkla se Saxon rukou silně zaníceného místa, většího než talíř.

„To je od úderu do ledvin,“ vysvětlil Billy. „To je jeho specialita. Skoro při každém zaklesnutí mi vrazil jednu do ledvin, přesně jako hodinový stroj. Byla to taková bolest, že jsem se až kroutil… dokud jsem nebyl tak omámený, že jsem už nic nevnímal. Není to jako úder při knokautu, ale při dlouhém boji hrozně vyčerpává. Člověk úplně ztratí sílu.“

Když mu Saxon obnažila kolena, viděla, že i na nich má kůži celou rozsekanou a odřenou.

„Žádná kůže by nevydržela, když se tak těžký chlapík jako já zhroutí na kolena,“ vysvětloval. „A kalafuna řeže jako hrom.“

Saxon měla slzy v očích a nejraději by se rozplakala nad zuboženým tělem svého krásného ztlučeného chlapce.

Když odnášela jeho kalhoty z pokoje, aby je pověsila, zacinkaly v nich peníze. Zavolal ji zpět a vytáhl z kapsy hrst stříbrných mincí.

„Potřebovali jsme peníze, potřebovali jsme peníze,“ mumlal bez ustání a marně se pokoušel mince spočítat; Saxon poznala, že zase blouzní.

Div jí srdce nepuklo, když si vzpomněla, jakými myšlenkami se zabývala předešlý týden. Vždyť Billy, tento silný, krásný muž, byl jen jejím chlapcem, jen jejím. A vystavil se tomuto hroznému bití a vydržel je jen kvůli ní, kvůli jejich domácnosti, jejich nábytku. Řekl to právě teď, kdy sotva věděl, co říká. Řekl: „Potřebovali jsme peníze.“ Tedy přece jen na ni nezapomínal, jak si myslela. Tam, v hloubce jeho duše, i teď, kdy byl napolo v bezvědomí, žila a všechno převyšovala myšlenka na ni. Potřebovali jsme peníze. My!

Slzy jí tekly po tvářích, když se nad ním skláněla, a zdálo se jí, že ho ještě nikdy nemilovala tak jako teď.

„Tady máš, spočítej to,“ řekl, vzdávaje se pokusů udělat to sám. „Kolik je toho?“

„Devatenáct dolarů a třicet pět centů.“

„Správně… odměna pro poraženýho… dvacet dolarů. Něco jsem vypil, pohostil jsem pár mládenců a jel tramvají. Kdybych byl vyhrál, dostal bych stovku. Proto jsem boxoval. Mohli jsme mít na nějaký čas po starosti. Vezmi si to a schovej. Je to lepší než nic.“

Byl už v posteli, ale bolestí dlouho nemohl usnout. Saxon proseděla u něho dlouhé hodiny, vyměňovala mu horké obklady na podlitinách a mírnila bolest heřmánkem a mastí, dotýkajíc se ho co nejjemněji konečky prstů. A on celý čas sténal a povídal a znovu prožíval zápas a hledal ulehčení v tom, že se jí svěřoval se svými starostmi, litoval ušlého zisku a stěžoval si, jak byla uražena jeho pýcha. To byla rána, která bolela daleko víc než všechny rány na těle.

„Ale přesto mě nemohl dorazit. Pustil se do mne celou silou, když jsem už sotva zvedal ruce na svou obranu. Diváci byli jako šílení. Ukázal jsem jim, co snesu. Chvílemi mě jen tak pošťuchoval, protože jsem ho v prvních kolech pořádně vysílil. Nevím, kolikrát mě srazil. Připadalo mi to už jako ve snu…

Nakonec jsem ho už chvílemi viděl trojmo a nevěděl jsem, kterého z nich mám uhodit a kterému se uhnout…

Ale oblafnul jsem ho. Když jsem už nic neviděl ani necítil, když se mi třásla kolena a hlava se mi motala jako kolotoč, stejně jsem ho vtáhl do boje zblízka. Vsadím se, že rozhodčího bolí ruce z toho, jak nás od sebe odtrhával…

Ale takový výprask! Takový výprask!… Ty, Saxon… kde jsi? Ach, tady, co? Mám dojem, že se mi to zdálo. Ale ať je ti to poučením. Porušil jsem slib a šel jsem boxovat a tady vidíš, jak to dopadlo. Podívej se na mne pro výstrahu, abys neudělala stejnou chybu a nezačala zas vyšívat své ruční práce…

Ale oblafnul jsem je… všechny. Na začátku uzavírali sázky stejné na nás oba. Při šestém kole ti prohnaní darebáci nabízeli dva ku jedné proti mně. Dostával jsem nářez od začátku až do konce… to mohl vidět každý, ale na lopatky mě položit nedokázal. V desátým kole už uzavírali i takové sázky, že nevydržím až do konce kola. V jedenáctým se sázeli, že do patnáctýho kola nevydržím. Ale já jsem vydržel celých dvacet. Ale byla to dřina, to mi věř…

Víš, už po čtyřech kolech jsem byl celou dobu jako ve snu… Ale držel jsem se na nohách a bil se, nebo jsem nechal rozhodčího počítat do osmi a zase jsem se zvedl, kryl a bil se dál. Nevím ani, co jsem dělal, nebyl jsem při smyslech, ale tak nějak to muselo být. Vůbec už nevím, co se dělo po třináctým kole, kdy mě srazil hlavou na žíněnku, až do osmnáctýho kola…

Kde jsem to zůstal? Aha, už vím. Otevřel jsem oči, vlastně jedno oko, protože druhé jsem otevřít nemohl. Vidím, že sedím ve svým rohu. Ovívali mě ručníky, dávali mi k nosu čpavek a Bill Murphy mi přidržoval v zátylku kus ledu. A na druhé straně ringu jsem viděl Postrach Chicaga a musel jsem chvíli přemýšlet, než jsem si uvědomil, že s ním boxuju. Měl jsem pocit, jako bych byl někde pryč a právě se vrátil. ‚Který kolo teď bude?‘ ptám se Bilia. ‚Osmnáctý,‘ odpověděl mi. ‚Kčertu,‘ povídám, ‚a co bylo v těch všech předchozích kolech? Naposled se pamatuju na třináctý.‘ ‚Ty jsi úplný zázrak,‘ povídá Bill. ‚Čtyři kola jsi byl omráčený, ale nikdo kromě mne to nepoznal. Celý čas jsem se snažil tě přinutit, abys to vzdal.‘ Vtom zazněl gong a já vidím, jak se Postrach blíží. ‚Vzdej to,‘ povídá Bill a udělal pohyb, jako by chtěl vhodit do ringu ručník. ‚Za nic na světě,‘ povídám. ‚Nech toho, Billy.‘ Pořád mě nutil, abych to vzdal. Vtom došel Postrach až do mýho rohu, zůstal přede mnou stát se spuštěnýma rukama a hleděl na mne. I rozhodčí hleděl a taky obecenstvo hledělo za takovýho ticha, že bys slyšela mouchu zabzučet. V hlavě se mi trochu vyjasnilo, ale moc ne.

„Nemůžeš to vyhrát,‘ povídá Bill.

„Jenom mě sleduj,‘ povídám. A vtom vyrazím proti Postrachu, který to vůbec nečekal. Byl jsem tak slabý, že jsem sotva stál na nohách, ale postupoval jsem a zatlačoval ho až do jeho rohu, kde uklouzl a upadl a já upadl na něho. Diváci úplně šíleli…

Kde jsem to zůstal?… Pořád se mi ještě motá hlava. Hučí mi v ní jako v úle.“

„Právě jsi na něho spadl v jeho rohu,“ připomínala mu Saxon.

„Ach, ano. No a pak jsme se zase postavili…, ale já jsem sotva stál… ale přesto jsem ho hnal zpátky do svýho rohu a zase na něho padl. To bylo štěstí. Vstali jsme a já bych byl znovu upadl, ale objal jsem ho a držel jsem se ho.

Už jsem se ti dostal na kůži, povídám mu, a teď tě sežeru.

Na kůži jsem se mu sice nedostal, ale alespoň jsem se o to pokoušel a nakonec jsem ho přelstil. Když nás rozhodčí od sebe odtrhl, vrazil jsem mu takovou šikovnou ránu do žaludku, že se natáhl a začal být náramně opatrný. Až moc opatrný. Bál se pustit se do boje zblízka. Soudil, že mi ještě zůstalo víc sil, než jsem ve skutečnosti měl. A tak, jak vidíš, jsem se mu přece jen dostal trochu na kůži.

Nedokázal mě položit na lopatky. Nedorazil mě. A v dvacátým kole jsme stáli uprostřed ringu a zasazovali si stejné rány. Na to, jaký jsem dostal výprask, jsem se držel výborně, ale rozhodnutí vyznělo v jeho prospěch a celkem právem. Ale oblafl jsem ho. Nepoložil mě na lopatky. A oblafl jsem ty chytráky, kteří se sázeli, že bude se mnou rychle hotov.“

Teprve k ránu Billy usnul. Sténal a naříkal, tvář se mu křivila bolestí a marně se převaloval, aby našel úlevu.

Tak tedy vypadá profesionální box, pomyslela si Saxon. Bylo to ještě horší, než si představovala. Netušila, že boxerské rukavice mohou způsobit taková zranění. Billy už nikdy nesmí boxovat. To už jsou věru lepší pouliční rvačky. Přemýšlela o tom, kolik sil ztratil, když vtom cosi zabručel a otevřel oči.

„Copak je?“ zeptala se, ale hned zpozorovala, že hledí nevidoucíma očima a blouzní.

„Saxon!… Saxon!“ volal.

„Jsem tady, Billy, co chceš?“

Tápal rukou po místě, kde ji obyčejně našel.

Znovu po ní volal a ona mu hlasitě křikla do ucha, že je u něho. Ulehčené vydechl a trhaně drmolil:

„Musel jsem to udělat… potřebovali jsme peníze.“

Zavřel oči a spal klidněji, třebaže neustále něco pobrukoval. Slyšela kdysi o výronu do mozku a dostala strach. Potom si vzpomněla, že jí říkal, jak mu Billy Murphy přikládal na hlavu led.

Rychle si přehodila šálu a běžela do hostince na rohu Sedmé ulice. Hostinský právě otevřel a zametal. Vybral jí z ledničky tolik ledu, kolik unesla, a ještě jí ho rozsekal na drobné kousky. Když se vrátila domů, přiložila Billymu led na zátylek, k nohám mu položila horké žehličky a umyla mu hlavu vychlazenou vodou s dezinfekcí.

Spal v zatemněném pokoji až do pozdního odpoledne, ale pak k Saxonině nelibosti trval na tom, že vstane.

„Musím se jim ukázat,“ vysvětloval. „Nesmím dovolit, aby se mi vysmáli.“ Namáhavě se s její pomocí oblékl a s bolestmi odešel z domu, aby všichni na vlastní oči mohli vidět, že nářez, který dostal, ho nepřinutil zůstat v posteli.

Byl to jiný druh hrdosti, odlišný od hrdosti ženské, a Saxon uvažovala, zda je méně obdivuhodný.

Kapitola XIV

V následujících dnech Billyho opuchliny zmizely a také odřeniny se ztratily překvapivě brzy. Rychlé zahojení ran svědčilo o tom, že má silný a zdravý organismus. Zůstaly jen modřiny, na jeho světlé pleti velmi nápadné. Takto strakatý chodil dva týdny, za kteroužto dobu se událo mnoho důležitých věcí.

Soud proti Otto Frankovi trval velmi krátce. Porota, složená hlavně z podnikatelů, advokátů a lékařů, uznala ho vinným a odsoudila k smrti. Odvezli ho do San Quentinu, kde měl být popraven.

Vyšetřování Chestera Johnsona a čtrnácti dalších trvalo déle, ale do konce týdne skončilo také. Chester Johnson byl odsouzen k smrti provazem. Dva dostali doživotní vězení a tři po dvaceti letech. Jen dva byli osvobozeni. Ostatních sedm obžalovaných dostalo tresty od dvou do deseti let.

Saxon to nesmírně sklíčilo. Billy byl ještě zachmuřenější, ale jeho bojovný duch se nepoddal.

„V každém boji někdo padne,“ řekl. „S tím se musí počítat. Ale štve mě způsob, jak je soudili. Buď byli za vraždy odpovědni všichni obžalovaní, nebo žádný. Jestliže byli odpovědní všichni, měli dostat stejný trest. Měli je pověsit jako Chestera Johnsona, protože jinak by neměl viset ani on. Rád bych věděl, jak se takový soudce rozhoduje. Je to asi jako když se tahá los. Nebo se řídí intuicí. Dívá se na chlapíka a čeká, jestli ho napadne nějaký znamení nebo číslo. Proč by jinak napařil Johnnymu Blackovi čtyři roky a Callu Hutchinsovi dvacet let? Dával se vést intuicí, která ho osvítila, a snadno to mohlo být naopak, a pak by Call Hutchins dostal čtyři roky a Johnny Black dvacet let.

Znám je oba od dětství. Většinou chodívali s Kirkhamovou partou, ale někdy i s naší. Chodívali jsme se po škole koupat dolů na písečnou pláž a k Průchodní zátoce, kde se říkalo, že byla voda hluboká 60 stop, jenomže to nebyla pravda. A jednou ve čtvrtek jsme nasbírali hromadu mušlí a v pátek jsme šli za školu a prodávali je po domech. A chodívali jsme i na Skalní stěnu a chytali tam tresky a jiné ryby. Jednou, když bylo zrovna zatmění Slunce, chytil Call okouna velkého jako vrata.

V životě jsem ještě tak velkou rybu neviděl. A teď má dvacet let nosit pruhovaný hadry. Ještě štěstí, že není ženatý. Jestli nedostane souchotě, bude stařec, až ho propustí. Callova matka ho nikdy nechtěla pustit koupat, aby se neutopil, a když ho podezřívala, olízla mu vždy jazykem vlasy. Když byly slané, dostal nářez. Ale uměl si pomoct. Cestou domů přeskočil někde cizí plot a strčil hlavu pod kohoutek.“

„Já jsem s Chesterem Johnsonem tančívala,“ řekla Saxon. „A už dávno znám jeho ženu, Kitty Bradyovou, pracovala u vedlejšího stolu v továrně na krabice. Odstěhovala se do San Franciska ke své vdané sestře. Teď čeká dítě. Bývala hrozně hezká a vždycky se za ní táhl celý houf chlapců.“

Odsouzení a přísné tresty členy odborů nesklíčily. Rozhořčilo je to ještě víc. Billyho kajícnost nad tím, že boxoval, něžnost a láska, které se probudily ve dnech, kdy ho Saxon ošetřovala, znovu vyprchaly. Když byl doma, mlčel a přemýšlel, a pokud hovořil, podobala se jeho řeč velmi silně Bertově v posledních dnech před smrtí tohoto Mohykána, často nebyl celé dny doma a znovu se oddal pití.

Saxon už skoro pozbývala naděje. Připravovala se na nevyhnutelnou tragédii, kterou si její chorobná fantazie vykreslovala v tisíci podobách. Nejčastěji si představovala, že přinášejí Billyho domů na nosítkách. Jindy si zase představovala, že ji volají k telefonu do hokynářství na rohu a že jí cizí hlas stručně oznamuje, že její muž leží na záchranné stanici nebo v márnici. A když se dozvěděla o záhadných případech otravy koní a když sídlo jednoho z nejbohatších majitelů stájí bylo zpola zničeno dynamitem, viděla už Billyho ve vězení nebo v trestaneckých šatech nebo jak stoupá na popraviště v San Quentinu; a přitom si zároveň představovala, jak malý domek v Borové ulici obléhají reportéři a fotografové.

Ale ani při své bujné fantazii nedovedla předvídat katastrofu, která skutečně přišla. Topič Harmon, jejich podnájemník, se cestou do práce stavil v kuchyni, aby Saxon vyprávěl o včerejším železničním neštěstí v Alviských močálech; strojvůdce, na kterého se převrátila lokomotiva, ale nezranila ho, ale kterému hrozilo utonutí při narůstajícím přílivu, prosil, aby ho zastřelili. Vtom vešel Billy a z temného svitu jeho očí a z jeho těžkých víček Saxon poznala, že je opilý. Zamračil se na Harmona a bez pozdravu se opřel o stěnu.

Harmon vycítil trapnost této situace a snažil se předstírat, že nic nepozoruje.

„Právě jsem vyprávěl vaší ženě…“ začal, ale Billy ho vztekle přerušil.

„Nezajímá mě, co jste jí vyprávěl. Zato teď budu vyprávět něco já vám, vašnosto. Moje žena vám stlala postel příliš často, aby se mi to líbilo.“

„Billy!“ zvolala Saxon a tvář jí zrudla rozhořčením, urážkou a hanbou.

Billy si jí nevšímal. Harmon řekl:

„Nerozumím…“

„Prostě se mi nelíbí váš ksicht,“ sdělil mu Billy. „Stojíte si na vedení. Vypadněte. Zmizte. Ale rychle. Jasný?“

„Nevím, co to do něho vjelo,“ řekla Saxon rychle topiči. „Není při smyslech. Ach, jak se stydím, jak se stydím.“

Billy se k ní obrátil.

„Ty drž hubu a nepleť se do toho.“

„Ale, Billy,“ namítla.

„A vypadni. Jdi do vedlejšího pokoje.“

„Poslyšte,“ vložil se do toho Harmon. „Co to jsou za způsoby, takhle jednat s člověkem!“

„Už jsem vám poskytl až moc volnosti,“ odpověděl Billy.

„Platil jsem přece řádně činži, ne?“

„A já jsem ti už měl dávno rozmlátit držku. A nevím, proč bych to teď neměl dohonit.“

„Jestli to uděláš, Billy…“ ozvala se Saxon.

„Ty jsi ještě tady? Jestli nepůjdeš sama do vedlejšího pokoje, tak tě tam vyprovodím.“

Uchopil ji pevně za ruku. Na okamžik mu odporovala, ale pak ji stiskl tak bolestivě, že si uvědomila, že je marné vzpírat se jeho síle.

Ve vedlejším pokoji se posadila do houpacího křesla a vzlykajíc poslouchala, co se děje v kuchyni.

„Zůstanu tu do konce týdne,“ řekl topič. „Mám zaplaceno předem.“

„Abyste se nespletl,“ ozval se Billyho hlas, který sice mluvil pomalu a téměř zpěvavě, ale přitom se chvěl vztekem. „Jestli se chcete dostat odsud ve zdraví, vypadněte hned… i se svými krámy. Nebo něco zažijete.“

„Ach, vím dobře, že jste rváč…“ ozval se topičův hlas. Pak se ozval zřetelný zvuk úderu, řinčení skla, rvačka u zadního vchodu a nakonec pád těžkého těla ze schodů. Slyšela, jak se Billy vrátil do kuchyně, jak chodí sem tam, a věděla, že zametá rozbité sklo z kuchyňských dveří. Potom se umyl u dřezu, pohvizdoval si, utřel si obličej a ruce a vešel k ní do pokoje. Nepodívala se na něho. Bylo jí příliš těžko a smutno. Nerozhodně se zastavil a zdálo se, že o něčem uvažuje.

„Jdu do města,“ prohlásil. „Máme odborovou schůzi. Jestliže se nevrátím, bude to proto, že ten lump na mne podal trestní oznámení.“

Otevřel přední dveře a zastavil se. Věděla, že se dívá na ni. Pak se dveře zavřely a slyšela, jak jde dolů po schodech.

Saxon byla zdrcená. Nedokázala uvažovat. Nevěděla, co si o tom všem myslet. Bylo to pro ni nepochopitelné a neuvěřitelné. Opřela se o opěradlo křesla a zavřela oči; v hlavě měla prázdnotu a zmocnil se jí pocit, že je všemu konec.

Vzpamatovaly ji hlasy dětí, které si hrály na ulici. Stmívalo se. Šla k lampě a rozsvítila. V kuchyni se podívala s chvějícími se rty na chudičké, zpola dovařené jídlo. Oheň vyhasl, voda z brambor se vyvařila. Když zvedla pokličku, ovanul ji zápach spáleniny. Mechanicky očistila a umyla hrnec, všechno uklidila a nakrájela brambory na příští den. A stejně mechanicky si šla lehnout. Bylo nepochopitelné, že vůbec nebyla nervózní, že byla tak klidná. Bylo také nepřirozené, že zavřela oči a skoro ihned usnula. A probudila se, až když pokoj zaplavilo sluneční světlo.

Byla to první noc, co ona a Billy spali každý jinde. Překvapilo ji, že celou noc neprobděla ve strachu, co s ním je. Ležela se široce otevřenýma očima, skoro bez myšlenek, až si povšimla bolestí v paži. Bylo to místo, kde ji Billy stiskl. Když se na ruku podívala, viděla, že silně ztmavla a zmodrala. A nedivila se tomu, že jí takto ublížil člověk, kterého milovala nade všechno na světě, nýbrž tomu, že tak kratičký stisk jí mohl způsobit takové modřiny. Mužská síla je opravdu něco hrozného. Přistihla se, že celkem lhostejně přemýšlí o tom, zda je Charley Long stejně silný jako Billy.

Teprve když se oblékla a zatopila ve sporáku, začala myslet na bezprostřednější věci. Billy se nevrátil. To znamená, že ho zatkli. Co má dělat?… Nechat ho ve vězení, odejít a začít nový život? Nemůže přirozeně žít nadále s člověkem, který se zachoval jako on. Ale pak ji napadlo: opravdu nemůže? Je to přece jen její manžel. Snášejte spolu dobré i zlé… tato věta se jí v myšlenkách neustále jednotvárně vracela. Opustit ho znamená vzdát se. Potom přednesla tuto otázku před tribunálem vzpomínek na svou matku. Ne, Daisy by se nikdy nevzdala. Daisy byla bojovnice. I ona, Saxon, tedy bude bojovat. Kromě toho – a přiznala to ochotně, ale chladně a jakoby neosobně – kromě toho byl Billy lepší než většina ostatních mužů. Usoudila, že byl lepší než kterýkoli jiný muž, o kterém kdy slyšela, když si vzpomněla na tu jeho dřívější jemnost a něžnost a zejména na tu jeho věčnou písničku: „Nic není pro nás příliš dobré. Robertsovi nejsou skrblíci.“

V jedenáct hodin přišla návštěva. Byl to Bud Strothers, Billyho kamarád ze stávkových hlídek. Oznámil jí, že Billy odmítl propuštění na kauci, odmítl i advokáta, žádal soudní vyšetřování a přiznal se k vině. Odsoudili ho k šedesáti dolarům pokuty nebo k třiceti dnům vězení. Odmítl také, aby kamarádi za něho zaplatili pokutu.

„Je to úplný blázen,“ usoudil Strothers. „Nechce si dát říci. Povídá, že si to odsedí. Myslím, že toho moc vypil. A teď mu trochu přeskakuje v makovici. Tady vám posílá lístek. Kdybyste něco potřebovala, dejte mi jen vědět. Všichni kamarádi budou stát při Billyho ženě. Vždyť i vy patříte k nám. Jak jste na tom s penězi?“

Hrdě popřela, že by potřebovala peníze, a teprve po návštěvníkově odchodu si přečetla Billyho lístek:

Drahá Saxon, Bud Strothers Ti odevzdá tento lístek. Nedělej si o mne starost. Trest si odpykám. Zasloužím si ho – však víš. Myslím, že jsem v té chvíli nebyl při smyslech. Ale stejně je mi líto, že jsem se tak zachoval. Nechoď mě navštěvovat. Nepřeji si to. Jestliže potřebuješ peníze, odborová organizace Ti nějaké dá. Pokladník je slušný člověk. Za měsíc mě pustí. A teď, Saxon, vždyť víš, že Tě miluji, a proto si řekni, že mi tentokrát ještě odpustíš, a slibuji Ti, že to už víckrát nebudeš muset udělat.

Billy

Po Budovi Strothersovi přišly Maggie Donahuová a paní Olsenová, které ji jako dobré sousedky chtěly potěšit a taktně jí nabídly pomoc, úmyslně se vyhýbajíce zbytečným zmínkám o Billyho trapné situaci.

Odpoledne přišel James Harmon. Lehce kulhal a Saxon si všimla, že se všemožně snaží zakrýt tento důkaz svého zranění. Chtěla se mu omluvit, ale on o tom nechtěl ani slyšet.

„Nedávám vám přece vinu, paní Robertsová,“ řekl. „Vím, že za to nemůžete. Myslím, že váš manžel nebyl zcela při smyslech. Byl zrovna v bojovné náladě, má přece dost starostí, a nešťastnou náhodou jsem se mu zrovna já nachomýtl do cesty.“

„Ale stejně…“

Topič zavrtěl hlavou.

„Vždyť vím, jak to chodí. Sám jsem dříve taky hodně pil a taky jsem všelicos vyvedl. A je mi líto, že jsem podal trestní oznámení a svědčil proti němu. Ale vřelo to ve mně vztekem. Teď jsem se už uklidnil a mrzí mě, že jsem to udělal.“

„Jste strašně hodný a laskavý,“ řekla a potom začala váhavě mluvit o tom, co ji trápilo. „Vy… vy tu teď nemůžete zůstat, když on… je pryč, chápete to, že?“

„Samozřejmě, to by nešlo. Víte co? Sbalím si hned teď své věci a vypadnu a před šestou si pro ně pošlu vůz. Tady je klíč od kuchyňských dveří.“

Třebaže se zdráhal, přiměla ho, aby přijal zpět příslušnou částku činže, kterou měl zaplacenou dopředu. Při odchodu jí srdečně potřásl rukou a vynutil od ní slib, že ho požádá o půjčku, kdyby potřebovala.

„Nic by na tom nebylo,“ ujišťoval ji. „Jsem ženatý a mám dva chlapce. Jeden je trochu chycený na plíce a žena je teď s nimi na venkově v Arizoně. Dráha nám dala volné jízdenky.“

Když odcházel po schodech, podivila se v duchu, jak může v tak strašném světě žít tak hodný člověk.

Chlapec Maggie Donahuové jí hodil do bytu večerník a Saxon v něm našla půl sloupce věnovaného Billymu. Nebylo jí příjemné to číst. Psali, že Billy stál před soudem s modřinami, pocházejícími z nějaké jiné rvačky. Popisovaly ho jako surovce, rváče a neurvalce, jako povaleče, který dělá ostudu organizovanému dělnictvu. Útok, za který byl odsouzen, byl ohavný a bezdůvodný, a jsou-li všichni stávkující vozkové takoví, pak by bylo nejmoudřejší jejich odborovou organizaci v Oaklandu rozpustit a vyhnat všechny její členy z města. A nakonec noviny odsoudily mírnost trestu. Měl by dostat nejméně šest měsíců. Noviny citovaly soudcovo politování, že ho nemohl odsoudit k šesti měsícům pro nedostatek místa ve vězení, které už je přeplněné trestanci, kteří se dopustili mnoha násilností při různých stávkách.

Té noci, když Saxon ležela v posteli, cítila se poprvé opuštěná. Mučily ji těžké sny, probouzela se ze spánku, zdálo se jí, že vedle sebe vidí ležet Billyho, a stále znovu tápala po posteli. Nakonec rozsvítila lampu a ležela se široce rozevřenýma očima, dívala se na strop a stále znovu probírala podrobnosti neštěstí, které ji stihlo. Mohla odpustit i nemohla. Úder, který zasadil její lásce, byl příliš surový, příliš krutý. Její hrdost byla příliš raněná, aby jí dovolila úplně se ve vzpomínkách vrátit k tomu drahému Billymu, kterého milovala. Víno vždy kalí rozum, opakovala si, ale touto větou nemohla dát rozhřešení muži, který spával po jejím boku a kterému se zasvětila. Plakala, opuštěná na široké posteli, snažila se zapomenout na Billyho nepochopitelnou krutost a dokonce si s něžností přiložila tvář na pohmožděnou paži; ale stále v ní hořel hněv, vytrvalý plamen protestu proti Billymu a proti tomu, co Billy provedl. Měla vysušené hrdlo, tupá bolest jí svírala ňadra a tísnil ji pocit vyčerpanosti. Proč? Proč?… Ale odpověď na tuto největší hádanku světa nedovedla najít.

Ráno ji navštívila Sarah – podruhé za celou dobu jejího manželství; a Saxon lehce uhádla, co k ní její švagrovou přivedlo. Okamžitě se v ní probudila celá její hrdost. Naprosto neměla v úmyslu být v defenzívě. Neměla k tomu důvod, neměla co vysvětlovat. Všechno je v nejlepším pořádku a nikomu do toho nic není. Ale Sarah tento tón ještě víc dopálil.

„Nemůžeš říct, že jsem tě nevarovala,“ začala svůj útok. „Vždycky jsem věděla, že je to darebák, šibeničník, povaleč a rváč. Byla jsem celá bez sebe, když jsem slyšela, že chodíš s profesionálním boxerem. Říkala jsem ti to už tenkrát. Ale ty ne! Nechtěla jsi mě poslechnout, ty, s těmi tvými povýšenými názory a s více páry střevíců, než si může kterákoli slušná žena dovolit. Tys tomu rozuměla líp než já. A už tenkrát jsem Tomovi říkala: ‚Teď je se Saxon amen.‘ Doslova tohle jsem mu řekla. S čím kdo zachází, s tím taky schází. Měla sis vzít raději Gharleye Longa! Alespoň by teď na rodinu nepadla taková hanba. A to je teprve začátek, pamatuj na moje slova, teprve začátek. A bůhví, jak to skončí. Ještě někoho zabije, ten tvůj lotr, a pověsí ho za to. Jen počkej a uvidíš a potom si vzpomeneš na moje slova. Jak si usteleš, tak si lehneš…“

„Ustlala jsem si docela dobře,“ poznamenala Saxon.

„To jistě, to jistě,“ pošklebovala se Sarah.

„Neměnila bych ani s královninou postelí,“ dodala Saxon.

„Postel kriminálníka,“ řekla Sarah jedovatě.

„Ach, teď je to v módě,“ odpověděla Saxon bezstarostně. „Dnes se dostane do vězení skoro každý. Copak nezatkli Toma při jakési pouliční demonstraci socialistů? Dnes se dostane do vězení kdekdo.“

Bodla tím do živého.

„Ale Toma osvobodili,“ prohlásila Sarah rychle.

„Ale stejně byl celou noc ve vězení, protože neměl na kauci.“

Na to Sarah neměla odpověď a podle své oblíbené taktiky zaútočila z jiné strany.

„Pěkně jsi to dopracovala, to ti povím, ty, která jsi měla tak dobrou výchovu, a zapleteš se s podnájemníkem.“

„Kdo to říká?“ vybuchla Saxon rozhořčeně, ale rychle se ovládla.

„Ach, vždyť to vidí i slepý. Podnájemník, mladá vdaná žena, která nemá úctu sama k sobě, a za manžela má profesionálního boxera… proč by se jinak prali?“

„Byla to docela obyčejná rodinná hádka jako všude,“ usmála se klidně Saxon.

Sarah překvapením ztratila na chvíli řeč.

„A chtěla bych, abys pochopila jedno,“ pokračovala Saxon. „Žena může být hrdá, když o ni muži bojují. A já jsem na to hrdá. Slyšíš? Můžeš to povědět každému. Jen jim to řekni. Řekni to všem tvým sousedkám. Můžeš to povědět každému. Mužům se líbím. Muži o mne bojují. Muži jdou kvůli mně do vězení. K čemu jinému je žena na světě, jestli ne proto, aby se mužům líbila? A teď už jdi, Sarah, odejdi a každému vyprávěj, co může vidět i slepý. Roztrubuj, že je Billy kriminálník a že já jsem zkažená ženská, po které touží všichni muži. Jen to vytrubuj, přeji ti k tomu hodně úspěchů. A teď vypadni z mého domu. A víckrát sem nevkroč. Jsi příliš slušná žena, abys sem chodila. Mohla bys ztratit svou dobrou pověst. A mysli na své děti. A teď vypadni. Ven!“

Teprve když překvapená a vyjevená Sarah odešla, vrhla se Saxon na postel a křečovitě se rozplakala. Dosud se styděla jen za to, že se Billy tak surově a nespravedlivě zachoval k podnájemníkovi. Ale teď viděla, jak se na to dívají jiní. Předtím ji to nenapadlo. Byla přesvědčena, že to nenapadlo ani Billyho. Znala dobře jeho stanovisko: nechtěl nikdy podnájemníka z hrdosti, aby jeho žena nemusela pracovat. Jen těžké časy ho donutily souhlasit s tím, a uvědomila si, že ho k tomu přiměla sama.

To všechno však nemohlo změnit názor sousedů a všech lidí, kteří ji znali. I za to byl Billy odpovědný. Postavení, do jakého ji dostal, bylo hroznější než všechno ostatní, čeho se dopustil. Nebude se moci už nikdy nikomu podívat do tváře. Maggie Donahuová a paní Olsenová byly velmi vlídné, ale co si vlastně celou dobu myslely? A co si o ní povídaly mezi sebou? Co říkaly ostatní? U schůdků před domy a vzadu přes ploty? Co si povídali muži na rohu nebo ve výčepech?

Později, když už vyplakala všechny slzy, stala se méně osobní. A vysílená zármutkem přemýšlela o neštěstí, jež postihlo tolik žen od začátku stávkových nepokojů – ženu Otty Franka, vdovu po Hendersonovi, půvabnou Kitti Bradyovou, Mary a všechny ty ženy ostatních dělníků, kteří teď nosili pruhované hadry v San Quentinu. Její svět se kolem ní hroutil. Nikdo tomu neunikl. Ona nejen neunikla, ale stihla ji strašlivá potupa. Zoufale se snažila namluvit si, že spí, že je to všechno jen zlý sen a že za chvilku zazvoní budík a ona vstane a uvaří Billymu snídani, aby mohl jít do práce.

Toho dne nevstala z postele. Ale ani nespala. V mozku jí neustále vířilo, hned se v myšlenkách zdlouhavě obírala vlastním neštěstím a sledovala nejfantastičtější stránky toho, co považovala za svou potupu, hned se zase vracela do dětských let a donekonečna rozbírala nepatrné podrobnosti. V duchu si opakovala každou činnost, kterou se kdy zabývala, a ve své představě dělala všechny mechanické pohyby, patřící ke každému povolání: formovala a lepila v továrně krabice, žehlila v prádelně, tkala v továrně na jutu, loupala ovoce v konzervárně a počítala nesčetné konzervy s rajčaty. Vracela se na všechny své taneční zábavy a nedělní výlety; prožívala znovu svá školní léta, připomínala si obličeje, jména a místa, kde sedávaly ve třídě její spolužačky; znovu snášela šedivou pustotu let strávených v sirotčinci; oživovala si každou vzpomínku na matku a na všechno, co jí vyprávěla; a znovu prožívala celý svůj život s Billym. Ale pokaždé – a v tom spočívalo její trápení – se z těchto dalekých toulek musela vrátit ke svému nynějšímu neštěstí s vyschlým hrdlem, s bolestí v prsou a s hlodající, vyčerpanou prázdnotou.

Kapitola XV

Celou tu noc Saxon nezamhouřila oka, ba ani se nesvlékla, a když ráno vstala, umyla si obličej a učesala se, cítila jakousi zvláštní otupělost a hlavu měla jako v kleštích. Jako by jí cosi tupě tlačilo na mozek. Byl to začátek nemoci, jakou dosud nepoznala. Věděla jen, že je jí nějak divně. Nebyla to horečka ani nachlazení. Tělesně byla zcela v pořádku, a proto usoudila, že to asi budou nervy – nervy, které podle jejích názorů a názorů lidí její společenské vrstvy nemají s nemocemi nic společného.

Měla podivný pocit, jako by se sama sobě ztratila, jako by byla sama sobě cizí, a svět, v němž se pohybovala, jí připadal nejasný a mlhavý. Chyběly mu jasné obrysy. Vypadal jako neživý. Vypovídala jí paměť a každou chvíli se přistihla při tom, že dělá něco, co vůbec neměla v úmyslu dělat. Třeba si překvapeně uvědomila, že věší na dvorku prádlo z posledního týdne. Nemohla si však vzpomenout, že by byla prala, ale všechno bylo vypráno v naprostém pořádku. Vyvařila prostěradla, povlaky a ubrusy. Billyho vlněné prádlo vyprala jen ve vlažné vodě doma vařeným mýdlem, na které jí dala recept Mercedes. Dále zjistila, že snědla k snídani skopové žebírko. To znamenalo, že byla u řezníka, ale nevzpomínala si, že by tam byla šla. Zvědavě nahlédla do ložnice. Postel byla ustlaná a všechno bylo na svém místě.

Za soumraku přišla k sobě v předním pokoji, kde seděla u okna a plakala radostí. Zpočátku nevěděla, z čeho má takovou radost, ale pak si uvědomila, že z toho, že ztratila své dítě. „Ještě štěstí, ještě štěstí,“ opakovala nahlas a lomila rukama, ale radostí, věděla, že lomí rukama radostí.

Dny přicházely a odcházely. Saxon skoro nevnímala čas. Někdy se jí zdálo, že od té doby, co Billy odešel do vězení, uplynula staletí. A jindy se jí zase zdálo, že se to stalo teprve včera večer. Dvě myšlenky ji však neopouštěly ani na chvíli: že nesmí Billyho ve vězení navštívit a že vlastně bylo štěstí, že ztratila své dítě.

Jednou k ní přišel na návštěvu Bud Strothers. Seděla v předním pokoji, hovořila s ním a přitom upřeně pozorovala, že má vzadu dole roztřepené kalhoty. Jednou ji také navštívil pokladník odborové organizace. Řekla mu totéž co Budu Strothersovi: že je všechno v pořádku, že nic nepotřebuje a že vyjde docela dobře, než se Billy vrátí.

Začal ji pronásledovat strach. Až se vrátí. Ne, už se to nesmí stát. Nesmí mít další dítě. Mohlo by zůstat naživu. Ne, ne, tisíckrát ne. Nesmí se to stát. Raději uteče. Raději už Billyho nikdy nespatří. Cokoli, jen to ne.

Tento strach ji neopouštěl. Ve spánku, plném těžkých snů, se její obava měnila ve skutečnost a ona se s výkřikem probouzela, chvěla se a zaléval ji studený pot. Její spánek byl neklidný. Někdy mívala dojem, že celou noc nezamhouřila oka, a poznala, že trpí nespavostí. Vzpomněla si, že její matka zemřela právě na nespavost.

Jednoho dne se objevila v ordinaci doktora Hentleye. Díval se na ni s úžasem.

„Máte co jíst?“ zeptal se. Přikývla.

„Máte nějaké problémy?“

 Zavrtěla hlavou, „Všechno je v pořádku, pane doktore… jenom…“ A pak už věděla, proč přišla. Prostě a zřetelně mu to vyložila. Pomalu zavrtěl hlavou.

„To nejde, mladá paní,“ řekl.

„Ale jde!“ zvolala. „Vím, že to jde.“

„Tak jsem to nemyslel,“ odpověděl. „Chci jen říci, že vám v tom nemohu poradit. Nesmím. Zákon to nedovoluje. V leavenworthském vězení sedí zrovna teď jeden lékař za něco takového.“

Marně ho prosila. Připomněl jí, že má ženu a děti, a už kvůli nim se nesmí vydávat do nebezpečí.

„Ostatně, teď vám přece nic takového nehrozí,“ řekl jí.

„Ale bude, určitě bude,“ naléhala.

Smutně zavrtěl hlavou.

„Proč to chcete vědět?“ zeptal se nakonec.

Saxon mu vylila své srdce. Vyprávěla mu o svém prvním roku šťastného manželství s Billym, o těžkých dobách, způsobených obtížemi v zaměstnání, o tom, jak se Billy změnil a jak tato změna poznamenala jejich milostný život, o svém hrozném strachu. Ne z toho, že by mohlo zemřít, řekla na závěr. To by protrpěla znovu. Ale že by mohlo žít. Billy se brzo vrátí z vězení a pak zase začne nebezpečí. Vždyť jde jen o několik slov. Nikomu to nepoví. Za nic by to z ní nevypáčili.

Ale doktor Hentley jen vrtěl hlavou.

„Nemohu vám to říci, mladá paní. Je mi líto, ale nemohu to riskovat. Mám svázané ruce. Naše zákony jsou zcela nesprávné. Ale musím brát ohled na svou rodinu.“

Když vstala a odcházela, trochu se zajíkl.

„Pojďte sem,“ řekl, „sedněte si blíž ke mně.“

Chystal se jí něco pošeptat do ucha, ale náhle vstal, přešel místnost, s přehnanou opatrností pootevřel dveře a vyhlédl ven. Když se znovu posadil, přitáhl si židli tak blízko k její, že se opěradla dotýkala, a když šeptal, lechtaly ji jeho vousy na uchu.

„Ne, ne,“ umlčel ji, když se snažila vyjádřit svou vděčnost. „Nic jsem vám neřekl. Přišla jste se poradit o svém celkovém zdravotním stavu. Jste vyčerpaná, zesláblá…“

S těmito slovy ji vyprovodil ke dveřím. Když je otevřel, spatřil v čekárně jakéhosi pacienta, který čekal na zubního lékaře, ordinujícího ve vedlejší místnosti. Doktor Hentley zvýšil hlas.

„Užívejte hlavně uklidňující lék, který jsem vám předepsal. Nezapomeňte. A až se vám vrátí chuť k jídlu, nepokazte si ji. Jezte silnou, výživnou stravu a bifteky, co nejvíc bifteků. Ale ne moc propečených. Na shledanou.“

Někdy byl tichý domek pro ni zcela nesnesitelný. Tehdy si Saxon přehodila přes hlavu šál a vyšla si na oaklandské molo nebo kolem železničních dílen a přes blata na Písečnou pláž, kam Billy chodíval plavat, jak jí vyprávěl. Nebo přešla Průchodní hráz, sestoupila po schůdkách z železných příček, přelezla hromady klád a došla až ke Skalní stěně, která se táhla daleko do zátoky a tvořila předěl mezi bahnitými mělčinami a Oaklandským zálivem, kam dorážel příliv. Vanul tam svěží vítr od moře, Oakland se ztrácel v oblaku kouře a na druhé straně zahlédla podobný oblak, pod nímž leželo San Francisko. Zálivem proplouvaly všemi směry zaoceánské parníky a nákladní lodi, tažené remorkéry s červenými komíny.

Pozorovala námořníky na lodích a uvažovala, na jaké daleké cesty a do jakých vzdálených krajů asi vyplouvají, a ráda by věděla, zda se cítí svobodní. Nebo je snad spoutává stejný nelítostný a krutý svět jako obyvatele Oaklandu? Jsou i oni tak nespravedliví, nečestní a suroví ke svým druhům jako obyvatelé města? Soudila, že budou jiní, a někdy toužila být na palubě, na lodi, která někam pluje – kamkoli – jen aby to bylo co nejdál od světa, kterému dala to nejlepší, co měla, a který ji za to pošlapal.

Často si ani neuvědomila, že odchází z domu a kam jde. Jednou se dostala do neznámé části Oaklandu. Byla tam široká ulice, lemovaná řadami stinných stromů. Trávníky jako sametové, protkané betonovými cestičkami, sahaly až k chodníkům. Velké domy se netísnily jeden vedle druhého. Podle jejího slovníku to byly paláce. Přišla k sobě, když uviděla mladého muže, sedícího za volantem osobního auta, zaparkovaného u chodníku. Zvědavě na ni hleděl a ona v něm poznala Rove Blancharda, kterému Billy před kavárnou Fórum vyhrožoval, že ho zbije. Vedle auta stál jiný mladý muž bez klobouku. I toho odněkud znala. Byl to ten mladík, který na nedělní zahradní slavnosti, kdy se poprvé setkala s Billym, hodil běžícímu závodníkovi pod nohy hůl a způsobil všeobecnou rvačku. Stejně jako Blanchard i on se na ni zvědavě díval a Saxon si uvědomila, že mluví sama k sobě. Zaslechla svá poslední slova a zastyděla se, ruměnec jí zalil tváře a zrychlila krok. Blanchard vystoupil z auta a přistoupil k ní s kloboukem v ruce.

„Stalo se vám něco?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou, a třebaže zůstala stát, bylo zřejmé, že chce jít dál.

„Znám vás,“ řekl, dívaje se jí zkoumavě do tváře. „Byla jste s tím stávkujícím, který mi slíbil výprask.“

„Je to můj manžel,“ řekla.

„Ale! Ten má kliku.“ Hleděl na ni přívětivě a upřímně. „Ale co vy? Nemohu pro vás něco udělat? Vidím, že se vám něco stalo.“

„Ne, jsem docela v pořádku,“ odpověděla. „Byla jsem nemocná,“ lhala; ani ve snu ji totiž nenapadlo, aby své podivné rozpoložení spojovala s nějakou nemocí.

„Vypadáte unaveně,“ naléhal. „Mohu vás odvézt vozem, kam si budete přát. Nijak by mě to neobtěžovalo. Mám spoustu času.“

Saxon zavrtěla hlavou.

„Snad… snad byste mi mohl říci, kde je stanice tramvaje do Osmé ulice. Nevyznám se v této čtvrti.“

Vysvětlil jí, kde staví tramvaj a kde má přestoupit, a byla překvapena, že se dostala až tak daleko.

„Děkuji vám,“ řekla. „Sbohem.“

„Opravdu vám nemohu v ničem pomoci?“

„Opravdu ne.“

„Tak tedy sbohem,“ usmál se dobromyslně. „A řekněte svému manželovi, aby se držel v kondici. Bude ji asi potřebovat, bude-li si to chtít se mnou rozdat.“

„Ach, s ním přece nemůžete boxovat,“ varovala ho. „Nesmíte, neměl byste šanci.“

„To je od vás hezké, že si tak ceníte manžela,“ obdivoval ji. „Jiné ženy by se bály, že jejich manžel dostane na frak.“

„Ale já se o něho nebojím… Bojím se o vás. Je to výborný boxer. Neměl bvste proti němu šanci. Bylo by to jako… jako…“

„Jako ukrást nemluvněti bonbón?“ dokončil Blanchard za ni.

„Ano,“ přikývla. „Zrovna tak by to řekl. A když vám poví, že si stojíte na vedení, dejte si na něho pozor. A teď už musím jít. Sbohem a ještě jednou vám děkuji.“

Šla po chodníku a v uších jí znělo jeho veselé sbohem. Byl přívětivý… čestně to přiznala; ale byl jedním z těch chytráků, jedním z těch pánů, kteří, podle Billyho, nesli odpovědnost za všechnu krutost k pracujícím, za útrapy žen, za odsouzení dělníků, kteří teď nosí pruhované hadry v San Quentinu nebo čekají v celách smrti na šibenici. Byl však přívětivý, vlídný, čistý a milý. Vyčetla mu to z obličeje. Ale jak je to možné, když je odpovědný za tolik zla? Unaveně zavrtěla hlavou. Nedovedla si to vysvětlit, nedovedla pochopit tento svět, který hubí malé děti a drásá ženská srdce.

Nepřekvapilo ji, že zabloudila do této přepychové čtvrti. Souviselo to s jejím divným rozpoložením. Dělala teď spoustu věcí, aniž si je uvědomovala. Ale musí být opatrná. Lepší je potulovat se kolem blat a Skalní stěny.

Skalní stěnu měla obzvlášť ráda. Měla tam pocit volnosti, byl tam široký prostor, takže se přistihla, že se instinktivně snaží dýchat zhluboka, a rozvírala náruč, jako by celý tento prostor chtěla obejmout a splynout s ním. Tento svět jí připadal přirozenější a rozumnější. Rozuměla mu… rozuměla zeleným krabům s vybílenými klepety, kteří před ní utíkali a které za odlivu vídala pást se na skalách porostlých zelenými řasami. Nebyli tu lidé ani lidské zákony a spory. Příliv a odliv se střídaly; slunce vycházelo a zapadalo; pravidelně každé odpoledne se sem Zlatou branou přihnal silný západní vítr, zatemnil vodu, rozčeřil drobné vlnky a hnal před sebou malé plachetnice. Všechno tam mělo svůj řád. Ve všem byla volnost. Povalovalo se tam dříví na topení, které si každý mohl odnést. Nikdo ho neprodával po pytlech. Malí kluci seděli na skalách a chytali ryby na pruty, a nikdo je přitom neodháněl pro narušení cizího majetku, chytali prostě ryby, jako je chytával Billy nebo Call Hutchins. Billy jí vyprávěl, jak Call Hutchins chytil velkého okouna zrovna v den, kdy bylo zatmění Slunce, kdy se mu ještě ani nesnilo, že svůj mužný věk prožije v trestaneckých hadrech.

A člověk tu mohl najít potravu, potravu, která byla zdarma. Jednoho dne, kdy ještě nic nejedla, pozorovala malé chlapce, a potom je napodobila: sbírala za odlivu ze skal mušle a pekla si je na ohni, který si zapálila na vrcholu stěny. Chutnaly výborně. Naučila se otloukat ze skal drobné ústřice a jednou našla celou šňůru malých, čerstvě nachytaných ryb, které si nějaký chlapec zapomněl odnést domů.

Někdy však vlny připlavily i důkazy neblahé lidské činnosti… z dálky, z měst. Jednou za přílivu spatřila, že je voda plná melounů. Tisíce jich poskakovaly a narážely na sebe podél celého zálivu. Několik melounů, které uvázly u skal, vylovila. Ale všechny – a trpělivě jich prohlédla desítky – byly zničeny hlubokým zářezem, kterým do nich vnikla mořská voda. Nemohla to pochopit. Zeptala se na to staré portugalské ženy, která tam sbírala vyplavené dříví.

„Dělají to lidi, kteří jich mají příliš mnoho,“ vysvětlovala stařena a narovnala si prací zdřevěnělý hřbet s takovou námahou, že Saxon skoro zaslechla, jak jí v něm praská. Stařeniny černé oči se zlostně blýskaly a její zvadlé rty, těsně obepínající bezzubé dásně, se trpce zkřivily. „Lidi, kteří jich mají příliš mnoho. Dělají to proto, aby udrželi vysoké ceny. Házejí je do vody v San Francisku.“

„Ale proč je tedy nedají chudým lidem?“ zeptala se Saxon.

„Musí udržovat vysoké ceny.“

„Ale vždyť si je chudí stejně nemohou koupit,“ namítla Saxon. „To by přece ceny nesnížilo.“ Stařena pokrčila rameny.

„Já se v tom nevyznám. Takhle to dělají vždycky. Naříznou každý meloun, aby ho chudáci nemohli vylovit a sníst. Totéž dělají s pomeranči a jablky. A rybáři! Ti mají svůj svaz. Když členové svazu nachytají příliš mnoho ryb, naháže svaz ryby v Rybářském přístavu do vody, jsou to celé lodní náklady krásných ryb. A ty krásné, dobré ryby se potopí a jsou pryč. A nikdo je nedostane. Třebaže jsou mrtvé a nehodí se k ničemu než k jídlu. Ryby jsou moc dobré jídlo.“

Saxon nemohla pochopit svět, ve kterém se dějí takové věci… svět, kde někteří mají tolik jídla, že ho vyhazují, a ještě platí dělníkům, aby je před vyhozením znehodnotili. A současně je na tomto světě tolik lidí, kteří nemají co jíst, jejichž nemluvňata umírají, protože matky ztratily mléko. Na tomto světě se mladí lidé rvou a zabíjejí pro práci a starci a stařeny musí do chudobince, protože pro ně není dost jídla v jejich chatrčích, které s pláčem opouštějí. Chtěla by vědět, je-li celý svět takový, a vzpomněla si, co jí vyprávěla Mercedes. Ano, celý svět je takový. Neviděla Mercedes kdesi v daleké Indii umírat hlady desítky tisíc rodin, třebaže, jak říkala, je mohly všechny nasytit a zachránit její vlastní šperky? Pro chudáky jsou chudobince a kádě se slaným roztokem, pro chytráky jsou šperky a auta.

Ona je jednou z těch hloupých. To je jisté. Všechno tomu nasvědčuje. Ale Saxon si to nechtěla připustit. Není hloupá. Její matka nebyla hloupá a její průkopničtí předkové také ne. Ale přece to tak je. Sedí tu, doma nemá nic k jídlu, její milovaný manžel se změnil v surové zvíře a je ve vězení, její srdce a náruč byly připraveny o dítě, které by v ní leželo, kdyby ti hlupáci, co se rvali o práci, nebyli z její zahrádky před domem udělali jatka.

Seděla tu zabrána do mučivých myšlenek, s oaklandským mrakem kouře za zády, a přes záliv hleděla na další mrak nad San Franciskem. Slunce však bylo dobré; také vítr byl dobrý, stejně jako ostrý slaný vzduch, který vdechovala; i modré nebe, poseté obláčky, bylo dobré. Celý přírodní svět byl správný, rozumný a štědrý. Jen lidský svět byl nesprávný, šílený a strašný. Proč jsou hlupáci hloupí? Je to boží zákon? Ne, to není možné. Bůh stvořil vítr, vzduch a slunce. Lidský svět stvořili lidé a udělali to mizerně. Ale vždyť si dobře pamatovala, co ji učili v sirotčinci, že Bůh stvořil všechno. I její matka tomu věřila, věřila v Boha. Nic se nedá změnit. Všechno je dáno.

Chvíli Saxon seděla zničená a bezmocná. Potom se v ní začaly probouzet odpor a vzpoura. Marně se ptala, proč to Bůh na ni všechno seslal. Co udělala, aby si zasloužila takový osud? Promítla si v paměti svůj život, snažila si vzpomenout, zda nespáchala nějaký smrtelný hřích, ale žádný nenašla. Poslouchala svou matku, poslouchala hostinského Cadyho a jeho ženu, poslouchala představenou i ostatní ženy v sirotčinci, poslouchala Toma, když se k němu nastěhovala, a nikdy neběhala po ulicích, protože si to nepřál. Ve škole vždy s dobrým prospěchem postupovala do vyšší třídy a z chování neměla nikdy jinou známku než jedničku. Pracovala ode dne, kdy vyšla školu, až do dne své svatby. A pracovala dobře. Malý žid, kterému patřila továrna na krabice, skoro plakal, když odcházela. A stejně bylo i v konzervárně. Patřila i mezi nejlepší tkadleny, když zavřeli továrnu na jutu. A zůstala poctivá. Ne proto, že by nebyla hezká nebo přitažlivá. Poznala pokušení a hrozilo jí nebezpečí. Mládenci po ní bláznili. Běhali za ní a bili se o ni tak, že by to většině děvčat popletlo hlavu. Ale ona zůstala poctivá. A pak přišel Billy, to byla její odměna. Věnovala se jemu, jeho domu, všemu, co živilo jeho lásku; a teď ji i Billyho strhl nesmyslný vír bídy a utrpení tohoto světa, stvořeného člověkem.

Ne, Bůh za to není odpovědný. Vždyť i ona sama by dokázala stvořit lepší svět – laskavější a spravedlivější. Ale je-li tomu tak, pak žádný Bůh neexistuje. Bůh by to přece nemohl takhle zhudlařit. Představená se mýlila, její matka se mýlila. Ale potom není ani nesmrtelnost, a Bert, ten divoký a bláznivý Bert, který se zhroutil před její brankou se šíleným smrtelným výkřikem, měl pravdu. Mrtvého už nikdo nevzkřísí.

Po takových úvahách o životě zbaveném vší nadpřirozené posvátnosti upadla Saxon do hlubokého pesimismu. V celém vesmíru tedy neexistuje důvod, proč by se lidé měli chovat slušně, neexistuje spravedlnost ani pro ni, která by si zasloužila odměnu, ani pro milióny těch, kteří se dřeli jako zvířata, zemřeli jako zvířata a jsou už dlouho a navěky mrtví. Stejně jako mnozí mnohem učenější myslitelé před ní došla i Saxon k závěru, že vesmír je amorální a že se nestará o lidstvo.

A tak seděla zdrcená a ještě bezmocnější než tehdy, kdy do systému všeobecné nespravedlnosti zahrnovala i Boha. Dokud byl Bůh, byla tu vždy ještě naděje na zázrak, na nějaký nadpřirozený zásah, na nějakou odměnu v podobě nevýslovné blaženosti. Ale bez Boha je svět pastí. I život je pastí. A ona je jako jiřička, kterou kluci chytili a zavřeli do klece. To proto, že je jiřička hloupá, Ale ona se bouří. Ze všech sil se zmítá a tluče do tvrdého povrchu věcí, tak jako jiřička tluče do drátěné mříže. Není hloupá. Nepatří do pasti. Musí se z ní dostat. Musí být nějaká cesta ven. Když si čističi stok a dřevorubci, tedy ti nejposlednější z hlupáků, mohli proklestit cestu – jak se učila ve škole v dějepisu – a stát se presidenty Spojených států a vládnout i těm největším chytrákům, co jezdí v autech, proč by ona nemohla najít východisko a získat nepatrnou odměnu, po které toužila – Billyho, trochu lásky, trochu štěstí. Nezáleží jí na tom, že je svět nemravný, že Bůh neexistuje, že žádná nesmrtelnost není. Je ochotna položit se do tmavého hrobu a zůstat navždy v jeho temnotách, lehnout si do kádě se slaným roztokem a nenamítat nic proti tomu, aby mladíci rozřezávali její mrtvé tělo – jen kdyby se jí předtím dostalo trošinku štěstí.

Jak by pro toto štěstí pracovala! Jak by si ho cenila, jak by si vážila každé jeho nejmenší částečky! Ale kudy k němu vede cesta? Nedovedla si ji představit. Viděla jen mrak kouře nad San Franciskem a mrak kouře nad Oaklandem, kde si lidé navzájem rozbíjejí hlavy a zabíjejí se, kde umírají nemluvňátka narozená i nenarozená a kde pláčí ženy se zlomeným srdcem.

Kapitola XVI

Její neurčitý, neskutečný život pokračoval. Zdálo se jí, že Billy odešel ještě za jiného věku, a než se zase vrátí, nastane opět jiný věk. Stále ještě trpěla nespavostí. Třeba i několik nocí za sebou nezamhouřila oka. Jindy zase spala jako zabitá a probouzela se tak omámená a strnulá, že sotva zvedla těžká víčka a pohnula ochablými údy. Tlak oné železné obruče kolem hlavy nepolevoval. Stravovala se bídně. Neměla skoro ani haléř. Často nic nejedla celý den. Jednou byla bez jídla dvaasedmdesát hodin. Aby nezemřela hlady, sbírala vyplavené mušle a vytloukala ze skal drobné ústřice.

Když se však Bud Strothers přišel podívat, jak se jí vede, přesvědčila ho, že je všechno v pořádku. Jednou večer po práci přišel Tom a vnutil jí dva dolary. Byl velice ustaraný. Dal by jí rád víc, ale Sarah opět čeká dítě. V jeho oboru je pro samé stávky v jiných odvětvích málo práce. Opravdu neví, kam tato země spěje. A všechno by mohlo být tak jednoduché. Jen kdyby se lidé na věci dívali z jeho hlediska a hlasovali jako on. Potom by každý dostal, co mu patří. Řekl jí, že i Kristus byl socialista.

„Kristus zemřel před dvěma tisíci lety,“ řekla Saxon.

„No a co?“ zeptal se Tom, který hned nepochopil, kam míří.

„Jen si představ,“ řekla, „jen si představ, co všelijakých lidí umřelo za těch dva tisíce let a socialismus ještě nenastal. A za dalších dva tisíce let mohou být od něho vzdáleni stejně. Tome, tvůj socialismus nikdy nepřinesl nic dobrého. Je to sen.“

„Nebyl by to sen, kdyby…“ začal trochu rozhněvaně.

„Kdyby všichni věřili jako ty. Jenomže oni nevěří. Nepodaří se ti přesvědčit je.“

„Ale každým rokem je nás víc,“ namítl.

„Dva tisíce roků je strašně dlouhá doba,“ řekla klidně.

Bratr jí přisvědčil a jeho obličej zesmutněl. Pak si povzdechl:

„Víš, Saxon, i když to je sen, je to krásný sen.“

„Já nechci snít,“ zněla její odpověď. „Chci opravdové věci. A chci je hned teď.“

Viděla před sebou nesčetné generace ubohých hlupáků, jako je Billy a Saxon, Bert a Mary, Tom a Sarah. Kam všichni směřují? Do kádí se slaným roztokem a do hrobu. Mercedes byla tvrdá a zkažená žena, ale měla pravdu. Hlupáci musí vždycky sloužit chytrákům. Jenomže ona, Saxon, dcera té Daisy, která psala nádherné básně, a otce vojáka na vojenském hnědáku, dcera silných generací, které dobyly půl světa na panenské přírodě – ne, ona není hloupá. Bylo jí, jako by ji neprávem uvěznili. Musel to být nějaký omyl. Ale ona najde cestu ven.

Za dva dolary od Torna koupila pytel mouky a půl pytle brambor. To zpestřilo její jednotvárnou stravu, skládající se z nasbíraných mušlí a ráčků. Jako italské a portugalské ženy sbírala i ona vyplavené dříví a nosila je domů, třebaže to uráželo její hrdost, a proto se s ním vracívala až po setmění. Jednoho dne přistál u bažinaté strany Skalní stěny na písku vyplaveném z průplavu italský rybářský člun. Saxon byla nahoře na skále a pozorovala muže, stojící kolem kotle s dřevěným uhlím, kteří jedli křuplavý italský chléb a vařené maso se zeleninou a zapíjeli je dlouhými doušky lehkého červeného vína. Záviděla jim jejich volnost, projevující se v tom, jak jedli, jak rozmlouvali a jak se smáli a dokonce i v samém člunu, který nebyl stále připoután k jednomu místu, ale nesl je, kam se jim zachtělo. Muži vytáhli rybářskou síť přes bažinatou mělčinu nahoru na písek a vybrali z ní jen větší druhy ryb. Tisíce malých rybiček, jako sardinky, nechali pomřít na písku a odpluli. Saxon nasbírala plný pytel těchto ryb, musila je však odnést domů nadvakrát. Doma je nasolila do dřevěných necek.

Stále jí ještě vynechávala paměť. Nejpodivnější věc se jí v tomto stavu přihodila na Písečné pláži. Tam si jednoho větrného odpoledne uvědomila, že leží v jámě, kterou si sama vyhrabala, přikrytá pytli. Dokonce si nad jámou postavila jakousi jednoduchou stříšku z naplaveného dříví a z rákosí. Na rákosí nasypala písek.

Jindy přišla k sobě, když kráčela přes blata a na zádech nesla otep naplaveného dříví svázaného provazem. Vedle ní šel Charley Long. Poznala jeho obličej při svitu hvězd. Tupě přemýšlela, jak dlouho s ní už rozmlouval a co jí říkal. Byla zvědavá na to, co říkal. Nebála se ho, i když byl silný a divoký, třebaže na blatech byla tma a oni tam byli sami.

„Je to hanba, že děvče jako ty musí dělat něco takového,“ řekl a zřejmě opakoval, co jí pověděl už předtím. „Řekni jediný slovo, Saxon. No tak, řekni jen slovíčko.“

Saxon se zastavila a klidně na něho pohlédla.

„Poslouchej, Charley Longu. Billy dostal jen třicet dní a tato doba už skoro uplynula. Až vyjde z vězení a řeknu mu, že jsi mě obtěžoval, bude tvůj život viset na vlásku. A teď poslouchej. Jestliže odtud ihned odejdeš a dáš mi pokoj, neřeknu nic. To je všechno, co jsem ti chtěla říci.“

Velký kovář stál zamračeně a nerozhodně, v tváři mu hořela vášnivá touha a nevědomky zatínal pěst.

„Ale ty jsi tak maličká a slabá,“ řekl zoufale, „že bych tě mohl přerazit jednou rukou. Mohl bych… ano, mohl bych udělat, co bych chtěl. Ale nechci ti ublížit, Saxon. Vždyť to víš. Řekni jen jediný slovo…“

„Už jsem ti řekla, co jsem chtěla říci.“

„Pane bože!“ zamumlal v mimovolném obdivu. „Ty se vůbec nebojíš. Ty se vůbec nebojíš.“ Dlouho se na sebe dívali beze slova.

„Jak to, že se nebojíš?“ zeptal se nakonec a rozhlížel se do okolní tmy, jako by pátral po nějakých jejích ukrytých spojencích.

„Protože jsem se vdala za opravdového muže,“ řekla Saxon stručně. „A teď už raději jdi.“

Když odešel, přehodila si náklad dříví na druhé rameno a vykročila, cítíc v prsou záchvěv klidné hrdosti na Billyho. I když byl za mřížemi vězení, mohla se opřít o jeho sílu. Samo jeho jméno stačilo zahnat takového surovce, jako byl Charley Long.

V den, kdy pověsili Ottu Franka, zůstala doma. Večerníky přinesly o tom zprávu. Nedostal milost. V Sacramentu žil guvernér dosazený drahou, který by snad odsunul výkon trestu, nebo dokonce dal i milost bankovním lupičům a podvodníkům, ale pro dělníka nehnul ani prstem. Mezi sousedy se o tom hodně mluvilo. Mluvili stejně, jako mluvíval Billy a jako mluvíval i Bert.

Druhého dne šla Saxon zase ke Skalní stěně a vedle ní šel přízrak Otty Franka. A za ním šel ještě nejasnější, mlhavější přízrak, v němž poznala Billyho. Je snad i jemu souzeno dojít k tak strašnému konci, jaký měl Otto Frank? Určitě, bude-li pokračovat v krveprolévání a ve rvačkách. Je to bojovník. Byl přesvědčen, že bojuje za spravedlivou věc. Zabít člověka je snadné. I kdyby to nechtěl udělat, pustí-li se někdy do nějakého stávkokaze, může si stávkokaz náhodně rozbít lebku o kamenný okraj chodníku nebo o betonovou dlažbu. A pak by Billyho pověsili. Jako pověsili Ottu Franka. Nechtěl Hendersona zabít. Henderson si jen nešťastnou náhodou rozbil lebku. A přece Ottu Franka pověsili.

Zalomila rukama, a když klopýtala ve skalách, mezi nimiž svištěl vítr, hlasitě zaplakala. Hodiny ubíhaly a ona se zcela ponořila do sebe a do svého žalu. Když se vzpamatovala, viděla, že je na vzdáleném konci stěny, která ústila do zátoky mezi Oaklandským a Alamedským molem. Stěnu však neviděla. Byla doba úplňku a neobvykle vysoký příliv skály zaplavil. Voda jí sahala až po kolena a kolem ní plavalo mnoho velkých skalních krys, které pištěly, rvaly se a snažily se vyškrábat na ni, aby se zachránily před vodou. Vyjekla strachem a hrůzou a kopala do nich. Některé se ponořily a zmizely pod vodou; jiné ostražitě kroužily kolem ní a jedna velká krysa se jí zakousla do střevíce. Saxon na ni druhou nohou šlápla a rozmačkala ji. Třebaže se stále ještě chvěla, byla už zase schopna chladně posoudit situaci. Přebrodila se několik stop k velkému kusu naplaveného dřeva a jím pak rychle vyčistila prostor kolem sebe.

Vtom připlul těsně ke stěně usmívající se chlapec v malém pestře natřeném polokrytém člunu. Uvolnil plachtu, aby se do ní neopíral vítr.

„Chcete se svézt?“ zavolal.

„Ano,“ odpověděla. „Jsou tu tisíce velkých krys. Bojím se jich.“

Přikývl, přiblížil se ještě víc, úplně spustil plachtu a člun sám doplul pomalu až k ní.

„Odstrčte příď,“ nařídil jí. „Správně. Nerad bych zlomil kýl… A teď rychle vyskočte na záď… Rychle!… Vedle mne.“

Poslechla a lehce skočila k němu. Přidržel kormidlo loktem, vytáhl plachtu, a když ji vítr napjal, člun poskočil po rozčeřené vodě.

„Zřejmě se ve člunech vyznáte,“ řekl chlapec. Byl to dvanáctiletý nebo třináctiletý štíhlý, až křehký, ale jinak zdravě vypadající chlapec s opáleným obličejem plným pih a s velkýma šedýma očima, které hleděly jasně a dychtivě. Třebaže byl majitelem tohoto pěkného člunu, Saxon ihned vycítila, že je jedním z nich, že je dítětem lidu.

„Je to první člun, ve kterém jsem se kdy vezla, kromě přívozu,“ zasmála se Saxon.

Pohlédl na ni zvědavě. „A přitom jste do něho skočila jako kachna do vody, fakt. Kam vás mám zavézt?“

„Kamkoli.“

Otevřel ústa, aby odpověděl, ale znovu na ni pohlédl dlouhým pohledem, chvilku uvažoval a pak se jí náhle zeptal: „Máte dost času?“ Přikývla. „Celý den?“ Znovu přikývla.

„Poslyšte… něco vám povím. Využiju teď odlivu a popluju ke Kozímu ostrovu na tresky a večer se zase vrátím s přílivem. Mám dost šňůr i vnadidel. Chcete jet se mnou? Můžeme lovit oba. A co chytíte, můžete si nechat.“

Saxon zaváhala. Volnost a rychlost člunu ji lákala. Jako ty lodě, kterým záviděla, mířil i tento člun do dáli.

„Ale neutopíš mě?“ zeptala se žertem.

Chlapec hrdě pohodil hlavou.

„Už dávno jezdím na člunu sám a ještě jsem se neutopil.“

„Tak dobrá,“ souhlasila. „Ale pamatuj si, že se v člunech vůbec nevyznám.“

„To nevadí… teď obrátím. Až řeknu ‚na druhý bok‘, skloňte hlavu, aby vás ráhno neudeřilo, a přesedněte na druhou stranu.“

Provedl tento manévr, Saxon poslechla a přesedla vedle něho na druhou stranu člunu, který po změně směru zamířil k Dlouhému přístavišti, kde byly uhelné sklady. Byla u vytržení, tím více, že se jí plachtění zdálo být věcí velmi složitou a tajemnou.

„Kde ses to všechno naučil?“ zeptala se.

„Jen tak, sám. Víte, líbilo se mi to, a když se člověku něco líbí, snadno se to naučí. Je to už můj druhý člun. První neměl kýl. Koupil jsem ho za dva dolary a hodně jsem se na něm naučil, třebaže mi do něj vždy zatékalo. Co myslíte, že jsem zaplatil za tento? Má teď cenu pětadvacet dolarů. Co myslíte, že jsem za něj dal?“

„Vzdávám se,“ řekla Saxon. „Kolik?“

„Šest dolarů. Představte si! Za takovýhle člun! Měl jsem s ním samozřejmě hodně práce a plachta stála dva dolary, vesla dolar čtyřicet a nátěr dolar pětasedmdesát. Ale i za těch jedenáct dolarů a patnáct centů je to výhodná koupě. Trvalo mi dost dlouho, než jsem si je ušetřil. Roznáším ráno a večer noviny… dnes odpoledne mě zastupuje jiný chlapec… dávám mu za to deset centů a peníze za všechny výtisky, které prodá navíc. Byl bych si koupil člun už dřív, ale musel jsem platit za hodiny těsnopisu. Moje matka chce, abych se stal soudním zapisovatelem. Ti někdy vydělají až dvacet dolarů denně. Panečku! Ale mně se do toho ani nechce. Kdo to kdy viděl, vyhazovat peníze za hodiny.“

„A čím bys chtěl být?“ zeptala se částečně z dlouhé chvíle, ale částečně i z upřímné zvědavosti; něco ji totiž přitahovalo k tomuto chlapci v krátkých kalhotkách, který byl tak sebejistý a tak dychtivý.

„Čím bych chtěl být?“ opakoval po ní.

Pomalu otočil hlavu, přeběhl zrakem po obzoru a zahleděl se směrem k pevnině na hnědé vrcholky Contra Costy a směrem k moři za Alcatrazem na Zlatou bránu. A v jeho pohledu byla tak neodolatelná dychtivost, až jí to sevřelo srdce.

„Tím,“ řekl nakonec a opsal rukou kruh kolem celého světa.

„Tím?“ zeptala se.

Pohlédl na ni v rozpacích, že se nevyjádřil dost jasně.

„Nikdy jste nepocítila nic podobného?“ zeptal se, jako by u ní hledal porozumění pro svůj sen. „Necítíte někdy, že byste umřela, kdybyste se nedozvěděla, co je za těmi kopci a za horami, které se táhnou ještě za nimi? A Zlatá brána! Za ní je Tichý oceán, Čína, Japonsko, Indie a… a všechny korálové ostrovy. Zlatou branou se dostanete všude… do Austrálie, do Afriky, na tulení ostrovy, na severní pól, na Hornův mys. Zdá se mi, jako by všechna tato místa čekala, až tam přijdu a prohlédnu si je. Celý život žiji v Oaklandu, ale nechci tu žít až do smrti, ani za nic. Odejdu pryč… pryč…“

A protože mu chyběla slova, která by vyjádřila jeho nesmírnou touhu, znovu opisoval rukou kruh kolem celého světa.

Jeho vzrušení se přeneslo i na Saxon. Kromě svého nejranějšího dětství prožila i ona celý život v Oaklandu. A nežilo se jí tam špatně… doteďka. Ale teď, po celé té děsivé hrůze, byl Oakland místem, z něhož je třeba odejít. A proč ne? Svět ji lákal a cítila, že prožívá chlapcovu touhu. Teď, když o tom přemýšlela, si uvědomila, že její rodina nezůstala nikdy dlouho na stejném místě. Neustále měnila místo pobytu. Vzpomněla si na vyprávění své matky a na dřevoryty v jejím zápisníku, na nichž její polonazí předkové s mečem v ruce vyskakovali ze svých úzkých lodic s ostrými příděmi, aby bojovali na písečných, krví nasáklých březích Anglie.

„Slyšels už někdy o Anglosasech?“ zeptala se chlapce.

„To se ví!“ oči mu zajiskřily a pohlédl na ni s novým zájmem. „Já jsem Anglosas každým coulem. Podívejte se na barvu mých očí a pleti. Jsem hrozně bílý, dokud se neopálím. A když jsem byl maličký, měl jsem žluté vlasy. Matka říká, že až dorostu, budu je mít tmavohnědé. To je škoda. Ale přesto jsem Anglosas. Pocházím z rodu bojovníků. Ničeho se nebojíme. Tento záliv… myslíte, že se ho bojím?“ Hrdě se podíval jiskřícíma očima na vodu. „Přeplul jsem přes něj za takové bouře, že tomu námořníci ze škuneru nechtěli věřit a říkali, že lžu. Hlupáci. Takovým, jako jsou oni, jsme namlátili už před tisícem let. Porazili jsme každého, kdo se nám postavil do cesty. Prošli jsme celým světem a všude jsme zvítězili. Na moři, na souši, všude. Vzpomeňte si na lorda Nelsona, na Davyho Crocketta, na Paula Jonese, na Cliva, Kitchenera, na Fremonta, Kita Carsona a všechny ostatní.“

Saxon přikývla. Napadlo ji, jak by bylo krásné být matkou takového chlapce, a oči se jí rozzářily. Tělo ji bolelo při představě života, který se nezrodil. Je to dobré plemeno, dobré plemeno, řekla si v duchu. A potom přemýšlela o sobě a o Billym, o zdravých výhoncích téhož plemene, které však jsou odsouzeny k bezdětnosti, protože oba patří k hlupákům a sedí v pasti, ve kterou lidé přeměnili tento svět.

Znovu se vrátila k chlapci.

„Můj otec byl vojákem v občanské válce,“ vyprávěl jí. „Byl zvědem a povstalci ho chtěli dvakrát pověsit za vyzvědačství.

V bitvě u Wilsonova potoka běžel půl míle se svým zraněným kapitánem na rameni. Byl při tom zasažen střelou do nohy nad kolenem. Kulka mu tam zůstala navždy. Jednou mi dovolil ji nahmatat. Před válkou byl lovcem buvolů. Když mu bylo dvacet let, byl ve svém okrese šerifem. A když se po válce stal četnickým strážmistrem v Silver City, vyčistil celý kraj od zločinců a pistolníků. Byl skoro ve všech státech Unie. Když byl na vrcholu svých sil, dovedl přeprat každého a už jako mladík byl postrachem všech rváčů v Susquehanně. Když bylo jeho otci šedesát let, zabil jednoho muže pěstí. A když mu bylo čtyřiasedmdesát, narodila se jeho druhé ženě dvojčata. Zemřel v devětadevadesáti letech, když oral s voly na poli. Vypřáhl voly, posadil se pod strom a tam vsedě zemřel. A můj otec je po něm. Teď už je hodně starý, ale nebojí se ničeho. Je to pravý Anglosas. Je strážníkem, ale stávkujícím nikdy neublížil. Obličej má rozbitý od kamení, ale zato přerazil svůj obušek o hlavu darebáka, který‘ ho uhodil.“ Odmlčel se bez dechu a pohlédl na ni.

„Panečku!“ řekl. „Nechtěl bych být na místě toho lumpa.“

„Jmenuji se Saxon,“ řekla.

„To je vaše křestní jméno?“

„Ano.“

„Panečku!“ zvolal. „To máte štěstí. Kdybych se já tak jmenoval Erling… víte, Erling Smělý… nebo Wolf nebo Swen nebo Jarl!“

„A jak se jmenuješ?“ zeptala se.

„Jenom John,“ přiznal se smutně. „Ale nedovolím nikomu, aby mi říkal John. Každý mi musí říkat Jack. Porval jsem se už se spoustou kluků, kteří mi chtěli říkat John nebo dokonce Johnnie… člověku se z toho dělá zle, že?… Johnnie!?“

Pluli kolem uhelných skladů na Dlouhém přístavišti a chlapec obrátil člun a zamířil směrem k San Francisku. Byli už daleko v otevřeném zálivu. Západní vítr zesílil a vytvořil na vlnách silného odlivu bílé hřebeny. Člun se hnal vesele dál. Když pěna vystříkla přes okraj člunu a smočila je, Saxon se zasmála a chlapec na ni s uznáním pohlédl. Když projížděli kolem osobního parníku, shlukli se cestující na horní palubě na jednu stranu, aby se na ně podívali. Jak se za parníkem zvedaly vlny, naplnil se člun do čtvrtiny vodou. Saxon vzala prázdnou konev a pohlédla na chlapce.

„Správně,“ řekl. „Pusťte se do toho a vylévejte.“ A když byla hotova, oznámil jí: „Při příštím obratu zamíříme ke Kozímu ostrovu. Tam už je to místo, kde budeme chytat ryby, voda je hluboká padesát stop a je tam proud jedna radost. Jste mokrá, že by vás mohli ždímat, že? Panečku! Na vás se vaše jméno hodí. Vy jste opravdová Anglosaská. Jste vdaná?“

Saxon přikývla a chlapec se zamračil.

„Proč jste to udělala? Teď nemůžete putovat po světě jako já. Jste připoutaná. Jste zakotvená navždy.“

„Mně se ale docela líbí být vdaná,“ usmála se.

„Nojo, každý se žení nebo vdává. Ale není třeba se do toho tak hnát. Proč jste nemohla ještě trochu počkat, jako já? Já se taky ožením, ale až budu starý a všechno procestuji.“

V závětří na Kozím ostrově zůstala Saxon poslušně sedět, dokud chlapec nestáhl plachtu. Když se člun dostal do polohy, v jaké ho chlapec chtěl mít, spustil malou kotvu. Vytáhl rybářské šňůry a ukázal Saxon, jak má na udice napichovat vnadidla, solené mřenky. Potom udice vhodili do vody, kde se zachvívaly v prudkém odlivu a čekali, až ryby zaberou.

„Za chvilku budou brát,“ povzbuzoval ji. „Vždycky jsem jich tu hodně nachytal, jen dvakrát jsem neměl štěstí. Co říkáte, kdybychom se najedli, dokud čekáme?“

Marně namítala, že nemá hlad. Rozdělil se s ní o svůj oběd s přísnou klukovskou spravedlností a rozděloval napůl i vařené vejce i velké červené jablko.

Tresky dosud nezabraly. Vytáhl knížku v plátěné vazbě, kterou měl schovanou pod plachtou.

„Je z veřejné knihovny,“ vysvětlil a zahloubal se do čtení; v jedné ruce držel otevřenou knihu a ve druhé rybářskou šňůru, očekávaje škubnutí, až se treska chytí.

Saxon si přečetla název: „V zatopeném lese.“

„Poslechněte si to,“ řekl po několika minutách a přečetl jí několik stran, kde se popisovalo, jak chlapci pluli na voru po velkém tropickém lese zaplaveném vodou.

„Jen si představte!“ řekl. „Řeka Amazonka působí v Jižní Americe stále velké povodně. A takových míst je po celém světě spousta… jsou asi všude, kromě Oaklandu. Myslím, že Oakland je dobrý jen k tomu, aby z něho člověk odešel. Víte, to je dobrodružství. Jen si představte, jaké štěstí měli ti kluci! Ale jednou se i já dostanu přes Andy k pramenům Amazonky, projdu krajem kaučukovníků a potom pojedu kánoí tisíc mil dolů po Amazonce až k jejímu ústí, kde je tak široká, že nevidíte z jednoho břehu na druhý, a kde můžete nabírat z oceánu sladkou vodu ještě sto mil od pevniny.“

Ale Saxon ho neposlouchala. Zaujala ji jedna jeho věta. Oakland je dobrý jen k tomu, aby z něho člověk odešel. Tato možnost ji dosud nenapadla. Brala Oakland jako město, kde musí žít, a ne jako místo, odkud by mohla odejít. Brala ho jako konečný cíl a ne jako začátek cesty. Ale proč ne? Proč by nemohl být stejným místem jako kterákoli železniční stanice nebo kterýkoli přístav? Tak, jak se věci vyvíjely teď, nebyl Oakland opravdu městem, kde by chtěla zůstat. Chlapec má pravdu. Je to místo, odkud je třeba odejít. Ale kam? Vtom se zarazila, protože pocítila, že cosi silně trhlo šňůrou. Rychle a obratně začala za chlapcova povzbuzování vytahovat šňůru ručkováním, až na dno člunu dopadla udice, závaží a velká treska, která sebou házela. Sundali rybu z udice, Saxon nabodla nové vnadidlo a vhodila šňůru do vody. Chlapec si označil, kam dočetl knihu, a zavřel ji.

„Za chvíli začnou brát tak rychle, že je nestačíme vytahovat,“ řekl.

Ryby však příliš nespěchaly.

„Četla jste někdy Kapitána Mayna Reida?“ zeptal se. „Nebo Kapitána Marryatta? Nebo Ballantyna?“ Zavrtěla hlavou.

„A vy jste Anglosaska!“ zvolal posměšně. „Ve veřejné knihovně jich mají celé hory. Mám dvě legitimace, matčinu a svou, a půjčuji si je vždy po škole, než začnu roznášet noviny. Zastrčím si knihy vpředu za košili pod šle. Ty je drží. Když jsem jednou roznášel noviny na rohu Druhé ulice a Tržiště… tam se vždycky potlouká banda hrozných chuligánů… dostal jsem se do sporu s jejich vůdcem. Rozehnal se, aby mi jednu vrazil, a praštil přímo do knihy. Měla jste vidět, jak se tvářil.

A potom jsem mu jednu vrazil já. Chtěla se na mne vrhnout celá banda, jenomže zakročili dva slévači a trvali na tom, aby se bojovalo poctivě. Dal jsem jim podržet knihy.“

„Kdo vyhrál?“ zeptala se Saxon.

„Nikdo,“ přiznal se chlapec neochotně. „Myslím, že jsem ho seřezal, ale slévači vyhlásili boj za nerozhodný, protože nás přerušili strážníci, když jsme bojovali sotva půl hodiny. Ale měla jste vidět ten zástup lidí. Vsadím se, že jich tam mohlo být nejméně pět set…“

Náhle se odmlčel a vytáhl svou šňůru. Saxon svou také vytáhla. Za dvě tři hodiny spolu nachytali dvacet liber ryb.

Toho večera, dávno po setmění, vplul malý, polozakrytý člun do Oaklandské zátoky. Vítr byl příznivý, ale slabý, a člun plul pomalu a vlekl za sebou dlouhé břevno, které chlapec zachytil na vodě a o kterém prohlásil, že jeho dřevo má cenu nejméně tří dolarů. Příliv tiše stoupal za úplňku a Saxon poznávala místa, kolem kterých pluli – Průchodnou zátoku, Písečnou pláž, loděnice, továrnu na hřebíky a přístaviště u Tržní ulice. Chlapce zavezl člun k pobořenému přístavišti člunů na konci Castrovy ulice, kde byly v dlouhých řadách přivázány ke břehu nákladní čluny naložené pískem a štěrkem. Trval na spravedlivém rozdělení ryb, protože je Saxon pomáhala lovit; jen pokud šlo o břevno, široce jí vysvětloval práva a povinnosti lidí, kteří vyloví plující předměty ze ztroskotaných lodí, aby dokázal, že břevno patři celé jemu.

Na rohu Sedmé a Topolové ulice se rozloučili a Saxon šla sama se svým nákladem ryb do Borové ulice. Třebaže byla po tomto dlouhém dni unavená, měla podivný blažený pocit. Když očistila ryby, šla spát, uvažujíc o tom, zda by dokázala – až se vrátí lepší časy – přesvědčit Billyho, aby obstaral člun a jezdil s ní v neděli na vodu tak jako dnes.

Kapitola XVII

Celou noc spala bez hnutí a beze snů a poprvé po mnoha týdnech se probudila odpočatá. Cítila se jako za dřívějších časů, jako by z ní spadla jakási tíha nebo jako by se ztratil jakýsi stín, který stál mezi ní a sluncem. Měla jasnou hlavu.

Železná obruč, která ji tak pevně svírala, povolila. Byla veselá. Dokonce se přistihla, že si hlasitě pobrukuje písničku, když rozdělovala ryby pro paní Olsenovou, pro Maggii Donahuovou a pro sebe. S potěšením si s oběma poklábosila, a když se vrátila domů, radostně se dala do úklidu zanedbaného domu. Při práci si zpívala a do melodie písně se jí neustále prodírala magická chlapcova slova: Oakland je dobrý jen k tomu, aby bylo odkud odejít.

Všechno teď bylo naprosto jasné. Její a Billyho problém byl tak jednoduchý jako školský příklad z aritmetiky: jak velký koberec potřebujeme, chceme-li přikrýt místnost tolik stop dlouhou a tolik stop širokou; kolik tapet potřebujeme na pokrytí stěn tak a tak vysokých a tak a tak širokých. Byla nervově nemocná, chovala se podivně a neodpovídala za své jednání. Dobrá. To všechno zavinily její starosti – starosti, za které vůbec nemohla. Stalo se jí přesně totéž co Billymu. Choval se divně, protože za sebe neodpovídal. Všechny jejich nesnáze zavinila past, a tou pastí byl Oakland. Je dobrý jen k tomu, aby z něho člověk odešel.

Probírala si události svého manželského života. Všechno zavinily těžké časy. Nebýt stávek a boje na zahrádce před jejím domem, nepřišla by o své dítě. Kdyby Billyho nedohnaly k zoufalství nečinnost a beznadějný boj vozků, nezačal by pít. Kdyby nebyli v takové nouzi, nevzali by si podnájemníka a Billy by se nedostal do vězení.

Byla rozhodnutá. Toto město se nehodilo pro ni a ani pro Billyho, nehodilo se pro jejich lásku a jejich děti. Východisko je jednoduché. Odejdou z Oaklandu. Jenom hlupáci zůstávají na místě a sklánějí hlavy před osudem. Ale ona a Billy nejsou hlupáci. Neskloní hlavy. Odejdou a budou čelit osudu… Kam odejdou, nevěděla. To se však ještě ukáže. Svět je veliký. Za kopci, které je obkličují ze všech stran, za Zlatou bránou, tam někde najdou to, po čem touží. Chlapec se zmýlil jen v jediné věci. Nebyla připoutána k Oaklandu, třebaže je vdaná. Svět je otevřený pro ni i pro Billyho, jako byl otevřený pro celá pokolení poutníků před nimi. Jenom hlupáci pokaždé zůstali vzadu, když se lidé vydali hledat nová místa. Silní šli stále dál. A ona i Billy jsou silní. Půjdou dál, přes hnědé vrchy Contra Costy nebo za Zlatou bránu.

Den před Billyho propuštěním dokončila Saxon chudičké přípravy k jeho uvítání. Byla bez peněz, a kdyby si neřekla, že už tím Billyho nikdy neurazí, byla by si od Maggie Donahuové vypůjčila peníze na jízdenku a zajela by do San Franciska prodat něco ze svých lepších osobních věcí. Takto však měla doma jen chléb, brambory a solené sardinky, a proto vyšla za odpoledního odlivu, aby nasbírala škeble na polévku. Posbírala také otep naplaveného dříví a bylo devět hodin večer, když vyšla z blat s otepí dříví a s motyčkou na krátké rukojeti přes rameno a s vědrem škeblí ve volné ruce. Na rohu si vybrala tmavší stranu ulice a spěchala přes pruhy osvětlené žárovkami, aby ji nezahlédli sousedé. Z druhé strany se k ní však přiblížila jakási žena, důkladně si ji prohlédla a zůstala před ní stát. Byla to Mary.

„Můj Bože, Saxon!“ zvolala. „Je to s tebou už tak zlé?“

Saxon se udiveně podívala na svou dávnou přítelkyni a letmý pohled jí stačil, aby pochopila celou její tragédii. Mary byla hubenější, ale její líce byly červenější – byla to však červeň, která se Saxon zdála nepřirozená. Maryiny zářící oči byly hezčí a větší – až příliš velké, až příliš horečně třpytivé, až příliš neklidné. Byla dobře oblečená – až příliš dobře; a měla zničené nervy. Bázlivě se ohlédla do tmy.

„Můj Bože!“ vydechla Saxon. „Ty…“ Stiskla rty, ale pak znovu promluvila: „Pojď se mnou domů.“

„Jestliže se stydíš, že tě někdo se mnou uvidí…“ vyrazila Mary se svým obvyklým výbuchem hněvu.

„Ne, ne,“ odporovala Saxon, „to je kvůli naplavenému dříví a škeblím. Nechci, aby to sousedé viděli. Pojď.“

„Ne, nemohu, Saxon. Šla bych ráda, ale nemohu. Musím chytit nejbližší vlak do San Franciska. Čekala jsem tu na tebe. Klepala jsem u vás na zadní dveře, ale v domě byla tma. Billy ještě sedí, že?“

„Ano, zítra ho pustí.“

„Četla jsem to v novinách,“ pokračovala rychle Mary a ohlédla se za sebe. „Byla jsem ve Stocktonu, když se to stalo.“ Obrátila se k Saxon skoro zlostně. „Snad mě neodsuzuješ? Nemohla jsem se prostě vrátit do práce, když jsem se už vdala. Měla jsem už práce dost. Myslím, že jsem byla úplně vyčerpaná a že jsem se už k ničemu nehodila. Kdybys jen věděla, jak jsem nenáviděla prádelnu, ještě než jsem se vdala. Je to hnusný svět. Nedovedeš si to ani představit. Vážně, Saxon, nedovedla by sis představit ani setinu toho hnusu. Ach, kdybych byla raději mrtvá, kdybych raději zemřela a vypadla z toho všeho. Poslyš… ne, teď nemohu. Už je slyšet vlak u Adeline. Musím utíkat, abych ho stihla. Mohla bych přijít…“

„No tak, hni sebou, jo?“ přerušil ji mužský hlas.

Za ní se ze tmy vynořil člověk, který promluvil. Saxon poznala, že to nebyl dělník, že stál na společenském žebříčku níž než kterýkoli dělník, třebaže byl dobře oblečen.

„Už jdu, počkej chvilečku,“ prosila Mary.

Z její odpovědi a z jejího tónu poznala, že se Mary bojí toho muže, který přicházel, vyhýbaje se světlu.

Mary se k ní obrátila.

„Musím už letět. Sbohem,“ řekla, hledajíc něco v rukavici.

Uchopila Saxon za volnou ruku a Saxon ucítila, jak jí do ní vtiskla malou horkou minci. Pokusila se odporovat a vnutit jí peníz zpět.

„Ne, ne,“ prosila Mary. „Kvůli starým časům. Jednou mi to snad oplatíš. Na shledanou. Sbohem.“

Náhle zavzlykala, objala Saxon kolem pasu a polámala si péra na svém klobouku o otep dříví, jak přitiskla tvář Saxon na prsa. Pak o krok ustoupila a soucitně, rozechvěle se na Saxon dívala.

„Tak dělej, dělej,“ ozval se z temnoty panovitý mužský hlas.

„Ach, Saxon!“ zavzlykala Mary a byla pryč.

Když Saxon přišla domů, rozsvítila lampu a podívala se na minci. Bylo to pět dolarů – pro ni celé jmění. Potom přemýšlela o Mary a o muži, kterého se Mary bála. Saxon zaznamenala proti Oaklandu další černý bod. Mary byla další člověk, kterého toto město zničilo. Saxon někde slyšela, že takové ženy žijí v průměru jen pět let. Podívala se na minci a hodila ji do kuchyňského odpadu. Když čistila škeble, slyšela, jak mince naráží na odtokovou rouru.

Byla to myšlenka na Billyho, která ji druhého dne ráno přiměla vlézt pod vodovod, odšroubovat závěr odpadu a zahozenou minci vylovit. Slyšela, že vězni dostávají málo jídla, a představa, že Billymu po třiceti dnech vězeňské stravy předloží škeble a suchý chléb, byla pro ni příliš děsivá, aby se s ní smířila. Vzpomínala, jak rád si tlustě mazal chléb máslem, jak měl rád vysoký, křehký řízek usmažený na suché horké pánvi a jak rád pil kávu, hodně kávy, opravdové kávy.

Billy přišel po deváté hodině a Saxon ho přivítala ve svých nejhezčích domácích šatech. Vyhlížela ho, jak pomalu stoupal po schodech před domem, a běžela by mu vstříc, kdyby naproti nečuměl houf dětí ze sousedství. Než stačil sáhnout na kliku, otevřely se před ním dveře, a zavřel je tak, že se o ně opřel zády, protože rukama již objímal Saxon. Ne, ještě nesnídal, a ani teď nechce, když má ji. Zastavil se jen u holiče a pak šel celou cestu od radnice pěšky, protože neměl na tramvaj. Ale velmi rád by se vykoupal a převlékl. Nesmí se k němu přiblížit, dokud nebude čistý.

Když byl s tím vším hotov, posadil se do kuchyně a díval se, jak vaří; všiml si naplaveného dříví, které přikládala do sporáku, a zeptal se, odkud ho má. Při práci mu vyprávěla, jak sbírala dříví, jak se obešla bez podpory odborové organizace, a když už seděli u stolu, pověděla mu o svém včerejším setkání s Mary. O pěti dolarech se však nezmínila.

Billy přestal kousat první sousto řízku. Výraz jeho tváře ji poděsil. Vyplivl maso na talíř.

„Peníze na maso jsi dostala od ní,“ vyčetl jí. „Neměla jsi peníze ani úvěr u řezníka, a přesto máme maso. Mám pravdu?“

Saxon jen sklopila hlavu.

Ve tváři se mu objevil hrozivý, tvrdý výraz, v očích bezvýrazný a chladný pohled, jaký u něho poprvé spatřila tehdy ve Weaselově parku, když se bil se třemi Iry.

„Co jsi ještě koupila?“ zeptal se, ani hrubě, ani zlostně, jen se strašlivým chladným vztekem, jaký se slovy nedá vyjádřit.

Ke svému překvapení zůstala Saxon celkem klidná. Co na tom záleží? Co jiného může člověk očekávat, žije-li v Oaklandu? To všechno však pomine, až budou mít Oakland za sebou, až zůstane jen místem, odkud se odchází.

„Kávu,“ odpověděla. „A máslo.“

Vyprázdnil svůj i její talíř na pánev, přidal hrudku másla i odkrojený kousek se stolu a navrch nasypal obsah plechovky s kávou. Vynesl všechno na dvorek a vyhodil do nádoby na smetí. Uvařenou kávu vylil do vodovodu.

„Kolik ti zůstalo z těch peněz?“ zeptal se pak.

Saxon přinesla peněženku a vybrala z ní peníze.

„Tři dolary a osmdesát centů,“ spočítala a předala mu je. „Za řízky jsem zaplatila čtyřicet pět centů.“

Přelétl očima peníze, spočítal je a šel k předním dveřím. Slyšela, jak je otevřel a zavřel, a věděla, že peníze vyhodil na ulici. Když se vrátil do kuchyně, dávala mu už Saxon na čistý talíř smažené brambory.

„Pro Robertsovy není nic dost dobré,“ řekl, „ale přisámbůh. takové jídlo je pro můj žaludek moc nóbl. Je tak nóbl, až smrdí.“

Pohlédl na smažené brambory, na krajíc suchého chleba a na sklenici vody, kterou mu postavila vedle talíře.

„To všechno je v pořádku,“ usmála se, když viděla, že váhá. „Nic poskvrněného tu nezůstalo. “

Rychle jí pohlédl do tváře, jako by tam hledal posměch, pak povzdechl a posadil se. Hned však zase vstal a rozpřáhl k ní ruce.

„Hned to s ním, ale nejdřív si chci s tebou popovídat,“ řekl, sedl si a nepouštěl ji z objetí. „Voda ostatně není jako káva. Když vystydne, nebude horší. Teď poslouchej. Jsi jediný člověk, kterého mám na celém světě. Nebála ses mě pro to, co jsem právě udělal, a z toho mám radost. Teď už na Mary zapomeňme. Já mám v sobě dost milosrdenství. Je mi jí stejně líto jako tobě. Udělal bych pro ni cokoli. Umyl bych jí nohy, jako to udělal Kristus. Nechal bych ji jíst u svého stolu a spát pod svou střechou. Ale to všechno není důvod, abych se dotkl peněz, které vydělala. Ale teď už na ni zapomeň. Jsme tu jen my dva, Saxon, jen my dva, a ostatní svět ať jde k čertu. Na ničem jiném nezáleží. Už nikdy se mě nebudeš muset bát. Viska a já se dost dobře nesnášíme, proto s ní skoncuji. Byl jsem hlupák a nechoval jsem se k tobě dobře. Ale to všechno už je pryč. Už se to nikdy nestane. Začnu úplně znovu.

Vezmi třeba toto: neměl jsem jednat tak ukvapeně, ale jednal jsem tak. Měl jsem si o tom s tebou promluvit, ale neudělal jsem to. Strhla mě moje zatracená prchlivost, však ji znáš. Když se člověk může ovládnout při boxování, může se přeci ovládnout i v manželství. Ale přišlo to všechno tak náhle. Jsou věci, které nemohu spolknout, které jsem nikdy nesnesl. A jistě bys nechtěla, abych polykal věci, které nemůžu snést, stejně jako bych já nechtěl, abys ty polykala věci, které nesneseš.“

Seděla mu vzpřímeně na kolenou a hleděla na něho, unesená jedinou myšlenkou.

„Myslíš to vážně, Billy?“

„To se rozumí.“

„Prozradím ti tedy něco, co už dál nemohu snést. Umřela bych, kdybych to musela snášet dál.“

„No?“ zeptal se po zkoumavé odmlce. „Záleží to na tobě,“ řekla. „Tak spusť.“

„Nevíš, do čeho se pouštíš,“ varovala ho. „Ještě si to raději rozmysli, než bude příliš pozdě.“ Tvrdošíjně zavrtěl hlavou.

„Jestliže něco nemůžeš snést, pak to snášet nebudeš. Ven s tím.“

„Především,“ začala, „konec rvaček se stávkokazy.“ Otevřel ústa, ale zadržel mimovolný protest. „A za druhé, konec Oaklandu.“

„Tomu druhému nerozumím.“

„Konec Oaklandu. Konec života v Oaklandu. Umřu, budu-li tu muset zůstat. To znamená sebrat se a odejít.“ Zažíval to pomalu. „Kam?“ zeptal se nakonec.

„Kamkoli. Všude. Zapal si cigaretu a podumej o tom.“

Zavrtěl hlavou a pozorně se na ni zahleděl.

„Myslíš to vážně?“ zeptal se po chvilce.

„Ano. Oakland je mi stejně protivný, jako byl tobě protivný řízek, káva a máslo.“

Viděla, jak sbírá síly. Cítila, jak se mu celé tělo vypjalo, než odpověděl:

„Dobrá, když si to přeješ. Odejdeme z Oaklandu. Odejdeme s klidným srdcem. Ostatně, čert ho vem, nikdy mi nic dobrého nepřinesl a myslím, že mám dost sil, abych nás uživil kdekoli. A teď, když je vše rozhodnuto, pověz mi, co vlastně proti Oaklandu máš.“

A tak mu pověděla všechno, o čem přemýšlela, uvedla všechny body obžaloby proti Oaklandu a nevynechala nic, dokonce ani svou poslední návštěvu u doktora Hentleye, ani Billyho pití. Přitiskl ji těsněji k sobě a znovu potvrdil své rozhodnutí. Čas běžel. Smažené brambory vystydly a ve sporáku zhaslo.

Když se odmlčela, Billy vstal, ale nepustil ji z objetí. Pohlédl na smažené brambory.

„Studené jako led,“ řekl a obrátil se k ní. „Pojď, obleč si své nejhezčí šaty, půjdeme do města něco sníst a oslavit to. Myslím, že máme co oslavovat, když si chceme sbalit svých pět švestek a odejít ze svého starého města. A nebudeme ani muset jít pěšky. Můžu si od holiče půjčit desetník a mám dost krámů pro zastavárnu, abychom měli na útratu.“

Ukázalo se, že těmito krámy bylo několik zlatých medailí, které získal v době svých amatérských boxerských zápasů. Když přišli ve městě do zastavárny, rozpoznal „strýček Sam“ velmi dobře cenu medailí, takže když vycházeli, zvonila Billymu v kapse hrst stříbrňáků.

Byl veselý jako chlapec a ona mu přizvukovala. Když se zastavil na rohu v trafice, aby si koupil balíček Bull Durhamu, rozmyslel si to a koupil si drahé cigarety Imperiál.

„Ach, se mnou dnes šijou všichni čerti,“ smál se. „Dnes mi není nic dost dobré… dokonce budu kouřit hotové cigarety. A žádný automat ani japonská hospůdka… dnes jdeme k Barnumovi.“

Šli pomalu k restauraci na rohu Sedmé ulice a Broadwaye, kde měli svou svatební hostinu.

„Předstírejme, že nejsme manželé,“ navrhla Saxon.

„Dobrá,“ souhlasil, „a vezmeme si zvláštní místnost, aby číšník musel pokaždé zaklepat na dveře, než vejde.“

Proti tomu měla Saxon námitky.

„Bude to moc drahé, Billy. Budeš mu muset dát spropitné za to klepání. Sedneme si do jídelny.“

„Objednej, co chceš,“ pobídl ji Billy, když se usadili. „Je tu biftek pro dvě osoby za půldruhého dolaru. Co ty na to?“

„A ať je pořádně propečený,“ přidala se, „a nejlepší kávu, ale nejdřív ústřice… Chtěla bych je porovnat se skalními ústřicemi.“

Billy přikývl a vzhlédl od jídelního lístku.

„Mají tu i mušle. Objednej si je taky, abys zjistila, zda jsou lepší než tvoje ze Skalní stěny.“

„Proč ne?“ zvolala Saxon a oči jí zazářily. „Svět patří nám. Jsme jen pocestní, kteří procházejí tímto městem.“

„Jo, to je fakt,“ zabručel Billy nepřítomně. Četl v novinách divadelní oznámení. Zvedl od novin oči. „Matiné v Bellově divadle. Můžeme si koupit křesla po čtvrt dolaru… Tady jsme ale něco propásli!“

Vykřikl to tak nešťastně a rozzlobeně, že se až polekala.

„Že jsem na to nemyslel dřív,“ litoval, „mohli jsme jít na večeři do Fora. To je ten nóbl podnik, kam chodí chlápkové jako Roy Blanchard a vyhazují tam peníze, které pro ně vypotíme.“

Koupili si v předprodeji lístky do Bellova divadla, ale protože do začátku představení zbývalo ještě hodně času, zašli do kina na Broadwayi, aby jim ušel čas. Dávali tam kovbojský film a francouzskou veselohru; pak následovalo vesnické drama, odehrávající se kdesi na Středním západě. Začínalo výjevem na dvoře farmy. Slunce zářilo na roh stodoly a na železný plot a po zemi se táhly stíny velkých stromů. Po dvoře chodily a hrabaly slepice, kachny a krůty. Velká prasnice, za níž běhalo sedm kulaťoučkých selat, kráčela majestátně mezi slepicemi a odháněla je rypákem z cesty. Slepice to oplácely selatům a klovaly je, když se zatoulala dál od matky. Přes plot ospale nahlížel kůň a chvílemi, v matematicky přesných odstupech, mávl lenivě ohonem, lesknoucím se ve slunečním svitu.

„Je horký den a koně obtěžují mouchy – cítíš to?“ zašeptala Saxon.

„To se rozumí. A jaký má ohon! Vypadá jako opravdový. Hele! Vsadím se, že ten kůň zná trik, jak protáhnout ohon přes postroj. Nedivil bych se, kdyby se jmenoval Železný ohon.“

Na scénu přiběhl pes. Prasnice zavrtěla ocasem a krátkými směšnými skoky, sledovaná svým potomstvem a pronásledovaná psem, utekla z plátna. Objevila se mladá dívka se širokým kloboukem zavěšeným na zádech a s vyhrnutou zástěrou plnou zrní, které sypala dychtivé drůbeži. Shora přilétali holubi, aby se i oni zúčastnili hostiny. Pes se vrátil, proběhl mezi opeřenci, kteří si ho téměř nevšimli, vrtěl ocasem a lísal se k dívce. A vzadu pokyvoval kůň hlavou nad plotem a švihal ohonem.

Objevil se mladý muž a filmem vychovaní diváci ihned pochopili, oč půjde. Saxon však už nevnímala mladíkovo dvoření a naléhání, ani dívčino ostýchavé zdráhání. Její pohled stále bloudil k slepicím, k chvějícímu se stínu pod stromy, k teplé zdi stodoly a k ospalému koni, který vytrvale mával ohonem.

Přitiskla se těsněji k Billymu a její ruka,, která mu vklouzla pod paži, hledala jeho dlaň.

„Ach, Billy,“ povzdechla si, „umřela bych štěstím, kdybychom žili na takovém místě.“ A když film skončil, řekla: „Máme do divadla ještě spoustu času. Zůstaňme tu a podívejme se na to ještě jednou.“

Zůstali sedět a podívali se na stejný program ještě jednou. Když se ukázala scéna na dvoře farmy, působila na Saxon tím více, čím déle se na ni dívala. Tentokrát si všimla dalších podrobností. Za farmou spatřila pole, v pozadí táhlé kopce a oblačnou oblohu. Některé slepice už poznávala, zejména jednu nazlobenou starou kvočnu, která se urazila, když do ní prasnice strčila rypákem, zuřivě klovala selata a energicky se oháněla, když se sypalo zrní. Saxon se dívala přes pole na kopce a oblohu. Všechno tu dýchalo prostorem, volností a spokojeností. Oči se jí zalily slzami a tiše, šťastně se rozplakala.

„Znám způsob, jak zkrotit takového koně, kdyby po mně švihl ohonem,“ zašeptal Billy.

„Teď už vím, kam půjdeme, až opustíme Oakland,“ oznámila mu.

„Kam?“

„Tam.“

Pohlédl na ni a sledoval její pohled na plátno.

„Ach,“ řekl a zamyslel se. „A vlastně proč ne?“ dodal.

„Ach, Billy, chtěl bys?“

Rty se jí chvěly dychtivostí a její šepot byl téměř neslyšný.

„To se ví,“ řekl. V tento den byl královsky velkorysý. „Co si jen přeješ, všechno budeš mít, i kdybych si pro to měl rozdrásat všechny prsty. Já sám jsem vždy toužil po venkově. Poslyš! Viděl jsem už, jak takové koně prodávali za poloviční cenu, a já je z toho návyku dovedu vyléčit.“

Kapitola XVIII

Byl teprve podvečer, když cestou domů z Bellova divadla vystoupili z tramvaje na rohu Sedmé a Borové ulice. Billy a Saxon společně nakoupili nějaké drobnosti a na rohu se rozešli. Saxon šla domů připravit večeři a Billy se šel podívat za kamarády, za vozky, kteří celý měsíc, kdy byl zavřen, pokračovali ve stávce.

„Dej na sebe pozor, Billy,“ zavolala, když odcházela.

„To se ví,“ odpověděl a usmál se na ni přes rameno.

Srdce jí při tomto úsměvu poskočilo. Byl to jeho starý, bezelstný, zamilovaný úsměv, který na jeho obličeji vždy toužila vidět a za který, vyzbrojená svou vlastní moudrostí i moudrostí Mercedesinou, byla ochotna bojovat všemi prostředky, jen aby si ho získala. Jasně si to uvědomila a s hrdým úsměvem si vzpomněla na svou hezkou výbavu, uloženou doma v toaletním stolku a v prádelníku.

Za tři čtvrti hodiny už měla hotovou večeři a čekala jen, až zaslechne jeho kroky, aby rozdělila na talíře jehněčí pečeni. Vtom uslyšela vrznout vrátka, ale místo jeho kroků zaslechla divné a zmatené šoupání mnoha nohou. Běžela otevřít dveře. Stál tam Billy, ale jiný Billy než ten, se kterým se teprve před krátkou chvílí rozešla. Malý chlapec, který stál vedle něho, mu držel klobouk. Billyho tvář byla čerstvě umytá nebo spíš politá vodou, protože košile i ramena byly mokré. Jeho světlé vlasy byly vlhké, lepily se mu na čelo a tmavěly prosakující krví. Obě paže mu visely bezvládně podél těla. Tvářil se však klidně a dokonce se usmíval.

„Nic se nestalo,“ ujišťoval Saxon. „Byl to omyl. Jsem trochu polámaný, ale ještě nejsem na lopatkách.“ Opatrně překročil práh. „Pojďte dál, mládenci. Jsme to ale všichni pitomci.“

Za ním vešli chlapec s jeho kloboukem, Bud Strothers, ještě jeden vozka, kterého znala, a dva cizí muži. Byli to mohutní chlapi tvrdých rysů, ale s rozpačitým výrazem v obličeji a hleděli na Saxon, jako by se jí báli.

„Všechno je v pořádku,“ začal Billy, ale Bud ho přerušil: „Musíme ho především uložit do postele a rozstříhat na něm šaty. Má zlomený obě ruce a tady jsou ti chytráci, co mu to udělali.“

Ukázal na oba cizí muže, kteří rozpačitě přešlapovali a tvářili se ještě zkroušeněji než předtím.

Billy si sedl na postel, Saxon podržela lampu a Bud a ti dva cizinci mu začali rozstřihávat kabát, košili a tílko.

„Nechtěl jít na záchrannou stanici,“ řekl Bud Saxon.

„Ani za nic,“ přizvukoval Billy. „Poslal jsem pro doktora Hentleye. Bude tu každou chvíli. Nemám nic než ty dvě ruce. Dosud mi dobře sloužily a musím se jim odvděčit… Nebudou se na nich zaučovat žádní medici.“

„Ale jak se to stalo?“ zeptala se Saxon, hledíc na Billyho a na oba neznámé muže, překvapená přátelským ovzduším, které mezi nimi zřejmě vládlo.

„To jsou slušní chlapi,“ přerušil ji Billy. „Udělali to omylem. Jsou to vozkové ze San Franciska a přišli nám sem na pomoc… je jich celá kupa.“

Oba vozkové při těchto slovech trochu ožili a přikývli na souhlas.

„Jo, paničko,“ zamručel jeden z nich chraptivě, „je to všechno omyl… všechno se nám v hlavě zamotalo…“

„Asi pitím,“ ušklíbl se Billy.

Saxon to všechno nejen nerozčililo, ale skoro ji to ani neznepokojilo. Co se stalo, dalo se očekávat. Zapadalo to do všeho ostatního, co už Oakland spáchal jí a její rodině, a pak, Billyho zranění nebylo nebezpečné. Zlomené ruce a rozbitá hlava se zahojí. Přinesla židle a vybídla všechny, aby se posadili.

„A teď mi povězte, co se stalo,“ požádala je. „Jsem z toho celá vyjevená. Vy dva hromotluci nejdřív polámete mému muži ruce, potom ho přivedete domů, a nakonec si div nepadnete kolem krku.“

„To je fakt,“ přisvědčil jí Bud Strothers. „Víte, bylo to tak…“

„Ty mlč,“ skočil mu Billy do řeči. „Vždyť jsi u toho nebyl.“

Saxon pohlédla na vozky ze San Franciska.

„Přišli jsme sem na pomoc, když jsme viděli, že oaklandští chlapci na to sami nestačí,“ rozpovídal se jeden z nich, „a několika stávkokazům jsme ukázali, že umíme i jiný věci než jezdit s koňmi. A tak jsme se tady s Jacksonem potloukali okolo a koukali, jestli se někde něco neděje, když najednou si to sype váš manžel. Když…“

„Počkej,“ přerušil ho Jackson, „vyprávěj to popořádku. Myslím, že známe od vidění všechny naše chlapce. Ale vašeho manžela jsme tu ještě nikdy neviděli, protože byl…“

„Jak se říká, na čas odstaven,“ pokračoval první vozka. „A tak když jsme zahlídli člověka, o kterým jsme si mysleli, že je stávkokaz, který se nám chce vyhnout a chce se ztratit v uličce…“

„V uličce za Campbellovým hokynářstvím,“ vysvětlil Billy.

„Jo, za hokynářstvím,“ pokračoval první vozka, „no, tak jsme si byli jisti, že to je jeden z těch zatracených stávkokazů, který si najali Murray a Ready, a že se krade zadem do stájí.“

„Jednou jsme tam jednoho s Billym chytili,“ poznamenal Bud.

„Neztráceli jsme teda čas,“ řekl Jackson, obraceje se k Saxon. „Dělali jsme to už dřív a víme, jak na ně a jak jim dát co proto. A tak jsme chytili vašeho manžela hned v uličce.“

„Hledal jsem Buda,“ řekl Billy. „Hoši mi řekli, že ho najdu někde na druhém konci uličky. A vtom ke mně přijde tady Jackson a požádá mě o oheň.“

„A v tý chvíli jsem udělal kus dobrý práce,“ pokračoval první vozka.

„Co?“ zeptala se Saxon.

„Tohle,“ odpověděl vozka a ukázal na ránu na Billyho hlavě. „Složil jsem ho. Padl jako podťatý, potom se celý omámený zvedl na kolena a mumlal, že si někdo stojí na vedení. Nevěděl, kde je, víte, byl jako opilý. A potom jsme mu to udělali.“

Muž se odmlčel.

„Zlámali mu obě ruce sochorem,“ dodal Bud.

„Když mi lámali kosti, přišel jsem k sobě,“ doplnil ho Billy, „a vidím, jak se mi oba chechtají. Jackson povídá: ‚To ti na nějaký čas vydrží,‘ a Anson na to: ‚Rád bych viděl, jak budeš těmahle rukama řídit koně.‘ A potom Jackson povídá: přidejme mu něco pro štěstí,‘ a hned mi vrazil ránu do brady…“. „Ne,“ opravil ho Anson, „tu jsem ti vrazil já.“

„To mě znovu poslalo do říše snů,“ povzdechl si Billy. „A když jsem přišel k sobě, byli tam Bud a Anson a Jackson a namáčeli mě do koryta s vodou. A potom jsme utekli nějakýmu reportérovi a všichni jsme šli spolu domů.“

Bud Strothers zvedl pěst a ukázal čerstvě odřenou kůži.

„Ten reportér si o to zrovna říkal,“ poznamenal. Potom se obrátil k Billymu: „Proto jsem obešel Devátou ulici a dohonil vás až na Šesté.“

Po několika minutách přišel doktor Hendey a všechny muže vyhnal z místnosti. Čekali, až skončí, aby se ujistili o Billyho stavu, a pak odešli. Doktor Hentley si v kuchyni umyl ruce a dal Saxon poslední pokyny. Když se utíral, vtáhl do sebe vzduch a podíval se na sporák, kde se něco vařilo v hrnci.

„Škeble,“ řekl. „Kde jste je koupila?“

„Nekoupila jsem je,“ odpověděla Saxon. „Nasbírala jsem je sama.“

„Snad ne v močálu?“ zeptal se se zvýšeným zájmem. „Ano.“

„Tak je vyhoďte. Hned je vyhoďte. Přinášejí smrt a nemoc. Tyfus... mám už teď tři případy a u všech vede stopa ke škeblím a k močálu.“

Když odešel, Saxon ho poslechla. Ještě jeden bod proti Oaklandu, řekla si v duchu – proti Oaklandu, té pasti na lidi, která otravuje ty, které nemůže vyhladovět.

„Z toho by se člověk dal na pití,“ povzdechl Billy, když se Saxon k němu vrátila. „Řekla bys, že je taková smůla vůbec možná? Vezmi všechny moje zápasy v ringu – nikdy jsem si nic nezlomil. A tady prosím, bác, bác, a obě ruce jsou zlomený.“

„Mohlo to dopadnout ještě hůř,“ usmála se Saxon. „To jsem zvědav jak.“

„Mohli ti zlomit vaz.“

„To je fakt. Povídám ti, Saxon, ukaž mi něco ještě horšího.“

„To můžu,“ řekla s přesvědčením. „A co?“

„Nebylo by horší, kdybys chtěl zůstat v Oaklandu, kde by se ti to mohlo stát znovu?“

„Už se vidím, jak jsem se stal farmářem a jak orám s těmito dvěma pahýly,“ poznamenal.

„Doktor Hendey řekl, že budou na zlomených místech silnější než předtím. A sám dobře víš, že to u jednoduchých zlomenin tak je. Teď zavři oči a spi. Máš toho už dost a musíš si zachovat klidnou hlavu a na nic už nemyslet.“

Poslušně zavřel oči. Vsunula mu svou chladnou ruku za šíji a nechala ji tam.

„To je příjemné,“ zašeptal. „Jsi tak chladivá, Saxon. Tvoje ruka i ty, ty celá. Být s tebou je jako vyjít po tanci z horké místnosti do chladné noci.“

Několik minut ležel klidně a pak se začal pochechtávat.

„Co je?“ zeptala se.

„Ale nic. Jen jsem si vzpomněl… vzpomněl jsem si na ty dva, jak mě zřídili… mě, který jsem sám zřídil tolik stávkokazů, že si je ani všechny nepamatuju.“

Když se Billy druhého dne probudil, jeho sklíčená nálada zmizela. Saxon z kuchyně slyšela, jak se snaží zazpívat podivnou složitou píseň.

„Naučil jsem se novou písničku, kterou jsi ještě nikdy neslyšela,“ řekl jí, když vstoupila se šálkem kávy. „Ale pamatuju si jen refrén. Je to o nějakém staříkovi, který rozmlouvá s potulným nádeníkem, který se chce oženit s jeho dcerou. Zpívávala ji Mamie, co za ní běhával Billy Murphy, než se oženil. Je to taková tklivá píseň. Mamii vždycky rozplakala. Refrén zní takto – a nezapomínej, že to zpívá stařec.“

A Billy zpíval velmi vážně a příšerně falešně:

„Buď hodný na mou dcééru

a neubližuj jí,

až umřu, tak ti odkážu

svou farmu a svůj dům,

a koně, pluh i ovce s krávou

a všechny slípky se zahráádou.“

„Nejvíc mě dojímají ty slípky se zahradou,“ objasňoval. „Proto jsem si na ni vzpomněl… Včera při těch slepicích ve filmu. Jednou budeme i my mít na zahradě slípky, co, děvenko?“

„A taky dceru,“ doplnila ho Saxon.

„A já budu ten dědek a budu to říkat nádeníkovi úplně stejně,“ rozvíjel Billy tuto myšlenku. „Vychovat dceru netrvá tak dlouho, když si člověk trochu pospíší.“

Saxon vytáhla z pouzdra své dlouho zanedbávané ukulele a naladila je.

„Já znám taky písničku, kterou jsi nikdy neslyšel, Billy. Tom ji vždycky zpívá. Strašně rád by si pronajal státní půdu a farmařil, ale Sarah o tom nechce ani slyšet. Zpívá ji nějak takhle:

Budeme mít farmičku,

 prase, koně, kravičku,

 ty pojedeš s vozem

a já zase s pluhem.“

„Jenže myslím, že v našem případě budu orat já,“ poznamenal Billy. „Poslyš, Saxon, zazpívej mi ‚Když skončily dny žatvy‘. To je taky farmářská písnička.“

Bála se však, že vystydne káva, a donutila proto Billyho, aby ji vypil. S oběma zlomenýma rukama však byl bezmocný a musela ho krmit jako děcko. Přitom si povídali.

„Poslouchej,“ řekl Billy mezi dvěma hlty, „až se jednou usadíme na venkově, budeš mít toho koně, po kterém jsi celý život toužila. A bude jenom tvůj, budeš na něm jezdit nebo ho zapřáhneš do vozu, nebo ho prodáš, nebo s ním vůbec uděláš, co budeš chtít.“

A pak uvažoval: „Na venkově nám přijde vhod, že rozumím koním. To bude velká výhoda. Vždycky si můžu najít práci u koní, i když to nebude za mzdu stanovenou odborovou organizací. A ostatní, co je třeba k farmaření, se rychle naučím… Ty, vzpomínáš si na ten den, kdy jsi mi poprvé říkala, že jsi celý život toužila po jezdeckém koni?“

Saxon si na to vzpomínala a jen s velkou námahou se jí podařilo zadržet slzy, které se jí draly do očí. Cítila se nesmírně šťastná a vzpomínala na mnoho věcí… na celou tu světlou naději na šťastný život s Billym, kterou měla, dokud nenastaly těžké časy. A teď se jí naděje znovu vrátila. Když se jejich naděje nesplnila tady, odejdou, aby dosáhli toho, co viděli v biografu.

Hnaná obavami, které si zpola sama namlouvala, vykradla se do ložnice za kuchyní, kde zemřel Bert, a zkoumala svůj obličej v zrcadle nad toaletním stolkem. Ne, řekla si, skoro se nezměnila. Stále je ještě dobře vyzbrojena pro bitevní pole lásky. Nebyla krásná, to věděla. Ale neříkala jí Mercedes, že velké ženy v dějinách, které si podmanily muže, nebyly krásné? A přece byla přesvědčená, když pozorovala svůj obraz v zrcadle, že není bez půvabu. Prohlížela si své velké šedé oči, na jejichž povrchu i v hloubce vždy plály nevyslovené myšlenky, zapadaly a rozplývaly se, aby ustoupily myšlenkám novým. Obočí měla bezvadné – to si uvědomovala. Bylo jemně načrtnuté, trochu tmavší než její světle hnědé vlasy, a skvěle se hodilo k jejímu nepravidelnému nosu, který byl ženský, ale ne slabošský, přitom trochu pikantní, a žertem bylo možno ho nazvat drzým.

Viděla, že v obličeji trochu zhubla, že rty už nemá tak rudé a že ztratila něco ze své svěží barvy. Ale to se všechno zase vrátí. Její ústa se nepodobala růžovému poupěti, jaké vídala v obrázkových časopisech. Všimla si jich zvlášť pečlivě. Byla to hezká ústa, stvořená pro radost, pro smích, pro rozesmávání jiných. Hned zkoušela usmívat se, až se jí roztáhly koutky úst. Věděla, že když se usmívá, působí to na lidi nakažlivě. Smála se jen očima – to byl její trik. Naklonila hlavu dozadu a smála se očima i ústy zároveň, ukazujíc mezi pootevřenými rty rovné řady silných bílých zubů.

A vzpomněla si, jak Billy obdivoval její zuby tehdy večer v Germania Hallu, tenkrát, kdy pověděl Charleyovi Longovi, že si stojí na vedení. „Nejsou velké, ale ani ne tak malé jako u dítěte,“ řekl tehdy Billy, „… jsou prostě přesně, jak mají být, a velice vám sluší.“ A také řekl, že dostává hlad, když se na ně dívá, a že jsou přímo k snědku.

Vzpomínala na všechny lichotky, které jí kdy pověděl. Slova lásky, chvály a obdivu jí byla největším pokladem. Řekl jí, že má chladivou pleť… a také jemnou jako samet a hladkou jako hedvábí. Vyhrnula si rukáv až k rameni, dotýkala se tváří bílé pokožky, aby se o tom přesvědčila, a velmi bedlivě zkoumala jemnost své pleti. A také jí řekl, že je sladká a že nevěděl, dokud ji nepoznal, co to znamená, když se dívce poví, že je sladká. A také jí řekl, že má chladivý hlas, že její hlas v něm vzbuzuje stejný pocit, jako když mu položí ruku na čelo. Řekl, že její hlas, chladivý a jemný, jím proniká jako vánek. A srovnával ho s příjemným chladným větříkem, jaký večer zavane od moře po horkém dni. A když hovoří tiše, zní její hlas plně a sladce jako viola v orchestru MacDonoughova divadla.

Řekl jí, že je prima žába. A také jí pověděl, že mu připomíná ztepilou a ohnivou čistokrevnou klisnu, že je stejně jemná, citlivá a choulostivá. Líbilo se mu, jak se oblékala. Vždycky tvrdil, že se obléká báječně. Že jí šaty padnou jako ulité, jako by byly součástí jí samé, stejně jako její chladivý hlas, její pokožka a vůně jejích vlasů.

A její postava! Stoupla si na židli a naklonila zrcadlo tak, aby se viděla od pasu až k chodidlům. Vyhrnula si sukni. Kotníky byly stále stejně štíhlé. Lýtka neztratila nic ze své jemné zralé oblosti. Pozorovala své boky, pas, ňadra, hrdlo, držení hlavy a spokojeně si oddechla. Billy měl jistě pravdu, když řekl, že má postavu jako Francouzka a že se před ní může schovat i Annetta Kellermanová.

Napovídal jí toho tolik a na všechno teď vzpomínala. Její rty. Tu neděli, kdy ji požádal o ruku, jí řekl: „Rád se vám dívám na rty, když mluvíte. Je to legrační, ale každý jejich pohyb vypadá jako letmý polibek.“ A později v týž den: „Líbila jste se mi od prvního okamžiku, kdy jsem vás spatřil.“ Chválil ji, jak vede domácnost. Řekl, že jí lépe, žije pohodlněji, může držet krok s kamarády a ještě navíc ukládá peníze. A vzpomněla si na den, kdy ji sevřel do náruče a prohlásil, že je nejlepší žena, jaká se kdy narodila.

Ještě jednou přelétla očima svůj obraz v zrcadle a usoudila, že je vcelku souměrná a hezká a – jak věděla – i půvabná. Ano, dokáže to. Jako je Billy skvělý muž, tak se mu i ona žensky vyrovná. Ano, věděla, že pro Billyho mnoho znamená. Zaslouží si od něho mnoho… všechno nejlepší, co jí může poskytnout. Neupadla však do sobectví. Hodnotila samu sebe upřímně, ale stejně upřímně hodnotila i jeho. Když je ve své kůži, když je sám sebou, když ho nic netrápí, když ho nesvírá past, když ho pití nezbavuje rozumu, když je jejím mužným chlapcem a milencem, je hoden všeho, co mu dává nebo co mu může dát.

Saxon se ještě jednou na sebe podívala. Ne, tak jako není mrtvá Billyho láska, není mrtvá ani její. Potřebuje jen vhodnou půdu, aby vyrostla a rozkvetla. A oni se obrátí zády k Oaklandu a půjdou tu vhodnou půdu hledat.

„Ach, Billy,“ zavolala přes přepážku. Stála dosud na židli, jednou rukou nakláněla zrcadlo hned dopředu, hned dozadu, aby mohla přehlédnout pohledem celý svůj obraz od kotníků až po tváře, rozpálené a čtverácky oživené.

„Copak?“ slyšela jeho hlas.

„Jsem do sebe zamilovaná,“ zvolala.

„Jak to myslíš?“ zeptal se překvapeně. „Proč jsi se do sebe tak zakoukala?“

„Protože mne ty miluješ,“ odpověděla. „Mám ráda každé místečko na sobě, Billy, protože… protože… zkrátka, protože ty na mně miluješ každé místečko.“

Kapitola XIX

Saxon krmila a ošetřovala Billyho, starala se o domácnost, dělala plány, prodávala své zásoby hezkých ručních prací a čas jí přitom rychle utíkal. S obtížemi získávala Billyho souhlas k prodeji svých drobnůstek, ale nakonec se jí to lichotkami povedlo.

„Jen ty, které jsem nepoužívala,“ naléhala, „a až se někde usadíme, mohu si vyrobit nové.“

Drobnosti, které neprodala, spolu s prádlem a s nadbytečným šatstvem chtěla uskladnit u Torna.

„Dělej, jak chceš,“ řekl Billy. „Je to tvoje věc. Jak řekneš, tak se stane. Ty jsi Robinson Crusoe a já jsem tvůj sluha Pátek. Už ses rozhodla, kam zamíříme?‘

Saxon zavrtěla hlavou.

„A jak budeme cestovat?“

Zvedla nejdřív jednu nohu, pak druhou. Měla na nich pevné boty, které toho rána začala doma nosit, aby je rozchodila.

 „Šlapat, co?“

„Tak přišli na Západ naši předkové,“ řekla hrdě.

„To bude ale pořádná túra,“ namítal, „a ještě jsem nikdy neslyšel, že by tak putovaly ženy.“

„Tady máš hned jednu. Chodit pěšky přece není žádná hanba, Billy. Má matka prošla pěšky skoro celou cestu přes planiny. Skoro všechny naše matky v těch dobách přišly pěšky. Je mi jedno, co si o tom pomyslí lidi. Myslím, že lidi, jako jsme my, chodili pěšky od stvoření světa, a my půjdeme taky tak, abychom si našli vhodný kus půdy, na kterém bychom se mohli usadit.“

Po několika dnech, když se Billymu už rána na hlavě zahojila a kosti mu pěkně srůstaly, mohl vstát a chodit po bytě. Stále však byl tak bezmocný, s oběma rukama v dlahách.

Doktor Hentley nejen souhlasil, ale sám navrhl, aby se zaplacením jeho účtů počkali až na lepší časy. Na Saxoniny dychtivé otázky, jak to je se státní půdou, však nedovedl odpovědět, měl jen nejasný dojem, že doba, kdy bylo možno získat státní půdu, už minula.

Tom byl naopak přesvědčen, že je dosud spousta státní půdy. Hovořil o Medovém jezeře a o shastském a humboldtském okrese.

„Neměli byste se však do toho pouštět teď, když se blíží zima,“ radil Saxon. „Nejlépe by bylo, kdybyste se pustili na jih, kde je teplejší počasí – třeba kolem pobřeží. Tam nesněží. Povím vám, co máte udělat. Jděte dolů kolem San José a Salinasu a vyjdete na pobřeží u Monterey. Na jih odtud najdete státní půdu, protkávanou lesními rezervacemi a mexickými ranči. Je to ještě divoký kraj bez silnic, které by stály za řeč. Lidé se tam zabývají jen dobytkářstvím, ale najdete tam několik lesnatých kaňonů a taky pruhy dobré orné půdy, které sahají až k oceánu. Vloni jsem mluvil s jedním chlapíkem, který to tam všechno prochodil. A byl bych tam šel taky, jako ty a Billy, ale Sarah nechtěla ani slyšet. Tam dole je taky zlato. Hledá ho tam spousta lidí a otevřeli tam i dva nebo tři doly. Ale to je dál a stranou od pobřeží. Mohli byste to tam omrknout.“

Saxon zavrtěla hlavou. „Nehledáme zlato, ale slepice a místo, kde pěstovat zeleninu. Naši předkové měli za starých časů všechny možnosti najít zlato, a co tím získali?“

„Myslím, že máš pravdu,“ připustil Tom. „Vždycky hráli příliš vysokou hru a zmeškali tisíce drobných příležitostí, které měli přímo před nosem. Vezmi třeba svého otce. Slyšel jsem ho vyprávět, jak prodal tři parcely na Tržní ulici v San Francisku po padesáti dolarech, dnes mají cenu pět set tisíc. Nebo se podívej na strýce Willa. Měl takové ranče, že byl zaopatřen do nejdelší smrti. Byl spokojen? Ne. Chtěl se stát dobytkářským králem, něco jako Miller a Lux. A když zemřel, byl v Los Angeles nočním hlídačem za čtyřicet dolarů měsíčně. Každá doba má svého ducha a duch doby se změnil. Teď je to samý velkopodnik a my jsme jen malý ryby. Slyšel jsem naše lidi vyprávět o životě v západních rezervacích. To bylo v místech, co je dnes Ohio. Tenkrát tam mohl každý získat farmu. Bylo zapotřebí jen zapřáhnout voly a vydat se na cestu. Tichý oceán byl tisíce mil na západ a po celé ty tisíce mil byla půda pro milióny farem, která jen čekala, aby ji někdo zabral. Sto šedesát akrů? K smíchu! Za dávných dob stálo v Oregonu za řeč nejméně šest set akrů.

Takový byl duch tehdejší doby… volná půda, spousta volné půdy. Ale když jsme dorazili až k Tichému oceánu, tato doba skončila. Začalo se podnikat ve velkém; a k podnikání ve velkém bylo zapotřebí velkých podnikatelů; a každý velkopodnikatel potřebuje tisíce malých lidí bez jakéhokoli majetku, kteří pracují pro ty velké. To jsou ti, co prohrávají, chápeš? A když se jim to nelíbí, mohou vypadnout, ale to jim nepomůže. Nemohou zapřáhnout své voly a táhnout dál. Nemají, kam odtáhnout. Čína je až na druhé straně a mezi tím je hrozná spousta slaný vody, která se pro zemědělství nehodí.“

„To je úplně jasné,“ poznamenala Saxon.

„Jo,“ pokračoval její bratr. „Všichni to vidíme, až když se to stane, když už je příliš pozdě.“

„Ale ti velcí byli šikovnější,“ poznamenala Saxon.

„Měli větší štěstí,“ namítl Tom. „Někteří vyhráli, ale většina jich prohrála, jako prohrávají dobří lidé; a mezi těmi, co prohráli, bylo mnoho stejně šikovných. Ne že by nebyli prozíraví a neměli rozhled. Vezmi například svého tátu. Pocházel z dobrého rodu z dolní Nové Anglie, z rodu, který měl podnikavé buňky a dovedl zvelebit to, co už měl. A teď si představ, že by tvůj táta měl slabé srdce nebo nemocné ledviny nebo že by dostal revma, takže by si nemohl jezdit po světě a bojovat a prozkoumávat celý Západ. To by se pravděpodobně usadil v San Francisku – nic jiného by mu nezbývalo – udržel by si ty tři parcely na Tržní ulici, přikoupil by asi další parcely a vstoupil do paroplavebních společností a stavěl by železnice nebo comstoekský tunel.

No, a stal by se taky velkopodnikatelem. Znám ho dobře. Byl to nejenergičtější člověk, jakého jsem kdy viděl, hbitý jako úhoř, chladný jako led a divoký jako Indián. Ten by, pane, zatrhl volné a pohodlné obchodování těm hazardérům a pirátům oněch dob, tak jako se zaryl do srdcí žen, když cválal na svém velkém koni s řinčící šavli, s cinkajícími ostruhami, s vlajícími dlouhými vlasy, vzpřímený jako Indián, urostlý a ladný jako modrooký princ z pohádky a mexický caballero v jedné osobě; tak jako pobil vzbouřence za občanský války, když na ně se svými lidmi zaútočil a halekal na ně jako divoký Indián. Vyprávěl mi o tom Cady, který tě pomáhal vychovávat. Cady jezdil s tvým tátou.

Kdyby se tvůj táta byl usadil v San Francisku, byl by se stal jedním z velkých mužů Západu. A ty bys teď byla bohatá mladá dáma, cestovala bys po Evropě, měla bys zámek na Nob Hillu hned vedle Floodových a Crockerových a měla bys asi většinu akcií hotelu Fairmount a několika podobných menších společností. A proč to všechno nemáš? Proto, že tvůj táta nebyl šikovný? Ne. Jeho mozek byl pohotový jako ocelová past. Bylo to proto, že se dal strhnout duchem doby; že všechno v něm vřelo a kvasilo a nedovedl se usadit na jednom místě. To je celý rozdíl mezi tebou a mladými ženami z Floodovy nebo Crockerovy rodiny. Tvůj otec zkrátka nedostal v pravý čas revmatismus.“

Saxon si povzdechla a pak se usmála.

„A přesto jsem nad nimi zvítězila,“ řekla. „Slečny Floodovy a Crockerovy se nemohou vdát za boxera – ale já jsem mohla.“

Tom na ni pohlédl nejdřív zaraženě, ale pak se mu pomalu na tváři objevil obdiv.

„No, můžu říct jen tolik,“ prohlásil slavnostně, „že Billy ani neví, jaký má štěstí.“

Konečně dovolil doktor Hentley sundat Billymu z rukou obvazy, ale Saxon trvala na tom, aby ještě dva týdny počkali a vyhnuli se každému riziku. Tyto dva týdny znamenaly další měsíc činže, ale domácí souhlasil, že na zaplacení za oba poslední měsíce počká, až bude Billy zase na nohou.

Salingerova firma počkala až do dne, který stanovila Saxon, aby si odvezla zpět jejich nábytek, a Billymu ještě vrátila sedmdesát pět dolarů.

„Zbytek, který jste zaplatili, je za nájem,“ řekl Saxon zástupce firmy. „A pak, nábytek už je teď opotřebovaný. Pro Salingerovu firmu je to ztrátový obchod a vůbec to nemusela dělat – to přece víte. Zapamatujte si proto, že s vámi jednala velmi slušně, a kdybyste se zase někdy zařizovali, nezapomeňte na ni.“

Z této částky a z toho, co Saxon získala prodejem svých drobností, mohli zaplatit všechny drobné účty a ještě jim pár dolarů zůstalo v kapse.

„Nenávidím dluhy jako smrt,“ řekl Billy Saxon. „Ale teď už nedlužíme nic ani živé duši na celém světě, kromě domácího a doktora Hendeye.“

„Žádný z nich si ale nemůže dovolit čekat příliš dlouho,“ poznamenala.

„Nebudou muset,“ odpověděl Billy klidně.

Souhlasně se usmála, protože měla stejnou hrůzu z dluhů jako Billy, a oba se děsili dluhů stejně jako jejich průkopničtí předkové s puritánskou morálkou, kteří se usadili na Západě.

Saxon využila příležitosti, když Billy nebyl doma, a zabalila prádelník, který přeplul Atlantský oceán na plachetnici a dostal se přes planiny na voze s volským potahem. Políbila díru, kterou do ní prorazila kulka v bitvě na Malé louce, políbila také otcovu šavli a přitom si znovu představila otce na jeho vojenském koni. Se zbožnou úctou si prohlédla matčiny básně, nalepené v albu, a na rozloučenou se opásala matčiným španělským pásem z červeného saténu. Rozbalila album s výstřižky, aby se naposled podívala na dřevoryt Vikingů, jak s mečem v ruce vyskakují na písčitý břeh. Znovu v jednom z Vikingů poznala Billyho a chvíli se zamyslela nad podivným putováním rodu, z něhož pocházela. Její rod vždy hladověl po půdě a těšila ji domněnka, že i ona je taková; vždyť v sobě objevila, třebaže strávila život ve městě, stejný hlad po půdě. A neodchází, aby tento hlad ukojila, jak to udělal její rod za starých časů a její otec a matka před ní? Vzpomněla si na matčino vyprávění, jak se před nimi objevila zaslíbená země, když se jejich rozbité vozy a unavení voli dostali ze sněhu časné zimy v Sieře do rozlehlé, kvetoucí a sluncem zalité Kalifornie. Představila si, že je sama devítiletým děvčátkem a že hledí dolů ze zasněžených výšin, jak asi hleděla její matka. Vzpomněla si na jednu matčinu básničku a hlasitě ji zarecitovala:

„Sladce jako loutny lehký tón

tvá něžná múza dovedně tu pěla,

 a v kalifornské pláni nezměrné

vždy dále jemným tónem zněla.“

Blaženě si povzdechla a utřela si oči. Třeba už ty špatné časy skončily. Třeba to byly její pláně a ona a Billy je už mají šťastně za sebou a musí jen ještě zdolat Sierru, než se dostanou dolů do přívětivého kraje v údolí.

Salingerův stěhovací vůz už stál před domem toho rána, kdy odcházeli, a odvážel nábytek. Domácí čekal u branky, přijal klíče, potřásl jim rukama a popřál hodně štěstí.

„Děláte dobře, že odcházíte,“ povzbuzoval je. „I já jsem před čtyřiceti lety takhle přivandroval do Oaklandu a neměl jsem víc než batoh na zádech. Udělejte to jako já, kupte půdu, dokud je levná. Ve stáří vás zachrání před chudobincem. Vyrůstá spousta nových měst. Dejte se do toho od podlahy. Práce vašich rukou vám opatří obživu a střechu nad hlavou a půda vám přinese bohatství. A mou adresu znáte. Až budete moci, pošlete mi ten zbytek činže. A mnoho štěstí. A nedejte na to, co si lidé myslí. Kdo hledá, ten najde.“

Zvědaví sousedé vyhlíželi za záclonami, když Billy a Saxon kráčeli ulicí, a děti na ně zíraly s otevřenými ústy. Billy nesl na zádech v barevné plachtě věci na spaní. V přikrývkách měl zabalené i prádlo na převlečení a různé drobností. K batohu měl přivázánu pánev a hrnec. V ruce nesl konvici na kávu. Saxon nesla malý proutěný košík chráněný voskovaným plátnem a na zádech měla malé pouzdro s ukulele.

„Vypadáme asi jako hastroši,“ vrčel Billy a vyhýbal se pohledům, které se na něho upíraly.

„Ať si třeba myslí, že jdeme na výlet do přírody,“ utěšovala ho Saxon.

„Jenomže my nejdeme na výlet.“

„Ale oni to nevědí,“ pokračovala. „To víš jen ty, a oni si třeba vůbec nemyslí to, co si myslíš, že si oni myslí. Pravděpodobně si myslí, že jdeme na výlet. A nejlepší na tom je, že my opravdu jdeme na výlet Jdeme! Jdeme!“

Při těchto slovech se Billy rozveselil, třebaže bručel, že zbije každého, kdo by se jim posmíval. Kradmo pohlédl na Saxon. Tváře měla červené a oči jí zářily.

„Ty,“ řekl najednou, „kdysi jsem viděl operu, kde mládenci putovali krajem s kytarami na zádech, zrovna jako ty s tou svou brnkačkou. Připomněla jsi mi je. Pořád si prozpěvovali.“

„Proto jsem to vzala s sebou,“ odpověděla Saxon. „Až půjdeme po venkovských cestách, budeme si zpívat, a taky si zazpíváme u táboráků. Jdeme prostě na výlet. Máme dovolenou a jdeme se podívat po venkově. Proč bychom se tedy netěšili? Vždyť ani nevíme, kde budeme spát dnes nebo zítra v noci. Jen si představ tu legraci!“

„No dobrá, je to docela dobrý sportovní návrh,“ uvažoval Billy. „Ale stejně, raději se obraťme a pojďme zadem. Tamhle na rohu stojí několik známých mládenců a nerad bych zmlátil zrovna je.“

KNIHA
III

Kapitola I

Tramvaj měla konečnou až v Haywardsu, ale na Saxonin návrh vystoupili v San Leandru.

„Nezáleží na tom, kde pochod začneme,“ řekla, „protože někde začít musíme. A protože hledáme půdu a chceme se o ní něco dozvědět, čím dřív začneme pátrat, tím líp. A chceme se přece dozvědět co nejvíc o všech druzích půdy, blízko velkých měst i daleko v horách.“

„Hele!... Tady je nějaký hlavní stan Porčugalců,“ opakoval několikrát Billy, když procházeli San Leandrem. „Zdá se, že jich tu je hodně,“ bručel Billy. „Vypadá to, jako by pro svobodnýho Američana už nezůstalo v jeho vlastní zemi žádný místo.“

„Pak si za to může sám,“ řekla Saxon s jistou přísností.

„No, nevím. Myslím, že kdyby Američani chtěli, dokázali by totéž co Porčugalci. Jenomže to nechtějí. Nestojí moc o to, aby žili ze zbytků jako prasata.“

„Na venkově snad ne,“ odporovala Saxon, „ale ve městech jsem viděla strašnou spoustu Američanů, kteří žili jako prasata.“

Billy neochotně něco zabručel na souhlas. „Zřejmě odcházejí z farem do měst za něčím lepším, a tam dostanou přes hlavu.“

„Podívej se na všechny ty děti!“ zvolala Saxon. „Právě jdou ze školy. A jsou to skoro všechno portugalské děti, Billy, ne porčugalské. Mercedes mě to naučila správně vyslovit.“

„V jejich zemi nikdy nenosily tak slušné hadry jako tady,“ poškleboval se Billy. „Musely přijít až sem, aby se slušně oblékly a slušně nadlábly. Jsou jako buchtičky.“

Saxon souhlasně přikývla a zdálo se, že jí v hlavě začíná náhle svítat.

„V tom to právě vězí, Billy. Prostě se tuží… tuží se na farmách. Je stávky netrápí.“

„Snad neříkáš tomu pižlání na zahrádce farmaření,“ namítl a ukázal na kousek půdy, velký sotva akr, kolem něhož právě šli.

„Ó, ty máš stále ještě velké nároky,“ smála se. „Jsi jako strýček Will, kterému patřily tisíce akrů a chtěl jich mít milión a tak skončil jako noční hlídač. To právě byla chyba všech nás Američanů. Všechno dělat ve velkém. Co bylo pod sto šedesát akrů, nestálo za řeč.“

„A přece,“ trval na svém Billy, „pracovat ve velkém je mnohem lepší než v malém, jako tady na těch ubohých zahrádkách.“

Saxon si povzdechla.

„Nevím, co je ubožejší,“ poznamenala nakonec, „mít třeba jen několik akrů a k tomu své vlastní spřežení, nebo nemít žádné akry a řídit za mzdu spřežení, které patří někomu jinému.“

Billy se zamračil.

„Jen pokračuj, Robinsone Crusoe,“ zabručel dobromyslně, „jen pořádně do mne. A nejhorší na tom je, že máš pravdu. Starou belu jsem byl svobodný Američan, když jsem řídil cizí spřežení, abych se uživil, stávkoval jsem a bil stávkokazy, a přitom jsem nedokázal splácet pár kousků nábytku. Ale líto mi bylo jen jednoho. Měl jsem strašný vztek, když jsme museli vrátit tu houpací židli… tys ji měla tak ráda. V té houpací židli jsme strávili velkou část svých líbánek.“

Byli už daleko za San Leandrem a procházeli krajem drobných usedlostí – „farmiček“, jak jim Billy říkal; Saxon vyndala své ukulele, aby ho potěšila písničkou. Nejdříve zazpívala „Buď hodný na mou dcééru“ a pak zanotovala starodávnou smutnou píseň, která se zpívala při bohoslužbách pod širým nebem a která začínala takto:

„Ó, soudný den, den strašných muk,

se blíží, ano blíží, a nebeských trub hrozný zvuk

se blíží, ano blíží.“

Kolem nich se mihlo velké osobní auto, zvířilo oblak prachu a Saxon na chvíli přestala zpívat a ohlásila svůj nejnovější poznatek:

„Ale pamatuj si, Billy, že se nespokojíme s prvním kouskem půdy, který uvidíme. Musíme na to jít s otevřenýma očima…“

„A zatím se nám ještě neotevřely,“ souhlasil.

„Ale musíme je otevřít. ‚Kdo hledá, ten najde.‘ Máme dost času, abychom se o všem poučili. Je nám jedno, bude-li to trvat měsíce a měsíce. Jsme docela volní. Dvakrát měř a jednou řež. Musíme mluvit s lidmi a hledat. Popovídáme si s každým, koho potkáme. Budeme se vyptávat. Každého vyzpovídáme. Jen tak se můžeme něco dozvědět.“

„Já na vyptávání moc nejsem,“ zdráhal se Billy.

„Tak se budu vyptávat já,“ zvolala. „Musíme tuto hru vyhrát, a proto se musíme všechno dozvědět. Jen se podívej na ty Portugalce. Co Američany přimělo, aby odtáhli? Jak dosáhli Portugalci těchto úspěchů? Nechápeš? Musíme najít odpověď na milión otázek.“

Zadrnkala několik akordů a pak svým jasným, sladkým hlasem vesele zazpívala:

„Vrátím se zas k Dixii,

 vrátím se zas k Dixii,

 vrátím se tam,

kde rostou pomeranče,

protože slyším dítěte hlas

a vidím jeho slzy zas

 – mé srdce se vrátilo k Dixii,

a musím už jít.“

Přerušila píseň a zvolala: „Ach, to je krásné místo! Vidíš tu besídku, celou porostlou vínem?“

Stále znovu ji okouzlovala malá hospodářství, kolem nichž šli. Hned upozorňovala: „Pohleď na ty květiny!“ Nebo zase: „No tohle! Taková zelenina!“ Nebo: „Podívej! Ti ale mají krávu!“

Američané, kteří projížděli kolem na bryčkách nebo v malých autech, si Billyho a Saxon zvědavě prohlíželi. Saxon to snášela daleko lépe než Billy, který podrážděně vrčel.

U silnice spatřili montéra, který právě obědval.

„Zastav se a popovídej si s ním,“ zašeptala Saxon.

„A co z toho? Vždyť je to montér. Jak ten může rozumět farmaření?“

„To nikdy nemůžeš vědět. Je to člověk z naší vrstvy. Jen jdi, Billy, popovídej si s ním. Stejně teď nepracuje, takže se spíš rozpovídá. Podívej se tam na ten strom za brankou, jak mu srůstají větve. Je to tak zvláštní. Zeptej se ho na to. Je to dobrý způsob, jak začít rozhovor.“

Když k němu došli, Billy se zastavil.

„Dobrý den,“ řekl nevrle.

Montér, mladý člověk, přestal loupat natvrdo uvařené vejce a pohlédl na ně.

„Dobrý den, „ odpověděl.

Billy shodil ze zad na zem batoh a Saxon postavila svůj proutěný košík.

„Prodáváte něco?“ zeptal se mladý muž, příliš diskrétní, aby položil otázku přímo Saxon, a raději ji rozdělil mezi ni a Billyho a přitom mrkl na zakrytý košík.

„Ne,“ odpověděla rychle. „Hledáme půdu. Nevěděl byste o nějaké tady v okolí?“

Znovu přestal loupat vejce a ostře si je prohlédl, jako by chtěl ohodnotit jejich finanční možnosti.

„Víte, po čem se tu v okolí půda prodává?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděla Saxon. „Vy to víte?“

„To bych řekl. Narodil jsem se tu. Půda jako tahle tady kolem vás stojí od dvou set do tří set, čtyř set až pěti set dolarů za akr.“

Billy hvízdl. „Myslím, že to tady nebude nic pro nás.“

„Ale proč stojí tolik? Jsou to stavební parcely?“ chtěla vědět Saxon.

 „To ne.“

„Myslel jsem, že to už musí být hezky dobrá půda, aby stála sto dolarů za akr,“ řekl Billy.

„Ach, ty časy už jsou pryč. Kdysi dávali půdu zadarmo, a když se jim člověk zalíbil, přidali mu ještě všechen dobytek, který se na ní pásl.“

„A jak je to tady se státní půdou?“ zněla Billyho další otázka.

„Tady žádná není a nikdy ani nebyla. Toto byly staré mexické příděly. Můj dědeček tady koupil šestnáct set akrů nejlepší půdy za patnáct set dolarů… pět set v hotovosti a zbytek bezúročně do pěti let. Ale to bylo za starých časů. Přišel na Západ v osmačtyřicátém, pokoušel se najít kraj, kde nejsou horečky a zimnice.“

„A zřejmě ho našel,“ řekl Billy.

„To bych řekl. A kdyby se on a otec byli drželi půdy, vynášelo by jim to víc než zlatý důl a já bych si nemusel vydělávat na živobytí. Jaké máte povolání?“

„Vozka.“

„Taky jste stávkoval v Oaklandu?“

„To se ví. Pracoval jsem tam u koní skoro celý život.“

Oba muži se pustili do debaty o odborářských záležitostech a o průběhu stávky; Saxon se však nedala odvést od tématu a znovu se rozhovořila o půdě.

„Jak to, že Portugalci tak vyhnali cenu půdy?“ zeptala se.

Mladík neochotně přerušil řeč o odborářských záležitostech a chvilku na ni hleděl nepřítomnýma očima, než si uvědomil její otázku.

„Protože půdu obdělávali od slunka do slunka. Protože pracovali ráno, v poledne i večer, všichni, i ženy a děti. Protože mohli z dvaceti akrů vyzískat víc než my ze sto šedesáti. Vezměte třeba starého Silvu – Antonia Silvu. Znám ho od maličká. Když sem přišel, neměl ani na pořádné jídlo a začal si najímat půdu od našich. A podívejte se na něho teď… má dvě stě padesát tisíc v hotovosti a vsadíme se, že má úvěr na milión, nemluvě o tom, co vlastní ostatní členové jeho rodiny –“

„A to všechno vyzískal z půdy, kterou měl od vašich?“ zeptala se Saxon.

Mladý muž přikývl se zřejmou nechutí. „Proč to tedy neudělali vaši sami?“ pokračovala. Montér pokrčil rameny. „Co já vím,“ řekl.

„Ale peníze přece byly v půdě,“ trvala na svém.

„Vzal je tam čert,“ odpověděl trochu podrážděně. „My jsme je nikdy neviděli trčet z půdy tak, abychom si jich všimli. Myslím, že peníze spíš byly v hlavách Portugalců. Prostě tomu líp rozuměli.“

Saxon byla tak nespokojená s jeho vysvětlením, že ho to vyprovokovalo k činu. Zlostně vstal.

„Pojďte, ukážu vám to,“ řekl. „Ukážu vám, proč musím pracovat na jiné, když naši jsou pitomci. Ano, jsme pitomci s velkým P.“

Zavedl je za branku k ovocnému stromu, který předtím upoutal Saxoninu pozornost. Z kmene stromu vyrostly čtyři hlavní větve. Dvě stopy nad kmenem se větve znovu spojovaly vždy s větvemi z protější strany.

„Myslíte, že to tak vyrostlo? Ano, vyrostlo, ale přičiněním starého Silvy… když byl strom ještě mladý, vzal dva výhonky a propletl je dohromady. Šikovné, co? To bych řekl. Tomuto stromu nikdy větve nepoklesnou. Má přirozenou, pružnou podpěru, mnohem lepší, než jsou železné podpěry. Rozhlédněte se tu po všech řadách. Všechny stromy jsou takové. Vidíte? A to je jen jeden z jejich triků. Znají jich spoustu.

Spočítejte si to sami. Nepotřebují podpěry, ani když je velká úroda ovoce. Když my jsme měli hodně ovoce, potřebovali jsme pro každý strom pět podpěr. Teď si představte deset akrů stromů. To dělá několik tisíc podpěr. A každý rok je stavět a odstraňovat, to stojí peníze a práci. Tady s těmi přirozenými podpěrami se nemusí dělat nic. Stojí tu pořád připravené. Vážně, Portugalci nás předběhli o celou míli. Pojďte, ukáži vám něco.“

Billy se svými městskými představami o narušování cizího pozemku byl zmaten volností, s jakou se pohybovali po této malé farmě.

„Ale to je v pořádku, pokud nic nepošlapete,“ ujišťoval je montér. „Ostatně kdysi to patřilo mému dědečkovi. Znají mě tu. Před čtyřiceti roky přišel starý Silva z Azorských ostrovů. Nejdříve pár let pásl v horách ovce, potom se objevil v San Leandru. Těchto pět akrů byla první půda, kterou si pronajal. To byl začátek. Potom si už pronajímal půdu po stech a po sto šedesáti akrech. A z Azor se sem začali hrnout jeho strýci a sestry a tety… víte, všichni jsou tam spřízněni; a za chvilku se ze San Leandra stala opravdová portugalská osada.

Starý Silva nejprve koupil od dědečka těchto pět akrů. A netrvalo dlouho – můj otec byl tehdy zadlužen až po uši – a skupoval otcovu půdu, vždy po sto šedesáti akrech. A všichni jeho příbuzní dělali totéž. Otec rychle zbohatl, ale nakonec zemřel úplně zadlužený. Starý Silva nikdy nepřehlédl žádnou šanci, třeba i tu nejpochybnější. A ostatní jsou stejní. Podívejte se tam za plot, je to až k silnici osázeno koňským bobem. My bychom něčím takovým opovrhovali. Ale Silva ne. Za to už má v San Leandru pěkný dům a jezdí si v autě za čtyři tisíce dolarů. Ale v zahrádce před domem stále ještě pěstuje až k chodníku cibuli. Jen z toho kousku vydělá za rok tři stovky. Vím o deseti akrech půdy, které koupil vloni… chtěli od něho tisíc dolarů za akr a on ani nemrkl. Prostě věděl, že za to stojí. Věděl, že se mu to vyplatí. Nahoře v horách má pětsetosmdesátiakrový ranč, který koupil za babku; a říkám vám, že bych mohl jezdit každý den v jiném autě jen ze zisku, který má z toho ranče, z prodeje všech možných druhů koní, od těžkých tahounů až po skvělé běžce.“

„Ale jak?… Jak?… Jak to všechno získal?“ zvolala Saxon.

„Moudrým hospodařením. Vždyť celá ta zpropadená rodina pracuje. Nestydí se vyhrnout rukávy a rýt… synové, dcery, snachy, starý, stará i děti. Mají pořekadlo, že čtyřleté dítě, které nedovede pást krávu na mezi u silnice tak, aby byla tučná, si nezaslouží ani slanou vodu. A tak Silvova, rodina, celý jeho rod, obdělává sto akrů hrachu, osmdesát akrů rajčat, třicet akrů chřestu, deset akrů reveně, čtyřicet akrů okurek a… zkrátka, spoustu jiných věcí.“

„Ale jak to dělají?“ pokračovala Saxon v otázkách. „My jsme se nikdy za práci nestyděli. Pracovali jsme těžce celý život. Předstihnu v práci každou Portugalku. A taky jsem to dokázala v továrně na jutu. Se mnou tam pracovalo u stavů mnoho portugalských děvčat a já jsem přece každý den utkala víc než kterákoli z nich. Tady nejde o práci. O co tu tedy jde?“ Montér na ni rozpačitě pohlédl.

„Často jsem si kladl stejnou otázku. Jsme přece lepší než ti chudáci přistěhovalci, říkal jsem si. Byli jsme tu před nimi a tato půda nám patřila. Přetrumfnu každého Daga, který se kdy narodil na Azorech. Mám lepší vzdělání. Tak, hrome, jak nás tedy dokázali předstihnout? Znám na to jedinou odpověď: nemáme dost filipa. Nevyužíváme pořádně svých makovic. Nějak nám to nejde. Opravdu jsme se ve farmaření neproslavili. Na farmě jsme si jen hráli. Mám vám to dokázat? Proto jsem vás sem přivedl… abyste poznali, jak starý Silva a jeho rod farmaří. Rozhlédněte se tu. Jeden jeho bratranec, který teprve nedávno přijel z Azor, tu začíná hospodařit a platí Silvovi pěkné nájemné. Za chvilku si někde vyhledá půdu a koupí ji od některého zkrachovaného amerického farmáře.

Jen se rozhlédněte – i když toho tu neuvidíte tolik co v létě. Ani píď půdy tu není nevyužitá. Tam, kde jsme my měli jednu slabou sklizeň, mají oni čtyři, a ještě k tomu bohaté. A podívejte se, kolik toho tady nasadili… mezi řadami stromů mají rybíz, mezi řadami rybízu fazole, po každé straně stromů jsou také řady fazolí a stejně i na konci stromořadí. Věřte, že by Silva těchto pět akrů neprodal ani za pět set v hotovosti za akr. Mému dědečkovi dal za akr padesát dolarů na dlouhodobý úvěr – a já tu teď pracuji pro telefonní společnost a zavádím telefon bratranci starého Silvy.

Koňské boby kolem silnice… rozumějte, když si Silva vymyslel tento trik a začal jimi krmit prasata, vydělal na tom víc než můj dědeček na celé farmě. Dědeček nad koňským bobem ohrnoval nos. Umřel s ohrnutým nosem a s tolika hypotékami na půdu, až hrůza pomyslet… Zasazuje rajčata zabalená do papíru – už jste něco takového slyšeli? Otec se poškleboval, když poprvé viděl, jak to Portugalci dělali. Pořád se jim poškleboval. Ale oni mají obrovskou úrodu a otcova rajčata sežrali škůdci. Nemáme prostě filipa, nebo schopnosti, nebo co. Podívejte se na tento kousek půdy – čtyři úrody do roka a každá píď půdy je několikanásobně využita. A tamhle za městem jsou kousky po jednom akru, které vynášejí víc než našich padesát akrů za starých časů. Portugalci jsou prostě rození farmáři, ale my farmaření nerozumíme a nikdy jsme mu nerozuměli.“

Saxon rozmlouvala s montérem a všude za ním chodila až do jedné hodiny, kdy se podíval na hodinky, rozloučil se a vrátil ke své práci, k zavádění telefonu.

Ve městě nosila Saxon svůj košík, zabalený do voskovaného plátna, v ruce; měl však i popruhy, takže ho mohla na silnici nosit na zádech. Své ukulele si pak posunula na levý bok.

Míli od místa, kde potkali montéra, se zastavili u potůčku, tekoucího mezi křovím u silnice. Billy navrhl, aby snědli studený oběd, poslední jídlo, jež Saxon připravila ještě v domku v Borové ulici; Saxon však trvala na tom, aby zapálili oheň a uvařili si kávu. Sama po ní sice příliš netoužila, ale považovala za velmi důležité, aby měl Billy od samého začátku jejich podivného putování ve všem co největší pohodlí. Snažila se vnuknout mu stejné nadšení, jaké cítila sama, a proto nechtěla udusit těch několik jiskřiček, které v něm zaplály, něčím tak neveselým, jako je studené jídlo.

„Musíme si hned od začátku vytlouci z hlavy jednu věc, Billy, a to je spěch. Nikam nespěcháme a nezáleží nám na tom, jdeme-li za školu, nebo ne. Vyšli jsme si prostě, abychom se pobavili a zažili skutečná dobrodružství, o jakých jsme čítali v knížkách… Jéje! Chtěla bych, aby mě teď viděl ten chlapec, co mě vzal na ryby na Kozí ostrov. Říkal, že Oakland je dobrý jen k tomu, aby bylo odkud odejít. No, a my jsme odešli, ne? A teď se tady zastavíme a uvaříme si kávu. Ty udělej oheň, Billy, a já donesu vodu a prostřu.“

„Ty,“ poznamenal Billy, když čekali, až začne vřít voda, „víš, co mi to připomíná?“

Saxon si byla jista, že ví, ale zavrtěla hlavou. Chtěla, aby jí to řekl sám.

„No přece tu druhou neděli naší známosti, když jsme si vyjeli s Princem a Králem do Moražského údolí. Tenkrát jsi taky prostírala k obědu.“

„Jenomže to byl mnohem bohatší oběd,“ dodala se šťastným úsměvem.

„Jenom nevím, proč jsme tenkrát neměli kávu,“ pokračoval.

„Možná proto, že by to vypadalo moc rodinně,“ zasmála se. „Mary by řekla, že neslušně…“

„Nebo nevhodně,“ přerušil ji Billy. „Vždycky se tím slovem oháněla.“

„A vidíš, co se z ní stalo.“

„S takovými to tak vždycky dopadá,“ zavrčel Billy zachmuřeně. „Všiml jsem si už, že ty nejpřepjatější a nejfajnovější bývají nejzkaženější. Jsou jako někteří koně, kteří se plaší z něčeho, čeho se vůbec nebojí.“

Saxon mlčela, stísněna neurčitým a vzdáleným smutkem, který vzbudila zmínka o vdově po Bertovi.

„Vím ještě o něčem, co se toho dne stalo, co bys nikdy neuhodla,“ vzpomněl si Billy. „Vsadím se, že to neuhodneš.“

„Sotva,“ zašeptala Saxon, ale její oči ji usvědčovaly ze lži.

Billy jí odpověděl stejným pohledem a mimoděk natáhl ruku, uchopil její dlaň a něžně si ji přitiskl ke tváři.

„Je malá, ale moje,“ řekl o zajaté ruce. Potom pohlédl na Saxon, kterou jeho slova rozpálila. „Je to, jako bychom zase spolu chodili, viď.“

Oba jedli s velkou chutí a Billy si popřál tři šálky kávy.

„Ty, na tom venkovským vzduchu člověk vytráví,“ zabručel, když se zakousl do pátého krajíce obloženého masem. „Snědl bych celé tele a ještě bych ho až k hlavě zalil kávou.“

Saxon se v duchu vracela ke všemu, co jí pověděl mladý montér, a udělala si z jeho informací celkový závěr.

„Můj ty bože,“ zvolala, „dnes jsme se toho ale dozvěděli!“

„Jedno jsme se dozvěděli zcela určitě,“ řekl Billy, „že tady to rozhodně není pro nás, když půda stojí tisíc dolarů za akr a my máme v kapse jenom dvacet dolarů.“

„Vždyť tu nechceme zůstat,“ řekla spěšně. „To ji tak zhodnotili Portugalci… co všechno na ní dokážou… posílají děti do školy… a mohou je mít; a jak jsi říkal, jsou jako buchtičky.“

„Klobouk dolů před nimi,“ odpověděl Billy, „ale přece jen bych raději měl čtyřicet akrů po stovce za akr než čtyři po tisíci dolarech za akr. Víš, cítil bych se na těch čtyřech nějak stísněně… bál bych se tam.“

Plně ho chápala. V hloubi duše jí čtyřicet akrů také lákalo mnohem víc. Třebaže patřila k další generaci, svým způsobem toužila po širokých prostorách stejně silně jako její strýc Will.

„Tady rozhodně nezůstaneme,“ ujistila Billyho. „Naším cílem není získat čtyřicet akrů, ale sto šedesát akrů zdarma od státu.“

„A myslím, že je nám tím stát povinen za to, co udělali naši otcové a matky. Povídám ti, Saxon, když žena putuje přes planiny jako tvoje matka a když muže a ženu zavraždí Indiáni, jak se to stalo mému dědečkovi a babičce, pak jim stát je něčím povinen.“

„No, teď je na nás, abychom si to vybrali za ně.“

„A taky si to vybereme, žádný strach, někde dole v těch sekvojových horách, jižně od Monterey.“

Kapitola II

Trvalo jim celé odpoledne, než došli přes město Haywards do Nilesu; Saxon a Billy však nelitovali času, odbočili z okresní silnice a šli polními cestami kolem pozemků intenzívně obdělávaných až k okrajům cest. Saxon si s obdivem prohlížela drobné přistěhovalce snědých tváří, kteří sem přišli s holýma rukama, a přesto dokázali, že se jim půda vyplácí i při cenách dvě stě, pět set nebo i tisíc dolarů za akr.

Všichni byli v práci. Na polích pracovaly ženy a děti stejně jako muži. Stále znovu a znovu kypřili půdu, zdálo se, že ji nikdy nenechají odpočinout. A ona se jim za to odměňovala. Musela se jim za to odměňovat, protože by jejich děti jinak nemohly chodit do školy, ani by se jich tolik nemohlo projíždět v opotřebovaných bryčkách a starých autech.

„Podívej se jim do tváří,“ řekla Saxon. „Jsou šťastní a spokojení. Netváří se jako lidé v naší čtvrti, když začaly stávky.“

„Ano, daří se jim jistě dobře,“ souhlasil Billy. „Je to na nich přímo vidět. Ale přede mnou by se vytahovat nemuseli, to mi věř… jen proto, že nás vytlačili z naší půdy a vůbec.“

„Ale vždyť vůbec nevypadají, že by se vytahovali,“ namítala Saxon.

„No dobrá, tak nevypadají. Ale stejně, tak moudří, jak si myslíš, taky nejsou. Vsadím se, že by se mohli ode mne naučit lecčemu o koních.“

Slunce už zapadalo, když přišli do městečka Nilesu. Billy, který poslední půl míle mlčel, vyslovil váhavě návrh.

„Ty… Neměl bych nic proti tomu, kdybychom si vzali pokoj v hotelu. Co bys tomu řekla?“

Ale Saxon důrazně zavrtěla hlavou.

„Co myslíš, jak dlouho bychom vystačili se svými dvaceti dolary? A ostatně, jediný způsob, jak začít, je začít od začátku. S noclehy v hotelu jsme nepočítali.“

„No dobrá,“ ustoupil, „já se obejdu. Myslel jsem jen na tebe.“

„Tak si pamatuj, že já se taky obejdu,“ řekla smířlivě. „Ale teď se musíme postarat o něco k večeři!“

Koupili kus masa, brambory, cibuli a několik jablek a zamířili z města k houštině, která naznačovala, že je nablízku potok. Utábořili se pod stromy na písčitém břehu. Bylo tam plno suchého dříví a Billy si vesele pohvizdoval, když ho sbíral a sekal. Saxon, která bedlivě sledovala jeho náladu, měla z těch falešných tónů radost. Usmála se, když na zemi prostírala ubrus na nepromokavé plátno, jako by to byl stůl. Musela se mnohému naučit, pokud šlo o vaření na táborovém ohni, ale dělala už slušné pokroky – především zjistila, že udržování ohně je důležitější než jeho velikost. Když se uvařila káva, srazila pěnu troškou studené vody a odstavila konvici na okraj ohniště, kde káva zůstane horká, ale nebude se už vařit. Usmažila rozkrájené brambory a cibuli na jedné pánvi, ale každé zvlášť, potom je nasypala na svůj plechový talíř, přikryla ho Billyho talířem a postavila na konvici s kávou. Na suché horké pánvi upekla maso tak, jak to měl Billy rád. Když bylo hotové, nalil Billy kávu a Saxon rozdělila maso, a znovu na chvilku nasypala brambory a cibulku na pánev, aby byly horké.

„Co bys chtěla víc?“ zvolal Billy s hlubokým uspokojením v hlase po posledním šálku kávy, když si ukroutil cigaretu. Natáhl se na bok a opřel se o loket. Oheň jasně plápolal a v odrazu plamenů se Saxonin obličej zdál ještě červenější. „Když naši předkové putovali, museli se bát Indiánů, divokých zvířat a všeho možného; a my jsme si tu v bezpečí jako blechy v houni. Třeba tady ten písek. Mohla by sis přát lepší postel? Je měkký jako peřina. Ty… moc se mi líbíš, ty moje malá squaw. Vsadím se, že by ti nikdo nehádal víc než šestnáct, ty moje lesní žínko.“

„Vážně?“ zazářila, pohodila hlavou a v úsměvu jí zasvítily bílé zuby. „Kdybys nekouřil cigaretu, zeptala bych se tě, chlapečku, jestli maminka ví, že si hraješ venku na písku.“

„Ty,“ začal s průhledně předstíranou vážností, „rád bych se tě něco zeptal, jestli dovolíš. Nechci se samozřejmě nijak dotknout tvých citů a tak podobně, ale rád bych se dozvěděl něco důležitého.“

„No, a co?“ zeptala se, když chvilku marně čekala na jeho další slova.

„Jde zkrátka o to, Saxon. Mám tě nesmírně rád a tak dál, ale blíží se noc a my jsme nějakých tisíc mil od lidí… zkrátka, co bych chtěl vědět, je toto: jsme my dva skutečně, opravdově ženatí?“

„Skutečně a opravdově,“ ujistila ho. „Proč?“

„Jen tak; nějak jsem to zapomněl a začal jsem být v rozpacích, víš, protože kdybychom nebyli ženatí, nehodilo by se podle mé výchovy toto místo…“

„Tak dost,“ řekla přísně. „Teď se to místo výborně hodí k tomu, abys tu připravil dříví na ráno, a já zatím umyji nádobí a dám do pořádku kuchyň.“

Poslušně vstal, ale zarazil se, objal ji a přitáhl k sobě. Nikdo z nich nepromluvil, ale když odešel, Saxonina ňadra se dmula a její rty šeptaly píseň díků.

Nastala tmavá noc, jen slabě osvětlená hvězdami. Ale i ty zmizely za mraky, které se vytvořily jakoby z ničeho. Byl to začátek kalifornského indiánského léta. Vzduch byl teplý, jen s prvními náznaky večerního chládku, a ani větřík se nepohnul.

„Mám pocit, jako bychom teprve teď začali žít,“ řekla Saxon, když Billy nasbíral dříví a přisedl k ní na přikrývku k ohni. „Za dnešní den jsem se dozvěděla víc než za deset let v Oaklandu.“ Zhluboka vydechla a protáhla se v ramenou. „Farmařit je mnohem složitější, než jsem myslela.“

Billy neříkal nic. Upřeně hleděl do ohně a Saxon věděla, že o něčem přemítá.

„Na co myslíš?“ zeptala se, když viděla, že dospěl k závěru, a položila mu ruku na rameno.

„Právě jsem dával dohromady ten náš ranč,“ odpověděl. „Ty malé farmičky jsou docela dobré – ale ne pro nás. My potřebujeme prostor. Chci, abych se mohl rozhlédnout z kopce a vědět, že to všechno okolo je moje půda, až tam dolů na druhou stranu a dál nahoru až k dalšímu kopci, a vědět, že se za ním kolem nějakého potoka asi pasou moje klisny a s nimi tam poskakují hříbátka. Víš, chov koní vynáší... zejména chov velkých tažných koní, kteří váží osmnáct set až dva tisíce liber. Ve městech dostanu kdykoli za pár takových čtyřletých valachů sedm až osm stovek. V tomto podnebí potřebují hlavně dobrou a hojnou pastvu a nějaký přístřeší a trochu sena pro období, kdy je špatný počasí. Nikdy předtím jsem o tom nepřemýšlel, ale přiznám se ti, že se mi myšlenka na takový ranč začíná líbit čím dál víc.“

Saxon byla vzrušená. To byl nový příspěvek k jejímu oblíbenému námětu a nejlepší na tom bylo, že autoritou tu byl Billy. A ještě lepší bylo, že se o to sám začínal zajímat.

„Na to všechno by stačilo sto šedesát akrů,“ povzbuzovala ho.

„To se ví. Kolem domu budeme mít zeleninu a ovoce a slepice a všechno ostatní, zrovna jako Portugalci, a kromě toho dost místa na výběh a chov koní.“

„Ale nebude na hříbata třeba peněz, Billy?“

„Moc ne. Městská dlažba rychle koně ničí. Ve městech tak získám z vyřazených koní plemenné klisny. V tom se vyznám. Prodávají je na dražbách a klisny jsou dobré ještě dlouhá léta, jen na dlažbu se už nehodí.“

Nastalo dlouhé mlčení. Při uhasínajícím ohni si oba představovali budoucí farmu.

„Jaké je tu ticho, co?“ řekl Billy, když se konečně probral ze zamyšlení. Rozhlédl se. „A tma jako v pytli.“ Zachvěl se, zapnul si kabát a přidal na oheň několik polen. „A přece je to nejlepší podnebí na světě. Když jsem byl malý kluk, slyšel jsem mnohokrát otce vyprávět, jak výhodné je podnebí v Kalifornii. Jednou odešel na východ a zůstal tam přes léto a zimu, a měl toho dost. Nikdy víc se tam už nevrátil.“

„Moje matka říkávala, že takové podnebí nemá žádná jiná země. Musela jim připadat nádherná, když měli za sebou pouště a hory. Nazývali ji zemí mléka a strdí. Cady říkával, že tu je půda tak bohatá, že ji stačí jen poškrábat.“

„A co tu je všude zvěře,“ dodal Billy. „Pan Roberts, co adoptoval mého otce, honíval dobytek ze San Joaquinu k řece Columbii. Míval s sebou čtyřicet kovbojů a na cestu si nebrali nic než střelný prach a sůl. Živili se jen zvěří, kterou postříleli.“

„Hory bývaly plné vysoké a moje matka zahlédla kolem Santa Rosy celá stáda losů. Jednou se tam podíváme, Billy. Vždycky jsem po tom toužila.“

„A když byl můj otec ještě mladý, bývaly kdesi na sever od Sacramenta, v zátoce zvané Skrytá louže, houštiny plné medvědů. Chodíval je tam střílet. A když je venku chytali, jezdíval s Mexičany na koních a chytal je do lasa – však víš, jak se to dělá. Říkal, že kůň, který se nebojí medvědů, dokáže desetkrát víc než každý jiný kůň. A levharti! Všichni staří lidé jim neříkali jinak, než ‚ty bestie‘. Ano, jednou se podíváme do Santa Rosy. Třeba se nám nebude krajina dole u pobřeží líbit a poputujeme dál.“

Oheň mezitím vyhasl a Saxon dokončila rozčesávání a zaplétání svých vlasů. Jejich přípravy ke spánku byly jednoduché a za několik minut už leželi vedle sebe pod přikrývkami. Saxon zavřela oči, ale nemohla usnout. Naopak, nikdy ještě nebyla čilejší. Nikdy v životě dosud nespala pod širým nebem a přes velké úsilí nemohla překonat nezvyklý pocit. Kromě toho byla po dlouhé namáhavé cestě jako rozlámaná a písek k jejímu překvapení vůbec nebyl měkký. Uplynula hodina. Doufala, že Billy usnul, ale byla si jista, že ne. Vyděsilo ji ostré zapraskání doutnajícího ohniště. Zdálo se jí, že se Billy trochu pohnul.

„Billy,“ zašeptala, „nespíš?“       

„Ne,“ odpověděl tiše, „a přemýšlím o tom, že tento písek je tvrdší než betonová podlaha. Ale mně je to celkem jedno. Jenomže, kdo by si to byl pomyslel?“

Oba se trochu pootočili, ale marně se pokoušeli uniknout tupému, bolestivému styku s pískem.

Náhlý ostrý, drnčivý zvuk nějakého cvrčka Saxon znovu vyděsil. Naslouchala mu několik minut, až Billy vyrazil:

„Ty, ať už to je co chce, jde mi to na nervy.“

„Myslíš, že to bude chřestýš?“ zeptala se, předstírajíc klid, který necítila.

„Zrovna si to taky myslím.“

„Viděla jsem dva chřestýše ve výkladní skříni Bowmanovy drogérie. A víš, Billy, že mají dutý zuby, a když se do tebe zakousnou, že z dutiny vyteče jed?“

„Br-r-r-r,“ zachvěl se Billy hrůzou, která nebyla jen hraná. „Říká se, že je to jistá smrt, pokud nejsi druhý Bosco. Pamatuješ se na něho?“

„Bosco je pojídá živé! Pojídá je živé! Bosco! Bosco!“ odpověděla Saxon, napodobujíc výkřiky cirkusového vyvolávače.

„Jenomže Boscovi chřestýši měli vyříznuté jedovaté váčky. Určitě. Hele! To je divné, že nemůžu usnout. Kdyby už ta potvora zavřela klapačku. Jsem zvědav, jestli je to chřestýš.“

„Ne, to nemůže být chřestýš,“ rozhodla Saxon. Všichni chřestýši už byli dávno vyhubeni.“

„A kde sebral Bosco toho svého?“ zeptal se Billy s nespornou logikou. „A proč vlastně nemůžeš usnout?“

„Asi proto, že je mi tu všechno nové,“ zněla její odpověď. „Víš, ještě nikdy v životě jsem netábořila pod širým nebem.“

„Ani já ne. A dosud jsem si vždycky myslel, že to je švanda.“ Znovu změnil polohu na písku, který ho přiváděl k zuřivosti, a těžce povzdechl. „Ale myslím, že si na to časem zvykneme. Co dokáží jiní, dokážeme my taky, a jen si považ, co lidí už spalo venku. Dobré je to. Jsme tu volní jako ptáci, nemusíme platit činži, nikoho nemusíme poslouchat…“

Náhle zmlkl. Odkudsi z křoví bylo slyšet občasné zašustění. Když se pokusili zjistit, odkud přichází, šustění záhadně přestalo, a když se k nim přikrádal první náznak spánku, ozvalo se znovu.

„Vypadá to, jako by sem na nás něco lezlo,“ poznamenala Saxon a přitulila se blíž k Billymu.

„No, divoký Indián to není v žádném případě,“ pokoušel se ji uklidnit. Schválně zazíval. „Ach, hlouposti! Čeho bychom se báli? Jen si vzpomeň, co všechno prožili naši průkopničtí předkové.“

Za chvíli se mu začala otřásat ramena a Saxon poznala, že se směje.

„Právě jsem si vzpomněl na příběh, který jednou vyprávěl můj otec,“ vysvětloval. „Bylo to o staré Susan Kleghornové, jedné z oregonských pionýrských žen. Říkali jí Šilhavá Susan; dovedla ale střílet líp než všichni ostatní dohromady. Jednou napadli Indiáni na planinách karavanu vozů, se kterou jela Susan. Seřadili všechny vozy do kruhu, všechny lidi a voly shromáždili uvnitř a Indiány odrazili. V tomto postavení byli příliš silní a tak Indiáni, aby je vylákali do volného prostranství, si vymysleli trik: přivedli dvě bělošské dívky, které zajali v jiné karavaně, a začali je mučit. Dělali to za dostřelem pušek, ale tak, aby to všichni viděli. Indiáni počítali s tím, že to běloši nevydrží, vyběhnou ven a Indiáni je dostanou tam, kde je chtěli mít.

Běloši nemohli nic dělat. Kdyby děvčatům vyběhli na pomoc, Indiáni by je pobili a potom by přepadli karavanu. To by znamenalo smrt pro všechny. Ale vtom stará Susan vytáhla starodávnou kentuckou pušku s dlouhou hlavní. Napěchovala do ní asi trojnásobné množství střelného prachu a namířila na vysokého chlápka, který zrovna pilně mučil dívku, a vystřelila. Ji samou uhodil zpětný náraz tak silně, že celou cestu až do Oregonu nemohla ramenem ani hnout, ale toho vysokého Indiána přece jen odkrouhla. Ani nevěděl, co ho zasáhlo.

Ale to není ten příběh, co jsem ti chtěl vyprávět. Stará Susan prý měla velice ráda Honzu Režnýho. Nevynechala jedinou příležitost, aby se k němu dostala. A její synové a dcery a její starý museli dávat náramný pozor, aby ho někde nenechali a ona se ho nezmocnila.“

„Koho?“ zeptala se Saxon.

„Honzy Režnýho… No jo, ty tomu nerozumíš. To je starý název pro visku. No, a jednou celá rodina někam odešla… bylo to v nějaké obci, která se jmenovala Bodega, kde se usadili po příchodu do Oregonu. Stará Susan si stěžovala, že má revmatické bolesti a že nemůže jít s nimi. Ale rodina něco čula. V domě byl dvougalonový demižon visky. Tak dobrá, řekli, ale než odešli, poslali jednoho vnuka, aby vylezl na vysoký strom na dvoře a přivázal demižon šedesát stop nad zemí. Ale když se v noci vrátili domů, našli Susan na podlaze v kuchyni zpitou pod obraz.“

„Snad nevylezla na strom,“ hádala Saxon, když Billy nejevil chuť pokračovat.

„Ani nápad,“ zasmál se vítězoslavně. „Postavila jen pod demižon necky, vytáhla svou starou pušku, prostřelila demižon – a potom už jen stačilo vyzunknout visku z necek.“

Sotva Saxon zase zdřímla, ozval se znovu šustivý zvuk, tentokrát trochu blíž. Její podrážděná fantazie si představovala, že se k nim něco krade, a představovala si, že to bude nějaký dravec.

„Billy,“ zašeptala.

„Ano, taky to slyším,“ odpověděl hlasem, z něhož poznala, že bdí.

„Nemohl by to být levhart nebo třeba… divoká kočka?“

„To není možné. Všechny ty bestie už dávno vyhubili. Tady je pokojný farmářský kraj.“

Lehký větřík zašelestil ve stromě a Saxon se zachvěla. Tajemný zvuk podezřele náhle utichl. Vtom přešel šustivý zvuk v tupý, ale těžký úder, a Saxon i Billy se pod přikrývkami posadili. Potom všechno umlklo a oni si zase lehli, třebaže jim teď už i samo ticho připadalo zlověstné.

„Ha,“ oddechl si Billy s ulehčením. „Teď už vím, co to bylo. Byl to králík. Slyšel jsem, jak králíci dupou zadníma nohama. Znělo to zrovna tak.“

Saxon se marně snažila usnout. Písek byl stále tvrdší a bolely ji už všechny kosti. A třebaže se její rozum vysmíval každé možnosti nebezpečí dravců, její fantazie si je stále horlivě vykreslovala.

Znovu se něco ozvalo. Tentokrát to nebylo šustění ani chřestění, ale znělo to, jako by se křovím prodíralo nějaké velké tělo. Tu a tam zapraskaly lámané větvičky a jednou zaslechli, jak se větve křovin rozhrnuly a zase urovnaly na původní místo.

„Jestliže to předtím byl levhart, je tohle slon,“ usoudil nevesele Billy. „Je to váha. Poslouchej. A blíží se to.“

Každou chvíli se to zastavovalo, potom se zvuky ozvaly znovu, stále silněji, stále blíž. Billy se pod pokrývkou posadil a objal jednou rukou Saxon, která se také posadila.

„Nezamhouřil jsem ani oka,“ postěžoval si. „Už to zase jde. Kdybych to jen mohl vidět.“

„Dělá to takový hluk, že by to mohl být medvěd,“ drkotala zuby Saxon, částečně strachem, částečně nočním chladem.

„No, luční kobylka to jistě není.“

Billy se začal vymotávat z přikrývek, ale Saxon ho chytila za ruku.

„Co chceš dělat?“

„Nejsem strašpytel,“ odpověděl, „ale už mi to jde na nervy. Jestli nezjistím, co to je, přijdu o rozum. Jdu na výzvědy. Neboj se, dám na sebe pozor.“

Noc byla tak tmavá, že sotva se Billy vzdálil z dosahu, už ho neviděla. Seděla a čekala. Zvuk utichl, ale Billyho postup mohla sledovat podle praskání suchých větviček a haluzí. Za chvilku se vrátil a vlezl pod přikrývky.

„Myslím, že jsem to zahnal. Má to lepší uši než já, a když mě to uslyšelo přicházet, zřejmě to uteklo. A já jsem se tak snažil chodit co nejtišeji… Bože můj, už je to tu zas.“

Posadili se. Saxon šťouchla do Billyho.

„Tamhle,“ upozornila ho nejtišším šepotem. „Slyším, jak to dýchá. Teď to zafunělo.“

Suchá větev zapraskala tak hlasitě a tak blízko, že oba vyskočili.

„Nedám se tím už tahat za nos,“ prohlásil Billy rozhněvaně. „Pustí se do nás, jestli se já nepustím do něho.“

„Co chceš dělat?“ zeptala se úzkostlivě. „Zařvat z plných plic. Pustím se do něho, ať je to kdo chce.“ Zhluboka se nadechl a divoce zařval.

Výsledek zdaleka předčil všechno jeho očekávání a Saxon se chvělo srdce strachem. Tma se v okamžiku naplnila hrozným hlukem a pohybem. Křoví praskalo a z různých stran se ozýval těžký dupot utíkajících zvířat. K jejich velkému uspokojení se všechny zvuky vzdalovaly, až nakonec utichly.

„Co tomu říkáš?“ přerušil Billy mlčení. „Hrome! Všichni moji fanoušci při zápasech říkávali, že se ničeho nebojím. Ještě dobře, že mě neviděli dnes v noci.“ Povzdechl. „Už mám toho prokletýho písku po krk. Vstanu a rozdělám oheň.“

Bylo to jednoduché. Pod popelem ještě byly žhavé uhlíky, od nichž rychle chytilo dříví, které naházel na ohniště. Z mlhavé oblohy vykukovalo několik hvězd. Chvíli se na ně díval a pak se chystal odejít.

„Kam zas jdeš?“ zvolala Saxon.

„Ale, něco mě napadlo,“ odpověděl neurčitě a směle vykročil z okruhu světla, které vrhal oheň.

Saxon seděla zachumlaná do přikrývek až po bradu a obdivovala jeho odvahu. Ani s sebou nevzal sekeru a odešel směrem, kde utichl všechen hluk.

Za deset minut se vrátil se smíchem.

„Ty potvory zatracený mě ale dostaly. Příště se už vyděsím svýho vlastního stínu… Víš, co to bylo? To bys neuhádla do nejdelší smrti. Pár telat, která se polekala víc než my.“

Vykouřil u ohně cigaretu a pak si vlezl k Saxon pod přikrývky.

„Bude ze mne mizerný farmář,“ rozčiloval se, „když mě může k smrti vylekat několik telat. Vsadím se, že tvůj nebo můj otec by ani okem nemrkli. Rod už nějak zchátral, tak je to.“

„Ne, to není pravda,“ bránila ho Saxon. „Rod je stále ještě v pořádku. Nejsme horší, než byli naši předkové, jsme ještě zdravější než oni. Jenom jsme byli jinak vychováni. Celý život jsme prožili ve městech. Známe městské zvuky a záležitosti, ale neznáme venkovské. Byli jsme vychováni daleko od přírody, v tom to všechno je. Ale teď se vrátíme k přírodě. Potřebujeme jen trochu času a budeme spát pod širým nebem stejně tvrdě, jako spával tvůj nebo můj otec.“

„Ale ne na písku,“ hekal Billy.

„To už ne. Je to taky k něčemu dobré, že jsme to vyzkoušeli hned první noc. A teď už mlč a spi.“

Jejich strach zmizel, ale písek, kterému teď mohli věnovat celou svou pozornost, zmnohonásobil svou nepoddajnost. Billy usnul první, ale Saxoniny oči se zavřely, teprve když už kdesi v dálce začali kokrhat kohouti. Písek je tlačil a spali neklidně.

Jen co začalo svítat, Billy vstal a rozdělal oheň. Prokřehlá Saxon se k němu přisunula. Oba měli kruhy pod očima a byli unavení. Saxon se dala do smíchu. Billy se k ní mrzutě přidal, ale když si všiml konvice na kávu, rozveselil se a postavil na oheň vařit vodu.

Kapitola III

Z Oaklandu do San José je čtyřicet mil a Saxon a Billy urazili tuto vzdálenost pohodlně za tři dny. Nepotkali už žádné ochotné ani rozhněvané upovídané montéry a měli málo příležitostí dát se do řeči s náhodnými pocestnými. Potkali hodně vandráků s batohy, kteří po okresní silnici putovali na sever i na jih. Z hovoru s nimi však Saxon rychle zjistila, že o farmaření nevědí nic, nebo jen velmi málo. Byli to většinou staří lidé, zesláblí nebo otupení pitím, a zajímala je jen práce – kde by našli dobré zaměstnání nebo kde předtím pracovali. Všechna místa, o nichž se zmiňovali, však byla daleko. Jedno se však od nich přece jen dozvěděla: že totiž v okrese, kterým právě procházeli, žijí většinou jen drobní farmáři, kteří zřídkakdy najímají lidi na práci, a to ještě pokud možno Portugalce.

Farmáři sami byli nepřívětiví. Často jezdili kolem Billyho a Saxon na prázdných vozech, ale nikdy je nepozvali, aby se svezli. Když se naskytla příležitost a Saxon začala klást otázky, měřili si ji zvědavě nebo podezřívavě a odpovídali vyhýbavě a neurčitě.

„Jako by to nebyli Američani, čert je vem,“ zlobil se Billy. „To za starých časů byli všichni ke všem přívětiví.“

Saxon si však vzpomněla na poslední rozmluvu s bratrem.

„Je to duch doby, Billy. Duch se změnil. Ostatně, žijí tu příliš blízko měst. Počkej, až se dostaneme dál od měst, potom jistě najdeme přívětivější lidi.“

„Je to špinavá banda,“ řekl opovržlivě.

„Třeba mají právo být takoví,“ zasmála se. „Co víš, možná že nejeden stávkokaz, kterého jsi zmlátil, byl jejich synem.“

„Kéž bys měla pravdu,“ řekl Billy vroucně. „Ale já, i kdyby mi patřilo deset tisíc akrů, bych každého člověka, který by putoval s batohem, považoval za stejně dobrého, jako jsem sám – a možná i za lepšího. Rozhodně bych se nad něj nevytahoval.“

Billy hledal práci; nejdříve všude bez výběru, ale později jen na větších farmách. Všude dostával stejnou odpověď, že práci nemají. Někde říkali, že budou orat až po prvních deštích. Tu a tam se trochu oralo i za sucha. Ale většinou farmáři vyčkávali.

„Umíš vůbec orat?“ zeptala se Saxon Billyho.

„Ne, ale myslím, že to nemůže být taková věda. Ostatně, až zase někoho uvidím orat, požádám ho, aby mě to naučil.“

Druhého dne odpoledne se mu naskytla příležitost. Vylezl na plot kolem malého pole a pozoroval starého muže, který chodil za pluhem.

„Ale vždyť to nic není,“ poznamenal Billy pohrdavě. „Když takový starý pápěra ovládne pluh, ovládnu já dva.“

„Tak to jdi zkusit,“ pobídla ho Saxon.

„K čemu?“

„Máš strach,“ posmívala se mu žertem. „Můžeš se ho přece zeptat. Nanejvýš ti řekne ne. No a co? S Postrachem Chicaga jsi zápasil celých dvacet kol bez mrknutí oka.“

„To je něco jiného,“ namítl, ale potom přece jen seskočil z plotu na pole. „Vsadím se, že mě ten stařík vyhodí.“

„Ale nevyhodí. Řekni mu jen, že se chceš naučit orat, a požádej ho, aby ti dovolil vyorat několik brázd. Řekni mu, že to uděláš zadarmo.“

„Ha! Jestli se bude nafukovat, seberu mu ten jeho zatracený pluh.“

Od plotu pozorovala Saxon vyjednávání, ale byla příliš daleko, aby něco zaslechla. Po několika minutách pověsil stařec Billymu provaz na šíji a do rukou mu předal opratě. Pak koně vykročili a starý muž šel vedle Billyho a chrlil ze sebe vodopád ponaučení. Když se několikrát obrátili, přešel farmář po zoraném pruhu k Saxon a přisedl k ní.

„Kdysi už musel trochu orat, co?“

Saxon zavrtěla hlavou.

„Nikdy v životě, ale umí řídit koně.“

„Je vidět, že není úplný zelenáč, a hodně rychle to chápe.“ Při těchto slovech si farmář ukrojil kousek žvýkacího tabáku a zasmál se. „Doufám, že toho nenechá, když jsem si přisedl k vám.

Nezoraná plocha se stále zmenšovala, ale nezdálo se, že by toho chtěl Billy nechat, a jeho diváci na plotě se zatím dali do řeči. Saxon zasypala farmáře otázkami a za chvíli došla k názoru, že se nápadně podobá montérovu otci, jak ho montér vylíčil.

Billy vytrval, dokud nezoral celé pole, a stařec je oba pozval, aby u něho zůstali na noc. Řekl, že má nepoužívaný přístavek, kde najdou malý sporák, a že jim dá čerstvé mléko. A kdyby i Saxon chtěla vyzkoušet svou touhu po farmaření, může zkusit podojit krávu.

Lekce dojení nedopadla tak úspěšně jako Billyho orání; ale když si ji Billy dobíral, vyzvala ho Saxon, aby to zkusil sám, a Billy dopadl stejně žalostně jako ona. Saxon měla oči všude, na všechno se vyptávala, a za chvíli poznala, že zdejší farmaření je úplně jiné než v San Leandru. Farma i farmář byli zastaralí. Nebylo tu žádné intenzívní hospodaření. Bylo tu příliš mnoho půdy příliš málo obdělané. Všechno bylo zanedbané. Dům, stodola i vedlejší budovy chátraly. Zahrádka před domem byla úplně zaplevelená. Zelenina se tu vůbec nepěstovala. Malý sad byl přestárlý, nezdravý a zpustlý. Stromy byly pokroucené, přerostlé a pokryté šedým mechem. Saxon se dozvěděla, že synové a dcery odešli do měst. Jedna dcera se vdala za lékaře, druhá byla učitelkou na státní základní škole; jeden syn byl strojvůdcem, druhý architektem a třetí soudním referentem v San Francisku. Otec řekl, že příležitostně svým rodičům trochu vypomáhají.

„Co tomu říkáš?“ zeptala se Saxon Billyho, když si po večeři zakouřil cigaretu.

Výmluvně pokrčil rameny.

„Hm… To je jednoduché. Stařík je jako jeho sad… taky je obrostlý mechem. Po tom, co jsme viděli v San Leandru, je jasné, že vůbec ničemu nerozumí. A ti koně! Prokázal by jim milosrdenství a sobě by ušetřil peníze, kdyby je oba vyvedl a zastřelil. Vsadím se, že u Portugalců takové koně neuvidíš. Mít dobré koně není žádná pýcha nebo marnotratnost. Je to výhodné z obchodního hlediska. Vyplatí se to. Tak to je. Staří koně sežerou víc než mladí, aby se udrželi v dobré kondici, ale přitom neodvedou tolik práce. Podkovy pro ně však stojí stejně. A ti jeho chudáci nejsou k ničemu. Mít takové koně, to znamená celou dobu ztrácet peníze. Měla bys je vidět při práci a srovnat je s koňmi ve městě.“

Spali tvrdě, a když se časně nasnídali, připravili se k odchodu.

„Rád bych vám dal na pár dní práci,“ řekl při odchodu stařec s politováním, „ale nejde to. Ranč jen taktak uživí mě a mou starou, když teď děti odešly. A ani to ne vždycky. Zdá se, že teď nadlouho nastaly špatné časy. Od doby Grovera Clevelanda je to stále horší.“

Krátce po poledni požádala Saxon v předměstí San José, aby se zastavili.

„Tady rozhodně zajdu dovnitř a popovídám si,“ prohlásila, „pokud na mě nepoštvou psy. Je to nejhezčí místo, jaké jsme dosud viděli, nemyslíš?“

Billy, který stále jen snil o kopcích a o prostorných ohradách pro své koně, přisvědčil bez velkého nadšení.

„A ta zelenina! Jen se na ni podívej! A ty květiny, co tu jsou kolem dokola! To je ještě lepší než sazenice rajčat zabalené do papíru.“

„Nechápu, co to má za smysl,“ namítal Billy. „Co mohou vynášet květiny, které zabírají místo, kde by mohla růst výborná zelenina?“

„To bych právě ráda zjistila.“ Ukázala na ženu, sehnutou až k zemi, která pracovala s lopatkou před malým domkem. „Nevím, co mi poví, ale v nejhorším případě mi může vynadat. Podívej! Dívá se teď na nás. Shoď svůj náklad vedle mého a pojď dovnitř.“

Billy shodil přikrývky ze zad na zem, ale rozhodl se, že počká u nich. Když šla Saxon po úzké cestičce, lemované květinami, zahlédla dva muže, kteří pracovali mezi zeleninou – jeden byl starý Číňan a druhý tmavooký stařec jakéhosi cizího původu. I její nezkušený zrak si všiml, že všude vládla čistota a pořádek a že každý kousek půdy byl pečlivě obdělán. Žena se vzpřímila a obrátila od květin. Saxon zpozorovala, že byla středního věku, štíhlá a měla na sobě jednoduché, ale hezké šaty. Měla brýle a Saxon z její tváře vyčetla, že je vlídná, ale nervózní.

„Dnes nic nepotřebuji,“ řekla dřív, než Saxon stačila promluvit, ale své odmítnutí vyslovila s přívětivým úsměvem.

Saxon v duchu proklela svůj košík s černým víkem. Žena zřejmě viděla, jak ho postavila na zem.

„Nejsme podomní obchodníci,“ vysvětlila rychle.

„Ach, promiňte mi ten omyl.“

Tentokrát se žena usmála ještě přívětivěji a zřejmě čekala, až jí Saxon vysvětlí, proč přišla.

Saxon přemohla rozpaky a pověděla jí všechno bez vytáček.

„Hledáme půdu. Víte, chceme se stát farmáři, ale než získáme půdu, chceme zjistit, jaká půda by se nám vlastně hodila. A když jsem spatřila vaše pěkné hospodářství, chtěla jsem se vás na všechno vyptat. Víte, my farmaření vůbec nerozumíme. Celý život jsme bydleli ve městě a teď jsme toho nechali a chceme žít na venkově a najít tam své štěstí.“

Odmlčela se. Zdálo se jí, že se žena zatvářila potutelně, třebaže jí přívětivý výraz nezmizel.

„Ale jak víte, že najdete své štěstí zrovna na venkově?“ zeptala se.

„Nevím to. Vím jenom, že chudí lidé nemohou najít štěstí ve městě, kde mají neustálé potíže se zaměstnáním. Nemohou-li najít štěstí ani na venkově, pak žádné štěstí nikde neexistuje, a to by nebylo spravedlivé, nemyslíte?“

„To je rozumná úvaha, má milá, tak jak to říkáte. Nesmíte však zapomenout, že i na venkově je mnoho chudých lidí a také mnoho nešťastných lidí.“

„Vy nevypadáte chudě ani nešťastně,“ namítla Saxon.

„To je od vás milé.“

Saxon spatřila, jak se žena potěšením zarděla a ruměnec jí nezmizel z obličeje, ani když pokračovala.

„Třeba mám zvláštní schopnosti, jak žít na venkově a dosáhnout úspěchu. Jak sama povídáte, strávila jste život ve městě. O venkově moc nevíte. A to by vám mohlo zlomit srdce.“

Saxon se v mysli vrátila k strašlivým měsícům v domku v Borové ulici.

„Vím už, že mi může zlomit srdce město. Možná že to bude zlé i na venkově, ale ať tak nebo onak, je to má jediná šance, rozumíte? Buď venkov, nebo nic. Ostatně, obě naše rodiny byly z venkova. Je to přirozenější. A kromě toho, jsem tady, a to dokazuje, že ve svém nitru toužím po venkově, že mám, jak jste říkala, zvláštní schopnosti pro život na venkově, jinak bych tu přece nebyla.“

Druhá žena souhlasně přikývla a pohlédla na Saxon s rostoucím zájmem.

„Ten mladík…“ začala.

„To je můj muž. Byl vozkou až do té velké stávky. Jmenuji se Robertsová, Saxon Robertsová, a můj manžel je William Roberts.“

„A já jsem Mortimerová,“ řekla žena a zlehka se uklonila. „Jsem vdova. A teď byste snad mohla zavolat svého manžela a já se pokusím zodpovědět vaše četné otázky. Řekněte mu, aby dal zavazadla za branku… No tak, jaké otázky vás tedy trápí?“

„Ach, všechny možné. Jak se vám farma vyplácí? Jak jste to všechno dokázala? Kolik vás stála půda? Postavila jste si tento krásný dům? Kolik platíte svým lidem? Jak jste se všemu naučila, co tu roste nejlíp a co nejvíc vynáší? Jak se to nejlépe prodává? Jak to prodáváte?“ Saxon se odmlčela a zasmála. „Ach, ještě jsem ani nezačala. Proč tu všude pěstujete mezi zeleninou květiny? Prohlížela jsem si farmy Portugalců kolem San Leandra, ale květiny tam se zeleninou nikde nemíchali.“

Paní Mortimerová zvedla ruku. „Dovolte, abych vám nejdřív odpověděla na poslední otázku. Je to klíč skoro ke všemu.“

Přišel však Billy a vysvětlení se zdrželo představováním.

„Všimla jste si těch květin, že, má milá?“ pokračovala paní Mortimerová. „A květiny vás přilákaly za branku a přímo až ke mně. A to je právě důvod, proč jsme je zasadili mezi zeleninu – aby padly do očí. Nedovedete si představit, kolika lidem už padly do očí a kolik lidí už vlákaly za mou branku. Je tu dobrá silnice a lidé z města sem rádi jezdí na výlet. Ach ne, s auty jsem nikdy štěstí neměla. Pro samý prach nemohou nic vidět. Ale já jsem začínala, když ještě skoro všichni jezdili na vozech. Okolo nás jezdily ženy z města. Padly jim do očí mé květiny, a tím i moje hospodářství. Řekly kočímu, aby zastavil. A… zkrátka zařídila jsem to vždy tak, abych byla poblíž, aby mě mohly zavolat. Obvykle se mi podařilo pozvat je, aby si prohlédly mé květiny… a přirozeně i zeleninu. Všechno bylo roztomilé, čisťounké, hezounké. Všechno se jim líbilo. A…,“ paní Mortimerová pokrčila rameny, „je dobře známé, že žaludek vidí očima. Zlákala je zelenina, která roste mezi květinami. Chtěly ji mít. Musely ji mít. A dostaly ji za dvojnásobnou cenu než na trhu, ale s radostí ji zaplatily. Víte, stala jsem se jaksi módou nebo snad rozmarem. Nikdo však na tom neprodělal. Zelenina je opravdu výborná, vyrovná se zelenině na trhu a kromě toho je čerstvější. A pak, mé zákaznice zabily dvě mouchy jednou ranou; byly totiž spokojené samy se sebou i z filantropických důvodů. Nejenže dostaly nejsvěžejší a nejčerstvější zeleninu, ale současně je blažilo vědomí, že pomáhají snaživé vdově. Ano, patřilo to k dobrému tónu říci, že kupují zeleninu u paní Mortimerové. Ale to už je příliš široké téma.

Zkrátka, z mého hospodářstvíčka se stala pozoruhodnost, kam se lidé jezdili nebo chodili dívat, když neměli co na práci. A začalo se také povídat, kdo jsem, čím byl můj manžel a co jsem dělala předtím. Některé dámy z města jsem znala osobně ze starých dobrých časů. A ty se opravdu postaraly, abych měla úspěch. A pak, obvykle jsem také návštěvníkům podávala čaj. V té chvíli se zákazníci stávali mými hosty. Stále jim ještě podávám čaj, když sem přijedou se svými přáteli, aby mě jim předvedli. Z toho vidíte, že květiny jsou jednou z příčin mého úspěchu.“

Saxon poslouchala s nadšením, ale když paní Mortimerová pohlédla na Billyho, všimla si, že nadšení své manželky nesdílí. Jeho modré oči byly zachmuřené.

„Tak jen ven s tím,“ pobízela ho. „Co si o tom myslíte?“

K Saxoninu překvapení odpověděl zpříma a k jejímu dvojnásobnému překvapení měl takové výhrady, jaké by jí nikdy nepřišly do hlavy.

„Vždyť je to trik,“ vyložil svůj názor Billy. „Na to jsem právě myslel…“

„Ale trik, který se vyplácí,“ přerušila ho paní Mortimerová a její oči se živě a vesele zaleskly za brýlemi.

„Ano a ne,“ trval na svém Billy, mluvě svým pomalým, rozvážným způsobem. „Kdyby každý farmář sázel květiny mezi zeleninu, pak by každý dostal dvojnásobnou cenu než na trhu a potom by to už žádná dvojnásobná cena nebyla. Všechno by bylo jako předtím.“

„Stavíte teorii proti faktům,“ namítla paní Mortimerová. „Faktem je, že to ostatní farmáři nedělají. Faktem je, že dvojnásobnou cenu dostávám jen já. To nemůžete popřít.“

Billyho to nepřesvědčilo, ale nevěděl, jak na to odpovědět.

„Ale stejně,“ zabručel a pomalu zavrtěl hlavou, „nějak se mi to nezdá. Cosi tu není v pořádku, pokud se týká nás – totiž mé ženy a mě. Třeba na to za chvíli přijdu.“

„A zatím si to tu trochu prohlédneme,“ pozvala je paní Mortimerová. „Chci vám ukázat všechno a řeknu vám, jak to dělám. Potom se posadíme a povím vám, jak jsem začínala. Víte,“ upřela pohled na Saxon, „chci, abyste důkladně pochopila, že na venkově můžete mít úspěch jen tehdy, vezmete-li to za správný konec, Když jsem začínala, neměla jsem o tom všem ani tušení a neměla jsem ani tak pěkného a silného muže jako vy. Byla jsem úplně sama. Ale to vám ještě povím.“

Během další hodiny, strávené mezi zeleninou, ovocnými stromy a keři, si Saxon uložila do paměti spoustu ponaučení, která si chtěla probrat ve volných chvílích. Billyho to také zajímalo, ale nechal mluvit Saxon a sám se jen zřídka na něco zeptal. Za domkem, kde bylo všechno stejně čisté a uspořádané jako vpředu, jim paní ukázala drůbežárnu. V různých odděleních tam chovala několik set malých, sněhobílých slepic,

„Bílé leghornky,“ řekla paní Mortimerová. „Nemáte tušení, co jsem na nich letos vydělala. Slepice držím jen do té doby, dokud dobře snášejí…“

„Totéž jsem ti říkal o koních, Saxon,“ vpadl jí Billy do řeči.

„Tím, že je nechávám vylíhnout ve správnou dobu, což nenapadne ani jednoho z deseti tisíc farmářů, snášejí mi i v zimě, kdy většina slepic přestane snášet a kdy jsou vejce nejdražší. Anebo: mám své zvláštní zákazníky. Platí mi deset centů za tucet vajec navíc, než je cena na trhu, protože mou specialitou jsou jednodenní vejce.“

Přitom náhodou pohlédla na Billyho a usoudila, že se stále ještě potýká se svým problémem.

„To je také trik?“ zeptala se.

Přikývl. „Taky. Kdyby všichni farmáři dodávali jeden den stará vejce, těch deset centů nad nejvyšší cenu by přestalo. A byli bychom na tom stejně jako předtím.“

„Ale vejce by byla jednodenní, všechna by byla jednodenní, na to nesmíte zapomínat,“ zdůraznila paní Mortimerová,

„Ale to mé ženě a mně nepomůže,“ namítl. „A to jsem právě chtěl pochopit a teď jsem na to přišel. Mluvíte o teorii a faktech. Deset centů nad nejvyšší cenu je pro Saxon a pro mne teorie. Faktem však je, že nemáme ani vejce, ani slepice a ani půdu, kde by slepice běhaly a snášely vejce.“

Jejich hostitelka s pochopením přikývla.

„A ještě tu máte něco, co nemohu pochopit,“ pokračoval. „Nedovedu to tak říct, ale je to tu.“

Paní Mortimerová jim ještě ukázala chov koček, vepřín, stáj pro dojnice a psinec. Žádné z těchto oddělení nebylo velké. Ujistila je však, že všechna ji vynášejí peníze, a plynně jim podala přehled o svých výdělcích. Zatajil se jim dech, když uslyšeli nákupní a prodejní ceny čistokrevných perských koček, ohijských prasat, skotských kolií a jerseyských krav. Na mléko těchto krav měla také své zvláštní zákazníky a dostávala o pět centů za čtvrt galonu víc, než se platilo za nejlepší mlékárenské mléko. Billy rychle vystihl rozdíl mezi jejím ovocným sadem a ovocným sadem, který viděli den předtím, a paní Mortimerová mu ukázala ještě tucty jiných rozdílností, při nichž musel dát jen na její slovo.

Pak jim ještě pověděla o další své činnosti, o domácích zavařeninách a rosolech, které byly vždy prodány už předem, a to za ceny mnohem vyšší než na obvyklém trhu. Seděli v pohodlných proutěných křeslech na verandě a ona jim, vyprávěla, jak zvelebila obchod se zavařeninami a marmeládou tím, že je prodávala jen nejlepší restauraci a nejlepšímu klubu v San José. Přinesla majiteli restaurace a správci klubu vzorky, v dlouhých debatách vyvrátila všechny jejich námitky, překonala jejich nechuť a přesvědčila zejména majitele restaurace, aby z jejího zboží udělal velkou „specialitu“, aby je nabízel zákazníkům a především aby značně zvýšil ceny za jídla, k jejichž přípravě je použil.

Při jejím vyprávění se Billyho oči znovu nespokojeně zachmuřily. Paní Mortimerová to viděla, ale vyčkávala.

„A teď začněte od začátku,“ poprosila ji Saxon.

Ale paní Mortimerová odmítla, dokud jí neslíbí, že zůstanou na večeři. Saxon nedbala Billyho zjevné nechuti a přijala pozvání za oba.

„Tak tedy,“ začala paní Mordmerová vyprávět, „ze začátku jsem byla zelenáč, protože jsem se narodila a vyrostla ve městě.

O venkově jsem věděla jen to, že se tam jezdí na prázdniny, ale já vždy jezdila do lázní, do hor nebo k moři. Skoro celý život jsem strávila mezi knihami. Dlouhá léta jsem byla vedoucí donkasterské knihovny. Pak jsem se vdala za pana Mortimera. Byl to vzdělanec, profesor university v San Migueli. Dlouho stonal, a když zemřel, nic po něm nezůstalo. Dokonce i část jeho životní pojistky padla na to, abych se zbavila věřitelů. Sama jsem byla vyčerpaná, skoro jsem se nervově zhroutila, nebyla jsem k ničemu. Zůstalo mi však pět tisíc dolarů a bez dlouhého rozmýšlení jsem se rozhodla, že budu farmařit. Objevila jsem toto místo, v příjemném podnebí, blízko San José – konečná stanice tramvaje je jen čtvrt míle odsud – a koupila jsem je. Zaplatila jsem dva tisíce v hotovosti a na dva tisíce jsem si vzala hypotéku. Akr totiž stál dvě stě dolarů.

 „Dvacet akrů!“ zvolala Saxon. „Nebylo to příliš málo?“ vyzvídal Billy.

„Bylo to mnoho, příliš mnoho. Deset akrů z toho jsem ihned pronajala. A jsou v pronájmu dosud. Dokonce i těch deset, které jsem si nechala, bylo na velice dlouhou dobu příliš mnoho. Teprve teď se začínám cítit trochu méně stísněná.“

„A deset akrů uživilo vás i dva dělníky?“ zeptal se Billy s údivem.

Paní Mortimerová potěšené spráskla ruce. „Poslyšte. Byla jsem knihovnice. Vyznala jsem se v knihách. Především jsem si přečetla všechno, co o tomto předmětu bylo napsáno, a předplatila jsem si několik nejlepších farmářských časopisů a novin. A ptáte se, jestli mých deset akrů uživilo mě a mé dva dělníky? Dovolte, abych vám to vysvětlila. Mám čtyři dělníky. Těch deset akrů musí uživit nejen je, ale také Hannu – to je vdova, Švédka, která mi vede domácnost a je přímo k nezaplacení v sezóně, kdy děláme zavařeniny a marmelády – a její dceru, která chodí do školy a vypomáhá, a mého synovce, kterého jsem vzala k sobě na vychování a poskytuji mu vzdělání. Těch deset akrů už také skoro zaplatilo celých dvacet akrů, tento dům, všechny vedlejší budovy a čistokrevná zvířata.“

Saxon si vzpomněla, co mladý montér povídal o Portugalcích.

„To nedokázalo těch deset akrů,“ zvolala. „Dokázala to všechno vaše hlava a vy to dobře víte.“

„O to právě jde, má milá. Dokazuje to, že na venkově může mít úspěch jen člověk, který má hlavu na pravém místě. Pamatujte si, že půda je štědrá. Musí se s ní však také štědře zacházet a to je něco, co americký farmář, který pracuje postaru, nedokáže pochopit. A tak opravdu záleží na hlavě. I když ho jeho vyčerpaná půda přesvědčí, že ji musí pohnojit, nevidí rozdíl mezi levným a dobrým hnojivem.“

„O tom bych se taky ráda něco dozvěděla,“ zvolala Saxon.

„Povím vám všechno, co o tom vím, ale především vím, že musíte být velice unavení. Všimla jsem si, že kulháte. Dovolte tedy, abych vás zavedla dovnitř – a o zavazadla se nestarejte; pošlu pro ně Čanga.“

Pro Saxon, s její vrozenou láskou pro krásu a půvab ve všech osobních věcech, byl vnitřek domku skutečným zjevením. Dosud nikdy nebyla ve středostavovském bytě, a co uviděla, nejen zdaleka předčilo všechny její představy, ale především se od nich lišilo. Paní Mortimerová si všimla, jak si Saxon všechno prohlížela zářícíma očima, a ochotně ji všude provedla s radostnou pýchou, sdělila jí ceny jednotlivých materiálů a vysvětlila, co všechno udělala vlastníma rukama, například naleštila podlahy, natřela knihovničku a sestavila velké rozkládací křeslo. Billy chodil opatrně za nimi, a třebaže mu ani nepřišlo na mysl opičit se po dobrých způsobech jiných lidí, podařilo se mu vyhnout se přílišné neohrabanosti dokonce i u stolu, kde on i Saxon poprvé zažili, že je v soukromém domě obsluhoval sluha.

„Kdybyste přišli až za rok,“ litovala paní Mortimerová, „měla bych už zařízen pokoj pro hosty, který mám v plánu…“

„To nevadí,“ řekl Billy. „Stejně vám za všechno děkujeme. Chytneme tramvaj do San José a vezmeme si tam pokoj.“

Paní Mortimerovou však mrzelo, že jim nemůže poskytnout nocleh, a Saxon proto přešla na něco jiného a požádala ji, aby jim ještě něco vyprávěla.

„Vzpomínáte si, jak jsem vám řekla, že jsem za pozemek zaplatila jen dva tisíce dolarů v hotovosti,“ vyhověla jí paní Mortimerová, „takže mi zůstaly tři tisíce na pokusy. Všichni moji přátelé a příbuzní mi samozřejmě prorokovali neúspěch. Dopustila jsem se ovšem chyb, spousty chyb, ale od ještě většího množství chyb mě zachránilo důkladné studium, ve kterém stále ještě pokračuji.“ Ukázala na police se zemědělskými knihami a na řady zemědělských časopisů, které stály u stěny. „Stále jsem studovala. Rozhodla jsem se být na výši doby a dala jsem si posílat všechny zprávy z pokusné stanice. Vycházela jsem téměř úplně ze stanoviska, že všechno, co dělá farmář starého ražení, je špatné, a ani jsem se v tom příliš nemýlila. Hloupost farmářů, kteří hospodaří postaru, je skoro neuvěřitelná… Ale radila jsem se i s nimi, diskutovala jsem s nimi o všem možném, kritizovala jejich stereotypní metody, chtěla jsem si vyslechnout jejich dogmatické názory plné předsudků a podařilo se mi přesvědčit je všechny, že jsem blázen a že to se mnou špatně skončí.“

„Ale neskončilo!“

Paní Mortimerová se vděčně usmála.

„Někdy, a ještě i teď, jsem překvapená, že se to nestalo. Pocházím však z tvrdohlavého rodu, který byl od půdy odloučen dost dlouho, aby se na ni mohl dívat novým způsobem. Když jsem něco uznala za správné, ihned a důkladně jsem to začala provádět, ať to vypadalo jakkoli výstředně. Třeba ten starý sad. Byl bezcenný. Hůř než bezcenný. Starého Calkinse div neranila mrtvice, když viděl, jakou spoušť jsem tam natropila. A podívejte se na něj dnes. Na místě, kde dnes stojí domek, stávala stará rozbořená barabizna. Na čas jsem se v ní usadila, ale ihned jsem strhla stáj, vepřín, drůbežárnu, všechno… prostě jsem to vyčistila. Kroutili hlavami a bědovali, když viděli, jak marnotratně si počíná vdova, která bojuje o živobytí. Ale přišly ještě horší věci. Úplně ustrnuli, když jsem jim pověděla, co jsem zaplatila za tři krásná šlechtěná prasata… chesterská, víte… za tři sotva odstavené kusy jsem zaplatila šedesát dolarů. Potom jsem rychle prodala obyčejné slepice a nahradila je bílými leghornkami. Dvě vychrtlé krávy, které jsem koupila s hospodářstvím, jsem prodala řezníkovi po třiceti dolarech a za dvě ušlechtilé jerseyské jalovice jsem zaplatila dvě stě padesát dolarů… a tou výměnou jsem vydělala, kdežto Calkins a ostatní si ponechali své vychrtlé kravky, které nedají ani tolik mléka, co stojí krmivo pro ně.“ Billy souhlasně přikývl.

„Vzpomeň si, co jsem ti říkal o koních,“ připomněl Saxon a na výzvu hostitelky podal velmi zasvěcený výklad o koních a o chovu koní z obchodního hlediska.

Když si vyšel zakouřit, přiměla paní Mortimerová Saxon, aby vyprávěla o sobě a o Billym, a vůbec nebyla pohoršena, že boxoval a mlátil stávkokaze.

„Je to skvělý mladík a hodný člověk,“ ujistila paní Mortimerová Saxon. „Je mu to vidět na tváři. A co je nejlepší, miluje vás a je na vás hrdý. Nedovedete si představit, s jakou radostí jsem pozorovala, jak se na vás dívá, zejména když mluvíte. Váží si vašeho úsudku. Ale vždyť si ho musí vážit, když se s vámi vydal na tuto pouť, kterou jste si přece vymyslela vy.“ Paní Mortimerová si vzdychla. „Máte velké štěstí, milé dítě, velké štěstí. Vy ještě nevíte, co to je mužský mozek. Počkejte, až vzplane nadšením pro vaše plány. Budete překvapená, jak se do toho pustí. Budete mít co dělat, abyste s ním udržela krok. Zatím však musíte vést vy. Nezapomeňte, že vyrostl ve městě. Bude těžké odvyknout ho způsobu života, na jaký byl zvyklý.“

„Ale i on je přece znechucen městem. ..“ začala Saxon.

„Ale ne tak jako vy. Láska neznamená pro muže všechno jako pro ženu. Město ublížilo víc vám než jemu. Vždyť jste tam ztratila své drahé děťátko. Jeho zájem, jeho pouto bylo jen příležitostné a náhodné ve srovnání s hloubkou a s bezprostředností vašeho.“

Paní Mortimerová se ohlédla po Billym, který právě vcházel.

„Už jste přišel na to, co vás trápilo?“ zeptala se.

„Myslím, že ano,“ odpověděl a posadil se do velkého křesla, na které mu ukázala. „Je to…“

„Okamžik,“ zarazila ho paní Mortimerová. „Toto je krásné, velké a silné křeslo a vy jste taky takový, přinejmenším velký a silný, a vaše ženuška je velmi unavená… ne, ne, jen zůstaňte sedět, potřebuje vaši sílu. Ano, trvám na tom, rozevřete náruč.“

Přivedla k němu Saxon a posadila mu ji na klín. „Tak, pane… sluší vám to spolu velice… a teď už vyslovte své námitky proti mému způsobu obživy.“

„Nejde o váš způsob,“ odmítl Billy rychle. „Váš způsob je v pořádku. Je skvělý. Pokouším se jen ukázat, že se váš způsob nehodí pro nás. Nedovedli bychom to tak jako vy. Vy jste přece měla výhodu – zámožné známé, kteří věděli, že jste bývala knihovnicí a že váš manžel byl profesorem. A měla jste…“ Na chvilku se zarazil, pokoušeje se formulovat myšlenku, která se mu dosud rýsovala jen neurčitě. „Prostě použila jste způsobu, který my použít nemůžeme. Dostalo se vám vzdělání a... a… nevím, jak to vyjádřit, ale myslím, že jste znala společenské a obchodní způsoby, které my znát nemůžeme.“

„Ale, můj milý chlapče, to, co potřebujete, se přece můžete naučit také,“ tvrdila. Billy zavrtěl hlavou.

„Nepochopila jste mě dobře. Řeknu vám to jinak. Dejme tomu, že bych se já se zavařeninou a s marmeládou přihrnul do té fajnové restaurace, do které jste přišla vy, a chtěl bych si tam popovídat se šéfem. Zkrátka, od okamžiku, co bych vstoupil do jeho kanceláře, by bylo jasné, že tam nepatřím. A co je ještě horší, sám bych to cítil, že tam nepatřím. Pak bych si uvědomil, co si o mně asi myslí, a to by mě naštvalo, což je špatný začátek pro obchodování. A pak by on usoudil, že prodávání zavařenin rozumím jako koza petrželi. A pak? Myslel bych si, že si o mně myslí, že jsem pitomec, a začal bych se naparovat, abych mu dokázal, že pitomec je on. Chápete to? Takhle mě vychovali. Takový už prostě jsem, ale zavařeninu bych neprodal.“

„To je pravda, co říkáte,“ poznamenala vesele paní Mortimerová. „Ale je tu vaše žena. Jen se na ni podívejte. Udělala by při obchodování dojem na každého muže. Byl by až moc ochoten ji vyslechnout.“

Billy strnul a v očích se mu ukázal hrozivý výraz.

„Copak jsem zase provedla?“ zasmála se hostitelka.

„Ještě jsem nedošel tak daleko, abych obchodoval se vzhledem svý ženy,“ zavrčel drsně.

„To je správné. Jediná potíž je v tom, že vy oba jste padesát roků za dobou. Jste Američané starého ražení. Že jste se vůbec prodrali tím houštím moderních poměrů, je úplný zázrak. Jste jako z jiného světa. Kdo kdy slyšel v těchto úpadkových časech, aby si mladí manželé z města vzali na záda batohy a vydali se hledat půdu? Ano, je to starý duch Argonautů. Jako byste z oka vypadli těm, co kdysi zapřahali voly a vytáhli na západ do krajů, kde zapadá slunce. Vsadila bych se, že vaši rodiče a prarodiče patřili k takovým lidem.“

Saxoniny oči se zaleskly a Billyho znovu zvlídněly. Oba přisvědčili.

„I já pocházím z takového rodu,“ pokračovala paní Mortimerová hrdě. „Moje babička patřila k lidem, kteří přežili Donnerovu skupinu. Můj dědeček, Jason Whitney, připlul kolem Hornova mysu a zúčastnil se vztyčení Medvědí vlajky v Sonomě. Byl v Monterey, když John Marshall objevil zlato v náhonu Sutterova mlýna. Pojmenovali po něm jednu ulici v San Francisku.“

„Znám ji,“ přerušil ji Billy. „Whitneyova ulice. Blízko Ruského vrchu. Saxonina matka zase přešla planiny.“

„A Billyho dědečka a babičku zabili Indiáni,“ dodala Saxon. „Jeho otec jako malý chlapeček žil u Indiánů, než ho zajali běloši. Nevěděl ani, jak se jmenuje, a adoptoval ho jakýsi pan Roberts.“

„Takže jsme vlastně skoro jedna rodina, milé děti,“ zářila paní Mortimerová. „Je to jako závan starých časů, na které se bohužel v dnešní uspěchané době skoro zapomnělo. Zajímá mě to všechno zejména proto, že jsem zkatalogizovala a přečetla všechno o těch časech. Vy,“ ukázala na Billyho, „totiž váš otec je vlastně historická postava. Vzpomínám si na jeho příběh. Je to všechno popsáno v Bancroftových dějinách. Byli to modočtí Indiáni. Vozů bylo osmnáct. Váš otec to jediný přežil, byl tehdy skoro ještě nemluvně, které si neuvědomovalo, co se stalo. Adoptoval ho vůdce bělochů.“

„Správně,“ řekl Billy. „Byli to Modokové. Otcova karavana měla zřejmě namířeno do Oregonu. Byla úplně vyhlazena. Zajímalo by mě, nevíte-li něco o Saxonině matce. Psávala za starých časů básně.“

„Byly některé z nich vytištěny?“

„Ano,“ odpověděla Saxon. „Ve starých novinách v San José.“

„Znáte některé?“

„Ano, jedna začíná takto:

Sladce jako loutny lehký tón

tvá něžná múza dovedně tu pěla,

 a v kalifornské pláni nezměrné

vždy dále jemným tónem zněla.“

„Zdá se mi to známé,“ řekla paní Mortimerová zamyšleně.

„A druhá, kterou si pamatuji, začínala:

Já vykradla se tiše od davu tam v háji,

 kde nahé sochy stály a listí chvělo se…

A tak to pokračovalo. Moc jsem tomu nerozuměla. Věnovala to mému otci…“

„Milostná báseň!“ přerušila ji paní Mortimerová. „Už si na ni vzpomínám. Počkejte… Ta-ta-tá, ta-ta-tá, ta-ta-tá, táta

 stojí…

v třpytu fontán, a ametysty

na prsou a na rukou se chvějí

a potom v nádrž jako proud se linou čistý.

V paměti mi utkvěl ten proud ametystů, i když si už nevzpomínám na jméno vaší matky.“

„Jmenovala se Daisy…“ začala Saxon. „Ne, Dayelle,“ opravila ji paní Mortimerová, která si náhle vzpomněla.

„Ach, ale nikdo jí tak neříkal.“

„Ale podepisovala se tak. A dál?“

„Daisy Wileyová-Brownová.“

Paní Mortimerová šla ke knihovně a rychle se vrátila s velkou prostě vázanou knihou.

„Je to ‚Výběr z časopisů‘,“ vysvětlila. „Mezi jiným tu jsou i nejlepší básně přistěhovalců.“ Přelétla očima obsah a náhle se zastavila. „Měla jsem pravdu. Dayelle Wileyová-Brownová. Tady to je. Je tu deset jejích básní: Výprava Vikingů, Zlaté dny, Stálost, Caballero, Hroby na Malé louce…“

„Tam jsme odrazili Indiány,“ přerušila ji Saxon vzrušeně. „A matka, která tehdy byla ještě malé děvčátko, odešla z tábora a donesla raněným vodu. A Indiáni na ni nestříleli. Všichni říkali, že to byl zázrak.“ Seskočila Billymu z klína, sáhla po knize a zvolala: „Ach, ukažte mi to! Ukažte mi to. Je to pro mě něco nového. Tyto básně vůbec neznám. Smím si je opsat? Naučím se je nazpaměť. Když si jen pomyslím, že jsou od mé matky!“

Paní Mortimerová si musela utřít brýle; půl hodiny seděla i s Billym beze slova, a Saxon zatím hltala matčiny řádky. Nakonec zavřela knihu, kde si prstem založila stránky s matčinými básněmi, pohlédla na ni a opakovala hlasem plným uctivého obdivu:

„A já o tom nevěděla, já o tom nevěděla.“

Mysl paní Mortimerové však za tu půlhodinu nezahálela. Po chvilce přednesla svůj plán. Věří v intenzívní mlékařství, stejně jako v intenzívní farmaření a má v úmyslu, jen co skončí smlouva s nájemníky, založit na druhých deseti akrech mlékařskou farmu. Jako všechno, co podniká, musí být i tato farma vzorná, a to znamená, že bude potřebovat víc pomocníků. Billy a Saxon by se jí zrovna hodili. Od příštího léta by je mohla usadit v domku, který chce postavit. Mezitím by mohla Billymu opatřit nějakou práci přes zimu. Zaručila by mu tuto práci a ví o malém domku, který by si mohli najmout hned u konečné stanice tramvaje. Pod jejím vedením by mohl Billy řídit stavbu od samého začátku. Tak by si vydělali peníze, připravili by se na nezávislý farmářský život a měli by příležitost něco si přitom hledat.

Její přemlouvání však bylo marné. Nakonec Saxon shrnula jejich stanovisko.

„Nemůžeme zůstat hned na prvním místě, i když je tak krásné a vlídné jako u vás a v tak hezkém údolí, jako je toto. Vlastně ještě ani nevíme, co chceme. Musíme jít dál a poznat různá místa a různé způsoby hospodaření, abychom si sami ujasnili, co chceme. S rozhodnutím nespěcháme. Chceme si být opravdu naprosto jisti! A pak…“ Zaváhala. „A pak, moc se nám nelíbí rovinatá krajina. Billy by tam chtěl mít kopce a já taky.“

Když se chystali k odchodu, nabídla jim paní Mortimerová darem „Výběr z časopisů“; Saxon však zavrtěla hlavou a vyžádala si od Billyho peníze.

„Tady je napsáno, že kniha stojí dva dolary,“ řekla. „Koupila byste mi jednu a nechala ji u sebe, dokud se neusadíme? Pak vám napíši a vy byste mi ji poslala.“

„Ach, vy Američané,“ plísnila je paní Mortimerová, přijímajíc peníze. „Musíte mi však slíbit, že mi občas napíšete, ještě než se usadíte.“

Vyprovodila je až k silnici.

„Jste odvážní mladí lidé,“ řekla na rozloučenou. „Jak ráda bych šla s vámi s batohem na zádech. Jste opravdu nádherná dvojice. Kdybyste cokoli potřebovali, dejte mi vědět. Určitě budete mít úspěch a já bych k tomu ráda přispěla. Napište mi, jak to dopadne s tou státní půdou, ale přiznám se vám, že v to příliš nevěřím. Pokud ji vůbec najdete, bude jistě daleko od odbytišť.“

Potřásla Billymu rukou. Saxon objala a políbila.

„Ničeho se nebojte,“ zašeptala jí vážně do ucha. „Zvítězíte. Jste na správné cestě. A udělali jste dobře, že jste nepřijali mou nabídku. Ale nezapomínejte, že to místo, a možná že i lepší, bude pro vás vždy připravené. Oba jste ještě mladí. Nespěchejte. Kdykoli se někde na čas zastavíte, dejte mi vědět a já vám pošlu hromadu zemědělských časopisů a farmářských publikací. Sbohem. A hodně, hodně, hodně štěstí.“

Kapitola IV

Té noci seděl Billy nehybně na kraji postele v jejich pokojíku v San José a v očích měl přemýšlivý výraz.

„No,“ poznamenal nakonec s hlubokým povzdechem, „mohu říct jen tolik, že na světě přece jen žijí dobří lidé. Třeba paní Mortimerová. Je opravdu skvělá – pravá Američanka starého ražení.“

„Je to jemná, vzdělaná dáma,“ souhlasila Saxon, „a přesto se nestydí sama pracovat na farmě. A opravdu to dovede.“

„Na dvaceti akrech… vlastně na deseti; a všechny už splatila, všechno zvelebila a živí sebe, čtyři dělníky, Švédku s dcerou a synovce. Z toho jsem jelen. Deset akrů! Můj otec přece nikdy nemluvil o méně než sto šedesáti akrech. Dokonce i tvůj bratr Tom vždy hovoří o takových pozemcích… A je to jen žena, když se to tak vezme. Měli jsme štěstí, že jsme se s ní setkali.“

„To bylo opravdové dobrodružství!“ zvolala Saxon. „Takové věci se stávají jen na cestách. Nikdy nevíš, co se ti v příštím okamžiku přihodí. Přišlo to tak znenadání, zrovna když jsme byli unaveni a přemýšleli jen o tom, jak daleko ještě je do San José. Vůbec jsme to neočekávali. A ona se k nám chovala, jako bychom ani nebyli pocestní. A ten dům… tak čistý a krásný. Člověk by tam mohl jíst z podlahy. Nikdy se mi ani nezdálo o něčem tak hezkém a příjemném, jako je ten dům zevnitř.“

„Hezky to tam vonělo,“ dodal Billy.

„To je právě to. V ženských časopisech se tomu říká ovzduší. Předtím jsem nevěděla, co to znamená. Ten dům má krásné, příjemné ovzduší…“

„Jako tvoje hezké prádlo,“ řekl Billy.

„To má následovat hned za udržováním těla, aby bylo svěží, čisté a krásné. Také dům má být svěží, čistý a krásný.“

„Ale nemůže to být pronajatý dům, Saxon. Je třeba mít vlastní. Domy k pronajmutí se tak nestavějí. Ale stejně, jedno je jisté: ten dům nebyl drahý. Není to v jeho ceně, ale ve způsobu, jak byl postaven. Je celkem z obyčejného dřeva, jaké se dá koupit v každém skladě. Náš dům v Borové ulici byl přece ze stejného dřeva, ale postaven byl úplně jinak. Nedovedu to vysvětlit, ale jistě víš, jak to myslím.“

Saxon si v duchu znovu představila malý domek, který právě opustili, a nepřítomně opakovala: „To je právě to… jiný způsob.“

Příštího dne ráno byli časně na nohou a v předměstích San José hledali cestu do San Juanu a Monterey. Saxon kulhala stále víc. Na noze jí praskl puchýř a měla silně odřenou patu. Billy si vzpomněl na otcova slova o ošetřování nohou a stavil se u řezníka, kde koupil za pět centů skopového loje.

„Tady máš lék,“ řekl Saxon. „Potřebuješ hladkou obuv a dobře namazat nohy. Namažu ti je, jen co vyjdeme z města. A den nebo dva bychom nemuseli tak spěchat. Bylo by dobré, kdybych dostal nějakou práci, abys si mohla několik dní odpočinout. Porozhlédnu se po něčem…“

Téměř na kraji města nechal Saxon na silnici a šel dlouhou cestou k velké farmě, kterou bylo vidět na jejím konci. Vrátil se s rozzářeným obličejem.

„Je to prima,“ volal už z dálky. „Zajdeme tam dolů ke skupině stromů u potoka a utáboříme se. Ráno začnu pracovat za dva dolary denně beze stravy. Kdybych žádal stravu, dávali by mi jen půldruhého dolaru. Řekl jsem mu, že raději beze stravy, že se budu stravovat sám. Počasí je pěkné a můžeme tu pár dní zůstat, dokud nebudeš mít nohu v pořádku. Hezky se tu utáboříme.“

„Jak jsi sehnal tu práci?“ zeptala se Saxon, když hledali místo, kde by se utábořili.

„Počkej, až se zařídíme, všechno ti povím. Bylo to strašně jednoduché.“

Teprve když si přichystali lůžko a zapálili oheň a když se v hrnci vařily fazole, hodil Billy na zem poslední náruč dříví a začal vyprávět.

„Především, Benson není žádný starosvětský křupán. Na první pohled bys ani neřekla, že je farmář. Je moderní, ostrý jako břitva, mluví a chová se jako podnikatel. Poznal jsem to podle hospodářství, ještě než jsem spatřil jeho. Trvalo mu asi patnáct vteřin, než mě ohodnotil.

,Umíte orat?‘ zeptal se.

‚To se rozumí,‘ povídám.

‚Vyznáte se v koních?‘

,Vyrostl jsem ve stáji,‘ já na to.

A potom… pamatuješ na ten vůz se čtyřspřežím naložený stroji, který tam přijel za mnou? Právě v té chvíli vůz dorazil.

‚Umíte řídit čtyřspřeží?‘ zeptal se jako mimochodem.

‚To se ví. Umím řídit koně s pluhem, s žacím strojem nebo s kolotočem.‘

‚Vyskočte tedy nahoru a vezměte opratě,‘ řekl rychle a ostře, neztráceje ani vteřiny. ‚Vidíte tu kůlnu? Objeďte stáj zprava a vraťte se ke kůlně, kde se vůz vyloží.‘

A musím ti hned říct, že nechtěl nic jednoduchého. Podle kolejí jsem poznal, že všechny povozy objíždějí stáj vždy zleva. On ode mne žádal něco dost obtížného – abych udělal dvojitý zákrut v podobě S, abych objel roh stáje a pak hned zatočil za roh kůlny. A na tom malém prostranství ještě byly hromady hnoje, který zrovna vyházeli ze stáje a ještě neodklidili. Ale já jsem se nelekl. Kočí mi dal opratě a viděl jsem, jak se ušklebuje; byl si jist, že to nesvedu. Vsadím se, že on sám by to nedokázal. Neřekl jsem nic a hned se rozjel, třebaže jsem koně neznal… ale měla bys vidět, jak jsem řídil přední pár přímo na hromadu hnoje, přičemž se náruční kůň div neodřel o roh stáje a zadní kolo se vyhnulo rohu kůlny jen o šest palců. Jinak to nešlo. A ti koně byli znamenití. Přední pár si skoro sedl na oje, když jsem strhl zadní pár, zabrzdil a zastavil přesně na určeném místě.

‚To jste udělal dobře,‘ řekl Benson. ‚Beru vás.‘

‚To byla maličkost,‘ povídám úplně lhostejně. ‚Dejte mi něco opravdu těžkýho.‘

Usmál se a porozuměl.

‚Dobrý to bylo,‘ řekl. ,Já totiž své koně nesvěřím každýmu. Silnice není nic pro vás. Jistě jste schopný člověk, který se dostal na scestí. Ale přesto můžete s mými koňmi orat a můžete začít hned ráno.‘

Což dokazovalo, že zase nebyl tak chytrý. Nepřesvědčil se, umím-li orat.“

Když Saxon rozdělila fazole a Billy nalil kávu, zůstala chvilku stát a prohlížela si jídlo, rozložené na přikrývce – krabici s cukrem, plechovku kondenzovaného mléka, plátky nasoleného hovězího, salát a pokrájená rajčata, krajíce čerstvého francouzského chleba, talíře s fazolemi a hrnky s kávou, ze které se kouřilo.

„Jaký rozdíl proti včerejšímu večeru!“ zvolala Saxon a spráskla ruce. „Je to jako z nějaké dobrodružné knížky. Ten chlapec co jsem s ním byla na rybách, měl pravdu! Vzpomeň si na ten včerejší krásně prostřený stůl a krásný dům a pak se podívej na tohle. V Oaklandu bychom mohli žít tisíc let a nikdy bychom nepotkali ženu, jako je paní Mortimerová, a ani by se nám nezdálo, že může existovat dům, jako je její. A jenom si považ, Billy, to jsme teprve na začátku.“

Billy pracoval tři dny, a třebaže tvrdil, že mu to jde velice dobře, přiznal nakonec upřímně, že orání je těžší, než si myslel.

„Nikdy jsem si nemyslel, že se mi orání zalíbí,“ poznamenal. „Ale je to prima. A taky to pořádně posiluje svaly na nohou. Při řízení vozu nemají dost cviku. Budu-li ještě někdy trénovat na boxerský zápas, můžeš se vsadit, že si přitom i trochu zaorám. A víš, půda opravdu dobře voní, když ji tak obracíš. Fakt, voní tak, že by člověk do ní nejraději kousl. A tak to jde celý den, obracíš tu svěží a kyprou půdu. A koně má výborné. Rozumějí své práci jako lidé. Jedno ti můžu říct, že Benson nemá na svém hospodářství ani jednoho špatného koně.“

Když Billy pracoval poslední den, zatáhla se obloha mraky, vzduch zvlhl, od jihovýchodu začal foukat ostrý vítr a všechno nasvědčovalo tomu, že přijde první zimní liják. Billy se večer vrátil s malým balíkem staré celtoviny, kterou si vypůjčil, a rozprostřel ji na jakousi dřevěnou kostru nad jejich ložem, aby je chránil před deštěm. Několikrát si postěžoval, že ho bolí malíček levé ruky. Přiznal se Saxon, že ho už bolel celý den, ale ve skutečnosti ho trápil už několik dní… nejspíš si zadřel třísku, ale nemohl ji najít.

Pospíchal s přípravami na bouřku, vyvýšil lože na stará prkna, která vytrhl z nepoužívané, rozpadávající se stodoly na druhém břehu potoka. Na prkna místo matrací nakupil suché listí. Nakonec ještě upevnil plachtu kousky provazů a drátu.

Když začalo pršet, měla z toho Saxon velkou radost, Billyho to však nezajímalo. Řekl, že ho velice bolí prst. Ani on, ani Saxon nevěděli, co s tím mají dělat, a oba žertovali, že si zadřel nehet.

„Možná že se ti podbírá,“ dohadovala se Saxon. „Co to znamená?“

„Nevím. Vzpomínám si, že to jednou měla paní Cadyová, ale tenkrát jsem ještě byla moc malá. Také to měla na malíčku. Myslím, že si na to dávala horké obklady. A pamatuji se, že si to natírala nějakou mastí. Bylo to strašně zlé a skončilo to tím, že jí slezl nehet. Potom se jí to rychle zhojilo a narostl jí nový. Neměla bych ti udělat obklad z horkého chleba?“

Billy odmítl a vyslovil naději, že se to do rána zlepší. Saxon byla znepokojená, a když. usínala, věděla, že Billy leží neklidně a nespí. Když ji za několik minut probudil silný nápor větru a bubnování deště na plachtu, slyšela Billyho tiše sténat. Opřela se o loket a volnou rukou mu svým osvědčeným způsobem hladila čelo a tvář kolem očí, aby ho uspala.

Znovu usnula. Hned se však zase probudila, ale tentokrát to nezpůsobil vítr, nýbrž Billy. Neviděla ho, ale hmatem zjistila jeho divnou polohu. Vylezl z přikrývek, klečel s čelem opřeným o prkna a stahoval ramena potlačovanou bolestí.

„Strašně to škube,“ přiznal se konečně. „Je to horší než tisíc bolavých zubů. Ale to nic není… jen aby vítr nestrhl plachtu. Pomysli jen na to, co museli vydržet naši,“ procedil mezi zuby, zaťatými bolestí. „Třeba můj otec. Jednou byl v horách a člověka, který tam byl s ním, napadl medvěd a rozsápal mu nohu až na kost. A kromě toho jim došlo jídlo a museli jet dál. Otec ho třikrát vysadil na koně a on mu přitom dvakrát omdlel. Nakonec ho musel přivázat. Trvalo to pět týdnů, ale přece to vydržel. Nebo Jack Quigley. Roztrhla se mu puška a utrhla mu celou pravou ruku a lovecké štěně, které měl s sebou, mu z ní sežralo tři prsty. A byl v bažinách úplně sám a…“

Saxon se však už nedozvěděla nic víc o dobrodružstvích Jacka Quigleye. Strašlivý nápor větru přetrhl několik provazů, strhl kostru střechy a na chvíli je pochoval pod plachtou. Hned nato odnesl plachtu i s kostrou a s provazy do tmy a na Saxon a Billyho se valil déšť.

„Nezbývá nic jinýho,“ křičel jí do ucha, „než sebrat všechny věci a dojít do tý starý stodoly.“

Přenášeli věci za prudkého deště a úplné tmy. Museli přitom dvakrát přebrodit potok přes kameny a promáčeli se až po kolena. Stará stodola byla děravá jako síto, ale podařilo se jim najít suché místo, na které složili své přikrývky, které zdaleka už nebyly suché. Saxon trápila Billyho bolest. Trvalo hodinu, než se jí podařilo ho uspat, a nechtěla-li, aby se hned zase probudil, musela ho nepřetržitě hladit po čele. Třeba se sama třásla a bylo jí mizerně, snášela vděčně bezesnou noc s vědomím, že mu pomáhá překonat nejhorší bolest.

Když už podle ní byla nejméně půlnoc, někdo je vyrušil. Z otevřených dveří se náhle zablesklo elektrické světlo jako z malého reflektoru, prohledávalo stodolu a zastavilo se na ní a na Billym. Od zdroje světla se ozval hrubý hlas.

„Aha! Už vás mám! Pojďte ven!“

Billy se posadil; oči měl oslněné světlem. Hlas za světlem se blížil a opakoval rozkaz, aby vyšli ven. „Kdo je to?“ zeptal se Billy.

„Já,“ zněla odpověď. „A dělejte, nebo vás naučím.“

Hlas se přiblížil až k nim, sotva na yard daleko, ale neviděli nic pro přerušované světlo, které chvílemi zhasínalo a znovu se rozsvěcovalo, podle toho, jak ten člověk tiskl vypínač baterky.

„Tak dělejte, hýbejte se,“ pokračoval hlas. „Zabalte si přikrývky a pojďte. Půjdete se mnou.“

„Kdo jste, ke všem čertům?“ zeptal se Billy.

„Jsem strážník. Pojďte.“

„No, a co chcete?“

„Vás, přirozeně, vás dva.“

„A proč?“

„Jste tuláci. Dělejte už. Nebudu tu trčet celou noc.“

„Můžete sebrat sám sebe,“ poradil mu Billy. „Nejsem žádný tulák. Jsem dělník.“

„Možná jste, možná nejste,“ řekl strážník, „ale to všechno můžete ráno povědět soudci Neusbaumerovi.“

„Cože, ty… páchnoucí, špinavý pse, ty si myslíš, že mě sebereš?“ začal Billy. „Posviť na sebe, ať vidím tu tvoji hnusnou držku. Mě chceš sebrat? Mě? Počkej, až vstanu, nadělám z tebe povidla, ty…“

„Ne, ne, Billy,“ prosila Saxon. „Nedělej výtržnost. Znamenalo by to vězení.“

„Správně,“ potvrdil strážník, „poslechněte tu ženskou.“

„To je moje manželka a hleďte, abyste se k ní podle toho choval,“ varoval ho Billy. „A teď vypadněte, nechcete-li přijít do maléru.“

„Takových, jako jste vy, jsem už viděl,“ odvětil strážník. „A mám s sebou malý přesvědčovací prostředek. Mrkněte se.“

Pruh světla se pohnul a spatřili, jak se ze tmy vynořila ruka držící revolver, ozářený strašidelným třpytem. Ruka vypadala jako cosi zvláštního, odděleného, bez tělesné spojitosti, a objevovala se a mizela podle toho, jak palec tlačil na vypínač baterky. Okamžik hleděli na ruku s revolverem, příští okamžik do neproniknutelné tmy a další okamžik znovu na ruku s revolverem.

„Teď už, myslím, půjdete,“ posmíval se strážník. „Raději tolik nemyslete,“ začal Billy.

Vtom světlo zhaslo. Zaslechli, jak se strážník rychle pohnul a jak na zem dopadla baterka. Billy i strážník po ní tápali, ale našel ji Billy a posvítil si na strážníka. Spatřili muže s šedými vousy, oblečeného do nepromokavého pláště, po kterém crčela voda. Byl to starý člověk a připomínal Saxon muže, jaké vídala o státním svátku v průvodu Velké armády.

„Vraťte mi tu baterku,“ poroučel.

Billy se odmítavě zachechtal.

„Provrtám vás kulkou, kčertu.“

Namířil revolver přímo na Billyho, jehož palec na vypínači se ani nepohnul; v bubínku zahlédli lesklé hroty nábojů.

„Ale jdi, ty vousatý starý skunku, ty přece nemáš odvahu střelit ani do kyselých jablek,“ zněla Billyho odpověď. „Znám takové, jako jsi ty… jsou odvážní jako lvi, když mají sebrat ubohé, vyděšené chudáky, ale když se střetnou s mužem, jsou zbabělí jako spráskaní psi. Jen stiskni kohoutek! Ty „špinavý ničemo, kdybych na tebe vykřikl bú, stáhneš ocas mezi nohy a utečeš!“

Po těchto slovech následoval skutek a Billy zařval BÚÚÚ a Saxon se bezděčně zasmála, když viděla, jak se strážník polekal.

„Dávám vám poslední příležitost,“ zasyčel strážník mezi zuby. „Vraťte mi baterku a pojďte pokojně se mnou, nebo vás tu na místě složím.“

Saxon se o Billyho bála, ale jen tak napůl. Byla přesvědčena, že se strážník neodváží vystřelit, a pocítila starý známý obdiv nad Billyho odvahou. Neviděla mu do obličeje, ale s jistotou věděla, že je bledý a klidný a že je na něm stejný děsivý výraz, který viděla, když se bil se třemi Iry.

„Nebudete první, koho zabiju,“ vyhrožoval strážník. „Jsem starý voják a nebojím se krve…“

„Měl byste se stydět,“ vpadla mu do řeči Saxon, „takhle ponižovat a tupit pokojné lidi, kteří se ničeho nedopustili.“

„Dopustili jste se toho, že tu spíte,“ bránil se strážník. „Není to váš majetek. Je to proti zákonu. A lidi, kteří se proviní proti zákonu, patří do vězení, a proto tam patříte vy dva. Poslal jsem tam už spoustu tuláků na třicet dní za to, že spali zrovna v této boudě. Je to na ně opravdová past. Dobře jsem si všiml vašich obličejů a viděl jsem, že jste pěkná sebranka.“ Obrátil se na Billyho. „Tak už dost těch hloupostí. Podřídíte se a půjdete pokojně?“

„Povím ti dvě věci, ty starý koni,“ odpověděl Billy. „Za prvé: nás nesebereš. Za druhé: tuto noc přespíme tady.“

„Dejte mi baterku,“ žádal strážník naléhavě. „Čerta starýho, vousáči. Stojíš si na vedení. Zmiz. Vypadni. A baterku si hledej venku v blátě.“

Billy otočil světlo, aby ozářilo dveře, a pak baterku vyhodil, jako by odpálil míč při baseballu. Zůstali v úplné tmě a slyšeli, jak vetřelec skřípe vztekem zuby.

„A teď začni střílet a uvidíš, co se ti stane,“ radil mu Billy výhružně.

Saxon nahmatala Billyho ruku a pyšně ji stiskla. Strážník zavrčel jakousi hrozbu.

„Co je?“ zeptal se Billy ostře. „Ještě nejsi pryč? Tak poslyš, vousáči. Už mám toho všeho až po krk. Vypadni, nebo tě odsud vyhodím. A jestli sem ještě přijdeš očumovat, dostaneš, co ti patří. A teď zmiz!“

Hřmění bouřky bylo tak silné, že nic neslyšeli. Billy si ukroutil cigaretu. Když si ji zapaloval, uviděli, že je stodola prázdná. Billy se zasmál.

„Ty, tak jsem se rozzlobil, že jsem zapomněl i na prst. Ale teď se zase začíná ozývat.“

Saxon ho uložila a začala ho opět konejšivě hladit.

„Do rána tu zůstaneme,“ řekla. „Ale hned po rozednění se vrátíme tramvají do San José, najmeme si pokoj, dáme si teplou snídani a zajdeme do lékárny pro vhodný prostředek na obklady nebo pro něco jiného, co bude třeba k léčení.“

„Ale co Benson?“

„Zatelefonuji mu z města. Bude to stát jen pět centů. Viděla jsem, že má telefon. Stejně bys v dešti nemohl orat, i kdybys měl prst v pořádku. Ostatně, dáme se do pořádku oba. Než se zlepší počasí, zahojí se mi pata a budeme moci vyrazit na další cestu.“

Kapitola V

O tři dny později, v pondělí časně ráno, odjeli Saxon a Billy tramvají na konečnou a podruhé se vydali do San Juanu. Na silnici byly kaluže, ale z modré oblohy svítilo slunce a všude se začala zelenat tráva. Před Bensonovou farmou počkala Saxon na Billyho, který si šel pro svých šest dolarů za tři dny orání.

„Strašně zuřil, že odcházím,“ řekl jí, když se vrátil. „Nejdřív o tom nechtěl ani slyšet. Říkal, že by mě za několik dní nechal řídit koně a že nemá pro čtyřspřeží tolik lidí, aby někoho nechal jen tak odejít.“

„A co jsi mu odpověděl?“

„Ale, řekl jsem mu jenom, že už musím dál. A když mě začal přemlouvat, pověděl jsem mu, že mám s sebou ženu, která už velmi touží po tom, abychom šli dál.“

„Ale ty přece také, Billy.“

„To se ví, zlatíčko; ale stejně jsem po tom netoužil tolik co ty. Hrome, to orání se mi začínalo líbit. Teď se už nebudu bát žádat o takovou práci. Přišel jsem tomu na kloub a vsadím se, že bych většinu oráčů už teď přetrumfnul.“

Po hodině, když už měli za sebou dobré tři míle, uhnuli ke kraji silnice, protože za sebou zaslechli hluk auta. Neprojelo však kolem. Seděl v něm sám Benson a zastavil u nich.

„Kam máte namířeno?“ zeptal se Billyho a rychlým, zkoumavým pohledem si změřil Saxon.

„Do Monterey… pokud jedete tak daleko,“ odpověděl Billy a zasmál se.

„Mohu vás odvézt až do Watsonvillu. Pěšky by vám to s takovým nákladem trvalo několik dní. Nasedněte.“ Obrátil se přímo na Saxon. „Chcete sedět vpředu?“

Saxon pohlédla na Billyho.

„Jen si tam sedni,“ souhlasil. „Vpředu je to příjemnější… To je moje žena, pane Bensone – paní Robertsová.“

„Aha, tak to jste vy, co jste mi odvedla pana Robertse,“ vyčetl jí Benson dobrosrdečně a podal jí přikrývku.

Saxon vzala ochotně vinu na sebe a pozorně sledovala, jak rozjíždí vůz.

„Byl bych velmi chudý farmář, kdybych neměl víc půdy, než kolik jste zoral, než jste přišel ke mně,“ řekl Benson Billymu přes rameno a zamrkal na něho.

„Předtím jsem měl pluh v rukou jen jednou,“ přiznal se Billy. „Ale člověk se musí naučit všechno.“

„Za dva dolary denně?“

„Najde-li někoho, kdo je ochoten mu je dát,“ odpověděl Billy spokojeně.

Benson se srdečně zasmál.

„Ale jste velice chápavý,“ udělal mu poklonu. „Všiml jsem si, že s pluhem nejste příliš obeznámen. Ale držel jste se dobře. Ani jeden člověk z deseti, které bych najal na silnici, by tak dobře nepracoval jako vy ten třetí den. Ale vám pomáhá, že se vyznáte v koních. Když jsem vám tehdy ráno řekl, abyste vzal opratě, bylo to napůl žertem. Jste zkušený znalec koní a rozený vozka.“

„Má koně velice rád,“ řekla Saxon.

„To samo nestačí,“ navázal Benson na její slova. „Váš manžel ví, jak s nimi správně zacházet. Je to těžké vysvětlit. Ale v tom to právě je… že to ví. Je to něco jako instinkt. Laskavost je nezbytná, ale ještě nezbytnější je vědět, jak na ně. Váš manžel ví, jak na ně. Vezměte třeba zkoušku se čtyřspřežím, které jsem ho podrobil. Bylo to velmi složité a těžké. Laskavost ke koním by tu nestačila. Bylo třeba vědět, jak na to. Poznal jsem, že to ví, jen co vzal opratě do rukou. Ani trochu nezaváhal. A koně taky ne. Pocítili pevnou ruku. Věděli, že se musí podřídit. Nebáli se, ale cítili, že na kozlíku sedí jejich pán. Věděl, jak na ně, rozumíte? Chytil je a odvedl kam chtěl, dopředu, dozadu, doprava, doleva, přinutil je táhnout, zvolnit krok, couvat… a oni věděli, že všechno dobře dopadne. Víte, koně možná nemají rozum, ale padlí na hlavu taky nejsou. Poznají, když je vezme do rukou opravdový znalec, třebaže mi není jasné, jak na to tak rychle přijdou.“

Benson se odmlčel, trochu vyveden z míry svou povídavostí, a rychle pohlédl na Saxon, aby viděl, zda ho poslouchala. Výraz jejího obličeje a očí ho uspokojil, a proto se krátce zasmál a dodal:

„Koně jsou můj koníček. To nemá nic společného s tím, že řídím tuto páchnoucí mašinu. Raději bych se projížděl s párem klusáků. Ale ztratil bych tím mnoho času a co je horší, neustále bych se o ně bál. Tato věc však nemá žádné nervy ani jemné klouby nebo šlachy; nanejvýš se porouchá.“

Míle ubíhaly a Saxon se brzy zabrala do rozhovoru s Bensonem. Hned poznala, že i on je typem nového farmáře. Úspěšně využívala znalostí, které už nasbírala, a byla překvapená, že rozumí skoro všemu, co Benson povídá. Na jeho přímou otázku mu vyprávěla, jaké mají s Billym záměry, letmo se dotkla života v Oaklandu a široce se rozpovídala o jejich plánech do budoucna.

Když projížděli kolem dětských školek na Morganově návrší, uvědomila si jako ve snu, že už ujeli dvacet mil. Uvědomila si také, že to je větší úsek, než toho dne chtěli ujít. A stroj stále bzučel a hltal vzdálenosti.

„Divil jsem se, co takový schopný člověk jako váš manžel dělá na silnici,“ řekl jí Benson.

„Ano,“ usmála se. „Řekl, že jste mu pověděl, že bude asi schopným člověkem, který se dostal na scestí.“

„Ale to jsem nevěděl nic o vás. Teď už chápu. Musím však říci, že za našich dnů je velmi nezvyklé, aby si mladí manželé jako vy sbalili batoh a šli hledat půdu. A abych nezapomněl, chci vám něco říci.“ Obrátil se k Billymu. „Právě chci říci vaší ženě, že na mé farmě na vás čeká celoroční zaměstnání. Je tam pěkný malý domek o třech místnostech, ve kterém byste se oba mohli usadit. Nezapomeňte na to.“

Saxon se mezi jiným dozvěděla, že Benson studoval na zemědělské fakultě Kalifornské university – o takovém studijním oboru dosud ani neslyšela. Pokud jde o státní půdu, nedával jí velkou naději.

„Jediná státní půda, která ještě zůstala,“ informoval ji, „je ta, kterou nikdo nechce, ať už z jakýchkoli důvodů. Jestliže tam dole, kam máte namířeno, je dobrá půda, budou tam patrně nedosažitelné trhy. Myslím, že tam nevede železnice.

Počkejte, až pojedeme Pajarským údolím,“ řekl, když minuli Gilroy a hnali se k Sargentu. „Ukážu vám, co se dá udělat s půdou… a neudělali to absolventi vysokých škol, ale nevzdělaní cizinci, kterým se povznesení Američané vždy posmívali. Ukážu vám to. Je to jedna z nejzajímavějších zvláštností v celém státě.“

V Sargentu je na několik minut nechal o samotě ve voze, když si zařizoval obchodní záležitosti.

„Panečku, to je lepší než chodit pěšky,“ řekl Billy. „Do večera je ještě daleko, a až nás vysadí, budeme odpočatí a můžeme ještě několik mil ujít po svých. Ale stejně, až se usadíme a povede se nám dobře, myslím, že zůstanu při koních. Pro mě budou vždycky dost dobří.“

„Auto je dobré jen tehdy, spěcháme-li někam,“ souhlasila Saxon. „Ovšem, kdybychom byli velice, velice bohatí…“

„Ty, Saxon,“ přerušil ji Billy, kterého náhle něco napadlo. „Zase jsem se o něčem poučil. Nebojím se už, že bych na venkově nenašel práci. Zpočátku jsem se bál, ale nic jsem ti neříkal. Měl jsem velké obavy, když jsme šli nahoru do San Leandra. A teď už na mě čekají dvě místa – u paní Mortimerové a u Bensona, a k tomu ještě stálá. Jo, na venkově se člověk vždycky uživí.“

„Ach,“ opravila ho Saxon s hrdým úsměvem, „neřekl jsi to správně. Schopný člověk se na venkově vždycky uživí. Velcí farmáři nenajímají lidi z milosrdenství.“

„To jistě; dělají všechno jen ve svém zájmu,“ ušklíbl se.

 „Ale po tobě skočili. To proto, že jsi schopný člověk. Poznají to na první pohled. Jen si vzpomeň, Billy, na všechny ty potulné dělníky, které jsme cestou potkali. Ani jeden se ti nevyrovná. Dobře jsem si je prohlédla. Všichni jsou slabí… slabí na těle, slabí na duchu, slabí tak i onak.“

„Jo, je to velice ubohá cháska,“ připustil Billy skromně.

„Není sice vhodná roční doba pro prohlídku Pajarského údolí,“ řekl Benson, když zase seděl vedle Saxon a Sargent už byl daleko za nimi, „ale stojí za to podívat se tam kdykoli. Jen považte… dvanáct tisíc akrů jabloní! Víte, jak se teď říká Pajarskému údolí? Nová Dalmácie. Vytlačují nás odtud. My Yankeeové jsme mysleli, že jsme kdovíjak šikovní. No, a přišli Dalmatinci a dokázali, že jsou šikovnější. Byli to ubozí přistěhovalci, chudší než kostelní myš. Nejdříve pracovali jako nádeníci při sklizni ovoce. Potom začali v drobném kupovat jablka na stromech. Čím více vydělávali, tím víc se pouštěli do větších obchodů. Velmi brzy si začali brát ovocné sady do dlouhodobého nájmu. A teď začínají skupovat půdu. Nebude trvat dlouho a bude jim patřit celé údolí.

Ach, ti naši šikovní Yankeeové! Vždyť tito otrhaní Slované měli hned při prvních drobných obchodech, které s námi uzavírali, nějaké dva nebo tři tisíce procent zisku. Teď se spokojí se sto procenty. Když jim zisky klesnou na pětadvacet nebo padesát procent, považují to za katastrofu.“

„Je to jako v San Leandru,“ řekla Saxon. „Původní majitelé půdy už většinou odešli. Je to tím intenzívním obděláváním půdy.“ Tato věta se jí líbila. „Nejde o to, mít mnoho akrů, ale o to, kolik dovedou z každého akru vytěžit.“

„Ano, a ještě něco,“ odpověděl Benson a důrazně přikývl. „Mnozí z nich, třeba Luke Skerié, pracují ve velkém. Někteří už teď mají majetek za čtvrt miliónu. Sám jich znám asi deset, kteří mají v průměru po sto padesáti tisících. Rozumějí jablkům. Je to skoro nadání. Vyznají se ve stromech asi tak, jak se váš muž vyzná v koních. Každý strom je pro ně ,jako živá bytost ´ jako pro mě kůň. Znají každý strom, jeho historii, všechno, co se s ním kdy stalo, každou jeho zvláštnost. Neustále ho pečlivě pozorují. Vědí, zda se dnes cítí stejně dobře jako včera. A jestliže se dobře necítí, vědí proč a začnou ho léčit. Podívají se na kvetoucí strom a hned vám řeknou, kolik beden jablek z něho budou mít, a nejen to – vědí, jakou hodnotu a jakost budou jablka mít. Vždyť oni znají i každé jednotlivé jablko a česají je jemně, s láskou, nikdy je nepoškodí, balí je a odesílají pečlivě a něžně, a když dojde na trh, není otlačené ani nahnilé, a prodají je za nejvyšší cenu.

Ano, je to víc než jen intenzívní hospodaření. Tito Slované od Jaderského moře jsou velmi prozíraví obchodníci. Dovedou jablka nejen pěstovat, ale i prodávat. Nejsou odbytiště? Co na tom? Najdou si je. Dovedou to, zatímco naši lidé nechají pod stromy shnít celou úrodu. Podívejte se na takového Petra Mengola. Každý rok jede do Anglie a veze s sebou sto vagónů žlutých newtonských jablek. Víte, ti Dalmatinci teď vozí kalifornská jablka až na jihoafrické trhy a vydělávají na nich těžké peníze.“

„Co s těmi penězi dělají?“ zeptala se Saxon.

„Vykupují půdu v Pajarském údolí, přirozeně, tak jak to dělali už předtím.“

„A pak?“ otázala se.

Benson na ni rychle pohlédl.

„Pak začnou vytlačovat Američany z nějakého jiného údolí. A Američané utratí své peníze a ve druhé generaci začnou hnít ve městech, tak jako byste shnila vy i váš manžel, kdybyste nebyli odešli.“

Saxon se mimoděk zachvěla… Jako shnila Mary, pomyslela si; jako shnili Bert a všichni ostatní; jako hnije Tom a všichni jiní.

„Ach, naše země je veliká,“ pokračoval Benson, „ale my nejsme velký národ. My si pěkně sedíme na zápraží a nejhorší je na tom, že není důvodu, proč bychom to neměli dokázat líp. Učíme se to na všech zemědělských školách, v pokusných stanicích a na putovních výstavách. Ale našim lidem se do toho nechce a přistěhovalec, který prošel tvrdou školou, je nutně překoná. Víte, když jsem dokončil universitu, ještě před otcovou smrtí – byl ze staré školy a posmíval se tomu, co nazýval mými teoriemi – jsem pár roků cestoval. Chtěl jsem vidět, jak se farmaří ve starých zemích. No, a viděl jsem toho hodně!

… Teď už co nevidět přijedeme do údolí. Ano, viděl jsem toho dost. Nejdříve jsem viděl v Japonsku terasy na svazích kopců. Představte si kopec tak strmý, že na něj nevyjede kůň. Jim to nevadí. Postaví na něm terasy – pevné kamenné zdi vysoké šest stop, a za nimi rovné plošiny, široké šest stop; tak to jde stále výš a výš, zdi a plošiny, až nahoru samé zdi a plošiny. A viděl jsem dokonce zdi vysoké deset stop, postavené kvůli plošině široké tři stopy, a dvacet stop vysoké zdi pro čtyři a půl stopy široké plošiny, jen aby tam mohli něco vypěstovat. A tu půdu vynášeli na svahy kopců na zádech v košících!

A tak tomu bylo všude, kam jsem přišel, v Řecku, v Irsku, v Dalmácii… i tam jsem se dostal. Lidé chodili a sbírali každou hrst půdy, kterou našli, dokonce ji po lopatkách a hrstích kradli a nosili na zádech do hor a budovali farmy… budovali je, tvořili je přímo na holé skále. A ve Francii jsem viděl rolníky z hor, jak dobývali půdu z koryt řek, jako naši otcové dobývali z kalifornských řek zlato. Jenomže naše zlato zmizelo, ale půda rolníkům zůstane, stále znovu ji převracejí, stále s ní něco dělají, stále na ní něco pěstují. Ale myslím, že bych už měl přestat.“

„Pane Bože!“ zamumlal Billy hlasem plným úcty. „Naši lidé nikdy nic takového nedělali. Není divu, že prohráli.“

„Tamhle už je údolí,“ řekl Benson. „Podívejte se na ty stromy! Podívejte se na ty svahy! To je Nová Dalmácie. Jen se podívejte! Jablkový ráj! Podívejte se na tu půdu! Podívejte se, jak je obdělaná!“

Údolí, které Saxon spatřila, nebylo velké. Ale všude, na rovině i na nízkých vlnitých pahorcích, přímo bily do očí výsledky usilovné práce Dalmatinců. Dívala se a přitom poslouchala Bensona.

„Víte, co s touto krásnou půdou dělali staří usedlíci? Pěstovali na rovině obilí a na kopcích pásli dobytek. A teď tu je dvanáct tisíc akrů jabloní. Je to obvyklá podívaná pro hosty z východních států v Del Monte, kteří sem přijíždějí v autech obdivovat stromy obsypané květy nebo ovocem. Vezměte takového Mattea Lettunicha – je to jeden z prvních přistěhovalců. Přijel přes Castle Garden a stal se umývačem nádobí. Když spatřil toto údolí, poznal, že to je jeho zlatý důl. Dnes má v nájmu sedm set akrů a patří mu sto třicet akrů – má nejlepší ovocný sad v údolí a každoročně vyváží do zahraničí čtyřicet až padesát tisíc beden jablek. A nikdo jiný než Dalmatinec nesmí ze všech těchto jabloní utrhnout ani jediné jablko. Jednou jsem se ho žertem zeptal, zač by svých sto třicet akrů prodal. Odpověděl mi vážně. Vysvětlil mi, kolik mu ročně vynášejí, a vyvodil z toho průměr. Řekl mi, abych si z toho vypočítal kapitál zúročený šesti procenty. Udělal jsem to. Vyšlo mi přes tři tisíce dolarů za akr.“

„A co tu v údolí dělají všichni ti Číňani?“ zeptal se Billy. „Taky pěstují jablka?“

Benson zavrtěl hlavou.

„To je další oblast, ve které my Američané prohráváme. V tomto údolí nepřijde nazmar nic, ani ohryzek, ani slupky; jenomže to nezužitkujeme my Američané. Je tu sedmapadesát sušíren jablek, kromě továren na konzervování jablek a na výrobu moštu a octa. A to všechno patří Číňanům. Ročně vyvážejí patnáct tisíc sudů moštu a octa.“

„Ale tuto zemi vytvořili naši lidé,“ uvažoval Billy. „Bojovali za ni, zpřístupnili ji, udělali všechno…“

„Jen ji nedokázali přivést k rozkvětu,“ navázal na jeho slova Benson. „Udělali jsme vše, co jsme mohli, abychom ji zničili, jako jsme zničili půdu v Nové Anglii.“ Pokynul rukou, ukazuje jakési místo za horami. „Tím směrem leží Salinas. Kdybyste se tam podívali, mysleli byste, že jste v Japonsku. Už nejedno úrodné údolíčko v Kalifornii si zabrali Japonci. Jejich metoda se trochu liší od metody Dalmatinců. Nejdřív začnou sklízet ovoce za mzdu. Pracují lépe než američtí dělníci, yankeeský pěstitel je rád najímá a začne propouštět americké dělníky. Pěstitelé jsou dosud spokojení. Potom Japonci odmítnou ovoce sklízet, američtí dělníci však už jsou pryč. Pěstitel je bezmocný. Úroda se mu kazí. Vtom zasáhnou vůdcové japonských dělníků. Uzavřou smlouvu na ovoce. Japonci velmi brzy úplně ovládnou údolí. Pěstitelé ovoce se stali vlastníky pozemků, kteří žijí ve městech a pilně se tam učí vyššímu životnímu standardu nebo cestují po Evropě. Zůstává už jen poslední krok. Japonci jim pozemky odkoupí. Pěstitelé je musí prodat, protože Japonci ovládají pracovní síly a mohou je podle libosti přivést na mizinu.“

„Ale bude-li to takto pokračovat, co nám zůstane?“ zeptala se Saxon.

„Vždyť to vidíte. Ti z nás, kteří nic nemají, hnijí ve městech. A ti, kteří mají půdu, ji prodávají a odcházejí do měst. Někteří z nich zbohatnou; někteří jdou do svobodných povolání; ostatní utrácejí peníze, a až je utratí, začnou hnít, a vydrží-li jim peníze, dohnívají pak ještě i jejich děti.“

Jejich dlouhá cesta brzy skončila, a když se loučili, připomněl Benson Billymu, že ho čeká stálá práce, kdykoli by se přihlásil.

„Myslím, že se nejdřív koukneme na tu státní půdu,“ odpověděl Billy. „Nevím, do čeho se pustíme, ale do tohohle se nepustíme zcela určitě.“

„Do čeho?“

„Nezačneme pěstovat jablka na půdě, která stojí tři tisíce dolarů za akr.“

Billy a Saxon ušli s batohy na zádech asi sto yardů. Billy první přerušil mlčení.

„A ještě něco ti povím, Saxon. Nikdy nebudeme obcházet a slídit po půdě, krást hrstky půdy a nosit ji v košíku do kopce. Spojené státy jsou zatím ještě dost velké. Je mi jedno, co o nich říká Benson nebo kdo. Spojené státy na tom ještě nejsou tak zle. Jsou tu ještě milióny netknutých akrů, které čekají, a je na nás, abychom je našli.“

„Já ti taky něco povím,“ řekla Saxon. „Dostáváme dobrou školu. Tom byl vychován na farmě, ale dodnes neví o farmaření ani tolik co my. A povím ti ještě něco. Čím víc o tom přemýšlím, tím víc se mi zdá, že tou státní půdou budeme zklamáni.“

„Nesmíš věřit všemu, co se povídá,“ namítal.

„Ach, v tom to není. Sama si to myslím. Poslyš: jestliže má půda tady v okolí cenu tři tisíce za akr, proč tedy státní půda, která je jen o málo dál, tak dlouho čeká, až o ni někdo požádá, jestliže za něco stojí?“

Billy o tom přemýšlel čtvrt míle, ale nemohl přijít na vysvětlení. Nakonec si odkašlal a řekl:

„No, můžeme počkat, až nějakou uvidíme, ne?“

„Dobrá,“ řekla Saxon. „Počkáme, až nějakou uvidíme.“

Kapitola VI

Z Monterey se nedali Sedmnáctimílovou silnicí podél pobřeží, nýbrž polní cestou přes kopce, takže se Carmelský záliv objevil před nimi v celé své kráse úplně nečekaně. Sestupovali mezi voňavými borovicemi, kolem úhledných venkovských domků, v nichž bydleli umělci a spisovatelé, a pokračovali v cestě přes naváté pískové přesypy, na nichž rostl odolný vlčí bob a ve větru se pohybovaly bledé kalifornské vlčí máky. Saxon vykřikla radostným obdivem, hned však pozorovala se zatajeným dechem oslňující modré vlny příboje, prozařované zlatem slunečního třpytu a dlouhé až míli, jak se s rachotem rozstřikují v bílou pěnu, plazící se po okrouhlém břehu, pokrytém pískem skoro stejně bílým.

Saxon ani nevěděla, jak dlouho stáli a pozorovali velkolepý sled vln, které se zvedaly z rozčeřeného moře, aby se s rachotem tříštily u jejich nohou. Vzpamatovala se teprve, když se jí Billy se smíchem snažil stáhnout ze zad košík.

„Mně se zdá, že bys tu chtěla zůstat delší dobu,“ řekl. „Mohli bychom si tedy udělat pohodlí.“

„To bych si ani ve snu nepředstavila,“ řekla s vroucně sepjatýma rukama. „Vždycky… vždycky jsem si myslela, že je příboj u Cliff House překrásný, ale s tímhle se nedá srovnat… Ach! Podívej se! Podívej se! Viděl jsi už někdy tak nepředstavitelné barvy? A slunce jako by svítilo přímo přes ně. Ach! Ach! Ach!“

Konečně odtrhla oči od příboje a zahleděla se na obzor moře, které se skvělo nejtmavší modrou barvou, na množství oblaků nad ním, na křivku pobřeží, které se táhlo k jihu k zubatým výběžkům skal, a na zachmuřenou křivku hor za mírnými nízkými pahorky směrem k pevnině, ke Carmelskému údolí.

„Mohli bychom se posadit a odpočinout si tu,“ nabízel jí Billy. „Je to příliš krásné, abychom od toho hned utíkali.“ Saxon souhlasila a hned si začala rozvazovat boty.

„Snad do toho nechceš vlézt?“ zeptal se Billy s radostným překvapením a začal si také rozvazovat boty.

Ale než se zuli, aby se proběhli bosky po nebezpečném okraji písku promočeného mořskou pěnou, kde se stýkala pevnina s oceánem, upoutalo jejich pozornost cosi nového, podivuhodného. Od tmavých borovic běžel po pískových přesypech muž, nahý až na úzké plavky. Měl hladkou a růžovou pleť, tvář jako cherubín a na hlavě záplavu kučeravých plavých vlasů, ale tělo měl silné a svalnaté jako Herkules.

„Páni!… To je ale svalouš,“ zašeptal Billy Saxon.

Ona si však vzpomněla na rytinu z matčina alba a na Vikingy na vlhkém písku v Anglii.

Běžec je minul ve vzdálenosti asi dvanácti stop, přeběhl po vlhkém písku a zastavil se, až když mu zpěněná voda sahala ke kolenům a když se před ním zvedla stěna vodní tříště, vysoká nejméně deset stop. I jeho statná postava teď vypadala křehce před tímto vzdouvajícím se hrozivým živlem. Saxon se úzkostí až zajíkla, kradmo pohlédla na Billyho a spatřila, že i on se dívá pln napětí.

Cizí muž se však vrhl proti vlně a právě v okamžiku, kdy se zdálo, že užuž bude rozdrcen, ponořil se do příboje a zmizel. Mohutná masa vody dopadla s rachotem na břeh, ale za ní se objevila plavá hlava, natažená ruka a kousek ramene. Mohl udělat jen několik temp a znovu byl nucen vrhnout se do další vlny. Byl to boj – prodrat se do moře proti útoku vody valící se ke břehu. Pokaždé, když se potopil a zmizel, zatajila Saxon dech a zaťala pěsti. Někdy ho za vlnou nemohli hned objevit, a když ho zahlédli, byl zase o kus dál, odhozen zpěněnou vodou jako tříska. Často se zdálo, že se mu to nepovede a že ho vlny hodí zpět na břeh, ale po půlhodině se dostal za vnější okraj příboje a usilovně plaval, nepotápěl se už, nýbrž klouzal po povrchu vln. Za chvíli byl tak daleko, že ho jen občas zahlédli jako pouhou tečku. Ale i ta zmizela a Saxon a Billy na sebe pohlédli, ona ohromená plavcovou odvahou a Billy se zářícíma modrýma očima.

„Ten kluk ale umí plavat,“ chválil ho. „To není žádný strašpytel… Ty, já umím plavat jen v bazénu a v zálivu, ale teď se taky naučím plavat v oceánu. Kdybych to dokázal, nafoukl bych se tak, že by ses ke mně nemohla přiblížit ani na čtyřicet stop. Víš, Saxon, na mou čest, raději bych uměl to co on, než měl tisíc farem. Ach, já umím taky plavat, víš, jako ryba – jednou v neděli jsem plaval od Úzkého mola až k Velké nádrži a to je kolik mil – ale nikdy jsem ještě neviděl plavat někoho tak jako toho chlapíka. Neodejdu z tohoto břehu, dokud se nevrátí… Jen si pomysli, je venku v tom obrovském moři úplně sám! Ten má ale odvahu.“

Saxon a Billy běhali bosi po břehu, honili se a mávali hadovitými mořskými řasami a celou hodinu si hráli jako děti. Teprve když si obouvali boty, spatřili znovu plavou hlavu, blížící se ke břehu. Billy mu vyšel naproti až na okraj příboje. Plavec se vynořil, ne už s bílou pletí, jako když vešel do vody, ale červený od úderů, které mu uštědřilo moře.

„Musím vám říct, že jste úplný zázrak,“ pozdravil ho Billy s neskrývaným obdivem.

„Dnes byl opravdu silný příboj,“ odpověděl mladý muž a přikývl.

„Nejste náhodou boxer, o kterém jsem dosud neslyšel?“ otázal se Billy, který se snažil zjistit, kdo je tento zázrak přírody.

Mladý muž se zasmál a zavrtěl hlavou a Billy by neuhodl, že to je bývalý kapitán universitní jedenáctky a nyní otec rodiny a autor mnoha knih. Prohlédl si Billyho znaleckým pohledem člověka, který je zvyklý zacházet s nováčky snícími o fotbalovém míči.

„Jste chlapská vazba,“ řekl uznale. „Mohl byste se měřit s nejlepšími sportovci. Hádal bych, že se vyznáte v ringu.“

Billy přisvědčil. „Jmenuji se Roberts.“

Plavec stáhl obočí, jak se marně snažil vzpomenout si, kdo to je.

„Billy… Billy Roberts,“ dodal Billy.

„Aha!… Snad ne Velký Billy Roberts? Ale vždyť jsem vás viděl boxovat před zemětřesením ve Strojnickém pavilónu. Byl to předzápas před Eddie Hanlonem a ještě nějakým chlapíkem. Vzpomínám si, že boxujete oběma pěstmi a máte strašlivý úder, ale jste pomalý. Ano, vzpomínám si, šlo vám to tenkrát večer pomalu, ale nakonec jste vyhrál.“ Natáhl mokrou ruku. „Jmenuji se Hazard… Jim Hazard.“

„Jestliže jste byl před pár lety fotbalovým trenérem, četl jsem o vás v novinách. Mám pravdu?“

Srdečně si potřásli rukama a Billy mu představil Saxon. Cítila se velmi malá vedle těch dvou mladých obrů a velmi hrdá, že k nim patří. Mlčky naslouchala jejich hovoru.

„Rád bych si s vámi natáhl rukavice denně na půl hodiny,“ řekl Hazard. „Mohl byste mě hodně naučit. Zůstanete tu někde v okolí?“

„Ne. Půjdeme dál kolem pobřeží, hledáme půdu. Ale zatím bych vás mohl trochu učit a vy byste mě taky mohl něčemu naučit – plavat v příboji.“

„Můžeme si vyměnit lekce, kdykoli se vám to bude hodit,“ navrhl Hazard. Pak se obrátil k Saxon. „Proč nezůstanete nějaký čas v Carmelu? Není to tady tak špatné.“

„Je tu krásně,“ přisvědčila s vděčným úsměvem, „ale…,“ otočila se a ukázala na zavazadla, ležící mezi vlčím bobem. „Putujeme pěšky a hledáme státní půdu.“

„Budete-li ji hledat dole kolem pobřeží, tak se nahledáte,“ zasmál se. „No, musím už běžet a obléci se. Vrátíte-li se sem, vyhledejte mě. Každý vám řekne, kde bydlím. Na shledanou.“

Billy ho sledoval obdivným pohledem.

„To je chlapík, to je chlapík,“ bručel si. „Ty, Saxon, je to slavný člověk. Viděl jsem jeho obličej v novinách už tisíckrát. A vůbec se nevytahuje. Mluví jako muž s mužem. Ty!… Začínám mít zase důvěru v to naše staré plemeno.“

Odešli z pobřeží a v krátké hlavní ulici koupili maso, zeleninu a půl tuctu vajec. Billy musel odtáhnout Saxon od výkladní skříně kouzelného obchodu, kde byly měňavé perly z lastur, zasazené i nezasazené.

„Lastury tu jsou po celém pobřeží,“ ujistil ji Billy; „přinesu ti jich, kolik budeš chtít. Dají se sbírat za odlivu.“

„Můj otec měl soupravu manžetových knoflíků z lastur,“ řekla. „Byly zasazené do čistého, jemného zlata. Už léta jsem si na ně nevzpomněla a jsem zvědavá, kdo je teď má.“

Obrátili se k jihu. Všude mezi borovicemi vykukovaly hezké domky umělců a byli překvapeni, když spatřili budovu, která se před nimi vynořila v místech, kde silnice klesala k řece Carmelu.

„Vím, co to je,“ řekla Saxon skoro šeptem. „Je to stará španělská misie. No ovšem, je to Carmelská misie. Je to cesta, po které přišli Španělé z Mexika a hned po příchodu stavěli misie a obraceli na víru Indiány… V San Francisku je misie Dolores, ale je menší než tato a není tak stará.“

Schován před mořem nízkými pahorky, opuštěný a zapomenutý lidmi, stál tu kostel z cihel vysušených sluncem, ze slámy a vápence, tichý a bez hlesu, uprostřed zřícenin z nepálených cihel, které kdysi hostily tisíce věřících. Duch tohoto místa zapůsobil na Saxon a Billyho tak, že šli tiše, mluvili šeptem a skoro si netroufali vejít otevřeným portálem. Nebylo tam kněze ani věřících, našli však mnoho důkazů, že se v kostele pravidelně konají bohoslužby, i když Billy podle nečetných lavic usoudil, že věřících asi bývá málo. Později vylezli na zvonici, která při zemětřesení popraskala, a povšimli si tam ručně tesaných trámů; a když Saxon na kůru zjistila, jak čistě tam znějí jejich hlasy, třesouc se strachy z vlastní troufalosti, tiše zanotovala první takty písně „Ježíši, k tobě duše má se obrací“. Potěšená výsledkem, opřela se o zábradlí a pokračovala ve zpěvu hlasem stále silnějším.

Billy se opřel o starou zeď, díval se na Saxon zamilovanýma očima, a když skončila, řekl skoro šeptem:

„To bylo krásné... opravdu krásné. Měla bys vidět svůj obličej, když zpíváš. Je stejně krásný jako tvůj hlas. Není to zvláštní?… Myslím na náboženství, jen když myslím na tebe.“

Utábořili se v údolí pod vrbami, uvařili oběd a odpoledne strávili na vrcholku nízkých skal severně od ústí řeky. Neměli vlastně v úmyslu zůstat tam celé odpoledne, ale byli tak okouzleni, že se nemohli odtrhnout od příboje, který se tříštil o skály, a od nejrůznějších pestrobarevných obyvatel moře – hvězdic, krabů, mušlí, mořských sasanek, a ve skalní průrvě dokonce zahlédli malého mořského ďábla. Zamrazilo je, když rozhodil síť svého těla kolem malých krabů, kteří se zmítali v jeho blízkosti. Když opadl příliv, nasbírali množství mušlí – byly dlouhé pět až šest palců a vousaté jako patriarchové. Zatímco Billy marně hledal lastury, Saxon si lehla, ráchala se v křišťálově čisté vodě ve skalní průrvě a vytahovala z ní plné hrsti třpytivých drahokamů – drobné úlomky škeblí a skály, sytě růžové, modré, zelené a fialové. Billy se vrátil a lehl si vedle ní a lenošili ve sluneční záři, ochlazované mořem, a společně pozorovali, jak slunce zapadá za obzor na místě, kde moře bylo nejmodřejší.

Natáhla ruku k Billymu a povzdechla si, přemožená pocitem radosti a klidu. Zdálo se jí, že ještě nikdy nezažila tak nádherný den. Připadalo jí, že se splnily všechny její dávné sny. Ani v nejodvážnějších představách netušila, že je na světě taková krása. Billy jí něžně stiskl ruku.

„Na co jsi myslela?“ zeptal se, když se konečně zvedli k odchodu.

„Ach, ani nevím, Billy. Snad na to, že jeden takový den je lepší než tisíc let v Oaklandu.“

Kapitola VII

Nechali za sebou řeku Carmel i Carmelské údolí a s vycházejícím sluncem vykročili k jihu přes pahorky oddělující hory od moře. Cesta byla značně vymletá a nerovná a bylo vidět, že se jí málo používá.

„Tam dál se docela ztrácí,“ řekl Billy. „Odtud je to už jen stezka pro koně. Ale nevidím tu žádné ploty a půda se nezdá příliš dobrá. Jsou to jen pastviny… o farmaření tu nemůže být ani řeči.“

Pahorky byly holé a porostlé trávou. Jen v kaňonech byly lesy a na vzdálenějších vysokých kopcích se zelenaly houštiny. Jednou spatřili kojota, jak vklouzl do křoví, jindy zase Billy litoval, že nemá pušku, když na ně zlostně pohlédla velká divoká kočka a nechtěla odejít, dokud ji nezahnali hroudou hlíny, která se jí nad hlavou rozprskla jako šrapnel.

Po několika mílích si Saxon postěžovala na žízeň. Billy šel hledat vodu na místo, kde se cesta svažovala skoro k hladině moře a přetínala úzkou rokli. Dno rokle bylo vlhké od horské vody, stékající po svazích. Nechal Saxon odpočívat a hledal tam pramen. 

„Ty,“ zavolal za několik minut, „pojď sem dolů. Musíš se na to podívat. Nad tím se ti zatají dech.“

Saxon sestoupila po sotva znatelné stezce, která vedla houštinou strmě dolů. Na půl cesty, kde se plot z ostnatého drátu táhl vysoko nad ústí koryta a pak dál mezi velká skaliska, spatřila malou pláž. Její existenci mohl člověk zjistit jen od moře, tak dokonale byla ze tří stran skryta z pevniny a zacloněna houštinami. Kromě toho tam začínala úzká skalnatá zátoka, dlouhá čtvrt míle, v níž hukot moře přecházel v jemné pulsování příboje. Za ústím byla roztroušena jednotlivá skaliska, která odolávala síle příboje a na nichž se zpěněné vlny tříštily a stříkaly vysoko do vzduchu. Úpatí těchto skalisek, které bylo vidět mezi příbojem vln, se černalo mušlemi. Na vrcholcích se rozvalovali velcí žlutohnědí mokří lvouni, kteří řvali na slunci, a nad nimi s pronikavým křikem poletovali nesčetní mořští ptáci.

Poslední část sestupu za plotem z ostnatého drátu tvořil kluzký svah dlouhý dvanáct stop a Saxon po něm sjela vsedě do jemného suchého písku.

„Povídám ti, je tu nádherně,“ řekl jí Billy nadšeně. „Představ si, jak by se tu tábořilo. Tam mezi stromy je nejkrásnější pramen, jaký jsi kdy viděla. A podívej, co tu je krásného dříví na oheň a…,“ rozhlédl se dokola a upřel zraky k moři, kde uviděly to, co se slovy nedá vyjádřit, „… a vůbec. Mohli bychom se tu usadit. Podívej se na ty mušle. A vsadím se, že bychom si tu nachytali dost ryb. Co bys tomu řekla, kdybychom tu pár dní zůstali?… Stejně jsme jako o dovolené… a já bych se mohl vrátit do Carmelu pro udice a šňůry.“

Saxon, která se pozorně zahleděla do jeho rozzářeného obličeje, si uvědomila, že se teď už opravdu odcizuje městu.

„A není tu žádný vítr,“ upozorňoval. „Ani větříčku. A podívej, jaká tu je divočina. Jako bychom byli tisíc mil od lidí.“

Vítr, který prudce vanul na holých pahorcích, se do této zátoky nedostal; pobřeží bylo teplé a voňavé a vzduch byl přesycen sladkou vůní křovin. Tu a tam rostly v houštinách malé duby a jiné nízké stromy, které Saxon ani nedovedla pojmenovat. Byla teď stejně nadšená jako Billy a ruku v ruce se vydali na výzkumy.

„Tady si můžeme hrát na opravdového Robinsona Crusoe,“ zvolal Billy, když šli tvrdým pískem od místa, kam voda dosahovala za přílivu, až těsně k moři. „Pojď, Robinsone, zůstaneme tu. Já budu samozřejmě tvůj Pátek a co řekneš, platí.“

„Ale co uděláme se Sobotou?“ ukázala s předstíraným zděšením na čerstvé stopy nohou v písku. „Víš, možná že to je divoký lidožrout.“

„Žádný strach. To není otisk bosých nohou, ale tenisek.“

„Ale divoch mohl mít tenisky po utonulém nebo snědeném námořníkovi, ne?“ namítala.

„Námořníci přece nenosí tenisky,“ odporoval rychle Billy.

„Na Pátka toho víš nějak moc,“ kárala ho, „ale nevadí, přineseš-li zavazadla, utáboříme se tu. Ostatně, nemusel to být námořník, co ho snědli. Mohl to být pasažér.“

Za hodinu už měli hotov pohodlný tábor. Roztáhli přikrývky, naštípali suché naplavené dříví a nad ohněm začala zpívat konvice s kávou. Saxon zavolala Billyho, který z jakéhosi neplaveného prkna improvizoval stůl. Ukázala k moři. Na vzdáleném výběžku skály stál muž, který měl na sobě jen plavky. Díval se směrem k nim; všimli si jeho dlouhých tmavých vlasů, rozčechraných větrem. Když se po skalách blížil k pláži, upozornil Billy, že neznámý má na nohou tenisky. Za několik minut seskočil ze skály na pláž a šel k nim.

„Páni!“ zašeptal Billy Saxon. „Je hodně štíhlý, ale podívej se na ty svaly. Zdá se, že tady všichni lidi pěstují kulturistiku.“

Než se neznámý přiblížil, stačila si Saxon důkladně všimnout jeho obličeje, který jí hned připomněl staré průkopníky a jistý druh tváří, jaké často vídala mezi starými vojáky. Třebaže byl mladý – podle jejího odhadu mu nebylo víc než třicet – měl stejnou dlouhou a úzkou tvář s vyčnívajícími lícními kostmi, úzké jemné čelo a dlouhý, tenký a skoro orlí nos. Rty měl úzké a citlivé; oči však měl jiné, než jaké vídala u průkopníků, vysloužilých vojáků a jiných mužů. Byly tak tmavošedé, že se zdály až hnědé, a hleděly do dálky tak upřeně a pozorně, jako by chtěly proniknout hlubiny prostoru. Saxon měla dojem, že ho už někde viděla.

„Nazdar,“ pozdravil. „Udělejte si tu pohodlí.“ Hodil na zem zpola naplněný pytel. „Mušle. To je všechno, co jsem nasbíral. Odliv teprve začal.“

Saxon uslyšela, jak Billy cosi zamumlal, a v jeho obličeji spatřila nesmírný úžas.

„Na mou věru, jsem rád, že vás tu potkávám,“ vyhrkl. „Podejte mi ruku. Celou dobu jsem si říkal, že jestli vás někdy uvidím, musím vám potřást rukou… No tohle!“

Billy se už neovládl a jeho tlumené pochechtávání přešlo v halasný řehot.

Neznámý, který se s ním stále ještě držel za ruku, na něho zvědavě pohlédl a pak se podíval na Saxon, jako by od ní čekal vysvětlení.

„Promiňte,“ řekl přerývaně Billy a mocně mu potřásal rukou, „ale nemohl jsem se zdržet smíchu. Přisámbůh, nejednou jsem se probudil i v noci a smál se, než jsem zase usnul. Nepoznáváš ho, Saxon? Vždyť je to ten chlapík... poslyšte, příteli, vy se zabýváte vyvoláváním skandálů při závodech na sto yardů, že?“

Vtom si náhle i Saxon uvědomila, kdo to je. Byl to muž, který stál s Royem Blanchardem u auta toho dne, kdy nemocná a skoro beze smyslů zabloudila do neznámé čtvrti. Ale ani tenkrát ho neviděla poprvé.

„Vzpomínáte na zahradní slavnost stavbařů ve Weaselově parku?“ zeptal se Billy. „A na běžecké závody? Váš nos bych poznal mezi milióny. Vy jste ten chlápek, co podstrčil svou hůl Timothymu McManusovi pod nohy a vyvolal tím největší rvačku, jakou Weaselův park nebo kterýkoli jiný park kdy za –

Teď se dal do smíchu i návštěvník. Rozesmál se, až se prohýbal. Pak se posadil na vyplavenou kládu.

„A vy jste tam byl?“ podařilo se mu nakonec říci Billymu, sotva popadal dechu. „Tak vy jste to viděl. Vy jste to viděl.“ Obrátil se k Saxon. „Vy taky?“

Přikývla.

„Poslyšte,“ začal znovu Billy, když se trochu utišili, „rád bych věděl, proč jste to vlastně udělal. Poslyšte, proč jste to udělal? Pořád si od té doby kladu tuto otázku.“

„Já taky,“ zněla odpověď.

„Znal jste vůbec Timothyho McManuse?“

„Ne; neviděl jsem ho nikdy předtím ani potom.“

„Ale proč jste to tedy udělal?“ naléhal Billy.

Mladý muž se smál, ale pak se ovládl.

„Kdybyste mě zabil, nevím. Mám přítele, velmi inteligentního chlapíka, který píše vážné, vědecké knihy, a toho přímo nutkalo hodit vejce do elektrického ventilátoru, aby viděl, co se stane. Tak nějak to taky muselo být se mnou, jenomže to nebylo tak nutkavé. Když jsem viděl, jak se ty nohy kolem mě míhají, prostě jsem mezi ně vstrčil hůl. Timothy McManus tím nebyl víc překvapen než já.“

„Chytili vás?“ zeptal se Billy.

„Vypadám na to? Nikdy v životě jsem se tak nevyděsil. Ani Timothy McManus by mě tehdy nebyl chytil. Ale co se dělo potom? Slyšel jsem, že se strhla hrozná rvačka, ale nemohl jsem se zastavit a podívat se.“

Trvalo dobrou čtvrthodinu, než Billy vylíčil rvačku, a teprve pak se představili. Návštěvník se jmenoval Mark Hall a bydlel v jednom z domků mezi carmelskými borovicemi.

„Ale jak jste našli cestu do Bierceovy zátoky?“ zeptal se zvědavě. „Na silnici po ní přece není ani potuchy.“

„To je tedy její jméno?“ zeptala se Saxon.

„Je to jméno, které jsme jí dali my. Jeden z naší party tu jednou v létě tábořil a pojmenovali jsme ji podle něho. Dal bych si šálek kávy, kdybyste dovolila,“ obrátil se k Saxon.

„A potom ukážu vašemu manželovi okolí. Jsme velmi pyšní na tuto zátoku. Kromě nás sem nikdy nikdo nepřijde.“

„Ale ty svaly nemáte od toho, jak vás honil McManus,“ poznamenal Billy při kávě.

„To dělá napínací masáž,“ zněla záhadná odpověď.

„Tak?“ prohodil Billy nedůvěřivě. „Co to je?“

Hall se rozesmál.

„Předvedu vám to. Vezměte kterýkoli sval, napněte ho a pak ho masírujte prsty, tak a tak.“

„A tím jste toho všeho dosáhl?“ zeptal se Billy skepticky.

„Toho všeho!“ řekl mladý muž hrdě. „Každý sval, který vidíte, je totiž spjat s pěti jinými, skrytými, které tento sval ovládá. Sáhněte si na mě kde chcete, a uvidíte.“          

Billy poslechl a sáhl mu na pravý prs.

„Vidím, že se vyznáte v anatomii, když jste si vybral místo, kde žádné svaly nejsou,“ poznamenal Hall.

Billy se vítězoslavně zašklebil, ale pak ke svému údivu pocítil, jak mu pod prsty narůstá sval. Přitlačil na něj a zjistil, že je opravdu tvrdý.

„Masáži“ zajásal Hall. „Zkuste to ještě – kde chcete.“

Ať se ho Billy dotkl kdekoli, všude narůstaly svaly, velké i malé, zachvěly se a zase se ztratily, až se celé Hallovo tělo rozvlnilo uměle vyvolanou hrou svalů.

„Něco takového jsem ještě neviděl,“ divil se Billy nakonec, „a viděl jsem už přece svlečených hezkých pár mužských. Vždyť vy jste ztělesněná energie.“

„To udělala napínací masáž, příteli. Doktoři už mysleli, že je se mnou amen. Přátelé mě nazývali churavou krysou, prašivým básníkem a podobně. Pak jsem odjel z města, usadil se na Carmelu a začal se pohybovat na čerstvém vzduchu a pěstovat masáž svalů.“

„Jim Hazard nezískal svaly takto,“ namítl Billy.

„Ten ovšem ne, ten měl kliku; narodil se s nimi. Já jsem své musel získat. V tom je ten rozdíl. Já jsem umělecké dílo. On je jeskynní medvěd. Pojďte, provedu vás po okolí. Ale raději se svlékněte. Nechte si jen boty a kalhoty, pokud nemáte plavky.“

„Má matka byla taky básnířka,“ řekla Saxon, zatímco se Billy svlékal v houští. Všimla si předtím Hallovy poznámky o sobě.

Nejevil zvědavost, a proto pokračovala.

„Některé její verše byly uveřejněny.“

„Jak se jmenovala?“ zeptal se, aby řeč nestála.

„Dayelle Wileyová-Brownová. Napsala ‚Výpravu Vikingů,‘ ‚Zlaté dny‘, ‚Stálost, ‚Caballero‘, ‚Hroby na Malé louce‘ a spoustu jiných. Deset jich vyšlo ve ‚Výběru z časopisů‘.“

„Tu knihu mám doma,“ poznamenal a poprvé projevil zájem. „Patřila k průkopníkům – to je ovšem už delší doba. Podívám se na ty básně, až přijdu domů. Mí předkové byli také průkopníci. Přišli sem v padesátých letech přes Panamu z Long Islandu. Můj otec byl lékař, ale v San Francisku začal obchodovat a obral své bližní o tolik, že z toho dodnes žijeme já i ostatní početná rodina… Poslyšte, kam vlastně máte se svým manželem namířeno?“

Když mu Saxon pověděla, že se rozhodli odejít z Oaklandu a hledat půdu, schválil jejich první rozhodnutí, ale nad druhým vrtěl pochybovačně hlavou.

„Dole za Surem je krásně,“ řekl jí. „Prošel jsem tam všechny ty kaňony se sekvojovými lesy – přímo se to tam hýbe zvěří. Je tam i státní půda. Ale byli byste blázni, kdybyste se tam usadili. Je to příliš z ruky. A není tam dobrá půda, kromě několika kusů v kaňonech. Znám tam jednoho Mexičana, který by šíleně rád prodal svých pět set akrů za patnáct set dolarů. Tři dolary za akr! Co to znamená? Že za víc nestojí. Že nestojí ani za tolik, protože nemůže najít žádné kupce. Víte, půda má takovou cenu, za jakou se kupuje a prodává.“

Billy vystoupil z houští jen v botách a kalhotách vyhrnutých po kolena a ukončil tím rozmluvu. Saxon sledovala oba muže, fyzicky tak rozdílné, jak lezou na skálu a vzdalují se k jižní straně zátoky. Nejdříve se po nich dívala bez velkého zájmu, ale brzy zpozorněla a znepokojila se. Hall vedl Billyho vzhůru po stěně, která se zdála skoro úplně kolmá, a zřejmě se chtěli dostat na její hřeben. Billy postupoval pomalu, s největší opatrností; dvakrát však viděla, jak uklouzl, zvětralý kámen se mu rozdrobil pod rukou a s rachotem spadl do zátoky pod ním. Když Hall dosáhl vrcholu asi sto stop nad mořem, viděla, že tam stojí zpříma a lehce udržuje rovnováhu na hraně ostré jako nůž, a poznala, že skála je stejně strmá i na druhé straně. Když se dostal Billy na vrchol, spokojil se tím, že lezl po rukou a po kolenou. Jeho vůdce šel dál zpříma a tak lehce, jako by kráčel po rovné zemi. Billy se sice zvedl z kolenou, ale šel přikrčeně a často si pomáhal rukama.

Ostrý hřeben byl velmi hrbolatý a v jednom hlubokém zářezu oba muži zmizeli. Saxon nedokázala přemoci úzkost a vylezla na severní stranu zátoky, která byla méně rozervaná a snadněji přístupná. Ale i tak byla nezvyklá výška, drolivý povrch a prudké závany větru zkouškou její odvahy. Po chvilce spatřila muže naproti. Billy už šel šikovněji, ale jeho vůdce se často zastavoval a čekal na něho. Cesta byla stále obtížnější a rozsedliny, které několikrát museli přeskočit, se táhly až k hladině oceánu a stříkala z nich sprška vody z hučícího příboje, který jimi prorážel. Jindy se zase natáhli, nahnuli se přes hluboké a úzké rozsedliny, až se dlaněmi zachytili na druhé straně; potom, přidržujíce se prsty skály, přetáhli se na druhou stranu a nahoru.

Skoro na konci jí Hall a Billy zmizeli z očí za jižní stranou hřebene, a když je Saxon znovu spatřila, obcházeli nejvzdálenější konec skály a vraceli se po straně obrácené k zátoce. Zdálo se jí, že cesta tam je zatarasená. Široká trhlina tyčila k obloze své beznadějně kolmé stěny a v ní se pěnil bílý vítr, kde kypící voda stříkala do výše dvanácti stop a hned se zase řítila do černých hloubek na rozbité skály a zkroucenou mořskou trávu. Muži se opatrně přidržovali a sestupovali po svahu k průrvě, kde voda stříkala skoro až na ně. Tam se zastavili a Saxon spatřila, jak Hall ukazuje dolů za průrvu, a myslela, že patrně Billyho upozorňuje na nějakou zajímavost. Nebyla připravena na to, co následovalo. Vlny opadly a Hall skočil přes průrvu na úzký výběžek, kde ještě před okamžikem burácel příboj. Ani na okamžik nezůstal stát, protože se vracející moře řítilo vzhůru, protáhl se kolem ostrého rohu a nohama i rukama šplhal nahoru, aby ho nezalila voda. Billy zůstal sám. Nemohl ani Halla vidět, tím méně dostat od něho nějakou radu, a Saxon ho pozorovala s takovým napětím, že teprve bolest v prstech, zaťatých do skály, ji upozornila, aby uvolnila ruce. Billy čekal na vhodnou příležitost, dvakrát se užuž chystal skočit, ale pokaždé zůstal stát, až konečně skočil přes propast na výběžek, který se na okamžik obnažil. Obešel roh, a když šplhal nahoru, aby se připojil k Hallovi, zalila ho vlna až po pás, ale nestrhla ho s sebou.

Saxon si oddechla, teprve když za ní přišli k ohni. Jediný pohled na Billyho jí prozradil, že je nesmírně nespokojen sám se sebou.

„Na začátečníka jste se držel skvěle,“ zvolal Hall a vesele mu poklepal na holé rameno. „Tento výstup je můj ukázkový kousek. Nejeden statečný hoch se tam vydal se mnou, ale vzdal se, než jsme urazili půl cesty. Já sám jsem při tom skoku měl tucet neúspěchů. Dokáží to jen atleti.“

„Nestydím se přiznat, že jsem měl nahnáno,“ bručel Billy. „Jste opravdu jako kamzík a dostal jste mě do úzkých nejméně šestkrát. Ale teď jsem do toho celý žhavý. Je to hlavně věc cviku, a proto se tu utábořím a budu trénovat, dokud vás nebudu moci vyzvat na závod tam nahoru a zpět na pláž.“

„Platí,“ řekl Hall a podal mu ruku na stvrzení dohody. „Někdy, až se sejdeme v San Francisku, vás seznámím s Biercem – to je ten, co je po něm zátoka pojmenovaná. Jeho oblíbeným kouskem, pokud neloví chřestýše, je počkat si na vichr o rychlosti čtyřicet mil za hodinu. Potom vyleze na zábradlí mrakodrapu – představte si, na návětrné straně, a prochází se tam, a kdyby ho vichr odvanul, nemá se za co chytit a sletí na ulici. Jednou mě k tomu navedl.“

„A dokázal jste to?“ zeptal se Billy dychtivě. „Nebyl bych to dokázal, kdybych se na to nebyl pořádně připravil. Týden jsem to tajně nacvičoval. A tak jsem vyhrál sázku a získal od něho dvacet dolarů.“

Odliv byl zatím už tak nízký, že mohli jít sbírat mušle, a Saxon doprovodila muže na severní stěnu. Hall chtěl naplnit několik pytlů. Vysvětlil jim, že odpoledne pro něj přijedou s vozem, aby mušle odvezli do Carmelu. Když pytle naplnili, odvážili se dál mezi skalní trhliny a byli odměněni třemi škeblemi, mezi jejichž skořápkami našla Saxon první vytouženou perlu. Hall je zasvětil do tajemství, jak se škeble rozbíjejí a jak se jejich maso připravuje k vaření.

Saxon připadalo, že se znají už dávno. Připomínalo jí to staré časy, kdy s nimi býval Bert a zpíval své písně nebo vyprávěl o posledním Mohykánovi.

„Teď poslouchejte, něco vás naučím,“ poručil Hall a potěžkával velký kulatý kámen, který držel nad masem škeblí. „Nikdy, nikdy nesmíte připravovat maso škeblí bez této písně. Při jiné příležitosti ji však zpívat nesmíte. Byla by to svatokrádež. Škeble jsou potravou bohů. Jejich příprava je náboženský obřad. Teď poslouchejte, zpívejte se mnou a vězte, že to je velmi slavnostní chvíle.“

Kámen dopadl s tupým úderem na bílé maso a pak se zvedal a dopadal v rytmickém doprovodu k básníkově písni:

„Lidé, co rádi mlsají, ti křepeličky jedí,

mně však, neb skromný chlapec jsem,

spíš mořské škeble sedí.

Kde řeka teče do moře,

můj přítel krab si žije, a krásnou škebli najde tam,

kdo družně s námi pije.

Putuje si tam po břehu

má škeble neveselá a zpívá si svou písničku

a bez sebe je celá.

Ať vdolky nebo holky snad

kdes v širém světě chceme, tu v Carmelu my vesele

jen škeblemi se cpeme.“

Zmlkl s otevřenými ústy a s pozvednutým kamenem. Ozval se rachot kol a hlas volající shora, kam předtím odnesli pytle s mušlemi. Hall naposled udeřil kamenem a vstal.

„Má to ještě tisíc podobných veršů,“ řekl. „Lituji, že jsem neměl čas naučit vás je všechny.“ Natáhl ruku s dlaní obrácenou dolů. „A teď vám žehnám, děti, stali jste se členy spolku Pojídačů škeblí a já vám slavnostně přikazuji, abyste nikdy, za žádných okolností netloukli maso škeblí beze zpěvu těchto posvátných slov, jež jsem vám zjevil.“

„Nemůžeme si však pamatovat slova, když jsme je slyšeli jen jednou,“ namítla Saxon.

„O to bude postaráno. Příští neděli sestoupí sem k vám do Bierceovy zátoky Kmen pojídačů škeblí, abyste mohli zhlédnout obřady, jakož i spisovatele a spisovatelky a dokonce i Železného muže s baziliščíma očima, všeobecně zvaného Král posvátných ještěrek.“

„Přijde taky Jim Hazard?“ zvolal Billy, když už Hall mizel v houštinách.

„Přijde určitě. Copak není Jeskynní medvěd, Všežravec a nejstrašnější Opékač na rožni a hned po mně nejvyhlášenější ze všech Pojídačů škeblí?“

Saxon a Billy jen hleděli na sebe, dokud nezaslechli vzdalující se rachot kol.

„Na mou věru,“ vyrazil ze sebe Billy, „to je chlapík. Vůbec se nevytahuje. Zrovna jako Jim Hazard, prostě přijde a chová se jako doma, jedná s tebou jako rovný s rovným a hned jsme všichni kamarádi, bez velkých cavyků.“

„Je taky ze starého rodu,“ řekla Saxon. „Pověděl mi to, když jsi se svlékal. Jeho rodina přijela přes Panamu ještě dřív, než tu vedla železnice, a z toho, co říkal, soudím, že má spoustu peněz.“

„Ale fakt je, že se podle toho nechová.“

„A je samá legrace!“ zvolala Saxon.

„Opravdový vtipálek. A představ si, že takový člověk je básník!“

„Nevím, jak to je, Billy. Slyšela jsem, že mnozí básníci jsou podivíni.“

„To je pravda, taky jsem si to myslel. Třeba takový Joaquin Miller, který žije venku v horách za Fruitvalem. To je opravdu podivín. Zrovna nedaleko jeho domu jsem tě přece požádal o ruku. Myslel jsem však, že básníci nosí licousy a brýle a že by nebyli schopni podrazit nohy závodníkům na nedělních slavnostech nebo pobíhat v tak nedostatečným oblečení, jaké jen zákon dovoluje, a sbírat přitom mušle a šplhat po skalách jako kamzíci.“

Tu noc Saxon, zabalená v přikrývce, nemohla usnout. Dívala se na hvězdy, vdechovala opojnou vůni křovisek a naslouchala temnému hukotu vzdáleného příboje a příjemnému šepotu vlnek na chráněné pláži, vzdálené jen několik stop. Billy se pohnul a Saxon poznala, že ani on ještě neusnul.

„Billy, jsi rád, že jsi opustil Oakland?“ řekla a přitulila se k němu.

„Mhm,“ zněla jeho odpověď. „Je ryba šťastná ve vodě?“

Kapitola VIII

Při každém odlivu běžel Billy na jižní skály nebezpečnou cestou, po níž ho provedl Hall, a při každém pokusu mu to šlo rychleji.

„Počkej do neděle,“ řekl Saxon. „Ukážu tomu básníkovi, jak se to dělá. Teď už tu není ani jedno místo, které by mi vadilo. Pohybuju se tam už s naprostou jistotou. I tam, kde jsem lezl po rukou a kolenou, teď už přeběhnu. Řekl jsem si to takhle: předpokládejme, že po obou stranách mohu spadnout jen stopu hluboko a to ještě do měkkého sena. Pak to už jde samo. Člověk už nespadne. Poběží jako blesk. Pak už je jedno, že po obou stranách je propast hluboká míli. To už mě neznepokojuje. Starám se jen o to, abych zastal nahoře a běžel jako blesk. A víš, Saxon, jakmile jsem na to šel takhle, už mi to pak vůbec nevadilo. Počkej, až v neděli přijde se svou partou. Jsem na něho připraven.“

„Jsem zvědavá, jaká ta parta bude,“ uvažovala Saxon.
„Bude určitě jako on. Vrána k vráně sedá. Uvidíš, že ani jeden z nich nebude nafoukaný.“

Hall jim poslal udice a plavky po mexickém kovboji, který jel na jih na svůj ranč, a od něho se hodně dozvěděli o státní půdě a o tom, jak ji získat. Uplynul týden; Saxon se každý den se šťastným povzdechem loučila se sluncem. A každé ráno vítala jeho návrat radostným smíchem a těšila se, že nastává další šťastný den. Nedělali žádné plány, jen chytali ryby, sbírali mušle a škeble, a když měli chuť, lezli po skalách. Maso ze škeblí natloukali zbožně a odříkávali přitom legrační verše, které Saxon improvizovala. Billy se cítil znamenitě. Saxon ho ještě nikdy neviděla tak zdravého a silného. A pokud šlo o ni, nepotřebovala ani zrcátko, aby věděla, že od svých dívčích let nikdy neměla ve tvářích tak krásnou barvu a nikdy nevypadala tak svěže.
„Poprvé v životě mám opravdový volno,“ řekl Billy. „Po celou dobu našeho manželství jsme vlastně nikdy neměli dovolenou. Cítím se, jako bychom byli milionáři.“
„Žádná siréna v sedm ráno,“ radovala se Saxon. „Schválně bych zůstala ráno ležet, ale všechno je tu tak krásné, že je škoda to zaspat. A teď, Pátku, si zahrej na dřevorubce, chceš-li dostat oběd.“

Billy vzal sekeru a zvedl se z místa, kde dosud ležel a vyhrabával bosými palci u nohou do písku jamky.

„Ale dlouho už to nepotrvá,“ řekl s hlubokým lítostivým povzdechem. „Co nevidět začnou deště. Krásné počasí už trvá kupodivu dlouho.“

Když se v sobotu ráno vrátil ze svého běhu po jižní stěně, Saxon nenašel. Marně ji volal a pak se vyšplhal k silnici. Asi půl míle daleko ji spatřil, jak sedí obkročmo na neosedlaném koni bez uzdy, který se neochotně a pomalu pohyboval po pastvině.

„Máš štěstí, že je to stará herka, která je zvyklá na jezdce… podívej se na stopy po sedle,“ bručel nespokojeně, když konečně vedle něho zastavila a dovolila mu, aby jí pomohl dolů.

„Ach, Billy,“ zářila, „nikdy jsem ještě neseděla na koni. Bylo to nádherné! Cítila jsem se tak nejistá, ale taky odvážná.“

„Stejně jsem na tebe hrdý,“ řekl stále ještě nabručeně. „Málokterá vdaná žena by se odvážila chytit si takhle neznámého koně, zvlášť když ještě na žádném neseděla. Nezapomněl jsem, že jednou budeš mít jezdeckého koně jen pro sebe… a musí být opravdu prvotřídní.“

Pojídači škeblí vpadli do Bierceovy zátoky v plném počtu na dvou vozech a několika koních. Bylo to asi deset mužů a skoro stejný počet žen. Všichni byli mladí, mezi pětadvaceti a čtyřiceti, a zdálo se, že všichni jsou dobří přátelé. Většinou byli ženatí. Přišli s veselým křikem, pošťuchovali se cestou dolů po kluzké stezce a Saxon a Billyho přijali mezi sebe s kamarádstvím tak nestrojeným a teplým, jako je sama sluneční záře. Saxon byla obklopena děvčaty – nepovažovala je ani za dospělé ženy; byly k ní velmi milé, chválily její táborovou i cestovní výstroj a naléhaly, aby jim vyprávěla některý ze svých zážitků. Samy se vyznaly v táboření, což Saxon brzy zjistila, když uviděla přinesené hrnce, pánve a plátěné sáčky na vaření mušlí.

Mezitím se Billy a ostatní muži svlékli a rozběhli se sbírat mušle a škeble. Děvčata objevila Saxonino ukulele a nezbylo jí nic jiného, než jim zahrát a zazpívat. Některé z nich byly v Honolulu, znaly tento nástroj a potvrdily Mercedesin výrok, že ukulele znamená „skákající blecha“. Znaly i havajské písně, které se naučila od Mercedes, a za chvíli už všechny za jejího doprovodu zpívaly „Aloha oe,“

„Honolulský Tomík“ a „Sladká Lei Lehua“. Saxon byla vážně vyvedená z míry, když některé z nich, a dokonce i ty starší, začaly na písku tančit havajský tanec hula.

Když se muži vrátili s nákladem mušlí, dal Mark Hall jakožto velekněz povel k povinnému a slavnostnímu obřadu kmene. Na pokyn jeho ruky dopadly současně na maso všechny zvednuté kameny a všechny hlasy splynuly při zpěvu Hymny o škeblích. Staré sloky zpívali všichni, občas zazpíval někdo sám novou sloku, kterou pak všichni sborem opakovali. Billy prozradil Saxon tím, že ji polohlasně poprosil, aby zazpívala svou vlastní sloku. Bázlivě zanotovala příjemným hlasem:

„Vesele si tu sedíme

a v ruce máme kámen,

chceme si dobře pošmáknout

a se škeblí je amen.“

„Prima!“ zvolal básník, který sebou trhl při slově pošmáknout. „Mluví jazykem našeho kmene! Do toho, děti, raz, dva… tři!“

Všichni zazpívali Saxoninu sloku. Pak zazpíval novou sloku Jim Hazard, po něm jedna z dívek, a další Železný muž s baziliščíma šedozelenýma očima, kterého Saxon poznala podle Hallova popisu. Obličejem jí však připomínal spíš kněze.

A tak to pokračovalo, verše nové i staré, verše bez konce, všechny na oslavu šťavnatých carmelských škeblí. Saxon se bavila živě a nadšeně a neustále se musela přesvědčovat, že to všechno je pravda. Zdálo se jí, jako by se stala skutečností nějaká pohádka nebo román. A chvílemi jí to připadalo jako na jevišti, jako by všichni tito lidé byli herci a ona se s Billym nějakým podivným způsobem připletla na scénu. Mnoha vtipům, které se tu sypaly, nerozuměla, mnohé však pochopila a uvědomila si, že tu jiskří lidská duchaplnost, jakou dosud nikdy nezažila. Její puritánská výchova byla dotčena a pohoršena jistými projevy volnosti, ale nechtěla je odsuzovat. Tito rozveselení mladí lidé se opravdu zdáli být dobří; nebyli hrubí ani neslušní jako mnozí z těch, s nimiž se setkávala na nedělních výletech. Ani jeden muž se neopil, třebaže s sebou měli v utěsněných lahvích koktajly a obrovský demižon červeného vína.

Nejvíce na Saxon zapůsobilo jejich nesmírné veselí, jejich dětinská radost a dětinské kousky, které vyváděli. A bylo to tím výraznější, že to byli spisovatelé a malíři, básníci a kritici, sochaři a hudebníci. Jeden muž s jemnou a oduševnělou tváří – dozvěděla se, že to je divadelní kritik jednoho velkého deníku ze San Franciska – předvedl kousek, o který se pak marně pokusili všichni muži, ale vypadali přitom velmi směšně. Na břeh položili ve stejné vzdálenosti od sebe prkna jako překážky. Divadelní kritik pak cválal po písku po čtyřech jako kůň a přeskakoval prkna jako kůň na překážkové dráze.

Potom přinesli železné obruče a chvíli jimi horlivě házeli. Pak začaly skoky a jedna hra následovala za druhou. Billy se zúčastnil všech, ale nezískal první místo tak často, jak očekával. Jeden anglický spisovatel ho předčil o dvanáct stop při házení klády. Jim Hazard ho porazil v házení těžkého balvanu. Mark Hall nad ním zvítězil ve skoku do dálky bez rozběhu i s rozběhem. Ale při skoku do výšky bez rozběhu se zase Billy umístil jako první. Přes svou váhu dosáhl tohoto vítězství dík svým skvělým vzpínacím svalům zad a břicha. Hned nato ho však zarmoutila Hallova sestra, silná mladá amazonka v jezdeckých šatech, která ho porazila na hlavu v indiánském zápasu.

„S vámi to jde lehce,“ posmíval se mu Železný muž, který, jak se dozvěděli, se jmenoval Pete Bideaux. „Položím vás na lopatky v zápasu ve volném stylu.“

Billy přijal výzvu a přesvědčil se, že přezdívka jeho soupeře je plně oprávněná. V tréninkových táborech boxoval Billy s tak proslulými šampióny, jako byli Jim Jeffries nebo Jack Johnson, a vyzkoušel jejich sílu, ale dosud nikdy se nesetkal s takovou silou, jakou měl Železný muž. Ať Billy dělal co chtěl, byl bezmocný a jeho lopatky se dvakrát dotkly písku.

„Budete mít příležitost mu to oplatit,“ zašeptal Billymu Hazard, který stál vedle. „Přinesl jsem rukavice. V zápase, který je jeho specialitou, jste přirozeně neměl žádnou šanci. Zápasil v londýnských music-hallech s Hackenschmidtem. Teď mlčte a my to už zařídíme jako náhodou. Neví o vás nic.“

Za chvíli již zápasil Angličan, který házel kládou, s divadelním kritikem, Hazard a Hall boxovali ve fantastické burlesce a potom se s rukavicemi v rukou rozhlíželi po další vhodné dvojici. Bylo zřejmé, že jejich volba padne na Bideauxe a Billyho.

„Když dostane ránu, dovede být nebezpečný,“ varoval Hazard Billyho, když mu zavazoval rukavice. „Je to starý americký Francouz a má ďábelský temperament. Zachovejte jen rozvahu a dorážejte na něho – nedělejte nic jiného, jen na něho dorážejte.“

„To bude snadný zápas.“

„Jen žádné surovosti, Bideauxi.“

„Jen lehké rány, rozumíte?“ ozývaly se různé poznámky určené Železnému muži.

„Počkejte okamžik,“ řekl Billymu a spustil paže. „Když mi někdo jednu vrazí, trochu se naštvu. Ale z toho si nic nedělejte. Nedovedu se ovládnout. Ale je to jen na chvilku a nemyslím to vážně.“

Saxon byla velmi nervózní, v mysli se jí vynořily představy Billyho krvavých zápasů a všech stávkokazů, kterým namlátil; dosud nikdy neviděla svého muže boxovat a stačilo několik vteřin, aby se uklidnila. Železný muž neměl žádné vyhlídky na vítězství. Billy byl úplně pánem situace, odrážel každý úder a sám neustále a téměř bez odporu zasazoval soupeři lehké rány do tváře a na tělo. Billyho údery nebyly těžké, bylo to jen slabé a dráždivé dorážení; jejich neustálé opakování však Železného muže rozzlobilo. Diváci ho marně varovali, aby se nedal strhnout. Tvář mu zrudla hněvem a jeho údery byly stále divočejší. Billy však stále jen dorážel, klidně, jemně, bez ustání. Železný muž ztratil nad sebou vládu, dělal výpady a skoky a zasazoval rány přímo i s rozmachem takovou silou, že by člověka mohly zabít. Billy se shýbal, ustupoval stranou, kryl se, zachycoval údery a unikal všem zásahům. Když se dostali do klinčů, kterým se nebylo možno vyhnout, pevně sevřel paže Železného muže, který se přitom vždy zasmál a omluvil, ale při dalším lehkém úderu hned znovu ztratil hlavu a byl ještě vzteklejší.

Když zápas skončil a prozradila se Billyho totožnost, přijal Železný muž tento žert s humorem. Billy skvěle ukázal, co umí. Jeho sportovní mistrovství, spojené se sebeovládáním, zapůsobilo na všechny dobrým dojmem a Saxon, velmi pyšná na svého mužného chlapce, s radostí pozorovala, jak ho všichni obdivují.

Avšak ani ona společensky neselhala. Když si unavení a zpocení hráči lehli na suchý písek, aby se ochladili, přemluvili ji, aby doprovázela jejich pošetilé písně na ukulele. Netrvalo dlouho a ovládla ji jejich nálada. Zpívala jim a učila je nezvyklým písním ze starých časů, které se jako malá dívenka naučila od Cadyho –– od hospodského Cadyho, průkopníka a bývalého dragouna, který jezdil s volským spřežením po cestě kolem Slaného jezera, dokud tam nepostavili železnici.

Pak Mark Halí převedl řeč na Billyho výzvu k závodění přes jižní stěnu zátoky, ale mluvil o tom jako o něčem, co se má stát někdy v budoucnu. Byl velmi překvapen, když Billy prohlásil, že je ochoten dát se do toho třeba hned. Všichni se začali dožadovat tohoto závodu. Hall se chtěl vsadit, že vyhraje, ale nikdo jeho sázku nepřijímal. Nabídl Jimu Hazardovi sázku dvě ku jedné, ale ten zavrtěl hlavou a odpověděl, že je ochoten přijmout jen tři ku jedné. Billy to zaslechl a zaskřípal zuby.

„Vsadím na vás pět dolarů,“ řekl Hallovi, „ale ne za těchto podmínek. Sázím jedna ku jedné.“

„Já nechci vaše peníze; chci Hazardovy,“ namítl Hall. „Možná že bych přistoupil s někým z vás na sázku tři ku jedné.“

„Jednu ku jedné, nebo nic,“ trval Billy tvrdošíjně na svém.

Hall nakonec uzavřel obě sázky – s Billym jedna ku jedné a s Hazardem tři ku jedné.

Stezka po hřebenu byla tak úzká, že běžci nemohli vyrazit současně, a proto se dohodli, že budou závodníkům měřit čas, že Hall poběží první a Billy ho bude následovat po půl minutě,

Hall si stoupl na start a na povel prudce vyrazil. V Saxon byla malá dušička. Věděla, že Billy nikdy nepřeběhl přes písek tak rychle. Billy vyrazil kupředu o třicet vteřin později a doběhl k úpatí skály, když už byl Hall na půl cestě nahoře. Když dosáhli vrcholu a běželi od průrvy k průrvě, prohlásil Železný muž, že se na stěnu vyšplhají na vteřinu stejně.

„S mými penězi je to stále ještě dobré,“ poznamenal Hazard, „jenom doufám, že si žádný z nich nezláme vaz. Neběžel bych tou cestou ani za všechno zlato, které by se vešlo do této zátoky.“

„Ale vydáváš se přece většímu nebezpečí, když za bouřky plaveš u carmelské pláže,“ dobírala si ho jeho manželka.

„Kdepak,“ odvětil. „Při plavání nemůžeš spadnout z takové výšky.“

Billy a Hall zmizeli a obíhali konec skály. Diváci na pláži si byli jisti, že básník získal náskok v závratně rychlém běhu po hřebenu. Dokonce i Hazard to připouštěl.

„Jakou cenu má teď moje sázka?“ zvolal a rozčileně poskakoval.

Hall se znovu objevil, udělal velký skok a běžel směrem ke břehu. Mezi nimi však nebyla žádná mezera. Billy mu byl v patách a zůstal mu v patách až k cíli na pláži. Vyhrál o půl minuty.

„Jen podle hodin,“ lapal po dechu. „Hall vyrazil přede mnou o půl minuty. Nejsem pomalejší, než jsem si myslel, ale on je rychlejší. Je to skvělý běžec. Zvítězil by nade mnou desetkrát z deseti případů, nebýt náhody. Při skoku ho zdržela velká vlna. Tam jsem ho dohnal. Skočil jsem hned za ním při stejné vlně, pak běžel k pláži a mně už jen stačilo držet s ním krok.“

„To je v pořádku,“ řekl Hall, „dokázal jste víc, než mě porazit. V dějinách Bierceovy zátoky to bylo poprvé, že dva muži skočili na stejné místo při stejné vlně. A všechno riziko jste nesl vy, protože jste skočil až za mnou.“

„Měl jsem prostě kliku,“ trval na svém Billy.

V té chvíli ukončila Saxon spor skromnosti a vyvolala všeobecný smích, když zadrnkala na ukulele a parodovala starou černošskou nábožnou píseň:

„Pán ráčil zlomyslně dopustit se omylu.“

Odpoledne skočili Jim Hazard a Hall do příboje a plavali k odlehlým skalám, kde rozehnali protestující lvouny a zmocnili se jejich tvrze, do níž bil příboj. Billy sledoval plavce s tak netajenou touhou následovat je, že mu paní Hazardová řekla:

„Proč nezůstanete v Garmelu přes zimu? Jim vás naučí všechno, co ví o příboji. A šíleně rád by s vámi boxoval. Pracuje dlouhé hodiny u psacího stolu a opravdu si potřebuje zacvičit.“

Teprve po západu slunce odnesla veselá společnost své hrnce, pánve a nasbírané mušle nahoru na cestu a odjela. Saxon a Billy je pozorovali, jak mizí za vrcholkem nejbližšího kopce na koních a vozech, a potom ruku v ruce sestoupili houštinami do tábora. Billy se vrhl na písek a natáhl se.

„Ani nevím, kdy jsem byl naposled tak utahaný,“ zažíval. „Ale jedno je jisté: ještě nikdy jsem takový den nezažil. Jeden takový den má větší cenu než dvacet let.“

Natáhl ruku k Saxon, která ležela vedle něho. „Ach, byla jsem na tebe tak pyšná, Billy,“ řekla. „Nikdy předtím jsem tě neviděla boxovat. Nevěděla jsem, že je to takové. Železného muže jsi měl celou dobu v moci a přitom ses nedopustil násilí ani hrubosti. Všichni se na tebe dívali s požitkem… vážně.“

„Mhm, a já musím říct tobě, že jsi byla senzační. Všichni se do tebe zamilovali. Čestné slovo, Saxon, když jsi zpívala a hrála na ukulele, byla jsi středem pozornosti. Líbila ses dokonce i všem ženám a to už něco znamená.“

Byl to jejich první společenský úspěch a chutnal sladce. „Pan Hall říkal, že se podíval do ‚Výběru z časopisů‘, a povídal, že moje matka byla opravdová básnířka,“ řekla Saxon. „Povídal, že lidé, kteří přišli přes planiny, byli opravdu skvělí. Vyprávěl o tehdejších časech a lidech mnoho věcí, které jsem neznala. A četl všechno, co bylo napsáno o bitvě na Malé louce. Říkal, že to má doma v jedné knize a že mi ji ukáže, vrátíme-li se do Carmelu.“

„Opravdu chce, abychom se vrátili. Víš, co mi říkal, Saxon? Dal mi dopis pro nějakého chlapíka, který tam dole žije na státní půdě – je to nějaký básník, který má sto šedesát akrů půdy – takže se u něho budeme moci zastavit, a to se nám může hodit, chytí-li nás deště. A... poslyš, řekl ještě něco: že má malou chatu, kde bydlel, když si stavěl dům. Teď v ní bydlí Železný muž, ale ten odchází do nějaký katolický školy studovat na kněze, a Hall povídal, že bychom mohli v chatě bydlet, jak dlouho bychom chtěli. A povídal, že bych si mohl vydělávat na živobytí tak, jak to dělal Železný muž. Hall se dosti ostýchal, když mi nabízel práci. Říkal, že by to byly jen příležitostné práce, ale že bychom se uživili. Říkal, že bych mu mohl pomáhat sázet brambory; ale div se nerozčilil, když mi povídal, že nesmím štípat dříví. To prý je jeho práce; bylo vidět, že si ji žárlivě hlídá.“

„A mně říkala paní Hallová skoro totéž, Billy. Nebylo by to špatné přečkat období dešťů v Carmelu. A pak, mohl bys taky chodit plavat s panem Hazardem.“

„Vypadá to, jako bychom se mohli usadit, kde se nám zachce,“ pochvaloval si Billy. „Carmel už je třetí místo, které se nám nabízí. No, je vidět, že se nikdo nemusí bát hledat existenci na venkově.“

„Nikdo, kdo něco umí,“ opravila ho Saxon.

 „Máš asi pravdu,“ řekl Billy po krátkém zamyšlení. „Ale stejně, i hlupák by měl na venkově lepší šance než ve městě.“

„Kdo by si pomyslel, že vůbec existují tak skvělí lidé?“ řekla Saxon zamyšleně. „To je opravdu báječné.“

„Co jiného se dalo očekávat od bohatého básníka, který podráží nohy závodníkovi na irské zahradní slavnosti,“ vykládal Billy. „Takový chlapík se stýká jen s lidmi, kteří jsou jako on, anebo z nich takové lidi udělá… Poslyš, ten ti má ale senzační sestru. V indiánském zápase se držela skvěle, je pro něj jako stvořená. A není jeho žena opravdová krasavice?“

Chvíli ještě leželi na teplém písku. Billy nakonec přerušil mlčení a jeho slova byla zřejmě výsledkem hluboké úvahy. „Ty, Saxon, víš, ani nestojím o to, jít ještě někdy do kina.“

Kapitola IX

Saxon a Billy se vydali na několikatýdenní cestu na jih, ale nakonec se vrátili do Carmelu. Na jihu bydleli u básníka Haflera v Mramorovém domě, který si postavil vlastníma rukama. Toto podivné obydlí tvořila vlastně jediná místnost, postavená skoro celá z bílého mramoru. Hafler vařil jako na táborovém ohni, v obrovském mramorovém krbu, který mu sloužil za kuchyň. V místnosti byly police s knihami a masivní nábytek, který si vyrobil ze sekvojového dřeva, stejně jako šindele na střechu. Jeden kout oddělil závěsem, aby měla Saxon soukromí. Básník se zrovna chystal do San Franciska a New Yorku, ale cestu kvůli nim o den odložil, aby jim ukázal okolí a aby je provedl po státních pozemcích. Saxon chtěla jít ráno s nimi, ale Hafler ji se smíchem odbyl, že má na to příliš krátké nohy. Když se muži večer vrátili, byl z toho Billy úplně vysílen. Upřímně se doznal, že ho Hafler pořádně prohnal a že od první hodiny za ním běhal s vyplazeným jazykem. Hafler odhadoval, že urazili pětapadesát mil.

„Ale jakých mil!“ dodal Billy. „Polovinu doby nahoru a dolů po kopcích a skoro nikde pořádná cesta. A to tempo! Měl úplnou pravdu, že bys na to měla krátké nohy, Saxon. Nevydržela bys ani první míli. Ale jaká krajina! Něco takového jsme ještě neviděli.“

Druhého dne Hafler odešel, aby chytil vlak v Monterey. Dal jim Mramorový dům k dispozici a řekl jim, že budou-li chtít, mohou tam zůstat celou zimu. Billy se rozhodl, že se bude jeden den jen tak potloukat a odpočívat. Byl jako rozbitý a všechno ho bolelo. Udivila ho básníkova vytrvalost v chůzi.

„V této krajině umí každý něco dělat dokonale,“ podivoval se. „Například takový Hafler. Je větší než já, a taky těžší. A váha přece při chůzi vadí. Ale jemu ne. Říkal mi, že urazí během čtyřiadvaceti hodin osmdesát mil, a jednou dokonce ušel za tři dny sto sedmdesát mil. Úplně jsem se před ním zesměšnil. Styděl jsem se jako malý kluk.“        

„Pamatuj si, Billy,“ utěšoval ho Saxon, „že každý člověk dokáže něco jiného. Ty zase vynikáš ve svém sportu. Není tu nikdo, kdo by tě překonal s rukavicemi na rukou.“

„To asi bude pravda,“ připustil, „ale stejně mě to mrzí, že mě v chůzi rozdrtil básník… jen si považ, básník!“

Strávili celé dny obcházením státních pozemků a nakonec se neradi rozhodli, že si je nenajmou. Saxon uchvátily kaňony se sekvojemi a velké útesy pohoří Santa Lucia; vzpomněla si však, co jí Hafler říkal o letních mlhách, které někdy nepřetržitě zakrývají slunce týden i dva a někdy trvají celé měsíce. A pak, nebyl odtud přístup k trhům. Nejbližší silnice, sjízdná pro povozy, začínala mnoho mil daleko až u Postu, a odtud přes Point Sur vedla do Carmelu namáhavá a nebezpečná cesta. Billy jako zkušený vozka hned poznal, že vozit těžké náklady po takové cestě by nebyla žádná zábava. Na Haflerově pozemku byly lomy dokonalého mramoru. Říkal, že by představovaly celé jmění, kdyby byla poblíž železnice, ale takhle by jim je třeba i daroval, kdyby je chtěli.

Billy si představoval, jak by se na travnatých svazích pásli jeho koně a hovězí dobytek, a těžko se s touto představou loučil; ochotně však naslouchal Saxoniným argumentům ve prospěch takového farmaření, jaké viděli v kině v Oaklandu. Ano, souhlasil, chtějí mít všestrannou farmu a budou ji mít, kdyby měli putovat čtyřicet let, než ji najdou.

„Ale musí tam být sekvoje,“ rychle si vymiňovala Saxon. „Zamilovala jsem se do nich. A obejdeme se bez mlhy. A musí tam být dobré sjízdné cesty a železnice nesmí být dál než deset mil.“

Prudké zimní deště je na dva týdny uvěznily v Mramorovém domě. Saxon se probírala v Haflerových knihách, avšak mnohým ke své lítosti nerozuměla, a Billy zatím chodil na lov s Haflerovými puškami. Byl však špatným střelcem a ještě horším lovcem. Úspěch měl jedině s králíky, které se mu občas podařilo zasáhnout, když stáli bez hnutí. Kulovnicí netrefil vůbec nic, třebaže několikrát střílel na různé druhy vysoké, a jednou dokonce na velkou kočkovitou šelmu s dlouhým chvostem, o níž byl přesvědčen, že to je puma. Třebaže se sám sobě posmíval, Saxon dobře viděla, že ho to baví. Toto opožděné probuzení loveckého instinktu z něho udělalo skoro úplně jiného člověka. Časně ráno odcházel a vracel se až večer a přitom dosahoval obdivuhodných horolezeckých a chodeckých výkonů – jednou se dostal až ke zlatým dolům, o kterých mluvil Tom, a vrátil se domů až za dva dny.

„Jak se může člověk dřít ve městě, pak jít do kina a v neděli se jít pobavit na zahradní slavnost!“ rozhořčoval se. „Nemůžu pochopit, jak jsem se něčím takovým mohl spokojit. Už dávno jsem měl být tady nebo na nějakém podobném místě.“

Nový způsob života ho úplně uchvátil, neustále vzpomínal na staré lovecké příběhy svého otce a vyprávěl je Saxon.

„Ty, teď už nejsem tak zmožený po celodenním pochodu,“ jásal. „Už vím, jak na to. A jestli se někdy sejdu s tím Haflerem, vyzvu ho na takový pochod, že mu pukne srdce.“

„Hlupáčku, vždycky musíš každého přetrumfnout,“ smála se Saxon potěšeně.

„Asi máš pravdu,“ zabručel. „Hafler mě v chůzi předčí vždycky. Je už na to stavěný. Ale stejně, jestli se s ním někdy sejdu, vyzvu ho, aby si navlekl rukavice… třebaže nebudu zlomyslný, abych ho umořil tak jako on mne.“

Když na zpáteční cestě do Carmelu opustili Post, přesvědčil je stav silnice, že jednali správně, když odmítli myšlenku usadit se tam na státní půdě. Prošli kolem převráceného farmářského povozu, kolem dalšího vozu se zlomenou nápravou a sto yardů dole pod svahem ležel dostavník, který se tam zřítil i s cestujícími, se spřežením, s kusem silnice, zkrátka se vším.

„Myslím, že tuto silnici v zimě přestanou používat,“ řekl Billy. „Je to zabiják pro koně i lidi a nedovedu si představit, jak by se tudy dal vozit ten mramor.“

Usadit se v Carmelu bylo jednoduché. Železný muž už odjel do své katolické školy a ukázalo se, že „chata“ je vlastně dům se třemi místnostmi, pohodlně zařízený vším potřebným pro domácnost. Hall dal Billymu práci na bramborovém poli velkém asi tři akry, které básník k velkému potěšení své party obdělával prazvláštním způsobem. Brambory sázel ve všech ročních obdobích a jeho přátelé soudili, že co neshnilo v zemi, o to se rovným dílem rozdělili potkani a zatoulané krávy. Půjčili si pluh, najali pár koní a Billy se dal do práce. Vystavěl také kolem pozemku plot a pak obarvil šindelovou střechu domku. Hall také vylezl na hřeben střechy a opakoval své varování, aby se Billy neopovážil dotknout jeho dříví. Jednou ráno Hall přišel a pozoroval Billyho, jak pro Saxon štípe polena. Básník se dlouho žádostivě díval, ale pak to nevydržel.

„Je jasné, že neumíte zacházet se sekerou,“ posmíval se. „Dejte to sem, ukážu vám to.“

Pracoval celou hodinu a přitom neustále vykládal o umění štípat dříví.

„To už stačí,“ ozval se nakonec Billy a vzal mu sekeru. „Teď vám budu já muset nasekat sáh dříví, abych vám to vynahradil.“

Hall mu vrátil sekeru nerad.

„Ať vás nepřistihnu někde u mého dříví,“ vyhrožoval. „Mé dříví je můj hrad, to si pamatujte.“

Pokud šlo o finanční stránku, našetřili si Saxon a Billy hodně peněz. Činži neplatili, jejich skromné živobytí bylo levné a Billy měl tolik práce, kolik jí chtěl. Členové party jako by se spikli, aby ho zaměstnávali. Byly to různé příležitostné práce, ale dával jim přednost, protože se tak mohl časově přizpůsobit Jimu Hazardovi. Každý den boxovali a plavali daleko do moře. Když Hazard dopoledne skončil s psaním, zahoukal přes borovice na Billyho, který ihned nechal práce, ať dělal cokoli. Když si zaplavali, osprchovali se v Hazardově domě studenou vodou, třeli jeden druhého přesně podle pravidel používaných ve výcvikových táborech a šli na oběd. Odpoledne se Hazard vrátil ke svému psacímu stolu a Billy ke své práci venku, ale později se často znovu scházeli, aby spolu běhali několik mil přes kopce. Oba si zvykli na pravidelný trénink. Když Hazard po sedmi letech zanechal fotbalu, byl si plně vědom, jaký osud čeká svalnatého sportovce, který náhle přestane trénovat, a proto musel pokračovat v tréninku. Nebyla to pro něho jen nutnost, ale zamiloval si to. Billy také rád trénoval a měl velkou radost, že je v takové formě.

Časně ráno chodíval s puškou na lov s Markem Hallem, který ho učil střílet a lovit. Hall se naučil zacházet s puškou ještě v době, kdy nosil krátké kalhotky, a jeho skvělý postřeh a dokonalá znalost života ve volné přírodě byly pro Billyho úplným zjevením. V tomto kraji bylo příliš husté osídlení, takže se tam nedržela vysoká zvěř, ale Billy zásoboval Saxon veverkami, křepelkami, králíky, zajíci, slukami a divokými kachnami. Naučili se také jíst divoké a mořské kachny pečené po kalifornském způsobu šestnáct minut v horké peci. Když se Billy naučil zacházet s brokovnicí i s kulovnicí, začal litovat, že tehdy dole na jihu netrefil jelena a pumu; a k požadavkům, jak má podle jeho a Saxoniných názorů vypadat jejich budoucí farma, přidali ještě hojnost zvěře.

V Carmelu však nebyla jen zábava. Ta část obce, kterou Saxon a Billy poznali, „parta“, tvrdě pracovala. Někteří pracovali pravidelně dopoledne nebo pozdě do noci. Jiní pracovali nepravidelně, jako ten divoký irský dramatik, který se někdy zavřel na celý týden a pak se objevil bledý a vyhublý, aby se pustil do radovánek jako šílený, dokud se znovu nestáhl do samoty. Bledý mladistvý otec rodiny, který vypadal jako Shelley, živil se psaním krátkých vaudevillů a pro své potěšení psal tragédie ve volných verších a cykly sonetů k zoufalství redaktorů a nakladatelů, se ukrýval do betonové cely se stěnami tlustými tři stopy a vybavenými potrubím, takže posunutím páky začala celá stavba chrlit na blížícího se vetřelce vodu. Celkem však vzájemně respektovali svou pracovní dobu. Chodili sice na návštěvy, kdy se komu zachtělo, ale našli-li někoho při práci, zase odešli. To se dodržovalo u všech, kromě Marka Halla, který nemusel pracovat pro výdělek; a ten, chtěl-li uniknout návštěvníkům a mít svůj klid, se schovával do korun stromů.

Parta byla jedinečná svou demokratičností a solidaritou. Zřídka se stýkala se střízlivou a konvenční částí Carmelu, která představovala uměleckou a literární aristokracii a které se posmívali jako měšťácké. Tato část se naopak dívala na partu skrz prsty jako na necivilizované bohémy. Toto tabu se vztahovalo i na Billyho a Saxon. Billy se postavil za svůj klan a nehledal práci ve druhém táboře. Ani mu ji tam nenabízeli.

Hallův dům byl otevřen pro každého. Velký obývací pokoj s obrovským krbem, s pohovkami, s policemi a stoly plnými knih a časopisů byl jakýmsi společenským střediskem. Billyho a Saxon tam přijali jako doma a oni se také tak cítili. Když se zrovna nevedly mnohomluvné diskuse o všem možném pod sluncem, hrával tam Billy vražedné pedro, bridž nebo jiné karetní hry. Saxon, miláček mladých žen, s nimi šila, učila je vyšívat a sama se od nich všeličemu přiučila.

Nebyli v Carmelu ještě ani týden, když Billy řekl ostýchavě Saxon:

„Ty, ani nevíš, jak se mi stýská po všech tvých hezkých věcech. Co kdybys napsala Tomovi, aby je sem rychle poslal? Až se znovu vydáme na cestu, pošleme je zase zpátky.“

Saxon napsala dopis a její srdce celý den zpívalo. Její muž byl dosud jejím milencem. A v očích měl zase dřívější ohníčky, které pohasly v tom hrozném stávkovém období.

„Je tu hodně hezkých žen, ale ty je všechny strčíš do kapsy, nebo už ničemu nerozumím,“ řekl jí. Anebo: Miluji tě k smrti. A jestli Tom ty věci nepošle, bude z toho pohřeb.“

Hall a jeho žena měli pár jezdeckých koní, umístěných v nájemné stáji, a Billy tam přirozeně často zabrousil. Stáj vypravovala dostavník a prostředkovala poštovní styk mezi Carmelem a Monterey. Stáj také pronajímala kočáry a povozy, do nichž se umístilo devět osob. S kočárem nebo povozem se najímal i vozka. Někdy ve stáji chyběl kočí a pak rychle zavolali Billyho. A tak se stal výpomocným vozkou. Když jezdíval na cesty, dostával tři dolary na den a vozil mnoho společností po Sedmnáctimilové cestě, nahoru Carmelským údolím a dolů k pobřeží na různá malebná místa a pláže.

„Ale většinou to jsou náramní náfukové,“ řekl Saxon, když jí vyprávěl o lidech, které vozil. „Vždycky pane Roberts sem, pane Roberts tam, pořád samé ceremonie, abych nezapomněl, že se považují za něco lepšího, než jsem já. Víš, nejsem sice sluha, ale přesto pro ně nejsem dost dobrý. Jsem vozka – něco mezi nádeníkem a šoférem. Hm! Když jedí, dají mi oběd stranou nebo až se sami najedí. Žádná rodinná společnost jako s Hallem a lidmi jeho druhu. A ta dnešní parta, ta pro mě žádný oběd ani neměla. Po této zkušenosti mi vždy přichystej jídlo s sebou. Nechci jim být za nic vděčný, těm proklatým náfukům. A byla bys umřela, kdybys viděla, jak se mi jeden pokoušel dát spropitné. Neříkal jsem nic. Jenom jsem se na něho díval, jako bych ho neviděl, a po chvíli jsem se prostě k němu otočil zády a nechal ho stát úplně vyjeveného.“ Přesto však Billy rád jezdil, tím spíše, že už nedržel opratě čtyř lopotících se tažných koní, nýbrž čtyř rychlých klusáků, a s nohou na silné brzdě se řítil prudkými zatáčkami podél strmých skalnatých svahů za ustrašeného křiku všech žen ve voze. A když bylo třeba koně posoudit nebo nemocné a zraněné koně ošetřovat, majitel stáje se spolehl na Billyho.

„Mohl bych tam kdykoli dostat stálé zaměstnání,“ chlubil se spokojeně Saxon. „Na venkově je plno práce pro každého, kdo jen trochu něčemu rozumí. Vsadím se o co chceš tady na místě, že kdybych šéfovi řekl, že přijmu stálé zaměstnání za šedesát dolarů, tak po mně skočí. Stále mi to naznačuje... A poslyš! Zdalipak víš, že se moje maličkost vyučila novému řemeslu? Vážně. Mohl bych kdekoli přijmout místo kočího dostavníku. Některé dostavníky nahoře v Lake Country jezdí se šestispřežím. Až se tam někdy dostaneme, skamarádím se s nějakým kočím, jen abych mohl dostat do rukou opratě šestispřeží. A ty si sedneš na kozlík vedle mě. To by bylo něco; to by to frčelo!“

Billy se příliš nezajímal o četné diskuse, které se vedly v Hallově velkém obývacím pokoji. Říkal tomu „tlachání do větru“. Pro něho to bylo marnění času, který mohl být využit hrou v karty nebo plaváním či boxováním na písku. Saxon naopak tyto slovní souboje těšily, třebaže jim jen málo rozuměla a obvykle jen citem občas vystihla nějakou závažnou myšlenku.

Co však nikdy nedovedla pochopit, byl pesimismus, který se tam často projevoval. Divoký irský dramatik měl strašlivé záchvaty sklíčenosti. Shelley, který v betonové cele psal vaudevilly, byl beznadějný pesimista. Mladý autor časopiseckých povídek, St. John, byl anarchistický obdivovatel Nietzscheho. Malíř Masson byl stoupencem učení o věčném převtělování, což bylo děsivé. A Hall, obvykle tak veselý, překonal všechny, když se jednou pustil do úvah o kosmickém patosu náboženství a o nesmyslném antropomorfismu těch, kdo nechtějí umřít. V takových chvílích byla Saxon sklíčena těmito smutnými dětmi umění. Nedovedla pochopit, proč ze všech lidí zrovna oni se považují za tak nešťastné.  

Jednou večer se Hall náhle obrátil na Billyho, který jen napolo sledoval rozhovor a pochopil z něho jen to, že se jim zdá všechno v životě prohnilé a špatné.

„Poslyšte, vy pohane, vy lhostejné, tukem prorostlé hovado, vy výkvěte sebevědomí, záviděníhodného zdraví a veselí, co vy si o tom myslíte?“ otázal se Hall.

„Ach, měl jsem dost svých trampot,“ odpověděl Billy svým obvyklým pomalým způsobem. „Zažil jsem těžké časy, bojoval jsem v beznadějné stávce, musel jsem dát hodinky do zastavárny, neměl jsem z čeho zaplatit činži ani zač koupit jídlo, mlátil jsem stávkokaze, dostal jsem sám pořádně namláceno a zavřeli mě do basy. Jestli vám dobře rozumím, měl bych raději být pěkným vykrmeným prasetem, které se chová na prodej, než člověkem, kterému se svírá žaludek, protože neví, jak vznikl svět, a diví se, jaký to všechno má smysl.“

„To je dobré, to vykrmené prase,“ smál se básník. „Žádné rozčilování, žádné usilování… kompromis mezi nirvánou a životem. Žádné rozčilování, žádné usilování, ideální existence: medúza plující v nekonečném, vlažném, temném moři.“

„Zapomínáte však, že jsou i dobré věci,“ namítl Billy.

„Vyjmenujte je,“ vyzvali ho.

Billy chvilku mlčel. Jemu připadal život široký a štědrý. Zdálo se mu, jako by ho bolely ruce z toho, že ho nemůže obsáhnout celý, a začal své pocity, zpočátku váhavě, vyjadřovat slovy.

„Kdybyste někdy stál v ringu a přemohl a porazil ve dvaceti kolech muže stejně dobrého, jako jste sám, pochopil byste, co tím myslím. Jim Hazard a já to chápeme, když proplouváme příbojem a vysmíváme se největším vlnám, jaké kdy narážely na břeh, a když vyjdeme ze sprchy, vydrhnutí a oblečení, a naše pokožka a svaly jsou plny síly a celé tělo i duše přímo hrají...“

Odmlčel se, protože nedokázal vyjádřit myšlenky, které byly velmi mlhavé a které byly vlastně jen vzpomínkami na vlastní prožitky.

„Když jsou svaly plné síly, může být něco lepšího?“ zakončil sklesle, protože cítil, že se mu nepodařilo vyjádřit to, co chtěl, a tolik posluchačů ho uvádělo do rozpaků.

„To všechno vím,“ odvětil Hall. „Je to sebeklam masa. Později se dostaví revmatismus a cukrovka. Víno života je opojné, ale příliš rychle se mění v. ..“

„Kyselinu močovou,“ vpadl irský dramatik.

„Je ještě mnohem víc dobrých věcí,“ začal znovu Billy v náhlé záplavě slov. „Spousta dobrých věcí, od šťavnatého bifteku a tak dobré kávy, jakou vaří paní Hallová, až po…“ Zaváhal nad tím, co říci, ale pak spustil: „Až po ženu, kterou můžete milovat a která miluje vás. Jen se podívejte tady na Saxon s ukulele na klíně. Tam vítězím nad vaší medúzou ve stojaté vodě a nad krmným prasetem určeným na porážku.“

Děvčata odměnila jeho slova pochvalnými výkřiky a potleskem, ale Billymu bylo trapně.

„Ale dejme tomu, že o svou sílu přijdete a že budete skřípat jako rezavý trakař,“ pokračoval Hall. „Dejme tomu, jen docela teoreticky, že vám Saxon odejde s jiným mužem. Co pak?“

Billy chvilku uvažoval.

„Myslím, že potom bych se stal medúzou ve stojaté vodě.“ Narovnal se na židli, bezděčně napřímil ramena, sáhl si na svaly a napjal je. Potom znovu pohlédl na Saxon. „Ale bohudík mám paže dosud schopné úderu a mám ženu, která je naplňuje láskou.“

Děvčata znovu zatleskala a paní Hallová zvolala:

„Podívejte se na Saxon! Jak se červená!… Co vy tomu vlastně říkáte?“

„Žádná žena nemůže být šťastnější,“ vykoktala, „a žádná královna pyšnější. A že…“

Dokončila myšlenku zabrnkáním na ukulele a písničkou:

„Pán ráčil zlomyslně dopustit se omylu.“

„Souhlasím s vámi,“ zašklebil se Hall na Billyho.

„Ach, opravdu nevím,“ řekl Billy skromně. „Tolik jste toho nepřečetl a myslím, že o všem toho víte mnohem víc než já.“

„‚Ale, ale!“

„Zrádce!“

„Všechno odvolává!“ volala děvčata.

Billy si dodal odvahy, pokojně se na ně usmál a řekl:

„A stejně jsem raději takový, jaký jsem, a nematu si hlavu knihami. A pokud jde o Saxon, jediný polibek jejích rtů má pro mě větší cenu než všechny knihovny světa.“

Kapitola X

„Musí tam být kopce a údolí, úrodná půda a řeky s čistou vodou, dobře sjízdné silnice a železnice ne příliš daleko, hodně slunce, ale v noci chladno natolik, aby se potřebovaly přikrývky, a musí tam být nejen borovice, ale i spousty jiných stromů a volná prostranství, kde by se pásli Billyho koně a dobytek, a musí tam být vysoká zvěř a zajíci, aby měl co střílet, a mnoho a mnoho sekvojí a… a…, zkrátka, nesmí tam být mlha,“ uzavřela Saxon popis farmy, jakou ona a Billy hledají. Mark Hall se vesele zasmál.

„A slavíci, hnízdící ve všech stromech,“ zvolal, „a květiny, které neuschnou ani nezvadnou, včely bez žihadel, každé ráno medová rosa, občas aby padala mana, studnice mladosti a lomy na kámen mudrců… Ano, o takovém místě vím. Dovolte, abych vám je ukázal.“

Čekala, zatímco pečlivě prohlížel silniční mapu státu. Když tam nic nenašel, vytáhl velký atlas, ale třebaže v něm byly všechny země světa, nemohl najít, co hledal.

„To nevadí,“ řekl. „Přijďte sem večer a něco vám ukážu.“

Večer ji zavedl na verandu k dalekohledu, aby se jím podívala na úplněk měsíce.

„Tamhle někde nahoře v některém údolí najdete farmu, jakou hledáte,“ dobíral si ji.

Když se vrátili do pokoje, paní Hallová na ně zvědavě pohlédla.

„Ukazoval jsem jí měsíční údolí, kde by chtěla farmařit,“ zasmál se.

„Když jsme se vydali na cestu, byli jsme odhodláni jít třeba až na kraj světa,“ řekla Saxon. „A kdybychom měli jít až na Měsíc, myslím, že bychom to taky dokázali.“

„Ale má drahá, neoddávejte se iluzím, že takový ráj najdete na zemi,“ pokračoval Hall. „Například nemůžete mít sekvoje bez mlhy. Patří k sobě. Sekvoje rostou pouze v pásmu mlh.“

Saxon chvíli uvažovala.

„No, trochu mlhy bychom snesli,“ připustila, „jen kdyby tam rostly sekvoje. Nevím, jak vypadá lom na kámen mudrců, ale podobá-li se mramorovým lomům pana Haflera a je-li v blízkosti železnice, myslím, že bychom si s ním poradili. A pro medovou rosu nemusíme chodit až na Měsíc. V nevadském okrese ji seškrabují z listů křovin. Vím to určitě, protože o tom otec vyprávěl matce a ona to vyprávěla mně.“

Po chvilce, když se už budoucí farma probrala ze všech stran, zaútočil Hall velmi rázně proti „ráji hazardních hráčů“, jak nazýval Spojené státy.

„Jen si představte, jaké skvělé možnosti tu byly,“ řekl. „Nová země, ohraničená oceány, umístěná v nejlepší zeměpisné šířce, s nejúrodnější půdou a s největším přírodním bohatstvím ze všech zemí na světě, obydlená přistěhovalci, kteří odhodili všechny předsudky starého světa a byli plně pro demokracii. Jen jediná věc jim zabránila tuto demokracii uskutečnit, a to byla chamtivost.

Jako stádo sviní hltali všechno, k čemu se dostali, a zatímco hltali, demokracie hynula. Chamtivost se změnila v hazard. Byl to národ sázkařů v malém. Kdykoli člověk přišel o svých pět švestek, stačilo, aby přešel hranici pár mil směrem na západ a získal nových pět švestek. Táhli krajem jako hejno kobylek. Zničili všechno – Indiány, půdu, lesy, stejně jako zničili buvoly a stěhovavé holuby. Jejich morálka v podnikání i v politice byla morálkou hazardních hráčů. Jejich zákony byly zákony hazardu – šlo jim jen o to, vyhrát hru. Hráli všichni. Proto, ať žije hra. Nikdo neměl námitky, protože hráli všichni. Jak jsem říkal, ti, co prohráli, přešli o kus dál a začali znovu. Kdo dnes vyhrál, mohl zítra přijít na mizinu a další den zkoušel znovu své štěstí, aby mu dobrá karta přinesla majetek.

A tak hltali a hráli od Atlantského oceánu až k Tichému, až zasvinili celý kontinent. Když byli u konce s půdou, lesy a doly, vrátili se a hráli o ty drobty, kterých si dřív ani nevšimli, hráli o výsady a monopoly a využívali k tomu politiky, kterou si vytvořili k tomu, aby chránila jejich falešné karty a machinace. A demokracie byla v tahu.

A potom nastaly ty nejpodivnější časy. Ti, co prohráli, neměli už co vsadit, ale ti, co vyhráli, hráli dál mezi sebou. Ti, co prohráli, postávali jen s rukama v kapsách a koukali se. Když měli hlad, šli pokorně poprosit úspěšné hráče o práci.

Ti, co prohráli, začali pracovat na ty, co vyhráli, a od těch dob na ně pracují neustále. A demokracie je v tahu. Vy, Billy Robertsi, jste se této hry nikdy nezúčastnil. A to proto, že vaše rodina byla mezi těmi, kteří prohráli.“

„A co vy?“ zeptal se Billy. „Nevšiml jsem si, že byste byl zapleten do hazardní hry.“

„Nemám to zapotřebí. Na mně nezáleží. Já jsem příživník.“

„Co je to?“

„Blecha, klíště, něco, co dostává něco za nic. Žiji z kůže, kterou sedrali z dělníků. Nemám zapotřebí hazardně hrát. Můj otec mi zanechal dost ze svých zisků… ale nenafukujte se, mladý muži. Vaši předkové byli stejní lotři jako moji. Jenomže vaši prohráli a moji vyhráli, a proto vy oráte moje bramborové pole.“

„To se mi nezdá,“ namítl Billy. „šikovný člověk může i dnes vyhrát…“

„Na státní půdě?“ zeptal se rychle Hall. Billy polkl a pochopil tento osten. „A přece může vyhrát,“ nevzdával se.

„Samozřejmě… může připravit o práci někoho jiného, že? Mladý silák s dobrou hlavou, jako jste vy, může získat práci kdekoli. Ale představte si ty, kteří vám nemohou stačit. Kolik tuláků jste potkali cestou, kteří by v carmelské nájemné stáji mohli získat zaměstnání kočího čtyřspřeží? A někteří z nich byli stejní siláci, jako jste vy, když byli mladí. A co je vrchol všeho, nikdo se ani neozval. Kdysi se hrálo o celý kontinent, ale dnes se hraje jen o práci.“

„Ale přesto…“ nevzdával se Billy.

„Ach, vy to máte v krvi,“ přerušil ho Hall rázně. „A proč ne? V této zemi se hrálo hazardně po celé generace. Když jste se narodil, bylo to přímo ve vzduchu. Celý život jste to vdechoval. Sám jste neměl ve hře ani haléř, ale neustále jste se za ní hnal a kořil jste se jí.“

„Co tedy máme dělat my všichni, kteří jsme prohráli?“ zeptala se Saxon.

„Zavolat policii a zarazit hru,“ doporučil Hall. „Je falešná.“

Saxon se zamračila.

„Udělejte to, co vaši předkové neudělali,“ dodal. „Dejte se do toho a zdokonalte demokracii.“

Vzpomněla si na jednu Mercedesinu poznámku.

„Jedna moje přítelkyně říká, že demokracie je šalba.“

„To je pravda… šalba v herně. V našich základních školách se milióny dětí učí pohádce o tom, jak se chlapec, který čistil kanály, stal presidentem, a milióny ctihodných občanů usínají každý den spokojeně s přesvědčením, že jejich hlas rozhoduje o správě země.“

„Mluvíte jako můj bratr Tom,“ řekla Saxon, která ho nepochopila. „Kdybychom se všichni pustili do politiky a začali usilovat o něco lepšího, snad bychom za tisíc let něčeho dosáhli. Ale já to chci hned teď,“ řekla a vášnivě sevřela pěsti. „Nemůžu čekat; chci to hned teď.“

„Ale vždyť jsem vám zrovna řekl totéž, má milá. Největším neštěstím všech těch, co prohráli, bylo, že nemohli čekat. Chtějí hned teď hromadu žetonů, aby se mohli vrhnout do hry. Jenomže je hned teď nedostanou. Tak je to i s tím vaším hledáním měsíčního údolí. A tak je to i s Billym, který právě teď touží po příležitosti, aby na mně vyhrál deset centů v kartách, a v duchu nadává, že žvaním do větru.“

„Prima! Vy byste byl dobrý táborový řečník,“ poznamenal Billy.

„Byl bych se stal táborovým řečníkem, kdybych nebyl nucen utrácet otcovy nezasloužené zisky. Ale co je mi do toho. Ať se každý stará o sebe. Ať ti, kteří prohrají, zhynou. Kdyby se oni dostali nahoru, nebyli by přece o nic lepší. Všechno je to svinstvo – slepí netopýři, hladové svině a draví jestřábi…“

Vtom zakročila paní Hallová.

„No tak, Marku, už s tím přestaň, zase tě chytá světobol.“ Pohodil svou vlasatou hlavou a násilně se zasmál. „Ale kde,“ odporoval. „Právě se chystám vyhrát deset centů na Billym v kartách. Přijde o ně, ani nebude vědět jak.“

Saxon a Billy přímo rozkvetli ve veselém, přívětivém ovzduší Carmelu. Stoupli v ceně ve vlastních očích. Saxon cítila, že je něčím víc než děvčetem z prádelny a ženou odborově organizovaného kočího. Netísnily ji už úzké obzory dělnické čtvrti kolem Borové ulice. Život se stal bohatým. Měli se lépe fyzicky, hmotně i duševně, a to všechno se odráželo v jejich obličejích a v držení těla. Věděla, že Billy ještě nikdy nebyl hezčí a v lepší tělesné kondici. Tvrdil, že má harém a že ona je jeho druhou ženou – dvakrát tak krásnou, než byla ta první, s níž se oženil. A ona se mu rozpačitě přiznala, že paní Hallová a některé jiná dámy obdivovaly její postavu, když si jednou byly zaplavat ve studené vodě řeky Carmelu. Obklopily ji, říkaly, že vypadá jako Venuše, a nutily ji, aby se prohýbala a zaujímala různé pózy.

Billy pochopil zmínku o Venuši; v Hallově obývacím pokoji stála bezruká mramorová Venuše a básník mu pověděl, že ji svět uctívá jako vzor dokonalé ženské krásy.

„Vždycky jsem ti říkal, že se Annetta Kellermanová může před tebou schovat,“ řekl Billy; a tolik se podobal hrdému majetníkovi, až se Saxon začervenala, zachvěla a ukryla svou rozpálenou tvář na jeho hrudi.

Muži z Hallovy party obdivovali Saxon celkem otevřeně. Ona se však nedopustila chyby. Neztratila hlavu. Ani jí to nehrozilo, protože její láska k Billymu teď byla silnější než kdykoli předtím. Nepřeceňovala ho však. Věděla, jaký je, a milovala ho s otevřenýma očima. Neměl knižní vzdělání, ani nebyl umělcem jako ostatní muži. Při řeči dělal gramatické chyby; byla si vědoma, že se to už nezmění. Stejně by ho však nebyla zaměnila ani za jediného z nich, ba ani za Marka Halla, člověka se zlatým srdcem, kterého měla stejně ráda jako jeho ženu.

V Billym totiž nacházela zdraví, přímost a jakousi ryzost, jichž si cenila víc než veškeré knižní vzdělanosti a všech bankovních kont. Díky tomuto zdraví, přímosti a ryzosti vyšel jako vítěz z diskuse s Hallem, který byl toho večera v pesimistické náladě. Billy ho nepřekonal zbraněmi učenosti, ale jen tím, že zůstal sám sebou a že vyslovil pravdu, která byla v něm. A nejlepší na tom bylo, že se vůbec necítil vítězem a že přijal potlesk jako dobromyslný žert. Saxon však všechno pochopila, třebaže si nedokázala vysvětlit, proč zvítězil. A navždy si zapamatovala, jak potom Shelleyova žena zašeptala s jiskřícíma očima: „Ach, Saxon, jak musíte být šťastná.“

Kdyby měla Saxon vyjádřit, čím je pro ni Billy, odpověděla by jediným slovem: mužem. Byl jí vždy mužem. Byl pro ni vždy ztělesněním mužné síly a krásy. Někdy, když byla sama, div se nerozplakala radostí, když si vzpomněla, jak Billy některé nafoukané muže upozorňuje, že si stojí na vedení. To byl Billy! Její skvělý Billy. A tento Billy ji miloval. Věděla to. Poznala to z pulsu, který dovede změřit jen žena. Miloval ji, pravda, méně vášnivě, zato však něžněji, zraleji. Byla to silná láska, která přetrvá – dokud se nevrátí do města, kde nejkrásnější lidské vlastnosti hynou a kde bestie cení zuby.

Začátkem jara odjel Mark Hall se ženou do New Yorku, propustil oba japonské sluhy a dům nechal v opatrování Saxon a Billyho. Také Jim Hazard odcestoval jako každoročně do Paříže; třebaže Billymu chyběl, nepřerušil Billy své namáhavé plavecké výkony v příboji. Hall mu svěřil oba své jezdecké koně a Saxon si ušila hezké jezdecké šaty ze světle hnědé manšestrové látky, která ladila s barvou jejích vlasů. Billy se už nezabýval příležitostnými pracemi. Jako výpomocný kočí ve stájích vydělával víc, než spotřebovali, a proto raději učil Saxon jezdit na koni. Vyjížděli na koních na celodenní výlety. Nejraději jezdívali kolem pobřeží do Monterey, kde ji učil plavat ve velkém bazénu Del Monte. Vraceli se domů večer přes kopce. I na lov si zvykla s ním chodit časně ráno a život jim připadal jako dlouhé prázdniny.

„Něco ti povím,“ řekl jednoho dne Saxon, když zastavili koně a hleděli dolů do Carmelského údolí. „Už nikdy v životě bych nechtěl natrvalo pracovat za mzdu na jiné.“

„Práce není všechno,“ souhlasila.

„To bych řekl, že ne. Jen si představ, Saxon, že bych pracoval jako vozka v Oaklandu za milión dolarů za den po milión roků, a přitom bych se odtud nemohl hnout a musel bych žít tak, jak jsme žili předtím. To by znamenalo celé dny pracovat a pak se jít pobavit do kina. Kino! Pche! Teď žijeme sami jako ve filmu. Raději bych prožil jediný takový rok tady v Carmelu a potom umře! než tisíc miliónů takových let, jaká jsme prožili v Borový ulici.“

Saxon napsala Hallovům, že jen co nastane léto, chtějí s Billym odejít hledat měsíční údolí. Básníkovi to naštěstí nenarušilo jeho plány, protože Bideaux, Železný muž s baziliščíma očima, se vzdal svých snů stát se knězem a rozhodl se, že se stane hercem. Přijel z katolického semináře do Carmelu právě včas, aby se ujal správy domu.

Saxon velmi dojalo, že je parta vůbec nechtěla pustit. Také majitel carmelských stájí nabídl Billymu místo s měsíčním platem devadesáti dolarů. Podobnou nabídku dostal i ze stájí v Pacific Grove.

„Kampak?“ zavolal na ně irský dramatik na nástupišti v Monterey. Právě se vracel z New Yorku.

„Hledat měsíční údolí,“ odpověděla Saxon vesele.

Pohlédl věcně na jejich batohy.

„Hrome!“ zvolal. „Hned bych jel s vámi! Hrome! Vezměte mě s sebou!“ Pak se zachmuřil. „Ale já jsem podepsal smlouvu,“ zavrčel. „Tři jednání!… Vy ale máte štěstí… A zrovna v tomto ročním období.“

Kapitola XI

„Minulou zimu jsme do Monterey putovali pěšky. A teď se odsud vezeme!“ řekl Billy, když se vlak rozjel a oni se opřeli o sedadla.

Rozhodli se, že nepůjdou znovu do míst, kde už předtím byli, a nastoupili do vlaku směrem na San Francisko. Mark Hall je varoval, že podnebí na jihu je vysilující, a proto vyrazili na sever do mírnějšího pásma, kde by mohli využít svých přikrývek. Měli v úmyslu přeplout přes Savsaliho záliv a prohlédnout si pobřežní oblasti. Hall jim řekl, že je tam pravý domov sekvojí. Avšak Billy, který zašel do kuřáckého vagónu vykouřit si cigaretu, posadil se vedle člověka, který byl předurčen, aby je odvrátil od zamýšleného směna cesty. Měl energický obličej a tmavé oči, podle všeho to byl žid. Billy si vzpomněl na Saxonin příkaz na všechno se vyptávat, použil tedy příležitosti a navázal rozmluvu. Za chvíli se dozvěděl, že Gunston je komisionářem, a uvědomil si, že obsah jeho slov je příliš cenný, aby Saxon o ně přišla. Když viděl, že jeho soused dokouřil doutník, pozval ho do vedlejšího vagónu, aby ho seznámil se Saxon. Před pobytem v Carmelu by se toho Billy neodvážil. Tam se přece jen naučil jisté společenské obratnosti.

„Právě mi vyprávěl o bramborových králích a chtěl jsem, abys to taky slyšela,“ řekl Billy Saxon, když je představil. „Povězte jí, pane Gunstone, o tom Číňanovi, který vloni vydělal na celeru a chřestu devatenáct tisíc dolarů.“

„Právě jsem vašemu manželovi vyprávěl, jak to dělají Číňané nahoře u řeky San Joaquin. Vyplatilo by se vám zajet tam a prohlédnout si to. Teď je nejlepší roční doba, na komáry je ještě brzo. Můžete vystoupit z vlaku v Black Diamondu nebo v Antiochu a parníkem nebo člunem odjet na velké ostrovy, kde farmaří. Jízdenky jsou levné a najdete tam některý z těch velkých motorových člunů, jako je Vévodkyně nebo Princezna, které jsou skoro tak velké jako parníky.“

„Povězte jí o Chow Lamovi,“ naléhal Billy.

Komisionář se opřel a zasmál se.

„Chow Lam byl před několika lety úplně na mizině. Neměl ani haléř a také zdravotně byl na tom špatně. Namohl si záda, když dvacet roků pracoval ve zlatých dolech a propíral zbytky po předešlých zlatokopech. A co vydělal, to hned prohrál. Kromě toho zůstal dlužen tři sta dolarů Šesti společnostem – víte, to je nějaký čínský podnik. A nezapomínejte, že to bylo teprve před sedmi lety. Měl podlomené zdraví, tři sta dolarů dluhů a byl bez práce. Chow Lam se ztratil do Stocktonu a dostal tam práci jako nádeník na rašeliništi. Dole na Middle River byla čínská společnost, která pěstovala celer a chřest. Tenkrát šel do sebe a začal o tom přemýšlet. Už čtvrt století žije ve Spojených státech, záda už nemá tak silná jako dřív, a na návrat do Číny mu nezůstal ani haléř. Viděl, jak to dělají ostatní Číňané ve Společnosti… šetřili, ukládali si peníze a kupovali akcie.

I on začal šetřit a za dva roky si koupil podíl ve Společnosti, která měla celkem třicet podílů. To bylo před pěti lety. Pronajal si tři sta akrů rašelinišť od bělocha, který dal přednost cestování, po Evropě. Z výtěžku tohoto jediného podílu si v prvním roce koupil dva podíly jiné společností. A za další rok z těchto tří podílů zorganizoval vlastní společnost. První rok měl smůlu a nic nevydělal. To bylo před třemi lety. V dalším roce byla bohatá úroda a vydělal už čtyři tisíce. V dalším roce to už bylo pět tisíc. A vloni shrábl devatenáct tisíc dolarů. To není špatné, co, na takového starého udřeného Chow Lama.“

„Propána!“ bylo všechno, na co se Saxon zmohla.

Dychtivý zájem, s jakým poslouchala, podnítil komisionáře, aby pokračoval.

„Nebo třeba Sing Kee… bramborový král ze Stocktonu. Znám ho velmi dobře. S nikým jsem neměl větší obchody a na nikom jsem nevydělal méně než na něm. Před dvaceti lety, když se propašoval do Spojených států, byl to jen obyčejný kuli. Začal jako nádeník, potom prodával po domech zmrzlinu, kterou nosil ve dvou košících zavěšených na tyči, a později si otevřel obchod v čínské čtvrti v San Francisku. Hlavu měl na pravém místě a zanedlouho poznal všechny podfuky čínských farmářů, kteří mu dodávali zboží. Obchod mu nevynášel tolik, kolik by si přál. Vypravil se proto do San Joaquinu. Dva tři roky nedělal nic jiného, než že si všechno důkladně prohlížel. Pak se do toho pustil a pronajal si dvanáct set akrů po sedmi dolarech za akr…“

„Proboha!“ řekl Billy zděšeně. „Osm tisíc čtyři sta dolarů jen za pronájem v prvním roce. Vím o pěti stech akrech, které bych mohl koupit po třech dolarech za akr.“

„Rostly by tam brambory?“ zeptal se Gunston.

Billy zavrtěl hlavou. „Myslím, že by tam nerostlo nic.“

Všichni tři se srdečně zasmáli a komisionář pokračoval:

„Těch sedm dolarů bylo jen za půdu. Snad víte, co stojí zorat dvanáct set akrů?“

Billy vážně přikývl.

„A toho roku získal z každého akru sto šedesát pytlů,“ pokračoval Gunston. „Brambory se prodávaly po padesáti centech. Můj otec byl tehdy v čele našeho koncernu, a proto to vím z první ruky. I Sing Kee by mohl své brambory prodat po padesáti centech a vydělat na tom. Myslíte, že to udělal? Můžete mi věřit, že se Číňani vyznají v prodeji. Dovedou obrat dokonce i komisionáře. Sing Kee vyčkával. Když už skoro všichni své zásoby vyprodali, začaly ceny brambor stoupat. Vysmál se našim nákupčím, když mu nabízeli šedesát centů, sedmdesát centů, dolar. Chcete vědět, zač je nakonec prodal? Za dolar šestašedesát centů za pytel. Dejme tomu, že ho doopravdy stály čtyřicet centů. Stošedesátkrát tisíc dvě stě… počkejte… dvanáctkrát nula je nula a dvanáctkrát šestnáct je sto devadesát dva… sto dvaadevadesát pytlů po jednom a čtvrt dolaru… čtyři ve sto dvaadevadesáti je čtyřicetosmkrát plus sto devadesát dva je dvě stě čtyřicet… tu to máte, dvě stě čtyřicet tisíc dolarů čistého zisku z jednoroční úrody.“

„A je to Číňan,“ zavrčel Billy nespokojeně. Obrátil se k Saxon. „My běloši bychom potřebovali nějakou novou zemi, kam bychom mohli odejít. Kčertu!… Jde to s námi opravdu z kopce.“

„Je to ovšem výjimečný případ,“ pospíšil si Gunston zmírnit účinek svých slov. „V jiných oblastech byla úroda brambor slabá, a i tu skoupili spekulanti. Sing Kee se to nějak dozvěděl a zúčastnil se těchto spekulací. Jiná léta tolik nevydělal. Ale i tak jde pořád nahoru. Vloni měl na čtyřech tisících akrů brambory, na tisíci akrech chřest, na pěti stech akrech celer a na pěti stech fazole. A na šesti stech akrech pěstuje semena. I když se jedno nebo druhé neurodí, na všem prodělat nemůže.

„Viděla jsem dvanáct tisíc akrů jabloní,“ řekla Saxon. „Ráda bych viděla čtyři tisíce akrů brambor.“

„Podíváme se tam,“ řekl Billy rozhodně. „Pojedeme do San Joaquinu. Ani nevíme, co všechno v naší zemi je. Není potom divu, že to s námi jde z kopce.“

„Najdete tam mnoho zeleninových králů,“ řekl Gunston. „Třeba Yep Hong Lee… říkají mu Velký Jim, a Ah Pock, nebo Ah Whang a potom tam ještě je Shima, japonský bramborový král. Je několikanásobným milionářem. Žije si jako král.“

„Proč nemají Američané takové úspěchy?“ zeptala se Saxon.

„Asi proto, že nechtějí. Nebrání jim v tom nikdo jiný než oni sami. Jedno vám však povím… s Číňany rád obchoduji.

Jsou poctiví. Jejich slovo je stejně dobré jako podpis na dlužním úpisu. Když řeknou, že něco udělají, můžete se spolehnout. A pak, běloch nedovede farmařit. I moderní bělošský farmář se spokojí jednou úrodou do roka a střídáním osevů. Ale Číňan ho předčí a pěstuje současně na jednom pozemku dvě plodiny. Viděl jsem to… ředkvičky a mrkev, dvě plodiny zaseté současně.“

„To mi nejde do hlavy,“ namítl Billy. „Z každé plodiny tedy mohou mít jen poloviční úrodu.“

„To jste na omylu,“ řekl Gunson. „Mrkev se protrhává, když trochu naroste. A ředkvičky taky. Mrkev však roste pomalu a ředkev rychle. Když ředkev, zralou pro trh, už vytrhávají, zůstává v zemi pomaleji rostoucí mrkev již protrhaná. Číňana nepřetrumfnete.“

„Nechápu, proč by toho běloch nemohl dosáhnout tak jako Číňan,“ namítl Billy.

„To je pravda,“ odpověděl Gunston. „Jediný problém je v tom, že toho běloch nedosahuje. Číňan neustále pracuje a současně nutí pracovat i svou půdu. Všechno má zorganizované, ve všem má systém. Kdo kdy slyšel, aby si bělošský farmář vedl knihy? Číňan to dělá. Nic nedělá odhadem. Ví přesně na cent, na čem je, u každé plodiny a v kterémkoli okamžiku. A zná trh. Počítá se vším. Nemohu pochopit, jak to dělá, ale zná trh lépe než my komisionáři.

A kromě toho je Číňan trpělivý, ale není tvrdošíjný. Dejme tomu, že udělá chybu, zasadí nějakou plodinu a pak zjistí, že ji nemůže prodat. V takové situaci bude běloch tvrdošíjně stát na svém a držet se svého jako buldok. Ale Číňan ne. Pokusí se snížit ztráty způsobené vlastní chybou na minimum. Jeho půda musí pracovat a vydělávat peníze. Jakmile zjistí, že se zmýlil, bez mžiknutí oka zaryje pluh do této plodiny, zaorá ji a nasadí něco jiného. Má filipa. Jen se podívá na výhonek, který právě vyrazil ze země, a hned ví, co z něho bude… bude-li úroda dobrá, průměrná nebo slabá. To je jedna věc. A podívejme se na druhou. Číňan své plodiny kontroluje. Urychluje nebo zpomaluje jejich zrání podle situace na trhu. A když je nejvhodnější, má úrodu přesně na minutu načasovanou k dodání.“

Rozhovor s Gunstonem trval několik hodin a čím víc mluvil o Číňanech a jejich způsobu farmaření, tím byla Saxon nespokojenější. O skutečnostech, které komisionář uváděl, nepochybovala. Smutné však bylo, že nebyly vůbec lákavé. Nějak jí nezapadaly do jejího měsíčního údolí. A když vystoupil z vlaku, vyjádřil Billy přesně to, co ji v skrytu trápilo.

„Jenomže my nejsme Číňani. Vidělas už, aby nějaký Číňan uháněl jako ďábel na koni jen pro své potěšení? Vidělas už někdy Číňana, že by si šel zaplavat do příboje v Carmelu? Nebo boxovat, zápasit, běhat a skákat jen tak ze sportu? Vidělas někdy Číňana, aby si přehodil pušku přes rameno, prochodil šest mil a vrátil se celý šťastný s jediným mizerným králíkem? Co takový Číňan dělá? Pracuje do úmoru. Kčertu s prací, když člověk kromě ní na světě nic nemá. Já jsem se napracoval dost a dost a vyrovnám se každému z nich. Ale k čemu to je? Jestliže jsem za tu dobu, co jsme na cestách, něco dokonale pochopil, Saxon, pak to je to, že práce rozhodně v životě neznamená všechno. Bože… kdyby smyslem celého života měla být jen práce, podřízl bych si krk, abych se takového života zbavil. Chci mít brokovnice, pušky a koně mezi koleny. Nechci být stále unavený, abych nemohl milovat svou ženu. K čemu se hnát za takovým bohatstvím a vydělávat dvě stě čtyřicet tisíc na bramborech! Podívej se na Rockefellera. Musí žít jen o mléce. Ale já chci mít bifteky a žaludek, který by strávil i podešev. A chci tebe a spoustu volného času s tebou a prožít s tebou hodně legrace. Co je nám platný život, když v něm není žádná legrace?“

„Ach, Billy!“ zvolala Saxon. „Zrovna to jsem si nedovedla srovnat v hlavě. Už mě to dlouho trápilo. Bála jsem se, že se mnou není něco v pořádku, že snad nejsem stvořená pro život na venkově. Ani na okamžik jsem nezáviděla Portugalcům v San Leandru. Nechtěla bych být na jejich místě, ani bych nechtěla být Dalmatincem v Pajarském údolí, a dokonce ani paní Mortimerovou. A ty taky ne. My bychom chtěli jedině měsíční údolí, kde by nebylo příliš mnoho práce, ale zato spousta legrace. A budeme je hledat tak dlouho, až je najdeme. A jestliže je nenajdeme, budeme hledět, abychom měli alespoň tolik legrace, kolik jsme jí užili po odchodu z Oaklandu. A Billy… nikdy, nikdy nebudeme pracovat až do úmoru, že ne?“

„Za nic na světě,“ zabručel Billy s plným přesvědčením.

S batohy na zádech se dostali do Black Diamondu. Bylo to roztažené městečko s ošumělými domky a s hlavní ulicí, která byla jedinou kaluží černého bláta, jež dosud nestačilo vyschnout po pozdních jarních deštích. Nerovné chodníky se vlnily nahoru a dolů a všechno tu vypadalo neamericky. Jména na podivných špinavých obchůdcích byla nesrozumitelná a cizí. Majitelem jediného ošumělého hotelu byl Řek. Řekové byli ostatně všude – byli to tmavovlasí muži ve vysokých gumových holínkách a v baretech, křiklavě oblečené prostovlasé ženy, houfy zavalitých děcek, a všichni mluvili vřískavě a hlasitě cizím jazykem s výřečností vrozenou obyvatelům Středomoří. „Nojo… tohle nejsou Spojené státy,“ bručel Billy. Dole na pobřeží objevili konzervárny ryb a chřestu, v nichž se pracovalo na plné obrátky, ale mezi dělníky marně hledali známé americké obličeje. Podle Billyho tam byli jedinými Američany jen úředníci a vedoucí. Všichni ostatní byli Řekové, Italové a Číňani.

V přístavu pozorovali, jak připlouvají řecké čluny, natřené živými barvami, jak vykládají nádherné lososy a pak zase vyplouvají na moře. Newyorský průplav, jak se tamní vodní tok nazýval, se zatáčel k severozápadu a vléval se do soutoku dvou velkých řek, Sacramenta a San Joaquinu.

Za přístavištěm parníků byl rybářský přístav, kde se sušily sítě. A tam, daleko od hluku a šumu cizího města, sundali Saxon a Billy své batohy a odpočívali. Vysoké šumící rákosí vyrůstalo z hluboké vody těsně u rozpadávajícího se přístavního můstku pro čluny, kam se posadili. Naproti městu byl dlouhý plochý ostrov, na němž čněla k nebi řada košatých topolů.

„Je to zrovna takové jako na tom obraze Marka Halla, kde je holandský větrný mlýn,“ řekla Saxon.

Billy ukázal na ústí vodního toku a přes širokou vodní hladinu na skupinu malých bílých stavení, za nimiž se jako jiskřící přelud vlnily nízké Montezumské kopce.

„Tam ty domy jsou Collinsville,“ poučoval ji. „Protéká tam řeka Sacramento, po které se dostaneš do Rio Vista, do Isletonu, do Walnut Grove a do všech těch míst, o kterých nám vyprávěl Gunston. Jsou tam samé ostrovy a zátoky, spojené jeden s druhým a se San Joaquinem.“

„Jak je tu na slunci příjemně,“ zívla Saxon. „A jaký je tu klid, třebaže nás od těch divných lidí dělí jen tak malá vzdálenost. Pomysli si… Zrovna teď se ve městech lidi bijí a zabíjejí kvůli práci.“

Občas se v dálce přehnal osobní vlak a jeho ozvěna se odrážela od předhůří Ďábelské hory, která zvedala k modré obloze rozdvojený, zelený vrchol. Pak znovu nastal uspávající klid, přerušený vzdáleným voláním v cizím jazyce nebo hukotem motorového rybářského člunu, který vplouval do zátoky.

Sotva sto stop od nich zakotvila těsně u rákosí krásná bílá jachta. Byla sice malá, ale vypadala velmi pohodlně. Z jejího komínu stoupal kouř. Na zádi měla napsáno Tulák. Na střeše kajuty leželi muž a žena, která měla kolem hlavy růžovou šálu, a vyhřívali se na slunci. Muž četl nahlas z nějaké knihy a žena šila. Vedle nich se rozvaloval foxteriér.

„Panečku!… ti se nemusí potloukat kolem měst, aby byli šťastní,“ poznamenal Billy.

Z kajuty vyšel na palubu Japonec, posadil se na přídi a začal oškubávat kuře. Peří v dlouhé čáře plulo směrem k ústí řeky.

„Ach, podívej se!“ zvolala vzrušeně Saxon. „Chytá ryby! A udici má přivázanou k palci u nohy!“

Muž odložil otevřenou knihu na střechu kajuty a sáhl po udici, žena zvedla oči od svého šití a pes začal štěkat. Muž ručkováním vytáhl udici. Na jejím konci byla velká ryba. Když ji sňal, dal na udici nové vnadidlo, hodil ji do vody, omotal si její konec znovu kolem palce a pokračoval ve čtení.

Jakýsi Japonec přišel k přístavnímu můstku, zastavil se vedle Saxon a Billyho a zavolal na jachtu. Nesl balíky s masem a zeleninou; jednu kapsu kabátu měl nacpanou dopisy a druhou novinami. Na jeho zavolání vstal Japonec s oškubaným kuřetem v ruce. Muž mu cosi řekl, odložil knihu, vlezl do bílého člunu uvázaného k lodní zádi a vesloval k přístavišti.

Když se dostal k můstku, vytáhl vesla a vesele pozdravil: „Dobré jitro.“

„Ale vždyť já vás znám,“ řekla Saxon k Billyho nemalému překvapení. „Vy jste…“ Vtom se rozpačitě zarazila. „Jen do toho,“ řekl muž a povzbudivě se usmál. „Jsem přesvědčená, že jste Jack Hastings. Vídala jsem vaši fotografii v novinách celou tu dobu, co jste byl válečným zpravodajem v rusko-japonské válce. Vím, že jste napsal mnoho knih, i když jsem žádnou z nich nečetla.“

„Máte pravdu,“ potvrdil. „A jak vy se jmenujete?“ Saxon představila sebe i Billyho, a když zpozorovala, že si spisovatel prohlíží jejich zavazadla, stručně mu pověděla o jejich putování. Farma v měsíčním údolí ho zřejmě zaujala, a třebaže už byl Japonec se svými balíky bezpečně ve člunu, Hastings stále ještě otálel. Když Saxon vyprávěla o Carmelu, měla dojem, že Hastings zná celou Hallovu partu, a když slyšel, že se chtějí dostat do Rio Vista, hned je pozval na loď.

„My jedeme také tím směrem, vyplujeme asi za hodinu, až nastane odliv,“ zvolal. „To je výborné. Pojďte na palubu. Bude-li alespoň trochu vítr, dorazíme kolem čtvrté odpoledne. Pojďte. Moje žena je na palubě a paní Hallová je jednou z jejích nejlepších přítelkyň. Byli jsme v Jižní Americe – právě jsme se vrátili; jinak bychom se byli potkali v Carmelu. Hall nám o vás dvou psal.“

Podruhé v životě byla Saxon na malé lodi a Tulák byla první jachta, na jejíž palubu vstoupila. Spisovatelova žena, která se jmenovala Clara, je srdečně přivítala. Saxon se do ní zamilovala na první pohled a jejich sympatie byly zřejmě vzájemné. Byly si tak nápadně podobné, že si toho Hastings hned všiml. Postavil je vedle sebe a zkoumal jejich oči, ústa a uši, porovnával jejich ruce, vlasy, kotníky a přísahal, že se mu teď zhroutil jeho nejdražší sen – přesvědčení, že forma, z níž byla odlita Clara, se hned po jejím stvoření rozbila, i

Když Clara poznamenala, že byly možná odlity obě z téže formy, začaly srovnávat své životní příběhy. Obě pocházely z průkopnických rodin. Clařina matka, stejně jako Saxonina, přešla planiny s volskými spřeženími. Stejně jako Saxonina matka přezimovala v Salt Lake City a se svými sestrami v tomto mormonském středisku otevřela první nemormonskou školu. A jako Saxonin otec pomáhal vyvolávat vzpouru Medvědí vlajky v Sonomě, shromáždil Clařin otec v Sonomě oddíl vojáků a vytáhl s nimi na Východ až k Salt Lake City, kde se za mormonských nepokojů stal hlavním velitelem. Nakonec přinesla Clara z kajuty ukulele, které bylo věrnou kopií Saxonina nástroje, a obě ženy společně zazpívaly píseň „Malý Tom z Honolulu“.

Hastings navrhl, aby poobědvali ještě před vyplutím. Saxon překvapilo a potěšilo značné pohodlí malé kajuty. Byla právě tak vysoká, aby Billy mohl stát zpříma. Středopalubní trám rozděloval místnost podélně na dvě poloviny a na něj byl připevněn sklápěcí stůl, na kterém jedli. Nízké pryčny, táhnoucí se podél celé kajuty, byly potažené jasně zelenou látkou a sloužily přes den jako sedátka. Záclona, lehce zavěšená na háčky u stropu, zakrývala v noci lůžko paní Hastingsové. Na druhé straně měli pryčny Japonci a na přídi byla pod palubou lodní kuchyň. Byla tak malá, že se do ní vešel jen kuchař, který však byl pod nízkým stropem nucen sedět na bobku. Druhý Japonec, který přinesl na loď nákupy, obsluhoval u stolu.

„Hledají ranč v měsíčním údolí,“ zakončil Hastings, když Claře dopověděl všechno o jejich putování.

„Ach!… Copak nevíte…“ zvolala, ale její manžel ji umlčel.

„Tiše!“ zakřikl ji a pak se obrátil ke svým hostům. „Poslyšte, na tom nápadu s měsíčním údolím něco je, ale zatím vám neřeknu, co. Je to tajemství. Máme ranč v Sonomském údolí, asi osm mil od města Sonomy, kde vojákovali vaši otcové, děvčata; a jestliže k nám někdy přijdete na ranč, prozradíme vám to tajemství. A věřte mi, že úzce souvisí s vaším měsíčním údolím… je to tak, kamaráde?“

Oba se totiž vzájemně oslovovali kamaráde.

Usmála se, pak se dala do smíchu a přikývla.

„Možná že zrovna naše údolí bude to, které hledáte,“ řekla.

Hastings však zavrtěl hlavou, aby zarazil její další slova. Obrátila se na foxteriéra, který na její pokyn poprosil o kousek masa.

„Jmenuje se Peggy,“ řekla. „Dole na Tichomořských ostrovech jsme měli dva irské teriéry, bratra a sestru, ale oba umřeli. Říkali jsme jim Peggy a Possum. A tuhle jsme pojmenovali po té původní Peggy.“

Na Billyho udělalo dojem, s jakou lehkostí se dalo s Tulákem manévrovat. Ještě když obědvali, odešli oba Japonci na Hastingsův příkaz na palubu. Billy slyšel, jak shazují plachetní lana, rozbalují plachty a malou kladkou zvedají kotvu. Po několika minutách jeden z Japonců zavolal, že je vše připraveno, a všichni vyšli na palubu. Napnout hlavní zadní plachtu bylo záležitostí několika minut. Kuchař a sluha vytáhli kotvu, a zatímco ji jeden připevňoval, druhý vytáhl trojhrannou plachtu. Hastings u kormidla vázal plachetní lana. Tulák vyplul, plachty se vzduly, loď se lehce naklonila a klouzala po klidné hladině z ústí Newyorského průplavu. Japonci svinuli lana a odešli se dolů naobědvat.

„Voda se začíná hýbat,“ upozornil Hastings a ukázal na pruhovanou bóji, která se na okraji průplavu začala lehce kolébat.

Bílé domky Collinsvillu, ke kterým se blížili, zmizely za nízkým ostrovem, ale Montezumské kopce se svými protáhlými klidnými tvary podřimovaly na obzoru zdánlivě stejně daleko jako předtím. Když Tulák minul zátoku a vplul do řeky Sacramenta, dostali se do těsné blízkosti Collinsvillu. Saxon zatleskala rukama.

„Vypadají jako domečky pro panenky vystříhané z papíru,“ řekla. „A ta kopcovitá políčka za nimi jsou jako malovaná.“

Pluli kolem četných lodí a rybářských obytných člunů, zakotvených mezi rákosím. Ženy a děti, stejně jako muži na těchto člunech, měli tmavou pleť a černé oči, zřejmě to byli cizinci. Cestou na řece potkávali bagry, které ze dna těžily písek a chrlily ho na vysoké pobřežní hráze. Na svahy hrází kladli dělníci velké rohože z vrbového proutí o délce několika set yardů a zachytávali je ocelovými lany a tisíci kubíky cementu. „Vrbové proutí rychle zapouští kořeny,“ vysvětloval jim Hastings, „a až pruty shnijí, budou písek zadržovat kořeny stromů.“

„To musí být strašně nákladné,“ poznamenal Billy.

„Ale ta půda za to stojí,“ vysvětloval Hastings. „Tato ostrovní půda je nejúrodnější na světě. Tato část Kalifornie se podobá Holandsku. Nevěřili byste tomu, ale voda, po které plujeme, je výš než povrch ostrovů. Ostrovy jsou jako děravé čluny, je třeba je ucpávat, záplatovat, odčerpávat z nich dnem i nocí vodu. Ale vyplácí se to, opravdu se to vyplácí.“

Kromě bagrů, čerstvě navršeného písku, hustého vrbového křoví a Ďábelské hory, tyčící se na jihu, nebylo vidět nic. Občas kolem nich proplul říční parník a modré volavky vylétaly do korun stromů.

„Je to tu velmi opuštěné,“ poznamenala Saxon.

Hastings se zasmál a řekl jí, že za chvilku svůj názor změní. Hodně jim vyprávěl o půdě kolem řeky a po chvilce se rozhovořil o farmaření na pronajaté půdě. Vyprovokovala ho k tomu Saxon poznámkou o hladu Anglosasů po půdě.

„Ryjí se v půdě jako prasata,“ odsekl. „Tuto pověst máme i ve vlastní zemi. Jeden starý venkovský strejda řekl profesorovi zemědělské pokusné stanice: ‚Mě nebude nikdo učit, jak mám hospodařit. Vyznám se ve všem sám. Copak jsem nepracoval na třech farmách?‘ Právě lidé jako on zničili Novou Anglii. Obrovské prostory se tam znovu mění v pustinu. V jednom státě se tak rozmnožila vysoká zvěř, že se stala úplnou pohromou. Jsou tam desetitisíce opuštěných farem. Prohlédl jsem si jejich seznam, jsou to farmy ve státu New York, v New Jersey, v Massachusettsu a v Connecticutu. Nabízejí je za výhodných podmínek. Ceny, které žádají, by neuhradily ani potřebné opravy a půda je vlastně zdarma.

A totéž se tím nebo oním způsobem dělá v celé zemi. Všude se půda ničí a zanedbává – dole v Texasu, v Missouri i v Kansasu a taky tady v Kalifornii. Vezměte si třeba pronajaté farmy. V našem okrese vím o ranči, kde byl akr půdy za sto dvacet pět dolarů. A úměrně tomu také půda vynášela. Když starý majitel zemřel, jeho syn farmu pronajal jednomu Portugalci a odstěhoval se do města. Za pět let sebral Portugalec smetanu a vysušil vemeno. Druhý Portugalec dosáhl při dalším pronájmu na tři roky už jen čtvrtiny původního výnosu. A žádný třetí Portugalec už o pronájem neprojevil zájem. Už tam nic nezůstalo. Když starý majitel zemřel, měl ranč cenu padesát tisíc dolarů. Syn za něj nakonec dostal jedenáct tisíc. Viděl jsem i půdu, která vynášela dvanáct procent zisku, ale po pětiletém hospodaření nájemce vynášela už jen jeden a čtvrt procenta.“

„Stejné je to i v našem údolí,“ doplnila ho paní Hastingsová. „Všechny staré farmy jsou zničené… Vezmi třeba Ebellovu farmu, kamaráde, že?“ Její muž důrazně přikývl. „Když jsme ji poznali, byla to přímo rajská zahrada. Byly tam hráze a rybníky, krásné louky, bujná tráva, kopce se červenaly vinicemi, byly tam stovky akrů dobrých pastvin, nádherné borové a dubové lesy, kamenný lis na víno, kamenné stodoly, pole… ach, mohla bych o ní vyprávět celé hodiny. Po smrti paní Ebellové se rodina rozešla a začalo pronajímání. Dnes je to spoušť. Stromy vykáceli a prodali na palivo. Obdělává se jen malý kousek vinice, jen tolik, kolik nynější italský nájemce spotřebuje pro sebe. Na ostatní půdě působí chudičká mléčná farma. Vloni jsem se tam byla podívat a až jsem se rozplakala. Kdysi krásný sad vypadá strašně. Pole úplně zpustla. Protože nečistili okapy, zatékal déšť do trámoví, které chytilo houbu, takže se velká kamenná stodola rozpadává. Totéž se stalo s částí lisovny hroznů – druhou část používají jako chléva pro krávy. A obytný dům! To se slovy nedá popsat!“

„Stalo se to už povoláním,“ pokračoval Hastings. „Jsou to takoví stěhovaví ptáci. Najmou si farmu, za několik let ji vyždímají a zničí a potom táhnou dál. Nejsou jako ti cizinci, Číňani, Japonci a ostatní. Většinou to jsou leniví, chudobní bělošští vandráci, kteří nedokáží nic jiného než zničit půdu a jít dál. Podívejte se třeba na Portugalce a Italy, kteří žijí v naší zemi. Jsou úplně jiní. Přišli sem bez haléře a pracují pro své krajany, dokud se nenaučí řeč a trochu se nerozhlédnou. To nejsou stěhovaví ptáci. Usilují jen o to, aby získali vlastní půdu, kterou by milovali, o kterou by pečovali a kterou by si chtěli udržet. Ale jak ji získat? Ušetřit na ni ze mzdy trvá dlouho. Vědí o rychlejším způsobu. Najmou si půdu. Za tři roky mohou z cizí půdy vytěžit tolik, aby se mohli usadit na vlastní. Je to svatokrádež. Opravdové znásilňování půdy. Ale co na tom záleží? Ve Spojených státech se to už stalo zvykem.“

Náhle se obrátil na Billyho.

„Poslyšte, Robertsi, vy a vaše žena hledáte svůj kousek půdy. Hrozně po ní toužíte. Přijměte tedy mou radu. Je to chladná, tvrdá rada. Staňte se nájemcem farmy. Najměte si nějaké hospodářství, kde staří majitelé umřeli a jejich synové a dcery nechtějí zůstat na venkově. Potom z farmy vyždímejte, co se dá. Vyždímejte z půdy poslední dolar, nic neopravujte a za tři roky budete mít na vlastní farmu. Potom obraťte list a milujte svou půdu. Živte ji. Každý dolar, který do ní vložíte, se vám vrátí dvojnásobně. A nemějte v hospodářství nic podřadného, ať je to kůň, vepř, slepice nebo réva, hleďte, aby všechno bylo prvotřídní.“

„Ale to je hřích!“ zvolala Saxon. „To je špatná rada.“

„Žijeme v hříšném věku,“ odpověděl Hastings s trpkým úsměvem. „Toto vysávání půdy ve velkém je národní zločin dnešních Spojených států. A nedával bych vašemu muži takovou radu, kdybych si nebyl zcela jist, že půdu, kterou vyčerpá, by jinak stejně vyčerpal někdo jiný. Kdybyste měla žízeň a hořelo nějaké skladiště vína a vynikající rýnské víno by teklo nazmar, zadržela byste svou ruku, aby si ho trochu nenabrala? No, a národní skladiště hoří na mnoha místech a nekonečné množství věcí přichází nazmar. Naberte si. Jestliže to neuděláte vy, udělá to někdo jiný.“

„Ach, vy ho neznáte,“ vysvětlovala rychle paní Hastingsová. „Celý čas tráví na ranči a stará se o půdu. Jen lesů tam je přes tisíc akrů a on je stále prořezává a ošetřuje jako chirurg a nikomu nedovolí porazit jediný strom bez jeho povolení. Dokonce zasadil sto tisíc nových stromků. Neustále odvodňuje a kope příkopy, aby zabránil erozi, a dělá pokusy s travními směskami. A každou chvíli koupí nějaký vyčerpaný sousední ranč a začne tam kultivovat půdu.“

„Proto vím, co říkám,“ vpadl jí do řeči Hastings. „Radím vám dobře. Mám půdu rád, ale kdybych zítra přišel na mizinu, v dnešní situaci bych ihned vyždímal pět set akrů, abych si mohl koupit pětadvacet vlastních. Až přijdete do sonomského údolí, navštivte mě a já vás do celé věci zasvětím a uvidíte to z obou stran. Ukážu vám, jak se buduje, ale taky jak se ničí. Najdete-li farmu odsouzenou k vyplundrování, chopte se příležitosti a udělejte to sami.“

„Ano, a sám se zadlužil hypotékami až po uši,“ smála se paní Hastingsová, „jen aby zachránil pět set akrů lesa před spálením na dřevěné uhlí.“

Před nimi, na levém břehu Sacramenta, proti vzdálenému konci Montezumských kopců, se objevilo Rio Vista. Tulák klouzal po klidné vodě kolem přístaviště parníků, kolem mola a skladišť. Oba Japonci vyšli na přední palubu. Na Hastingsův rozkaz stáhli trojhrannou plachtu a Tuláka unášel vítr, dokud Hastings nezvolal: „Spustit kotvu!“ Kotva sletěla do vody a jachta se zastavila těsně u břehu pod převislými vrbami.

„Kousek dál proti proudu řeky přivazujeme jachtu ke břehu,“ řekla paní Hastingsová, „takže ráno, když se probudíme, nám trčí větve stromů přímo do kajuty.“

„Podívejte,“ zamumlala Saxon a ukázala na opuchlé místo na zápěstí. „Komár.“

„Nějak brzo,“ řekl Hastings. „Ale později nebudou k vydržení. Viděl jsem jich už tolik, že jsem pro ně jednou nemohl ani vytáhnout plachtu.“

Saxon se v plavbě vůbec nevyznala a uvěřila tomuto přehánění, ale Billy se zašklebil.

„V měsíčním údolí komáři nejsou,“ řekla Saxon. „Ne, nikdy,“ řekla paní Hastingsová. Její manžel projevil upřímné politování, že je kajuta tak malá a nemohou proto hostům nabídnout nocleh.

Nahoře na hrázi se objevilo auto a chlapci a dívky, kteří v něm seděli, volali na Saxon, Billyho a Hastingse, který je na loďce vezl ke břehu: „Ahoj, děcka!“ Hastings jim odpověděl stejným „Ahoj, děcka!“ a Saxon, která si povšimla chlapeckého výrazu v jeho oholené tváři, vzpomínala na klukovské kousky Marka Halla a jeho carmelské party.

Kapitola XII

Saxon a Billy se přeplavili přes Sacramento ve starobylém převozu nedaleko Rio Vista a dostali se do kraje za řekou. To, co spatřili z vrcholu hráze, je ohromilo. Dole, pod úrovni řeky, kam až oko dohlédlo, se prostírala širá rovina. Všemi směry se rozbíhaly silnice a Saxon viděla nesčetné farmářské domy, o nichž se jí ani nesnilo, dokud plula po osamělé řece jen o několik stop dál, za vrbovým stromořadím.

Tři týdny strávili na bohatých farmářských ostrůvcích, kde lidé vršili hráze a ve dne v noci odčerpávali vodu, aby je nezatopila. Byl to jednotvárný kraj s nezměrným bohatstvím půdy a s jediným orientačním bodem – Ďábelskou horou, kterou bylo vidět ze všech stran, ať už podřimovala v paprscích poledního slunce, nebo se temně rýsovala na obzoru za nastávajícího soumraku, či se pohádkově vynořovala ze stříbřitého úsvitu. Někdy pěšky, ale častěji na loďkách poznávali křížem krážem celý kraj u řeky až k rašeliništím Middle Riveru, od San Joaquinu do Antiochu a Georgianským průplavem do Walnut Grove na Sacramentu. Zjistili, že to je kraj cizinců. Byly tam tisíce zemědělských dělníků, ale Saxon a Billy mohli někdy chodit celý den a nepotkali jediného člověka, který by uměl anglicky. Potkávali – někdy jich byly plné vesnice – Číňany, Japonce, Italy, Portugalce, Švýcary, Indy, Korejce, Nory, Dány, Francouze, Armény, Slovany, skoro všechny národnosti kromě Američanů. Jediný Američan, s nímž se setkali na dolním okraji Georgiany, se živil nedovoleným chytáním ryb. Jiný Američan, který dštil oheň a síru na všechno, co se týkalo politiky, byl potulný včelař. Ve Walnut Grovu, kde kypěl čilý život, bylo několik Američanů: hokynář, hostinský, řezník, hlídač padacího mostu a převozník. Ve Walnut Grovu nejvíc vzkvétaly dvě čtvrti, čínská a japonská. Majitelé půdy byli většinou Američané, kteří bydleli od ní daleko a pronajímali ji cizincům.

Když Saxon a Billy odplouvali parníkem Apac do Sacramenta, byla v japonské čtvrti právě buď vzpoura, nebo slavnost – nedovedli to rozeznat.

„Jde to s námi z kopce,“ rozčiloval se Billy. „Za chvilku nás odsud úplně vytlačí.“

„Z měsíčního údolí nás nevytlačí,“ utěšovala ho Saxon. Nedal se však utěšit a poznamenal hořce: „A přitom ani jeden z těchhle lidí nedovede řídit čtyřspřeží jako já.“

Za chvilku však dodal: „Ale farmařit, to tedy dovedou.“ Když Saxon hleděla na jeho mrzutý obličej, vzpomněla si náhle na litografii, kterou viděla jako dítě. Byl to obrázek prérijního Indiána, pomalovaného a ozdobeného čelenkou z peří, který seděl na koni a udiveně hleděl na vlak uhánějící po nově vybudované trati. Uvědomila si, že Indiáni zanikli pod přívalem nového života, který přinesla železnice. A napadlo ji, zda Billy a lidé jako on nejsou odsouzeni k zániku pod novým přívalem neobyčejně podnikavého a pracovitého živlu, který sem proudí z Asie a Evropy.

V Sacramentu zůstali dva týdny. Billy tam přijal místo vozky, aby měli peníze na další cestu. V Oaklandu a v Garmelu si zvykli na život u moře a vnitrozemí se jim nelíbilo. V Sacramentu se jim zdálo, že je příliš horko, a proto se vydali podél železniční trati na západ přes blata do Davisvillu. Odtud je zlákalo na sever malebné město Woodland, kde Billy znovu přijal místo vozky na ovocnářské farmě a kde si Saxon na něm vynutila svolení, aby směla několik dní pracovat při česání ovoce. S vážným a tajemným výrazem tváře odmítla prozradit, co chce se svým výdělkem podniknout, a Billy si ji proto dobíral, ale pak mu to vypadlo z mysli. A nepověděla mu ani o peněžní poukázce, kterou spolu s jakýmsi modrým lístkem přiložila k dopisu Budovi Strothersovi.

Začalo je trápit horko. Billy prohlásil, že sem zabloudili omylem z oblastí, kde se v noci potřebují přikrývky.

„Nejsou tu sekvoje,“ řekla Saxon. „Musíme jít na západ k pobřeží. Tam najdeme měsíční údolí.“

Z Woodlandu vyšli po silnici na jihozápad do ovocnářského ráje ve Vacavillu. Tam Billy česal ovoce a později také jezdil s potahem a tam dostala Saxon dopis a malý expresní balíček od Buda Strotherse. Když se Billy toho dne vrátil z práce, nařídila mu, aby zavřel oči a stál tiše. Několik vteřin mu sahala na jeho bavlněnou pracovní košili. Jednou dokonce ucítil jakési píchnutí jako špendlíkem a zavrčel, ale ona se jen smála a nutila ho, aby ještě chvíli vydržel se zavřenýma očima.

„Zavři oči, pusu mi dej,“ zazpívala pak, „a co tu mám, se podívej.“

Políbila ho, a když se podíval na svou hruď, viděl, že mu na košili připnula zlaté medaile, které dal do zastavárny tenkrát, když šli do kina, kde se v nich probudila touha vrátit se k půdě.

„Ty šibalko!“ zvolal a přitáhl ji k sobě. „Tak na to jsi vyhodila své peníze za sběr ovoce? To bych neuhodl!… No počkej!“

A pak se musela podřídit příjemné nadvládě jeho síly, když ji laskal a objímal, dokud nepřekypěl hrnec s kávou a ona odběhla zachránit, co se dá.

„Byl jsem na ně vždycky dost pyšný,“ přiznal se, když si po večeři kroutil cigaretu. „Připomínají mi klukovská léta, kdy jsem vyhrával v amatérských zápasech. Byl jsem tehdy ještě kluk, vážně… Ale ty, víš, že mi to už úplně vypadlo z paměti? Oakland je jakoby vzdálen tisíc let a deset tisíc mil od tebe i ode mne.“

„Tak to ti ho zase připomene,“ řekla Saxon, otevřela Budův dopis a hlasitě ho předčítala.

Bud byl zřejmě přesvědčen, že Billy ví, jak stávka skončila, a proto se podrobně rozepsal o tom, které kamarády přijali zpět do práce a které zapsali na černou listinu. K jeho vlastnímu překvapení přijali do práce i jeho a jezdí teď s Billyho koňmi. Ještě překvapivější byla zpráva, že starý vedoucí v západooaklandských stájích zemřel a od té doby tam dva noví vedoucí nadělali jen zmatek. Šéf prý právě mluvil s Budem a vyslovil politování, že Billy zmizel.

„Ale aby ses nemýlil,“ psal Bud. „Šéf ví o všech tvých kouscích. Vsadím se, že ví o každém stávkokazi, kterému jsi namlátil. Ale přesto mi řekl: ‚Strothersi, jestliže mi nechcete dát jeho adresu, napište mu sám a přemluvte ho, aby se co nejdřív vrátil. Dám mu sto dvacet pět dolarů měsíčně, když bude dělat vedoucího stájí.‘“

Když Saxon dočetla, čekala s dobře skrývanou úzkostí, co Billy řekne. Ležel natažen, opíral se o loket a zamyšleně vypouštěl kroužky dýmu. Levnou pracovní košili, na níž se v záři ohně nevhodně třpytily zlaté medaile, měl na prsou rozepnutou a bylo vidět jeho hladkou kůži. a nádherně klenutou hruď. Rozhlédl se – na přikrývky, schované v zelené zástěně křoví, na táborák a začouzený, otlučený hrnec na kávu, na opotřebovanou sekeru, zaťatou do kmene stromu, a nakonec na Saxon. Jeho oči ji objaly a pak se v nich objevil zkoumavý výraz. Saxon však mlčela.

„Víš co,“ řekl po chvilce, „napiš Budu Strothersovi jen tolik, že já šéfovi poskoka dělat nebudu… A když už budeš psát, pošlu mu peníze, aby mi vyplatil hodinky, které mám v zastávárně. Vypočítej úroky. Svrchník ať tam zůstane a shnije.“

 Horké podnebí ve vnitrozemí jim však nesvědčilo. Hubli a jejich mozky i těla ztrácely svěžest nebo, jak to řekl Billy, odkvétaly. Vzali tedy na záda své batohy a zamířili na západ přes divoké hory. V údolí Berryessa je ze závanů horkého vzduchu až rozbolely oči a hlava; chodili proto raději jen časně ráno a pozdě odpoledne. Šli stále na západ a přes další pohoří se dostali do krásného údolí Napa. A za ním už bylo Sonomské údolí, kam je Hastings pozval na svůj ranč. A byli by tam šli, kdyby si Billy v novinách nepovšiml zprávy, že spisovatel odcestoval kamsi do Mexika, kde zase vypukla nějaká revoluce.

„Navštívíme ho později,“ řekl Billy a vydali se k severozápadu vinicemi a sady údolí Napa. V údolí Billy třikrát nepřijal nabízenou práci. Za Svatou Helenou Saxon s radostí přivítala první sekvoje, které viděli růst v malých kaňonech, vnikajících do západní stěny údolí. V Calistoze na konci železniční trati uviděli dostavníky se šestispřežím, které jezdily do Middletownu a do Lower Lake. Radili se, kterým směrem se vydat. Tato cesta nevedla na pobřeží, ale do oblasti jezer, a proto se Saxon a Billy obrátili na západ přes hory do údolí Ruské řeky, které začínalo u Healdsburgu. Zdrželi se na chmelnicích v bohatých údolích.

Postupovali širokým úrodným údolím k severu pomalu a pohodlně a byli tak šťastní, že docela zapomněli na práci, jen měsíční údolí zůstávalo jejich krásným snem, sice vzdáleným, který se však jednou splní. V Cloverdale měl Billy štěstí. Nemoc a úraz způsobily, že ve stáji dostavníků potřebovali vozku. Vlak denně přivážel turisty ke gejzírům a Billy, jako by to byl zvyklý dělat celý život, chopil se opratí šesti koní a odvezl plně naložený dostavník přes kopce přesně podle jízdního řádu. Při druhé cestě seděla vedle něho na vysokém kozlíku i Saxon. Když se po dvou týdnech vrátil stálý vozka, odmítl Billy trvalé zaměstnání ve stáji, vybral si mzdu a vydal se dál k severu.

Saxon si opatřila štěně foxteriéra a nazvala ho Possum podle psa, o němž jí vyprávěla paní Hastingsová. Bylo ještě tak malé, že se rychle unavilo, a nosila ho proto v náručí tak dlouho, dokud si je Billy neposadil na svůj batoh, ale přitom brblal, že mu štěně rozžvýká všechny vlasy v týle.

Prošli malebnými vinicemi v Asti zrovna ke konci sklizně vína a dostali se do Ukiahu úplně promoklí prvním zimním deštěm.

„Ty,“ řekl Billy, „vzpomínáš si, jak Tulák letěl po vodě? Tohle léto taky jen tak přeletělo. A teď si musíme najít nějaké místo na přezimování. Ukiah vypadá docela slušně. Na dnešní noc si najmem pokoj, abychom se usušili. Zítra zajdu do stájí, a jestliže něco objevím, můžeme si najmout nějakou boudu a celou zimu přemýšlet o tom, kam půjdeme příští rok.“

Kapitola XIII

Tato zima nebyla zdaleka tak příjemná jako zima v Carmelu, a třebaže Saxon už dříve vysoko hodnotila carmelskou společnost, byla jí teď ještě milejší. V Ukiahu navázali jen povrchní známosti. Zdejší lidé se buď značně podobali lidem, jaké poznali v Oaklandu, nebo to byli boháči, kteří se vozili v autech. Nebyla tam demokratická společnost, která by pěstovala družnost bez ohledu na společenské postavení.

Přesto byla tato zima radostnější než kterákoli z těch, jež strávili v Oaklandu. Billymu se nepovedlo získat stálé zaměstnání, a proto ho Saxon často užila v malém domečku, který si najali a kde žili spokojeným životem z ruky do úst. Jako výpomocný vozka v největší nájemné stáji měl Billy tolik času, že se pustil do obchodování s koňmi. Bylo to riskantní a Billy se nejednou napálil, ale ani tak na jejich stole nikdy nechybělo chutné maso a káva a zbylo jim i na oblečení.

„Ti zatracení farmáři… ale já jim ještě ukážu,“ šklebil se jednou Billy, když ho obzvlášť napálili při jakémsi obchodu s koňmi. „Ti jsou ale mazaní, ti darebáci. V létě pronajímají pokoje a v zimě vydělávají na tom, že se vzájemně napalují při koňském handlu. Ale musím ti říct, Saxon, že jsem se od nich už všeličemu naučil. Začínám už být taky tak mazaný a příště mě už nikdo nedostane. To znamená, že se moje maličkost zase naučila novému povolání. Teď se už kdekoli uživím obchodováním s koňmi.“

Billy vzal často Saxon na některého volného koně ze stáje a jeho obchody s koňmi jim dávaly příležitost k častým vyjížďkám do okolí. Jezdívala s ním, i když jel s koňmi, které mu svěřili na prodej; a u obou, nezávisle na sobě, vznikl nový nápad, týkající se dalšího putování. Billy ho vyslovil první.

„Nedávno jsem viděl ve městě cestovní výstroj,“ řekl, „a od té doby na ni stále myslím. A marně by ses snažila uhodnout, co to je. Tak ti to povím. .. nejkrásnější obytný vůz, o jakým jsem kdy slyšel. Především, vůz sám je senza. Ohromně pevný. Vyrobili ho na objednávku v Puget Soundu a cestou sem ho pořádně vyzkoušeli. Vydrží každý náklad a každou cestu. Ten člověk, co si ho dal udělat, dostal souchotiny. Cestoval s ním lékař a kuchař, dokud před dvěma léty nezemřel tady v Ukiahu. Ty… kdybys ten vůz jen viděla! Je v něm všechno pohodlí… na všechno je tam místo… opravdový domek na kolech. Kdybychom ho mohli získat, a k tomu pár koní, cestovali bychom jako králové a počasí by nám mohlo vlézt na záda.“

„Ach, Billy!… Zrovna o tom jsem snila celou zimu. Bylo by to ideální. A… zkrátka, při takovém putování můžeš tu a tam přece jen zapomenout, jakou máš hezkou ženušku… A kdybychom měli vůz, mohla bych mít s sebou všechny své hezké šaty.“

Billyho modré oči zazářily skrytou a vroucí něhou, když jí klidně řekl:

„Na to jsem taky myslil.“

„A ty bys mohl mít s sebou pušku a brokovnici, rybářské pruty a vůbec všechno,“ chrlila ze sebe. „A dobrou velkou sekeru, jak se sluší na mužského, místo té staré sekerky, na kterou pořád nadáváš. A Possum by si mohl natáhnout tlapky a odpočinout. Ale myslíš, že bys to mohl koupit? Kolik za to chtějí?“

„Sto padesát dolarů,“ odpověděl. „Je to zadarmo. Chtějí se toho zbavit. Povídám ti, že nestál ani o cent méně než čtyři stovky, a já odhadnu vůz i poslepu. A kdyby se mi podařil ten obchod s Caswellovými šesti koňmi… ty, zrovna dnes jsem na ně objevil kupce. Jestli je koupí, komu myslíš, že je pošle? Mému bývalému šéfovi do stájí v západním Oaklandu. Měla bys mu napsat. Když tak cestujeme, mohl bych přitom obchodovat. Kdyby byla se šéfem řeč, mohl bych mu zajistit pravidelný nákup koní. To by mi ale musel svěřit spoustu peněz, což asi neudělá, když ví o všech stávkokazech, které jsem zmlátil.“

„Když ti chtěl svěřit své stáje, myslím, že by se ani nebál dát ti do rukou peníze,“ řekla Saxon. Billy pochybovačně pokrčil rameny.

„Zkrátka, jak jsem říkal, kdybych prodal Caswellových šest koní, mohli bychom tento měsíc počkat s placením našich účtů a koupit vůz.“

„Ale co koně?“ zeptala se Saxon starostlivě.

„Ti přijdou později… i kdybych měl přijmout na dva tři měsíce stálou práci. Potíž je pouze v tom, že by to trvalo do poloviny léta, než bychom mohli vyrazit. Ale pojď do města, ukážu ti ten vůz.“

Saxon uviděla vůz a byla jím tak okouzlena, že večer nemohla samou nedočkavostí usnout. Potom Billy prodal Caswellových šest koní, měsíční účty nechal nezaplaceny a vůz byl jejich. Jednoho deštivého jitra, asi o dva týdny později, odešel Billy z domu s tím, že pojede na celý den někam na venkov za koňmi, ale za chvilku se vrátil.

„Pojď se mnou!“ zavolal na Saxon z ulice. „Oblékni se a pojď. Něco ti chci ukázat.“

Zavezl ji do města do nájemné stáje a zavedl dozadu do velké kryté ohrady. Zastavil se u páru silných, hnědě grošovaných koní s hřívou a oháňkou smetanové barvy.

„Ach, ti jsou krásní!“ zvolala Saxon a přitiskla tvář k hedvábné tlamě jednoho koně, zatímco druhý k ní natahoval krk, aby ani jemu nic neušlo.

„Prima, co?“ kochal se Billy a vodil koně sem tam před jejími obdivnými zraky. „Každý z nich váží třináct set padesát liber, třebaže na to nevypadají, tak jsou krásně stavění. Sám jsem tomu nechtěl věřit, dokud jsem je nepostavil na váhu.

Dohromady váží dva tisíce sedm set sedm liber. A vyzkoušel jsem je taky… předevčírem. Mají výborné vlastnosti, žádné chyby, dobře tahají, nebojí se aut a vůbec. Určitě předčí kterýkoli stejně těžký pár, který jsem kdy viděl… Ty, jak by se ti líbili zapražení do našeho vozu?“

Saxon si to představila a pomalu, lítostivě zavrtěla hlavou.

„Mohl bych je koupit za tři stovky v hotovosti,“ pokračoval Billy, Je to pevná cena. Majitel zoufale potřebuje peníze. Musí je prostě prodat, a to co nejdřív. A čestné slovo, Saxon, za ten pár by dali dole ve městě ve dražbě pět stovek. Obě jsou klisny, sestry, jedné je pět, druhé šest let, z registrovaného belgického hřebce a z těžké plemenné klisny, kterou znám. Prodá je za tři stovky a vyžádal jsem si tři dny na rozmyšlenou.“

Saxonina lítost se změnila ve zlost.

„Ach, proč jsi mi je ukázal? Žádné tři stovky nemáme, to víš dobře. Mám doma jen šest dolarů a ty nemáš ani tolik.“

„Asi si myslíš, že jsem tě přivedl do města jen kvůli tomu,“ odpověděl záhadně. „To se ale pleteš.“

Odmlčel se, olízl si rty a přešlápl rozpačitě z nohy na nohu.

„Teď mě poslouchej a neříkej nic, dokud nedomluvím. Jo?“

Přikývla.

„Neotevřeš ústa?“ Poslušně zavrtěla hlavou.

„Je to zkrátka tak,“ začal váhavě. „Je tu nějaký mládenec ze San Franciska, říkají mu mladý Sandow nebo Pýcha Telegraph Hillu. Je to výborný boxer těžké váhy a měl v sobotu večer boxovat s Montana Redem. Ten si ale včera při tréninku zlomil ruku. Pořadatelé to zatajili. A teď to přijde. Prodali spousty vstupenek a v sobotu večer bude vyprodáno. V poslední chvíli, aby nezklamali obecenstvo, chtějí postavit mě místo Montany. Jsem neznámá veličina. Nikdo mě nezná – ani mladý Sandow. Začal boxovat až dávno po mém odchodu. Budu se tvářit jako venkovský amatér. Můžu boxovat pod jménem Kůň Roberts.

Počkej ještě chvilku. Vítěz dostane tři sta dolarů… Počkej, říkám ti! Bude to snadná záležitost. Jako okrást mrtvolu. Sandow má sice ohromnou odvahu… je to opravdu dobrý a všestranný boxer. Četl jsem o něm v novinách. Ale není chytrý.

Já jsem pomalý, to je fakt, ale jsem chytřejší a dovedu zasazovat rány oběma rukama. Vím, že Sandowa musím porazit.

Ale ty do toho máš taky co mluvit. Jestliže řekneš ano, jsou koně naše. Jestliže řekneš ne, všechno odřeknu a nic se nestalo. Přijmu ve stáji místo čističe postrojů, dokud si nebudeme moci koupit pár koní. Ale budou to herky. A nedívej se na mne, když se budeš rozhodovat. Dívej se na koně.“

Pohlédla na krásná zvířata s bolestnou nerozhodností.

„Jmenují se Hazel a Hattie,“ poznamenal Billy mazaně. „Kdybychom je získali, mohli bychom jim říkat ‚Dvojité H‘.“

Saxon však nemyslela na koně a viděla v duchu jen Billyho strašně rozmlácené tělo tehdy večer, kdy boxoval s Postrachem Chicaga. Chtěla něco říci, ale Billy, který jí visel na rtech, ji předběhl:

„Jen si v duchu představ, jak je zapřaháš do našeho vozu. Těžko najdeš něco dokonalejšího.“

„Ale vždyť netrénuješ, Billy,“ vyhrkla, třebaže měla v úmyslu říci něco docela jiného.

 „Ha!“ udělal Billy. „Celý poslední rok jsem přece částečně trénoval. Nohy mám jako ze železa. Udrží mě tak dlouho, dokud budu mít v rukou úder, a ten mám vždy. Ostatně nedopustím, aby se zápas moc protahoval. Je to divous a na takové mám spadeno. Spolknu ho i s chlupama. Nedovedu vyřídit jen chytré, odolné a vytrvalé boxery. Ale tento mladý Sandow, to je něco pro mne. Složím ho nejspíš hned ve třetím nebo ve čtvrtém kole… půjdu na to zostra a vyřídím ho jedna dvě. Je to opravdu snadné, věř mi. Čestné slovo, Saxon, škoda přijít o ty peníze.“

„Ale nechtěla bych, abys byl zase tak zřízený,“ zaváhala. „Kdybych tě neměla tolik ráda, bylo by to něco jiného. A mohl by ses zranit.“

Billy se zasmál s pohrdavou pýchou mladého siláka.

„Ani nepoznáš, že jsem boxoval, krom toho, že nám bude patřit Hazel a Hattie. A kromě toho mám zase náramnou chuť někomu jich zase pár vrazit, Saxon. Víš, že dovedu být celé měsíce klidný a tichý jako jehňátko, ale potom mě začnou svrbět pěsti a toužím po tom, do něčeho praštit. A je mnohem rozumnější praštit do mladého Sandowa a dostat za to tři stovky než do nějakého vesnického mouly a dát se za to chytit a zaplatit pokutu. A teď si ještě jednou prohlédni Hazel a Hattii. Jsou jako stvořeny pro farmu a výborný chov. Budou se nám hodit, až dorazíme do toho měsíčního údolí. A jsou dost těžké i na orání.“

Večer v den zápasu se Saxon s Billym rozloučila ve čtvrt na devět. Ve čtvrt na deset, když už měla připravenou horkou vodu, led a všechno ostatní, slyšela klapnout branku a pak Billyho kroky ke dveřím. Proti své vůli dala souhlas se zápasem a teď si to celou hodinu vyčítala, takže když otevřela dveře, byla připravena, že spatří zříceninu svého muže. Byl to však stejný Billy, s jakým se před hodinou rozloučila.

„Zápas se nekonal?“ zvolala s tak zjevným zklamáním, až se zasmál.

„Když jsem odcházel, všichni křičeli ‚Podvod! Podvod!‘ a chtěli zpátky peníze.“

„No, hlavně, že už jsi tady,“ zasmála se a vedla ho dovnitř. Potají si povzdechla, loučíc se s Hazel a Hattií.

„Cestou jsem se někde stavil pro něco, co sis kdysi přála,“ řekl Billy jako mimochodem. „Zavři oči a otevři dlaň; a až otevřeš oči, bude se ti to docela líbit.“

Položil jí do dlaně cosi velmi těžkého a chladného, a když otevřela oči, spatřila hromádku patnácti zlatých dvacetidolarů.

„Povídal jsem ti, že to bude jako obrat mrtvolu o peníze,“ jásal, když se vymanil z objetí a ze záplavy radostných šťouchanců, jimiž ho zahrnula. „Nebyl to žádný zápas. Víš, jak dlouho trval? Jenom sedmadvacet vteřin… ani ne půl minuty. A kolik ran padlo? Jedna. A tu jsem dal já… Hele, ukážu ti to. Bylo to takhle… ráz na ráz.“

Billy si stoupl doprostřed místnosti, trochu se přikrčil, chráně si bradu zvednutým levým ramenem, zaťal pěsti, stáhl lokty, aby si kryl levý bok a žaludek, a předloktí přitiskl k tělu.

„Je první kolo,“ popisoval zápas, „zazněl gong a my si podali ruce. Protože jsme předpokládali, že to bude dlouhý zápas, a protože jsme jeden druhého v ringu ještě neviděli, nepustili jsme se, pravda, do toho příliš prudce. Navzájem jsme se oťukávali a jen jsme si tak pohrávali. To trvalo sedmnáct vteřin. Ani jeden úder, nic. A vtom byl s mladým Sandowem konec. Než se to vypoví, trvá dýl, než se to ve skutečnosti stalo. Netrvalo to ani desetinu vteřiny. Sám jsem to nečekal. Byli jsme těsně u sebe. Jeho levá rukavice nebyla ani stopu od mé brady a moje levá rukavice asi, stopu od jeho brady. Předstíral útok pravičkou a já věděl, že to jen předstírá, stáhl jsem trochu levé rameno a taky jsem předstíral útok pravičkou. Můj pohyb na okamžik odvrátil jeho pozornost a já viděl, že přišla moje chvíle. Moje levice nemusela překonat ani celou stopu. Ani jsem se nerozehnal. Vyrazil jsem z místa, zasekl se do jeho pravé obrany a otočil jsem se v pase, abych dal do rány váhu ramene. A sedělo to!… Přímo na špičku brady, ze strany. Padl jako zabitý. Šel jsem zpátky do svého rohu a čestné slovo, Saxon, přišlo mi to až k smíchu, jak to bylo snadné. Rozhodčí stál nad ním a odpočítal ho. Sandow se ani nehnul. Obecenstvo nevědělo, co si má myslet, a sedělo jako omráčené. Jeho sekundanti ho odnesli do jeho rohu a posadili na stoličku, ale museli ho držet. Za pět minut otevřel oči… ale nic neviděl. Měl je jako skleněné. Po dalších pěti minutách vstal, ale museli ho podpírat, protože se mu podlamovaly nohy, jako by v nich ani neměl kosti. Sekundanti mu museli pomoct přes provazy a podpírat ho až do šatny. A diváci začali řvát, že to je podvod, a chtěli zpátky peníze. Sedmadvacet vteřin… jediná rána… a pár nádherných koní pro nejlepší ženu, jakou Billy Roberts kdy poznal.“

Saxonin dávný obdiv manželovy mužnosti, síly a krásy se ještě zmnohonásobil. Byl to opravdový hrdina, důstojný potomek oněch hrdinů v okřídlených přilbicích, kteří vyskakovali z člunů na krví zbrocené písečné břehy Anglie. Druhého dne ráno ho probudila polibkem, který mu vtiskla na levou ruku.

„Hej… co to děláš?“ zvolal.

„Dávám Hazel a Hattii pusu na dobrý den,“ řekla upejpavě. „A teď dám pusu na dobrý den tobě… A kam jsi vlastně zasadil ten úder… Ukaž.“     

Billy poslechl a dotkl se pěstí její brady. Popadla jeho pěst do obou dlaní, odstrčila ji dozadu a pokusila se prudce ji přitáhnout, napodobujíc úder. Billy se však vzepřel.

„Počkej,“ řekl, „snad nechceš, abych ti urazil bradu. Předvedu ti to. Postačí čtvrt palce.“

A ze vzdálenosti čtvrt palce ji co nejjemněji ťukl do brady.

V té chvíli se v Saxonině mozku jakoby zablesklo, celé tělo jí ochablo, strnulo a před očima se jí dělaly mžitky. Hned se vzpamatovala, ale v očích měla hrůzu a pochopení.

„A tys ho udeřil ze vzdálenosti celé stopy,“ šeptala uctivým hlasem.

„Ano, a celou vahou ramene,“ smál se Billy. „Ale to nic není… Pojď sem, ukážu ti něco jiného.“

Nahmatal její solar plexus a lehce do něj ťukl prstem. Tentokrát jí tělo úplně ochrnulo, vyrazilo to z ní dech, ale mozek a zrak zůstaly úplně jasné. Všechny tyto nepříjemné pocity však za chvilku zcela zmizely.

„Solar plexus,“ vysvětloval Billy. „A představ si, že tě tam soupeř udeří plnou silou, když se rozehnal až od kolen. Tímto úderem získal Bob Fitzsimmons světový šampionát.“

Saxon se otřásla, ale poddala se Billymu, který jí žertem ukazoval nejchoulostivější místa lidského těla. Přitlačil konec prstu doprostřed jejího předloktí, až ucítila strašnou bolest. Stiskl jí jemně palci z obou stran hrdlo dole, kde přechází v trup, a ucítila, jak rychle ztrácí vědomí.

„To je jeden z japonských smrtelných hmatů,“ řekl jí a pokračoval, provázeje stisky a hmaty výkladem. „Toto je hmat na palec u nohy, kterým Gotch porazil Hackenschmidta. Naučil jsem se ho od Burnse… A toto je poloviční nelson... A teď jsi vyvolala na taneční zábavě rvačku a já jsem pořadatel a mám tě vyhodit.“

Jednou rukou ji chytil za zápěstí, druhou ovinul kolem ní, podsunul pod její předloktí a uchopil svou vlastní pěst. Při prvním náznaku pocítila, že by jí zlomil paži jako třtinu.

„Tomu se říká ‚vypadni‘… A toto je ‚silná paže‘. Tím může i malý chlapec složit dospělého muže… A kdyby ses někdy dostala do rvačky a ten druhý ti chytil nos do zubů… nechceš přece přijít o nos, že? Pak musíš bleskurychle udělat toto.“

Mimovolně zavřela oči, když do nich Billy vtlačil konce prstů. Zdálo se jí, že cítí v očních jamkách nesnesitelnou, tupou bolest.

„Kdyby ti ani potom nos nepustil, stačí silně přitlačit prsty a vytlačíš mu oči, takže bude do konce života slepý jako netopýr. Ale on pustí, docela určitě.“

Konečně ji nechal a se smíchem se odtáhl.

„Jak se cítíš?“ zeptal se. „To nejsou boxerské triky, patří to ke rváčskému umění.“

„Cítím touhu po pomstě,“ řekla a pokusila se o hmat „vypadni“.

Když ho stiskla, vykřikla, protože způsobila bolest jen sama sobě. Billy se šklebil její bezmocnosti. Zaťala mu prsty do hrdla, napodobujíc japonský smrtelný hmat, ale pak se smutně podívala na ohnuté konečky svých nehtů. Udeřila ho prudce do brady, ale znovu vykřikla, protože si odřela klouby.

„Ale tohle mi určitě neublíží,“ zaskřípala zuby a zaútočila oběma pěstmi na jeho solar plexus.

Billy se rozesmál z plna hrdla. Pod ochranou vrstvy svalů silných jako pancíř bylo osudné nervové centrum nezasažitelné.

„Jen do toho, zkus to znovu,“ naléhal, když se vzdala dalších útoků, těžce oddychujíc. „Je to příjemný pocit, jako bys mě lechtala pírkem.“

„No dobrá, ty nepřekonatelný muži,“ pohrozila mu přísně. „Můžeš povídat o svých stiscích a smrtelných hmatech a tak dál, ale to všechno jsou takové mužské hračičky. Já zase znám něco, co je přemůže všechny, co ze silného muže udělá bezmocné nemluvně. Počkej chvilku, hned ti to předvedu. Zavři oči. Připraven? Moment.“

Čekal se zavřenýma očima, a vtom ucítil na rtech její polibek, jemný jako padající růžové lístky.

„Vyhrála jsi,“ řekl ve slavnostním vytržení a pevně ji objal.

Kapitola XIV

Ráno šel Billy do města, aby zaplatil za Hazel a Hattii. Saxon už tolik toužila je vidět, že nemohla pochopit, proč mu taková jednoduchá záležitost trvá tak dlouho. Odpustila mu však, když přijel s koňmi, zapraženými do obytného vozu.

„Musel jsem si půjčit postroje,“ řekl. „Podej mi Possuma a vlez si do vozu. Předvedu ti, že ‚Dvojité H‘ je opravdu prima spřežení.“

Saxonina radost neznala mezí a skoro nenašla slov, když vyjeli z města s hnědými grošovanými koňmi s hřívami a ohony smetanové barvy. Sedadlo bylo měkké, s vysokým opěradlem a pohodlné; Billy se rozplýval nad znamenitými brzdami. Jel s koňmi po silnici, aby ukázal, jak klusají, a potom se pustil vzhůru po strmé polní cestě, kde se vůz až po nápravy bořil do bláta, aby dokázal, že koně dělají čest svému belgickému otci.

Když pak Saxon úplně zmlkla, pozoroval ji pokradmu a snažil se poznat, na co myslí. Povzdechla a zeptala se: „Co myslíš, kdy budeme moci vyjet?“

„Tak za dva týdny… ale možná až za dva tři měsíce.“ Povzdechl si se slavnostní rozvahou. „Jsme jako ten Irčan s kufrem, do kterého neměl co dát. Máme vůz, máme koně, ale nemáme co vézt. Vím o nádherné brokovnici, kterou bych mohl dostat z druhý ruky za osmnáct dolarů; ale podívej, co máme nezaplacených účtů. Potom vím o nové automatické pušce ráže 22, kterou bych chtěl pro tebe, a o jedné pušce ráže 30-30, kterou jsem si vyhlédl na vysokou. Ty potřebuješ dobrý skládací prut a já taky. A postroj je čertovsky drahý. Takový, jaký bych chtěl, by stál padesát dolarů. Taky by bylo třeba nově natřít vůz. A musíme taky koupit provazy pro koně na pastvu, pytle na krmení a podobné věci. A Hazel a Hattie budou taky dost stát, dokud budeme tady. Se mnou už taky šijí všichni čerti, abychom už vyrazili.“

Vtom se rozpačitě odmlčel.

„No, Billy, co máš ještě za rubem?. .. Vidím ti to na očích,“ řekla Saxon.

„Víš, Saxon, je to tak. Sandow není spokojen. Má hrozný vztek. Nedal mi ani jedinou ránu. Vůbec neměl příležitost ukázat, co umí, a proto žádá odvetný zápas. Šíří po městě řeči, „že mě může spráskat s jednou rukou přivázanou na zádech a podobně. Ale o to nejde. Jde o to, že obecenstvo šílí, aby uvidělo odvetný zápas. Posledně si nepřišlo na svý. Teď by úplně přeplnilo sál. Pořadatelé mi už o tom říkali. Proto jsem se tak zdržel ve městě. Kdybys byla pro, čekaly by mě za dva týdny další tři stovky jako hrušky na stromě, jen je utrhnout. Je to stejné jako posledně. Nemá proti mně šanci. Pořád si ještě myslí, že jsem vesnický prosťáček a že jsem mu tu ránu dal šťastnou náhodou.“

„Ale Billy, říkal jsi mi už dávno, že boxování zkracuje lidem život. Proto jsi toho nechal a stal ses vozkou.“

„Takový zápas ne,“ odpověděl. „Mám to všechno přesně spočítané. Nechám ho dojít asi do sedmého kola. Ne že by to bylo nutné, ale aby si obecenstvo přišlo na své, když už platí vstupné. Dostanu samozřejmě jednu dvě rány a trochu si odřu kůži, ale potom mu jednu vrazím do tý jeho skleněný brady a složím ho. Hned potom zabalíme a příští den můžeme vyrazit. Co ty na to? No tak, Saxon.“

Za dva týdny, v sobotu večer, sotva vrzla vrátka, běžela Saxon ke dveřím. Billy vypadal unaveně. Měl zpocené vlasy, opuchlý nos, jednu tvář oteklou, na uších měl sedřenou kůži a oči trochu podlité krví.

„Ať mě čert vezme, jestli mě ten kluk neměl za blázna,“ řekl, když jí vložil do dlaně balíček se zlatými mincemi a posadil si ji na klín. „Je to opravdu chlapík, když se do toho dá. Místo toho, abych to s ním skoncoval v sedmém kole, musel jsem ho prohánět až do čtrnáctého. Potom jsem ho dostal tak, jak jsem ti říkal. Ke své smůle má bradu jako skleněnou. Je rychlejší, než jsem myslel, a má úder, který ve mně vzbudil úctu už od druhého kola. Zná i tak krásné krátké údery a výpady, jaké jsem dosud nepoznal. Jenom ta skleněná brada! Chránil si ji jako v bavlnce až do čtrnáctého kola, ale potom jsem mu do ní vrazil.

Ty, jsem vlastně docela rád, že to trvalo čtrnáct kol. Ukázalo se, že jsem ve formě. Hned jsem to zjistil. Ani jsem se moc nezadýchal, třebaže všechna kola byla rychlá. A nohy jsem měl jako ze železa. Byl bych vydržel i čtyřicet kol. Víš, nikdy jsem ti to neříkal, ale co mi namlátil ten Postrach Chicaga, nebyl jsem si moc jist.“

„Nesmysl!… Té nejistoty ses mohl už dávno zbavit,“ zvolala Saxon. „Co ses jen v Carmelu naboxoval, nazápasil a naběhal.“

„Ne,“ zavrtěl Billy hlavou a znalecky dodal: „To je něco jiného. Při tom jsem nic neriskoval. Ale když jde o skutečný zápas, musíš bojovat jako o život kolo za kolem s mužem, o kterém víš, že je vynikajícím mistrem… pokud se ti nepodlomí nohy pokud si zachováš jasnou hlavu… a teprve když to všechno dokážeš, víš, že jsi v kondici. A já teď v kondici jsem, cítil jsem se skvěle, ale víckrát už v žádném zápase nechci riskovat. Říkám ti to na rovinu. Lehce vydělané peníze vlastně přijdou nejdráž. Teď už budu jen prostředkovat prodej koní a budeme spolu jezdit, dokud nenajdeme měsíční údolí.“

Druhého dne časně ráno vyjeli z Ukiahu. Possum seděl mezi nimi na sedadle a růžovou tlamičku měl otevřenou rozčilením. Původně chtěli jet z Ukiahu přímo k pobřeží, ale bylo ještě brzy a blátivé cesty nebyly dosud po zimních deštích sjízdné; proto se vydali na východ do oblasti jezer, odkud chtěli pokračovat k severu, projet horní částí údolí Sacramenta a přes kopce do Oregonu. Pak se otočí k západu k pobřeží, kde do té doby budou cesty v pořádku, a pojedou podél pobřeží ke Zlaté bráně.

Když vyjeli na kopce, byla celá země zelená a posetá květy a každé údolí jim připadalo jako zahrada.

„Ha!“ řekl Billy posměšně s nepřítomným pohledem. „Říká se, že kutálející se kámen neobroste mechem. Ale zdá se, že my jsme obrostli docela obstojně. Nikdy v životě jsem ještě neměl tolik majetku… a byly to doby, kdy jsem se nikam nekutálel. K čertu… vždyť ani ten nábytek nám nepatřil. Jenom šaty, co jsme měli na sobě, pár starých ponožek a takový krámy.“

Saxon se natáhla, dotkla se jeho ruky a on věděl, že to byla ruka, která miluje jeho ruku.

„Lituji jen jednoho,“ řekla, „žes na to všechno vydělal sám. Nemám na tom žádnou zásluhu.“

„Jak to? Vždyť je to všechno tvoje zásluha. Jsi jako můj sekundant na zápase. Díky tobě jsem šťastný a v dobré kondici. Člověk nemůže bojovat bez dobrého sekundanta, který se o něho stará… Kčertu, kdyby nebylo tebe, ani bych tu nebyl. Ty jsi mě probudila a vytáhla z Oaklandu. Kdyby nebylo tebe, byl bych se časem upil k smrti nebo by mě byli pověsili v San Quentinu za to, že jsem příliš silně klepl nějakého stávkokaze, nebo za něco podobného. A podívej se na mě teď. Podívej se na ten svazek zelených papírů,“ poklepal si na prsa, „za který mám šéfovi nakoupit koně. Vždyť my vlastně máme nekonečné prázdniny a přitom si vyděláváme na slušné živobytí. A teď mám ještě jedno povolání… kupovat koně pro Oakland. Jestliže ukážu, že v tom umím chodit, a já jim to ukážu, všechny firmy ze San Franciska přijdou za mnou, abych pro ně nakupoval. A to všechno máš ty na svědomí. Jsi moje panenka pro štěstí, víš? A kdyby Possum nekoukal, tak bych… ale co, ať kouká.“

A Billy se k ní naklonil a políbil ji.

Čím výš stoupali, tím horší a kamenitější byla cesta, ale přes horský hřeben se dostali snadno a hned nato začali sjíždět do kaňonu Modrých jezer mezi rozkvetlé pole zlatých máků. Na dně kaňonu se vlnila jasně modrá vodní plocha. Před nimi, v dálce za řetězem kopců, se tyčila modrá hora jako uprostřed obrazu.

Saxon a Billy rozmlouvali s hezkým černookým mužem s kučeravými šedými vlasy, který hovořil s německým přízvukem; a zatímco si povídali, usmívala se na ně ze zamřížovaného vysokého okna švýcarského domku, stojícího na břehu jezera, žena s veselým obličejem. Billy napojil koně nedaleko pěkného hotelu, jehož majitel vyšel a dal se s nimi do řeči. Vyprávěl jim, že si hotel sám postavil podle plánů černookého muže s kučeravými šedými vlasy, který je architektem ze San Franciska.

„Stoupáme v ceně,“ ušklíbl se Billy, když pokračovali v cestě přes vlnící se kopce kolem dalšího pronikavě modrého jezera. „Všimla sis, že se teď lidé k nám chovají docela jinak, než když jsme putovali s batohem na zádech? S Hazel a Hattií a se Saxon a s Possumem a s mou maličkostí a s tímto velkolepým vozem nás lidé jistě považují za milionáře, kteří si vyjeli do světa pro zábavu.“

Cesta se rozšířila. Po obou stranách se prostíraly široké pastviny s ojedinělými duby a s pasoucím se dobytkem. Pak se před nimi objevilo Jasné jezero jako vnitrozemské moře, čeřené závany větru z vysokých kopců, kde se na severních svazích stále ještě třpytily bílé sněhové skvrny.

„Vzpomněla jsem si, jak paní Hazardová horovala pro Ženevské jezero,“ ozvala se Saxon, „ale sotva bude krásnější než toto.“

„Pamatuješ, že ten architekt nazval tyto hory kalifornskými Alpami?“ přisvědčil Billy. „A jestli se nemýlím, je tamhle před námi vidět Lakeport. Je to tu divoký kraj bez železnic,“

„A není tu ani měsíční údolí,“ řekla Saxon kriticky. „Ale je tu krásně, velice krásně,“

„Vsadím se, že tu je v létě větší horko než v pekle,“ poznamenal Billy. „Ne, my hledáme kraj, který je blíž k moři. Ale krásně tu je… Jako na obrázku. Co kdybychom tu zastavili a šli si odpoledne zaplavat?“

O deset dní později dorazili do Williamsu v coluském okrese a po dlouhé době zase uviděli železnici. Billy se sháněl po železnici proto, že za vozem vedli dva nádherné koně, které koupil, aby je poslal do Oaklandu.

„Je tu moc horko,“ konstatovala Saxon, hledíc na třpytivou plochu rozsáhlého údolí Sacramenta. „Žádné sekvoje, žádné kopce, žádné lesy. Je to tu opuštěné a smutné…“

„Podobá se to těm říčním ostrovům,“ dodal Billy. „Velice úrodná půda, ale musí se tu jistě těžce pracovat. Je to jen pro ty, kteří milují dřinu… Nic tu člověka neláká, aby na chvíli nechal práce a šel se pobavit. Nedá se tu rybařit ani lovit, nic než pracovat. Já bych se tu upracoval, kdybych tu musel žít.“

Několik dní jeli na sever v horku a prachu, přes celou kalifornskou planinu, a všude byl vidět „nový“ způsob farmaření – všude byly vykopány nebo se právě kopaly velké zavlažovací strouhy, celý kraj protkávalo elektrické vedení, táhnoucí se z kopců, a bylo tam mnoho nových farem na malých pozemcích, teprve nedávno oplocených. Dosavadní mamutí farmy se rozpadávaly, ale stále ještě tam zůstávalo mnoho velkých pozemků o rozloze od pěti tisíc do deseti tisíc akrů, které se prostíraly od břehu Sacramenta až k obzoru, chvějícímu se vlnami horkého vzduchu a lemovanému mohutnými duby.

„Takové stromy mohou vyrůst jen na úrodné půdě,“ řekl jim farmář, který hospodařil na deseti akrech.

Odbočili ze silnice asi sto stop k jeho malé stáji, aby napojili Hazel a Hattii. Většinu jeho deseti akrů pokrýval zdravý, mladý sad, ale jistou část zabíraly i nabílené kurníky s ohrazenými výběhy, kde pobíhaly stovky kuřat. Farmář začal zrovna stavět malý dřevěný dům.

„Když jsem to koupil, udělal jsem si prázdniny,“ vysvětloval, „a vysadil jsem stromy. Potom jsem se vrátil do práce a zůstal tam, dokud tady nebylo všechno v pořádku. Teď jsem tu už natrvalo a jen co dostavím dům, přivezu sem manželku. Není docela zdravá a tady se bude cítit líp. Celá léta jsme pracovali a uvažovali, jak se dostat z města.“ Odmlčel se a spokojeně povzdechl, „A teď jsme volní.“

Voda ve žlabu byla prohřátá sluncem.

„Počkejte,“ řekl farmář. „Nedávejte jim to pít. Dám vám studenou vodu.“

Vešel do malé kůlny, otočil elektrickým vypínačem a ihned zabzučel motorek, velký jako bednička na ovoce. Pětipalcový proud perlící se vody vytryskl do mělké hlavní strouhy jeho zavlažovacího systému a roztěkal se po sadu do nesčetných postranních stružek.

„Není to krásné?… Krásné, krásné!“ opakoval muž nadšeně. „Voda, to jsou květy a plody. Voda je krev a život. Jeti se podívejte! Ve srovnání s tím je zlatý důl k smíchu a hostinec je zlý sen. Znám to. Já… já jsem dříve byl hostinským. Byl jsem vlastně většinu života hostinským. Proto jsem si mohl koupit tento pozemek. Ale celou dobu jsem své zaměstnání nenáviděl. Pocházím z farmářské rodiny a celý život jsem toužil se k tomu zase vrátit. A konečně jsem tady.“

Utřel si brýle, aby lépe viděl svou milovanou půdu, a pak vzal motyku a vykročil podél hlavní strouhy, aby uvolnil další postranní stružky.

„Je to nejlegračnější hostinský, jakého jsem kdy viděl,“ poznamenal Billy. „Považoval jsem ho za obchodníka. Měl asi nějaký tichý hostinec.“

„Nejezdi ještě,“ požádala ho Saxon. „Chtěla bych si s ním promluvit.“

Farmář se vrátil, vyčistil si brýle a sledoval s rozzářeným obličejem vodu, jako by ho očarovala. Saxon nemusela vynaložit o nic víc námahy, aby ho přiměla k řeči, než on vynaložil při zapnutí motoru.

„Tady všude se na začátku padesátých let usadili první průkopníci,“ řekl. „Mexičani se nikdy nedostali tak daleko, proto tu byla státní půda. Každý dostal sto šedesát akrů. A jakých akrů! Je skoro neuvěřitelné, když člověk slyší o tom, kolik pšenice získali z jednoho akru. Potom se však všelicos přihodilo. Nejšikovnější a nejvytrvalejší průkopníci si udrželi co měli, a získali ještě další půdu od jiných, méně šikovných. Z mnoha stošedesátiakrových pozemků vznikaly obrovské velkofarmy. Netrvalo dlouho a všechny pozemky zhltly velkofarmy.“

„To byli ti úspěšní hráči,“ poznamenala Saxon, která si vzpomněla na slova Marka Halla.

Muž souhlasně přikývl a pokračoval,

„Předkové dělali plány, hromadili a spojovali půdu do velkých pozemků, stavěli velké stáje a obytné domy, zakládali kolem domů ovocné sady a květinové zahrady. Potomci, rozmazlení tolika bohatstvím, odcházeli do měst, aby ho promrhali. Ale staří i mladí se shodli na jednom: všichni stejně ničili půdu. Rok za rokem ji vysávali a brali z ní neuvěřitelnou úrodu, ale o půdu se nestarali. Nechali ji rozrytou a vyčerpanou. Ano, jsou tu obrovské pozemky, které jsou úplně vyčerpány a přeměněny skoro v poušť.

Nejbohatší farmáři, bohudík, už všichni odešli a místo nich teď přicházíme my, malí farmáři. Nepotrvá dlouho a v celém údolí se bude hospodařit na malých farmách, jako je ta moje. Podívejte se, co děláme! Půda byla vysílená, takže přestala rodit pšenici, ale my ji zavlažujeme, dáváme jí, co potřebuje, a podívejte se na naše sady!

Vodu bereme z kopců i pod zemí. Nedávno jsem četl článek, že celý život závisí na potravě. A všechna potrava závisí na vodě. Je zapotřebí jednoho tisíce liber vody, aby se vyrobila jedna libra zeleniny; deseti tisíc liber vody, aby se vyrobila jedna libra masa. Kolik vody vypijete za rok? Asi tunu. Ale sníte ročně asi dvě stě liber zeleniny a dvě stě liber masa… to znamená, že spotřebujete sto tun vody v zelenině a tisíc tun v masu. To znamená, že je ročně zapotřebí jedenácti set a jedné tuny vody na uživení takové útlé paničky, jako jste vy.“

„Hrome!“ bylo všechno, na co se Billy zmohl.

„Tady vidíte, jak obyvatelstvo závisí na vodě,“ pokračoval bývalý hostinský. „My jsme tu našli ohromné zdroje spodní vody a za několik let bude toto údolí stejně zalidněné jako Belgie.“

Okouzlen pětipalcovým proudem vody, který jeho drnčící motor čerpal ze země a hned jí ji vracel, zapomněl farmář na rozhovor a hleděl na tekoucí vodu tak nadšeně a soustředěně, že si ani nevšiml, kdy jeho návštěvníci odešli.

„A tento člověk kdysi čepoval alkohol!“ divil se Billy. „Ten by měl spíš být hlasatelem abstinentismu.“

„Je příjemné myslet na všechnu tu vodu a na všechny ty šťastné lidi, kteří se sem přistěhují…“

„Ale měsíční údolí to není,“ zasmál se Billy.

„To ne,“ odpověděla. „V měsíčním údolí se nemusí zavlažovat, pokud nechceš pěstovat vojtěšku nebo podobné plodiny. My chceme vodu, která bude sama tryskat ze země a bude protékat přes pozemky farmy v malých potůčcích a na hranicích farmy vytvoří pěkný velký potok…“

„Se pstruhy!“ doplnil ji Billy. „A podél břehů budou vrby a všechny možné stromy, a musí v něm být mělčiny, kde bys mohla chytat pstruhy, a taky tůně, kde by se dalo plavat a skákat. A měli by tam chodit pít ledňáčci a králíci a třeba i vysoká.“

„A louky musí být plné květin,“ dodala Saxon, „a na stromech hrdličky. Rozhodně musíme mít hrdličky… a velké, šedivé veverky.“

„Panečku!… tohle měsíční údolí, to ale bude něco,“ smál se Billy, odháněje bičem mouchu z Hattyina boku. „Myslíš, že ho vůbec kdy najdeme?“

Saxon přikývla s naprostou jistotou.

„Stejně jako Židé našli zaslíbenou zemi, Mormoni Utah a naši průkopníci Kalifornii. Vzpomínáš na poslední radu, kterou jsme dostali před obchodem z Oaklandu? ‚Kdo hledá, najde.‘“

         Kapitola XV

Jejich pěkný vůz, který táhli hnědí grošovaní koně s hřívami a oháňkami smetanové barvy, ujížděl stále na sever úrodným, kvetoucím, omládlým krajem, stavil se krátce ve městech Willowsu, Red Bluffu a Reddingu, projel coluským, glennským, tehamským a shastským okresem. Billy navštívil mnoho farem, ale podařilo se mu koupit jen tři koně. Zatímco si s muži prohlížel zvířata, rozmlouvala Saxon se ženami a stále znovu se přesvědčovala, že údolí, jaké hledají, není v tomto kraji.

V Reddingu se dali převézt přes Sacramento na prámu a pak se v úmorném horku vlekli celý den přes vlnité pahorky a roviny ploché jako stůl. Vedro bylo téměř nesnesitelné, stromy a keře byly spálené a mrtvé. Potom se znovu dostali k Sacramentu, kde spatřili velké kennettské hutě a pochopili, proč je rostlinstvo tak zničeno.

Rychle odjeli z hutnického města, jehož domy byly jako ptačí hnízda rozházeny po strmých svazích. Široká krásná silnice, po které jeli, stoupala několik mil prudce vzhůru a potom se náhle spustila do kaňonu Sacramenta. V těchto místech se silnice, vytesaná do stěny kaňonu, mírně svažovala a stále zužovala, až se Billy začal obávat, aby nepotkali nějaký vůz jedoucí proti nim. Hluboko pod nimi se řeka pěnila a proudila přes kamenité mělčiny nebo se bouřlivě valila přes balvany, tvořila vodopády a hnala se do velkého údolí, z něhož právě přijeli.

Někdy, na širokých úsecích silnice, řídila koně Saxon a Billy šel pěšky, aby zvířatům ulehčil. Trvala na tom, že se budou střídat. Když Billy na svahu uřícené klisny zastavil, aby si odpočaly, stoupla si Saxon k nim, hladila a povzbuzovala je. Billy při pohledu na krásné koně a na zářivou mladou ženu, tak pěkně upravenou a půvabnou ve světle hnědých šatech, které dík úzké sukni nechávaly vyniknout rozkošné křivce jejích lýtek v bavlněných punčochách, byl příliš šťasten, aby to slovy dovedl vyjádřit. Když mu však odpověděla stejně šťastným pohledem náhle zarosených šedých očí, pochopil, že musí něco říci, nebo exploduje.

„Ach, ty moje zlatíčko!“ zvolal.

A ona mu celá rozjásaná odpověděla: „Ach, ty moje zlatíčko!“

Na jednu noc se utábořili v hluboké proláklině kaňonu, kde byla stísněna vesnice s továrnou na krabice, a tam se jich jakýsi bezzubý stařeček, dívaje se poloslepýma očima na jejich vůz, zeptal: „Budete tu něco hrát?“

Minuli Castle Crags, který se jako krvavě zářící mohutná pevnost, odrážel od chvějící se modré oblohy. Mezi zelení protkávanými stěnami kaňonu poprvé zahlédli růžově zbarvenou horu Shasta, která se tyčila jako přízrak v zapadajícím slunci a kterou obdivovali ještě několik dní. Když vyjeli po prudkém svahu nahoru, znovu se před nimi v nečekaném ohybu vynořila hora Shasta, ale teď už na ní rozeznali dva vrcholky a bíle jiskřící ledovcová pole. Stoupali míli za mílí a den za dnem a hora Shasta nabývala stále nových tvarů, ukazovala se jim pokaždé z jiných stran a její letní sníh zářil vždy jinak.

„Je to úplné kino na obloze,“ řekl Billy.

„Ach… všechno je tu tak krásné,“ povzdechla si Saxon. „Ale měsíční údolí to stále ještě není.“

Vjeli do obrovského mračna motýlů a po celé dny projížděli mezi milióny překrásných poletujících tvorů, kteří pokrývali celou silnici jako sametový koberec. Vypadalo to, že se silnice zvedá pod nohama frkajících koní a vzduch se plnil tichým šelestem křídel motýlů, které větřík hnal po celých hnědých a žlutých chumáčích, jemných jako sníh, a kteří v celých hromadách usedali na plotech nebo bezmocně pluli v zavlažovacích strouhách podél silnice. Hazel a Hattie si na ně brzy zvykly, ale Possum z nich celou dobu přímo šílel.

„Kdo to kdy slyšel, aby si koně museli zvykat na motýly?“ žertoval Billy. „Tím stoupli v ceně nejméně o padesát dolarů.“

„Počkejte, až přejedete oregonskou hranici do údolí řeky Rogue,“ řekl jim kdosi. „To je hotový boží ráj… skvělé podnebí, nádherná krajina, ovocnářské farmy, které vynášejí dvě stě procent, akr půdy tam stojí pět set dolarů.“

„Panečku!“ řekl Billy, když se dostali z doslechu. „To není nic pro naše kapsy.“

A Saxon podotkla: „Nevím, jak to bude v měsíčním údolí vypadat s ovocem, ale vím, že získáme deset tisíc procent štěstí z kapitálu pozůstávajícího z jednoho Billyho, jedné Saxon, Hazel, Hattie a Possuma.“

Okresem Siskiyou a přes vysoké kopce dorazili do Ashlandu a Medfordu a utábořili se u divoké řeky Rogue.

„Je to tu pohádkové a nádherné,“ prohlásila Saxon, „ale měsíční údolí to není.“

„Ne, měsíční údolí to není,“ souhlasil s ní Billy a řekl to onoho večera, kdy chytil obrovskou rybu. Stál po krk v ledové vodě řeky Rogue a čtyřicet minut zápolil se skřípajícím navijákem, až vytáhl na břeh svou šupinatou odměnu a s indiánským bojovným výkřikem vyskočil a chytil ji za žábry.

„Kdo hledá, ten najde,“ předpověděla Saxon, když od Grantova průsmyku zabočili na sever a pokračovali stále stejným směrem přes kopce a úrodná oregonská údolí.

Když se jednoho dne utábořili u řeky Tampqua, sklonil se Billy a začal stahovat prvního jelena, kterého v životě zastřelil. Zvedl oči k Saxon a pokračoval:

„Kdybych neznal Kalifornii, myslím, že by mi Oregon celkem vyhovoval.“

Když se večer dosyta najedl zvěřiny, natáhl se do trávy, opřel se o loket, zapálil si cigaretu a řekl:

„Možná že žádné měsíční údolí ani neexistuje. Ale i když neexistuje, co na tom? Mohli bychom takhle cestovat navždy. Po ničem lepším ani netoužím.“

„Měsíční údolí existuje,“ odpověděla Saxon rozšafně. „A my je najdeme. Musíme je najít. Nemůžeme přece celý život takhle cestovat, Billy. Potom bychom nikdy neměli malé Hazel a Hattie, ani malé… Billy…“

„Ani malé Saxon,“ doplnil ji Billy.

„Ani malé Possumy,“ pokračovala rychle, kývla hlavou a natáhla ruku, aby pohladila foxteriéra, který horlivě okusoval jelení žebro. Odvděčil se jí tím, že vztekle zavrčel a vycenil zuby, které jen taktak minuly její prsty.

„Possume!“ vykřikla přísně a znovu natáhla ruku.

„Nech ho,“ varoval ji Billy. „Je to prostě pud, nakonec tě ještě opravdu kousne.“

Pes zavrčel ještě zlostněji, držel pevně kost v zubech, oči se mu divoce blýskaly a srst na krku se mu zježila.

„Dobrý pes nikdy nepustí svou kost,“ hájil ho Billy. „Nestál bych o psa, který by si ji dal vzít.“

„Ale je to můj Possum,“ protestovala Saxon. „A má rád mě. Musí mě mít přece raději než nějakou hloupou kost. A musí mě poslouchat… Pojď sem, Possume, dej mi tu kost! Dej mi tu kost, slyšíš?“

Opatrně natáhla ruku, ale pes zavrčel ještě zuřivěji a skoro po ní chňapl.

„Povídám ti, že je to pud,“ opakoval Billy. „Má tě rád, ale nemůže si pomoct, musí to tak dělat.“

„Má právo hájit svou kost před cizími lidmi, ale ne před svou paní,“ namítla Saxon. „Donutím ho, aby mi tu kost dal.“

„Foxteriéři jsou strašně citliví, Saxon. Uvidíš, že se úplně rozvzteklí.“

Saxon však tvrdošíjně trvala na svém. Uchopila poleno.

„No tak, dej sem tu kost.“

Pohrozila polenem a pes se rozzuřil. Znovu po ní chňapl a pak se nakrčil nad svou kostí. Saxon zvedla poleno, jako by ho chtěla uhodit, a vtom pes náhle kost pustil, převalil se na záda k jejím nohám, všechny čtyři tlapky natáhl vzhůru, pokorně přitáhl uši k hlavě a pokorné oči prosily o odpuštění.

„Propána!“ vydechl ohromený Billy. „Jen se na to podívej!… Vydává ti napospas svůj solar plexus, svá nejzranitelnější místa a celý svůj život bez jakékoli obrany, jako by chtěl říct: ‚Tady mě máš. Zašlápni mě. Dokopej mě až k smrti. Miluji tě, jsem tvůj otrok, ale nemohl jsem si pomoct, musel jsem bránit svou kost. Můj pud je silnější než já. Zabij mě, ale nemůžu si pomoct.‘

Saxon byla dojatá. Měla v očích slzy, když se sehnula a vzala zvířátko do náručí. Possum byl úplně bez sebe, kňučel, třásl se, chvěl se a svíjel, olizoval jí obličej, jen aby mu odpustila.

„Ty moje zlatíčko s růžovou papulkou,“ pobrukovala Saxon a zabořila obličej do měkkého a chvějícího se ranečku citů. „Paničce je tě líto. Už tě takhle nikdy nebude trápit. No tak, no tak, ty můj mazlíčku. Vidíš? Tady máš svou kost. Vem si ji.“

Postavila ho na zem, ale pes jen stál mezi ní a kostí, nedůvěřivě na ni hleděl, zda mu to doopravdy dovoluje, a přitom se celý třásl ve strašlivém boji mezi povinností a touhou, který ho téměř trhal na dvě části. Teprve když opakovala, že je všechno v pořádku a souhlasně přikývla hlavou, rozběhl se ke kosti. Ale po chvilce se zarazil, zvedl hlavu a zkoumavě se na ni podíval. Přikývla a usmála se. Possum se šťastným povzdechem spokojeně sklonil hlavu k drahocennému jelenímu žebru.

„Mercedes měla pravdu, když říkala, že se lidé rvou o práci jako psi o kost,“ řekl Billy zádumčivě. „Je to pud. Nemohl jsem za to, když jsem některého stávkokaze praštil do brady, zrovna tak, jako Possum nemůže za to, že chňapl po tobě. Nedá se to ničím vysvětlit. Co člověk musí, to musí. Skutečnost, že něco dělá, svědčí o tom, že to dělat musí, ať si to dovede vysvětlit nebo ne. Pamatuješ, jak Hall nedovedl vysvětlit, proč hodil tu hůl Timothy McManusovi pod nohy při běžeckých závodech? Když člověk musí, tak musí. To je všechno, co ti můžu říct. Nikdy jsem neměl nejmenší důvod zbít toho našeho podnájemníka Jimmyho Harmona. Byl to slušný chlapík, čestný a pořádný. Ale tehdy jsem musel, když to se stávkou šlo špatně a ve mně všechno vřelo a já myslel, že to už nevydržím. Neříkal jsem ti to, ale jednou jsem ho navštívil, když se mi hojily ruce a já si vyšel na procházku. Zašel jsem do depa, počkal, až se vrátil zvenku, a omluvil jsem se mu. Proč jsem se mu omlouval? Nevím, asi ze stejného důvodu, proč jsem ho zmlátil… Prostě jsem musel.“

A tak Billy, leže na břehu řeky Umpqua, realisticky filosofoval o životě, zatímco Possum potvrzoval jeho slova svými tesáky, které s velkou chutí zatínal do jeleního žebra.

Kapitola XVI

S Possumem vedle sebe vjela Saxon do města Roseburgu. Jela krokem. Za vozem byli přivázáni dva silní mladí tažní koně, za nimi šlo volně dalších šest a průvod uzavíral Billy, sedící na devátém koni. Všechny tyto koně pak z Roseburgu poslal do stájí v Západním Oaklandu.

V údolí Umpqua vyslechli podobenství o bílém vrabci. Farmář, který jim je vyprávěl, byl starší, zdravím kypící člověk. Jeho farma byla vzorem pořádku a systematičnosti. Později se Billy od sousedů dozvěděl, že se jeho majetek odhaduje na čtvrt miliónu.

„Slyšeli jste příběh o farmáři a bílém vrabci?“ zeptal se Billyho u oběda.

„Nikdy jsem ani neslyšel, že by bílí vrabci existovali,“ odpověděl Billy.

„Musím uznat, že jsou opravdu velmi vzácní,“ řekl farmář. „Ale poslechněte si ten příběh. Byl jeden farmář, kterému štěstí moc nepřálo. Nic se mu nedařilo, až jednoho dne uslyšel o podivuhodném bílém vrabci. Bílého vrabce je prý možno spatřit jedině za úsvitu, kdy teprve vycházejí červánky, a přináší prý velké štěstí farmáři, kterému se podaří ho chytit. Druhého dne ráno vstal farmář za úsvitu, ba ještě dřív, a čekal na vrabce. Potom ho hledal celé dlouhé měsíce, ale nikdy ho ani nezahlédl.“

Hostitel zavrtěl hlavou. „Ne, bílého vrabce nikdy nenašel, ale zato našel na farmě spoustu věcí, které potřebovaly jeho pozornost a které udělal ještě před snídaní, a ani nezpozoroval, jak farma začala prosperovat, takže zanedlouho vyplatil hypotéku a začal ukládat peníze do banky.“

Když odpoledne vyjeli na další cestu, pohroužil se Billy do hlubokých úvah.

„Ach, pochopil jsem to docela dobře,“ řekl nakonec, „ale stejně mě to neuspokojuje. Žádný bílý vrabec samozřejmě neexistoval, ale tím, že farmář začal časně vstávat a všímat si věcí, které předtím zanedbával… ach, pochopil jsem to docela dobře. Ale, Saxon, jestliže farmářský život vypadá takhle, nestojím o to, abych našel měsíční údolí. Život nemá být jen těžká práce. Od úsvitu do soumraku těžce pracovat… to jsem mohl zůstat ve městě. Jaký je v tom potom rozdíl? Pro sebe máš čas, jenom když spíš, nemůžeš se těšit ze života. A ať už člověk spí kdekoli, je jako mrtvý. To už je lepší být dočista mrtvý než takhle pracovat do úmoru. To bych raději celý život putoval po silnicích, sem tam zastřelil vysokou, chytil pstruha, ležel v chládku na zádech, smál se a bavil se s tebou a… a chodil plavat. Já pracuji rád, ale je rozdíl mezi přiměřenou prací a takovou dřinou bez oddechu.“

Saxon plně souhlasila. Vzpomněla si na léta své dřiny a srovnávala je s radostným životem, jaký teď vedli na silnicích.

„Nechceme být bohatí,“ řekla. „Ať se na ostrovech Sacramenta a v zavlažovaných údolích honí za bílými vrabci. Když budeme v měsíčním údolí vstávat časně, bude to proto, abychom si poslechli zpěv ptáků a zpívali s nimi. Když budeme občas těžce pracovat, bude to jen proto, aby nám zbylo víc času na zábavu. A až půjdeš plavat, půjdu s tebou. A budeme se bavit tak usilovně, že pak budeme rádi pracovat, abychom měli změnu.“

„Už jsem úplně zvadl,“ ohlásil Billy a utíral si pot z opáleného čela. „Co říkáš, neměli bychom zamířit k pobřeží?“

Obrátili se k západu a sestupovali divokými horskými průsmyky do údolí. Cesta byla tak špatná, že na jednom sedmimílovém úseku uviděli deset rozbitých aut. Billy nechtěl umořit koně, a proto se utábořili u zurčícího potoka, z něhož za chvilku vytáhl dva pstruhy. Tam chytila i Saxon svého prvního velkého pstruha. Byla zvyklá vytahovat pstruhy dlouhé devět až deset palců, ale když se chytil tento velký pstruh, trhlo to udicí tak prudce, že vykřikla překvapením. Billy k ní přišel na břeh a radil jí. Po několika minutách Saxon se žhnoucím obličejem a se vzrušeně jiskřícíma očima opatrně vytáhla svůj neobvyklý úlovek z vody na suchý písek. Tam se pstruh z udice sesmekl a strašně sebou házel, až po něm skočila a chytila ho do obou rukou.

„Šestnáct palců,“ řekl Billy, když mu ho hrdě ukázala. „Počkej!… Co s ním chceš udělat?“

„Omýt ho z písku,“ odpověděla.

„Dej ho raději do košíku,“ poradil, ale pak se odmlčel a pozoroval, co bude dál.

Sehnula se na břehu potoka a ponořila nádhernou rybu do vody. Ryba sebou trhla, vysmekla se Saxon z ruky a byla pryč.

„Ach!“ zvolala Saxon zarmouceně.

„Kdo něco najde, má si to udržet,“ řekl Billy poučně. „Ať,“ odpověděla. „Stejně byl větší, než jakého jsi ty kdy chytil.“

„Vždyť já nepopírám, že umíš skvěle chytat,“ řekl táhlým hlasem. „Chytilas přece mě.“

„To nevím,“ odpověděla. „Se mnou to asi bude jako s tím člověkem, kterého zavřeli, že chytal pstruhy v době hájení. Tvrdil pak, že to udělal v sebeobraně.“

Billy se zamyslel, ale nepochopil ji.

„Tvrdil, že na něho pstruh učinil útok,“ vysvětlila.

Billy se zašklebil. Za chvíli řekl:

„Tys mi to dala.“

Obloha byla zatažená, a když jeli podél břehu řeky Coquille, obklopila je náhle mlha.

„Uf!“ zvolal Billy vesele. „Není to prima? Cítím, že to do sebe vpíjím jako vysušená houba. Dřív jsem si mlhy nikdy nevážil.“

Saxon rozpřáhla paže, jako by si jí chtěla nabrat do náruče, a pak začala v šedé mlze napodobovat plavání.

„Nikdy bych si nemyslela, že mě slunce jednou omrzí,“ řekla, „ale v posledních týdnech jsme ho měli příliš mnoho.“

„Od té doby, co jsme přišli do údolí Sacramenta,“ potvrdil Billy. „Příliš mnoho slunce taky škodí. Na to jsem už přišel. Slunce je jako alkohol. Všimla sis, jak se člověk cítí dobře, když slunce vyjde po týdnu zamračeného počasí? Takové sluneční světlo je potom jako hlt visky. Má stejný účinek. Po celém těle se ti rozleje příjemné teplo. Nebo když plaveš a vylezeš z vody a lehneš si na slunko, jak je ti potom dobře. To proto, že usrkuješ sluneční koktají. Ale dejme tomu, že bys ležela na slunku dvě hodiny. Už by ses necítila tak dobře.

Pohybovala by ses pomalu, oblékání by ti trvalo velice dlouho. Cestou domů bys sotva vlekla nohy a cítila by ses mizerně, jako by z tebe unikal život. Čím to? Prostě ses opila sluncem a teď za to pykáš. To je jasný. Proto je lepší žít v podnebí, kde bývá i mlha.“

„To jsme tedy byli několik měsíců opilí,“ řekla Saxon. „A teď vystřízlivíme.“

„Fakt, Saxon, v tomhle podnebí udělám dvakrát tolik práce… Podívej se na koně. Ať mě čert vezme, jestliže v nich taky nezačínají hrát všechny žilky.“

Saxoniny oči marně bloudily po borovém háji a hledaly její zamilované sekvoje. Ve městě Bandonu jim řekli, že je najdou dole v Kalifornii.

„Zajeli jsme tedy příliš daleko na sever,“ řekla Saxon. „Naše měsíční údolí musíme hledat jižněji.“

A vydali se k jihu po silnicích, které byly stále horší, jeli dobytkářským krajem Langlois a hustými borovými lesy do Port Oxfordu, kde Saxon sbírala na břehu drahocenné acháty a Billy chytil ohromnou skalní tresku. Do tohoto divokého kraje dosud nepronikla železnice a cesta na jih byla stále neschůdnější. U Gold Beache potkali starou známou, řeku Rogue, a na místě, kde se vlévá do Tichého oceánu, se přes ni dali převézt. Krajina byla stále divočejší, cesta stále horší a osamělé farmy a mýtiny byly od sebe stále vzdálenější.

Nepotkali Asijce ani Evropany. Nečetné obyvatelstvo tvořili původní osadníci a jejich potomci. Někteří staří lidé, s nimiž Saxon hovořila, vzpomínali, jak putovali přes planiny s volským spřežením. Putovali na západ, až je zastavil sám oceán, a tam si vysekali mýtiny, postavili primitivní domy a usadili se. Dostali se nejdál na západ. Staré zvyky se jen málo změnily. Nebyly tam železnice. Na jejich nebezpečné cesty se dosud neodvážilo ani jedno auto. Na východ, mezi nimi a zalidněnými vnitrozemskými údolími, se táhla divočina Coast Range… ráj zvěře, jak se Billy dozvěděl. Prohlásil, že už sama cesta, po níž tam přijeli, byla pro něho rájem zvěře. Vždyť jednou zastavil koně, dal Saxon do rukou oprati a zastřelil jelena osmeráka přímo z vozu.

Když stoupali úzkou silnicí vzhůru panenským lesem jižně od Gold Beache, uslyšeli vysoko nad sebou cinkot zvonků. Po stu yardech našel Billy dosti široké místo, aby uhnul z cesty. Tam čekal a veselé zvonky se zatím rychle blížily po silnici dolů. Zaslechli skřípění brzd, měkký dusot koňských kopyt, jednou ostré zvolání vozky, jindy ženský smích.

„To je vozka, to je vozka,“ mumlal Billy. „Klobouk dolů před ním, ať je to kdokoli, když dokáže jet takovou rychlostí po téhle cestě… Poslouchej! Má silné brzdy. .. Rup! To byla jáma! To jsou pera, Saxon, to jsou pera!“

V    zatáčce cesty nad sebou zahlédli mezi stromy čtyři klusající ryzáky a rychle se točící kola malé, hnědě natřené bryčky.

V    další zatáčce se objevili přední koně, lehký vůz opsal široký oblouk a kola se jen míhala. Uviděli i zadní koně. Potom se celé spřežení vyrovnalo a hřmělo dolů k nim přes úzký dřevěný můstek. Na předním sedadle seděli muž a žena; na zadním sedadle se mezi kufry, puškami, sedly a psacím strojem tísnil Japonec a nad ním a všude kolem něho se skvěla složitě připevněná bohatá úroda jeleních a losích parohů.

„To jsou Hastingsovi,“ zvolala Saxon.

„Prrr!“ vykřikl Hastings, zabrzdil a přitáhl koně, aby je zastavil. Všichni se vzájemně zdravili, včetně Japonce, kterého již znali z Tuláka.

„Tady to je jiné než na ostrovech kolem Sacramenta, co?“ řekl Hastings Saxon. „V těchto horách jsou jen opravdoví staří Američané. A nezměnili se. Jak to vyjádřil John Fox mladší, jsou to naši současní předkové. Naši předkové byli zrovna takoví, jako jsou oni.“

Hastingsovi jim vyprávěli o své dlouhé cestě. Putovali už dva měsíce a chtěli pokračovat na sever přes Oregon a Washington ke kanadským hranicím.

„Odtud pošleme koně zpět a vrátíme se domů vlakem,“ zakončil Hastings.

„Ale když takhle uháníte, měli byste už být o kus dál,“ poznamenal Billy.      

„My všude stavíme,“ vysvětlovala paní Hastingsová.

„Dostali jsme se až do rezervace Hoopa,“ řekl Hastings, „a pak jsme pluli kánoí po řekách Trinity a Klamath až do oceánu. A teď se právě vracíme z opravdové divočiny v okrese Curry, kde jsme strávili dva týdny.“

„Rozhodně tam zajeďte,“ poradil jim Hastings. „Dnes večer budete v Mountain Ranchi. A odtud tam můžete vyrazit. Nejsou tam ovšem cesty, a proto se budete muset na čas rozloučit se svými koňmi. Ale je tam plno zvěře. Zastřelil jsem pět pum a dva medvědy, o vysoké ani nemluvím. A jsou tam i malá stáda losů… Ne, ty jsem nestřílel. Jsou chráněni. Tyto parohy jsem dostal od starých lovců. Všechno vám povím.“

Zatímco muži rozmlouvali, nezahálely ani Saxon a paní Hastingsová.

„Našli jste už své měsíční údolí?“ zeptala se spisovatelova žena, když se loučili. Saxon zavrtěla hlavou.

„Najdete je, pojedete-li dost daleko; určitě přijeďte do Sonomského údolí na náš ranč. A potom, jestliže je do té doby nenajdete, uvidíme, co se dá dělat.“

Po třech týdnech, s ještě větším úlovkem pum a medvědů, než měl Hastings, opustil Billy okres Curry a přejel hranice do Kalifornie. Saxon se náhle octla mezi sekvojemi. A mezi jakými! Billy zastavil vůz, slezl a jednu z nich obešel.

„Pětačtyřicet stop,“ ohlásil. „To je patnáct stop v průměru. A takové jsou všechny, některé i větší… Vlastně ne, tady je – jedna menší. Má v průměru jen asi devět stop. A jsou několik set stop vysoké.“

„Až umřu, Billy, musíš mě pohřbít v sekvojovém háji,“ naléhala Saxon.

„Nedovolím, abys umřela dřív než já,“ ujišťoval ji. „A potom do své poslední vůle napíšeme, aby nás oba pochovali tak, jak jsi říkala.“

Kapitola XVII

Cestou na jih se stále drželi podél pobřeží, lovili, rybařili, plavali a kupovali koně. Billy nakládal koupené koně na pobřežní parníky. Projeli okresy Del Norte a Humboldt – byly větší než státy na východním pobřeží – a přes Mendocino do Sonomy; projížděli obrovskými lesy, v nesčetných potocích chytali pstruhy a překračovali mnoho bohatých údolí. Saxon bez ustání hledala měsíční údolí. Někdy, když se už zdálo, že je našli, ukázalo se, že tam buď nevede dráha, nebo tam nejsou její oblíbené stromy a obvykle tam bylo příliš mnoho mlhy.

„Čas od času přece potřebujeme sluneční koktejl,“ řekla Billymu.

„Jo,“ odpověděl, „z tolika mlhy bychom provlhli. Hledáme něco tak mezi, a proto se budeme muset trochu vzdálit od pobřeží, abychom to našli.“

Začínal už podzim, když se u starého Fort Rosse obrátili zády k Tichému oceánu a vjeli do údolí Ruské řeky. Daleko za sebou nechali Ukiah a jeli přes Cazadero a Guerneville. V Santa Rose se Billy zdržel odesláním několika koní, takže na jihovýchod k Sonomskému údolí vyrazili až odpoledne.

„Myslím, že až dorazíme do Sonomského údolí, bude čas utábořit se na noc,“ řekl, dívaje se na slunce. „Teď jsme v Bermettském údolí. Odsud je možno dostat se ke Glen Ellen. Je to opravdu krásné údolí, náhodou. A tamhle je nějaká senzační hora.“

„Ta hora je sice pěkná,“ usoudila Saxon, „ale ostatní kopce jsou moc holé. A nevidím tu žádné velké stromy. Takové stromy rostou jen v dobré půdě.“

„Vždyť já neříkám, že to tady je měsíční údolí. Ale stejně, Saxon, ta hora je pěkná. Podívej na ty lesy na ní. Vsadím se, že tam bude vysoká.“

„Jsem zvědavá, kde strávíme tuto zimu,“ poznamenala Saxon.

„Víš, že jsem na to právě taky myslel? Přezimujeme v Carmelu. Mark Hall se už vrátil a Jim Hazard taky. Co tomu říkáš?“

Saxon přikývla.

„Jenomže tentokrát už nebudeš výpomocným dělníkem.“

„Ne. Když bude dobré počasí, budeme jezdit kupovat koně,“ přisvědčil Billy a obličej mu spokojeně zazářil. „A jestliže tam bude ten toulavý básník z Mramorového domu, určitě si natáhneme rukavice a připomenu mu, jak mě tenkrát prohnal, div jsem nepadl..“

„Ach! Ach!“ zvolala Saxon. „Podívej, Billy! Podívej!“

Za ohybem silnice se vynořil jakýsi člověk v lehkém vozíku, taženém těžkým hřebcem. Kůň byl světle hnědý a měl hřívu a ohon smetanové barvy. Ohon mu sahal skoro k zemi a hříva byla tak hustá, že se mu na krku rozdělovala a splývala dolů v dlouhých vlnách. Hřebec ucítil klisny, prudce se zarazil a pohodil hlavou, až mu prameny světlé hřívy poletovaly ve větříku. Pak hlavu sklonil, až se chvějícími nozdrami dotkl neklidných kolen a mezi jemně zašpičatělýma ušima bylo vidět neuvěřitelně mohutný oblouk šíje. Když znovu pohodil hlavou a zahryzl se do udidla, objel vozka Billyho v bezpečné vzdálenosti. Na povrchu jasných, divokých hřebcových očí viděli, jak se blýská modrá sklovina, a Billy opatrně přitáhl otěže, a také se zdaleka vyhýbal. Zvednutím ruky požádal kočího, aby zastavil, a když se šťastně minuli, mluvili spolu přes rameno o tažných koních.

Billy se mezi jiným dozvěděl, že se hřebec jmenuje Barbarossa a patří vozkovi, který bydlí v Santa Rose.

„Do Sonomského údolí vedou odsud dvě cesty,“ poučoval je vozka. „Až přijedete na křižovatku, zabočte doleva a dostanete se do Glen Ellenu kolem Bennettovy hory… to je tamta.“

Nad zvlněnými strnisky se vypínala sluncem ozářená Bennettova hora a k úpatí se jí jako hradby tulily pahorky. Pahorky a kopce však byly na té straně holé a rozpálené, i když byly krásné ve své žlutohnědé, typicky kalifornské barvě.

„Jestliže pojedete doprava, dostanete se do Glen Ellenu taky, jenomže cesta je delší a strmější. Ale vaše klisny nevypadají, že by to nezvládly.“

„Která cesta je hezčí?“ zeptala se Saxon.

„Rozhodně ta doprava,“ řekl vozka. „Tamhle je Sonomská hora a cesta vede kolem ní přes Cooperův háj.“

Když se rozloučili, Billy se hned nerozjel, nýbrž otočil se a se Saxon sledovali, jak se bujný Barbarossa vzpíná cestou do Santa Rosy.

„Panečku!“ řekl Billy. „Rád bych tu byl příští jaro.“ Na křižovatce Billy zaváhal a pohlédl na Saxon. „Co na tom, že je cesta delší?“ řekla. „Podívej, jak je tu krásně… všude samé zelené lesy; a tuším, že tam v kaňonech jsou sekvoje. Člověk nikdy neví. Třeba je měsíční údolí zrovna někde tady. A nemůžeme ho přece minout jen proto, abychom ušetřili půl hodiny.“

Odbočili tedy doprava a cesta je vedla z jednoho strmého pahorku na druhý. Když přijeli k velkému kopci, všimli si, že tam bylo dost vody. Jeli kolem bystřiny, a třebaže vinice na kopcích byly sluncem úplně vysušené, farmy v úžlabinách a na rovinách byly obklopeny skupinami nádherných stromů.

„Snad to zní směšně,“ poznamenala Saxon, „ale začínám už mít tu horu ráda. Skoro se mi zdá, jako bych ji už kdysi viděla, všechno okolo je tak příjemné a krásné.“

Když přejeli přes most a jeli ostrou zatáčkou, obklopil je náhle tajemný chlad a šero. Všude dokola se tyčily mohutné kmeny sekvojí. Pod nimi se prostíral růžový koberec podzimních kapradin. Někdy pronikly sluneční paprsky hlubokým stínem a oživily pochmurný háj. Mezi stromy se vinuly vábné cestičky, vedoucí do útulných zákoutí pod sekvojemi, které se vypínaly nad prachem svých předků… a obrovské kruhy svědčily o tom, jakých rozměrů tito předkové dosahovali.

Z háje vyjeli na příkrý hřeben, který byl vlastně jen jedním ze stupínků k Sonomské hoře. Cesta vedla přes zvlněné náhorní planiny, malými úžlabinami a kaňony, bohatě zalesněnými a protkanými zurčícími potůčky. Silnice byla místy blátivá od praménků, které v její blízkosti vytékaly.

„Ta hora je jako houba,“ řekl Billy. „Vždyť už je konec suchého léta a tady ještě všude prosakuje voda.“

„Vím, že jsem tu ještě nikdy nebyla,“ uvažovala Saxon nahlas, „ale všechno mi tu připadá tak známé! Asi se mi o tom zdálo… A tady jsou madroňové stromy!… A je jich celý háj! A manzanity! Víš, je mi, jako bych přijížděla domů... Ach, Billy, co když je to naše údolí?“

„Přilepené na svah hory?“ zeptal se a skepticky se zasmál.

„Ne, tak jsem to nemyslela. Myslela jsem, že by to mohla být cesta do našeho údolí. Protože cesta… všechny cesty do našeho údolí… musí být krásné. A tohle všechno jsem už viděla předtím, zdálo se mi o tom.“

„Je to tu prima,“ řekl souhlasně. „Nevyměnil bych čtvereční míli takovéto krajiny za celé údolí Sacramenta, i kdyby mi k tomu ještě přidali říční ostrovy a Middle River. Ať jsem papež, jestli tu nebude vysoká. A kde jsou prameny, jsou i potoky, a potoky znamenají pstruhy.“

Minuli velký blahobytný farmářský dům, obklopený přenosnými stodolami a kravíny, vjeli pod klenbu lesa a vynořili se u pole, které Saxon na první pohled okouzlilo. Táhlo se mírnou proláklinou od silnice nahoru ke kopci a v dáli je ohraničovala nekonečná řada stromů. V záři zapadajícího slunce se třpytilo jako rozsypané zlato a uprostřed pole stála velká osamělá sekvoj se zničenou korunou, připomínající orlí hnízdo. Dál už les zahaloval horu zelení až k místu, které považovali za vrchol. Když však popojeli, ohlédla se Saxon za svým polem a zjistila, že skutečný vrchol Sonomy ční vzadu a že kopec za jejím polem je jen výběžek svahu velkého horského masívu.

Vpředu i vpravo, za strmými okraji kopců, oddělených od sebe hlubokými zelenými kaňony a rozšiřujících se ve zvlněné sady a vinice, spatřili poprvé Sonomské údolí a divoké hory, lemující jeho východní stranu. Vlevo se utápěly ve zlatavém západu nízké kopce a doliny. Vzadu, na severu, spatřili druhou část údolí a ještě dál za ním jeho protilehlou stranu, řetěz hor, z nichž nejvyšší vypínala svůj nerovný červený starý kráter k růžové, čisté obloze. Vrcholky hor, táhnoucí se od severu k jihovýchodu, zářily dosud v posledních paprscích slunce, ale Saxon a Billy se už nalézali ve večerním stínu. Billy pohlédl na Saxon, a když viděl její nadšení, zastavil koně. Nebe na východě zahořelo všemi odstíny červeného vína a rubínů. Sonomské údolí zalila nachová záplava, která se zvedala stále výš a omývala úpatí hor, tonoucí v jejích nachových vlnách. Saxon mlčky ukázala rukou, aby naznačila, že tuto nachovou záplavu vytvořil stín Sonomské hory při západu slunce. Billy přikývl, popohnal koně a v teplém barevném soumraku začali sjíždět z hor.

Na vyšších úsecích silnice ucítili chladný, lahodný vánek z Tichého oceánu, vzdáleného čtyřicet mil; z každé úžlabiny a prolákliny na ně však vanul teplý dech podzimní půdy, kořeněné trávou spálenou sluncem, spadaným listím a vadnoucími květinami.

Přijeli k okraji hlubokého kaňonu, který jako by pronikal přímo do srdce Sonomské hory. A znovu, bez jediného slova, jen co pohlédl na Saxon, zastavil Billy vůz. Kaňon byl čarokrásný. Vysoké sekvoje ho lemovaly po celé délce. Na druhém konci ho ohraničovaly tři nerovné pahorky, pokryté hustými smrkovými a dubovými lesy. Mezi pahorky se objevil menší kaňon, ne tak hluboký, ale také lemovaný sekvojemi. Billy ukázal na strniště na úpatí pahorků.

„Představoval jsem si, že se zrovna na takových polích budou pást moji koně,“ řekl.

Sjížděli do kaňonu. Cesta vedla podél říčky, zpívající pod javory a olšemi. Ohně západu, odrážející se od ubíhajících mraků podzimní oblohy, zalévaly kaňon karmínem. Vzduch voněl vavřínem. Divoká vinná réva se nad říčkou vinula od stromu ke stromu jako most. Různé druhy dubů byly obrostlé španělským mechem. Kolem říčky rostlo bujné kapradí a přesličky. Odkudsi se ozvalo cukrování hrdličky. Padesát stop nad zemí, skoro nad jejich hlavami, přeskočila přes cestu ze stromu na strom šedá veverka; podle ohýbajících se větví sledovali její cestu vzduchem.

„Mám jakési tušení,“ řekl Billy.

„Dovol, abych to řekla první,“ prosila Saxon.

Čekal a vpíjel se očima do jejího obličeje, když se rozhlížela jako u vytržení.

„Našli jsme své údolí,“ zašeptala. „Je to ono?“

Přikývl, ale zdržel se slov, protože spatřil malého chlapce, který hnal po cestě krávu. V jedné ruce držel neuvěřitelně velkou pušku a ve druhé stejně neuvěřitelně velkého zajíce.

„Jak daleko je do Glen Ellen?“ zeptal se Billy.

„Půldruhé míle,“ zněla odpověď.

„Jak se jmenuje tato říčka?“ otázala se Saxon.

„Divoká. Vlévá se do řeky Sonomy půl míle dál.“

„Jsou v ní pstruzi?“ vyzvídal Billy.

„Jestli je dovedete chytat,“ ušklíbl se chlapec.

„A v horách je vysoká?“

„Teď je doba hájení,“ řekl chlapec vyhýbavě.

„Myslím, že jsi ještě nikdy nezastřelil jelena,“ popichoval ho Billy a dosáhl, čeho chtěl:

 „Můžu vám ukázat parohy.“

„Jeleni parohy shazují,“ dobíral si ho Billy. „Každý je může najít.“

„Ale já mám maso ze svého jelena. Ještě ani není usušené…“

Chlapec se zarazil, protože si uvědomil, že se dal nachytat.

„Neboj se, chlapče, to nic,“ zasmál se Billy a rozjel se. „Nejsem hajný. Obchoduji s koňmi.“

Spatřili ještě mnoho skákajících veverek, majestátných dubů a kouzelných sekvojí, dokud nepřijeli kolem zpívající říčky k brance u cesty. Před ní stála venkovská schránka na dopisy, na níž byl nápis „Edmund Hale“. Pod prostým obloukem se o branku opírali muž a žena, vypadající tak zajímavě a roztomile, že Saxon až zatajila dech. Stáli těsně vedle sebe a jemná ženina ruka se tulila v mužově dlani, která vypadala, jako by byla stvořena k tomu, aby udělovala požehnání. Muž měl ušlechtilý obličej s vysokým čelem, s velkýma, dobromyslnýma šedýma očima pod bohatými bílými vlasy, lesknoucími se jako stříbro. Byl vysoký a silný a jeho drobná žena vedle něho vypadala něžně a jemně. Měla šafránově hnědé vlasy, jaké mívají jen ženy bílého plemene, a pomněnkově modré oči. V půvabných nabíraných zelených šatech vypadala jako kytička.

Pohled na Saxon a Billyho, sjíždějící v zapadajícím slunci z hor, byl asi stejně zajímavý a hezký. Obě dvojice měly oči jen jedna pro druhou. Drobná žena zářila radostí. Mužův obličej vyjadřoval jakousi slavnostní dobromyslnost. Saxon se zdálo, že zná tento roztomilý pár odjakživa, stejně jako pole na kopci a horu. Poznala, že je má ráda.

„Dobrý večer,“ pozdravil Billy.

„Taky tak, děti,“ řekl muž, „ani nevíte, jak vám to sluší, když tam tak sedíte.“

To bylo vše. Vůz projel s brčením dolů po silnici, vystlané spadaným javorovým, dubovým a olšovým listím. Potom přijeli k soutoku obou řek.

„Ach, to by bylo krásné místo pro domov,“ zvolala Saxon a ukázala na říčku Divokou. „Podívej, Billy, ta plošina nad loukou.“

„Je tu úrodná půda, Saxon; a proto musí být i ta plošina úrodná. Podívej, jaké jsou na ní mohutné stromy. A jistě tam taky budou prameny.“

„Pojeďme tam,“ navrhla.

Sjeli ze silnice, přejeli po úzkém mostu přes říčku a pokračovali po staré hrbolaté cestě, která vedla kolem stejně starého klikatého plotu ze sekvojového dřeva. Dojeli před branku, otevřenou a vyvrácenou ze závěsů, kterou vedla cesta na plošinu.

„Je to tady… vím to,“ řekla Saxon přesvědčivě. „Jeď dovnitř, Billy.“

Mezi stromy spatřili malý, obílený farmářský dům.

„Tady máš ty své madroňové stromy…“

Billy ukázal na mohutný strom s kmenem o průměru šest stop, který stál před domem.

Když projeli kolem domu pod velkými duby a zastavili před malou stájí, mluvili šeptem. Aby neztráceli čas, neodstrojili ani koně, jen je přivázali a dali se na výzkumy. Svah od plošiny k louce byl příkrý, ale hustě zalesněn duby a manzanitami. Když se prodírali porostem, vyplašili na dvacet křepelek.

„Bude tu zvěř?“ zeptala se Saxon.

Billy se usmál a začal si prohlížet pramen, který s bubláním stékal na louku. Půda tam byla vysušená sluncem a na mnoha místech hluboko popraskaná.

Na Saxonině obličeji se ukázalo zklamání, ale Billy vzal hroudu země a rozdrtil ji mezi prsty.

„Je úrodná,“ prohlásil. „Nejlepší půda, která sem byla naplavena z kopců během deseti tisíc let. Ale…“

Odmlčel se, pozorně se rozhlédl, zkoumaje polohu louky, pak zašel k sekvojím, které ji obkličovaly, a opět se vrátil.

„V tomto stavu za moc nestojí,“ řekl. „Ale bude to výborná půda, až se s ní bude správně zacházet. Je třeba jít na to s filipem a odvodnit ji. Tato louka je přirozená nádrž, ještě nezaplněná. Za sekvojemi vede k říčce příkrý svah. Pojď, ukážu ti to.“        

Šli mezi sekvojemi až k řece Sonomě. Na tomto místě řeka nezpívala. Vlévala se do klidného jezírka. Vrby, rostoucí na jejich straně, skláněly se až k vodě. Na protější straně byl břeh příkrý. Billy změřil výšku břehu odhadem a hloubku vody připlavenou tyčí.

„Patnáct stop,“ ohlásil. „Bude se do ní nádherně skákat a budeme si moct krásně zaplavat, sto yardů tam a zpět.“

Šli kolem jezírka. Vytékalo úžlabinou přes holé balvany do jiného jezírka. Když se dívali, vyskočil z vody pstruh a znovu se schoval pod hladinou, zanechávaje na klidném povrchu šířící se kruhy.

„Myslím, že na zimu nepojedeme do Carmelu,“ řekl Billy. „Toto místo bylo stvořeno speciálně pro nás. Ráno zjistím, komu patří.“

Za půl hodiny, když krmil koně, upozornil Saxon na hvizd lokomotivy.

„Tady máš i svou železnici,“ řekl. „To je vlak, který jede do Glen Ellenu a to je odsud jen míli.“

Saxon už pod přikrývkami usínala, když ji Billy probudil.

„A co když ten chlapík, kterému to všechno patří, nebude chtít nic prodat?“

„Tím si nelam hlavu,“ odpověděla Saxon s neochvějnou jistotou. „Tady už zůstaneme. Vím to.“

Kapitola XVIII

Probudil je Possum, který rozhořčeně vyčítal veverce, že nechce slézt ze stromu, aby ji mohl chytit. Veverka dohnala Possuma svým hašteřivým brebentěním k šílenému pokusu vydrápat se na strom. Billy a Saxon se smáli a bavili se tím, jak Possum zuří.

„Jestliže to bude naše, nebudou se tu veverky střílet,“ řekl Billy.

Saxon mu stiskla ruku a posadila se. Od plošiny se ozýval křik straky.

„Víc už člověk ani nemůže chtít,“ povzdechla si šťastně.

„Kromě prodejní smlouvy,“ opravil ji Billy.

Po spěšné snídani zahájili průzkum. Obešli nepravidelné hranice farmy a prošli celý pozemek od plotu až k řece a zase zpět. Na úpatí plošiny u okraje louky objevili sedm pramenů.

„Tady máš zásobu vody,“ řekl Billy. „Odvodni louku, zorej půdu, a když ji pohnojíš a dáš jí všechnu tuto vodu, můžeš sklízet úrodu celý rok. Je toho asi pět akrů a já bych to opravdu nevyměnil za pozemek paní Mortimerové.“

Stáli ve starém ovocném sadu na plošině, kde napočítali sedmadvacet stromů, sice zanedbaných, ale velmi silných.

„A nahoře na hrázi za domem se mohou pěstovat maliny a ostružiny.“ Saxon se odmlčela, protože ji napadla nová myšlenka. „Kdyby sem tak chtěla přijet paní Mortimerová a poradit nám!… Myslíš, že by přijela, Billy?“

„Určitě by přijela. Ze San José jsou to sem jen čtyři hodiny cesty. Ale především si toto místo musíme zajistit. Potom jí můžeš napsat.“

Na nejdelší straně tvořila hranici malé farmy řeka Sonoma, ze dvou stran laťkový plot a na čtvrté straně tekla říčka Divoká.

„Víš, že ten krásný pár budeme mít za sousedy?“ vzpomněla si Saxon. „Jejich hospodářství je od našeho odděleno jen říčkou.“

„Zatím ještě není naše,“ poznamenal Billy. „Pojďme je navštívit. Jistě nám o tom řeknou něco bližšího.“

„Je to už jako naše,“ odpověděla. „Hlavní věc bylo najít to místo. Ať už patří komu chce, moc mu na něm nezáleží. Dávno už tu nikdo nebydlí. A Billy… tobě se tu líbí?“

„Dokonale,“ odpověděl upřímně. „Jenom škoda, že to není vetší.

Když však spatřil zklamání v jejím obličeji, hned se vzdal svého velkého snu.

„Koupíme to… už jsme se rozhodli,“ řekl. „Ale hned za loukou začínají lesy, takže je tu málo pastvin… jen tak pro dva tři koně a krávu. Ale to je jedno. Nemůžeme mít všechno, a co tu je, je prvotřídní.“

„Berme to jako začátek,“ utěšovala ho. „Později můžeme něco přikoupit… třeba ten vedlejší pozemek, který se táhne od Divoké k těm třem pahorkům, co jsme je včera viděli…“

„Kde jsem v duchu viděl, jak se pasou moji koně,“ vzpomněl si se zábleskem v očích. „Proč ne? Už se toho od té doby, co jsme se vydali na cesty, uskutečnilo tolik, proč by se nemělo uskutečnit i to‘“

„Budeme se snažit, Billy.“

„Budeme pracovat jako diví,“ řekl rozhodně.

Prošli venkovskými vrátky a šli cestičkou, vinoucí se lesem. Po domě nebylo ani známky, dokud nepřišli těsně k němu. Pak zjistili, že je ukryt mezi stromy. Byl osmihranný a byl postaven tak dovedně, že vypadal nízký, třebaže měl jedno patro. Zdálo se, že vyrůstá přímo ze země, stejně jako stromy kolem něho. Zahrada tam nebyla. Všechno rostlo divoce až ke dveřím. Schodiště hlavního vchodu tvořil jediný schod. Nade dveřmi si přečetli nápis „Trillium Covert“, vyrytý podivnými písmeny.

„Jen pojďte nahoru, drahouškové,“ ozval se shora hlas, když Saxon zaklepala.

Odstoupila, podívala se vzhůru a spatřila drobnou paní, usmívající se z verandy. Měla na sobě růžové, splývající domácí šaty a Saxon opět připomněla květinu.

„Jen strčte do předních dveří, nejsou zamčené, a vstupte,“ zvala je.

Saxon vešla první a Billy v patách za ní. Vešli do světlé místnosti s velkými okny, kde v krbu z hrubě tesaných kamenů doutnalo velké poleno. Na kamenné římse krbu stál objemný mexický džbán s podzimními větvičkami a s plazivým divokým vínem. Stěny byly obložené přírodním dřevem, napuštěným, ne však leštěným. Vzduch voněl čistou lesní vůní. V tupém rohu místnosti stálo harmonium z ořechového dřeva.

V    tomto osmistěnném příbytku byly rohy všech místností tupé.

V    jednom koutě stály police plné knih. Oknem nad nízkou pohovkou byl vidět klidný obraz podzimních stromů a žluté trávy s vyšlapanými cestičkami, které křížem krážem protínaly celý malý pozemek. Půvabné malé schodiště se točilo kolem dalších oken do horního patra. Paní domu je přivítala a zavedla do pokoje. Saxon hned poznala, že je to její pokoj. Dvě stěny tohoto prostranného pokoje tvořila vlastně samá okna. Pod dlouhým okenním rámem byly poličky s knihami. Knihy ležely i na pracovním stole, na pohovce a na psacím stole v nepořádku svědčícím o tom, že jsou čteny. Džbán s podzimními větvičkami na desce otevřeného okna jako by doplňoval půvab roztomilé hnědovlasé ženy, která se posadila do červeného křesílka, v jakém se houpávají děti.

„Divný dům, že?“ zasmála se paní Halová dívčím, spokojeným smíchem. „Ale my ho máme strašně rádi. Edmund ho postavil vlastníma rukama… dokonce i instalaci udělal sám a strašně se s tím nadřel, než se mu povedla.“

„I tu podlahu z tvrdého dřeva v předsíni a krb?“ zeptal se Billy.

„Všechno, všechno,“ odpověděla hrdě. „I polovinu nábytku. I ten cedrový psací stůl tady, i pracovní stůl… všechno udělal vlastníma rukama.“

„A jsou to tak něžné ruce,“ podotkla Saxon.

Paní Halová na ni rychle pohlédla a její čilý obličej vděčně zazářil.

„Jsou opravdu něžné, jsou to nejněžnější ruce, jaké jsem kdy poznala,“ řekla tiše. „Jste tak milá, že jste si toho všimla, vždyť jste je viděla jen včera, když jste jeli okolo.“

„Musela jsem si jich všimnout,“ řekla Saxon prostě.

Její pohled sklouzl za paní Halovou, přiváben stěnou vyzdobenou kouzelným vzorkem, zobrazujícím medové plástve poseté zlatými včelami. Na stěnách viselo jen několik zarámovaných fotografií.

„Jsou to všechno portréty,“ řekla Saxon, vzpomínajíc na krásné obrazy v domku Marka Halla.

„Má okna rámují mé krajinky,“ odpověděla paní Halová, ukazujíc ven. „Uvnitř chci mít jen tváře svých drahých, kteří tu nemohou být stále se mnou. Někteří z nich jsou strašní tuláci.“

„Ach!“ zvolala Saxon a vyskočila, aby se podívala na jednu fotografii. „Vy znáte Claru Hastingsovou?“

„Samozřejmě. Vychovala jsem ji od maličká... div jsem ji neodkojila. Přišla ke mně jako nemluvně. Její matka byla moje sestra. Víte, že se jí velmi podobáte? Říkala jsem to včera Edmundovi. On si toho také všiml. Proto nebylo divné, že jste hned uchvátili jeho srdce, když vás viděl sjíždět z hor s těmi krásnými koňmi.“

Paní Halová tedy byla Clařinou tetou… také ze starého rodu, který připutoval přes planiny. Saxon teď chápala, proč jí paní Halová tak připomínala matku.

Při rozhovoru úplně zapomněly na Billyho, který mlčky obdivoval dokonalé zpracování cedrového psacího stolu. Saxon vyprávěla, jak se setkali s Clarou a Jackem Hastingsem na jachtě a jak se Hastingsovi vydali na cestu do Oregonu. Paní Halová řekla, že jsou už zase pryč, koně poslali z Vancouveru domů, sedli na kanadskou pacifickou dráhu a odcestovali lodí do Anglie. Paní Halová znala Saxoninu matku, vlastně její básně, a ukázala Saxon nejen „Výběr z časopisů“, ale i objemnou knihu výstřižků s mnoha matčinými básněmi, které Saxon ani neznala. „Psala překrásné verše,“ řekla paní Halová. „V těchto zlatých časech psalo mnoho básníků, ale skoro na všechny se zapomnělo. Tehdy ještě nebylo tolik časopisů a básně zapadly v místních novinách.“

Jack Hastings se zamiloval do Clary, vyprávěla dále, a když navštívil Trillium Covert, zamiloval se i do Sonomského údolí a koupil překrásný ranč, jenomže ho málo užije, protože často cestuje po světě. Paní Halová také vyprávěla, jak v padesátých letech, kdy ještě byla děvčátkem, putovala přes planiny, a stejně jako paní Mortimerová dobře znala bitvu na Malé louce i celou historii vyvraždění karavany vystěhovalců, z nichž zůstal naživu jen Billyho otec.

„A tak,“ skončila Saxon po hodině své vyprávění, „hledáme už třetí rok své měsíční údolí a teď jsme je našli.“

„Měsíční údolí?“ zeptala se paní Halová. „Museli jste přece o něm už dávno vědět. Proč jste tak dlouho otáleli?“

„Ale my jsme o něm nevěděli. Vydali jsme se ho hledat jen tak, poslepu. Mark Hall to nazval putováním do zaslíbené země a dobíral si nás, že bychom měli chodit s dlouhými poutnickými holemi. Říkal, že až na to místo přijdeme, poznáme je podle toho, že hole rozkvetou. Dělal si legraci ze všeho krásného, co jsme ve svém údolí chtěli mít, a jednou večer mě zavolal ven a ukázal mi dalekohledem měsíc. Řekl, že takové kouzelné údolí můžeme najít jedině tam. Chtěl tím říci, že je to marný sen, ale my jsme ten název přijali a odešli jsme takové údolí hledat.“

„To je náhoda!“ zvolala paní Halová. „Tady totiž opravdu je Měsíční údolí.“

„Já vím,“ řekla Saxon s klidnou jistotou. „Je tu všechno, po čem jsme toužili.“

„Ale vy mi nerozumíte, má drahá. Toto je opravdu Měsíční údolí. Je to Sonomské údolí. Sonoma je indiánské slovo, které znamená měsíční údolí. Indiáni je tak nazývali od nepaměti, dávno předtím, než sem přišli první běloši. My, kteří je máme rádi, je stále ještě tak nazýváme.“

Saxon si vzpomněla na tajemné narážky Jacka Hastingse a jeho ženy, a rozhovor plynul dál, až Billy začal být netrpělivý. Významně odkašlal a přerušil je.

„Rádi bychom se něco dozvěděli o tom ranči za říčkou… komu patří, zda by ho majitel prodal, kde bychom ho našli a tak podobně.“

Paní Halová vstala.

„Zajdeme za Edmundem,“ řekla, vzala Saxon za ruku a odváděla je.

„Propána!“ zvolal Billy, shlížeje k ní dolů. „Vždycky jsem si myslel, že je Saxon maličká. Ale z ní by byly dvě takové, jako jste vy.“

„Zato vy jste pořádně veliký,“ usmála se drobná žena. „Ale Edmund je ještě vyšší a má širší ramena.“

Prošli světlou halou a našli velkého, hezkého muže, jak čte, natažen v obrovském misionářském houpacím křesle. Vedle stálo dětské křesílko z červeně lakovaného rákosí. Na mužových kolenou se roztahovala neuvěřitelně velká pruhovaná kočka s hlavou obrácenou k hořícímu polenu v krbu. Ona i její pán pohlédli ke dveřím, aby pozdravili hosty. Saxon znovu pocítila láskyplnou dobrosrdečnost, vyzařující z jeho obličeje, očí i rukou, na něž podvědomě upřela pohled. Znovu ji dojaly svou něžností. Byly to ruce lásky. Byly to ruce člověka, o jakém se jí nikdy ani nesnilo. Nikdo z té veselé carmelské party se mu nepodobal. Byli to umělci. Toto byl učenec, filosof. Místo vášní mladosti a všeho mladistvého vzdoru měla před sebou dobrotu a moudrost. Tyto něžné, ušlechtilé ruce mají za sebou všechnu hořkost a sklízejí už jen sladkost života. Třebaže měla carmelskou společnost velmi ráda, zachvěla se při myšlence, jací budou všichni ti „carmelitáni“, až budou stejně staří jako on… zejména divadelní kritik a Železný muž.

„Tady jsou ti drahouškové, Edmunde,“ řekla paní Halová. „Představ si! Chtějí koupit Madroňský ranč. Tři roky ho hledali… zapomněla jsem jim říci, že my jsme Trillium Covert hledali deset let. Řekni jim, co o tom víš. Myslím, že ho pan Naismith chce stále ještě prodat.“

Posadili se na jednoduché, těžké židle a paní Halová si sedla do malého proutěného houpacího křesílka vedle mohutného misionářského křesla a její štíhlá ruka vklouzla jako kvítek do Edmundovy. Saxon vážně sledovala rozmluvu, ale její oči objímaly střízlivou místnost, plnou knih. Začínala si uvědomovat, jak ztvárnění dřeva a kamene může vyjádřit ducha toho, kdo je navrhuje a vytváří. Tyto něžné ruce vytvořily všechno… dokonce i nábytek, jak se domnívala, když její oči bloudily od psacího stolu ke křeslu, od pracovního stolu k psacímu pultu u postele ve druhé místnosti, kde stála lampa se zeleným stínidlem a kde ležely srovnané hromady časopisů a knih.

Řekl, že to s Madroňským rančem asi půjde snadno. Naismith ho určitě prodá. Snaží se ho prodat už pět let, od té doby, co vstoupil do společnosti, která prodává minerální vodu z pramene dole v údolí. Štěstí, že je majitelem on, protože skoro všechny pozemky v okolí patří nějakému Francouzi… starému osadníkovi. Ten by se nerozloučil ani s kouskem půdy. Je to opravdový sedlák, zamilovaný do půdy. Je to u něho až chorobné, je to posedlost. Ale je skoupý, i k té půdě. Nemá obchodní nadání, je starý a tvrdohlavý, jeho půda nevynáší a jde jen o to, co ho stihne dřív, smrt, nebo úpadek.

Madroňový ranč patří Naismithovi, který žádá padesát dolarů za akr. To by bylo tisíc dolarů, protože má dvacet akrů. Při starých metodách hospodaření by farma za ty peníze nestála. Jako obchodní investice by stála za to, protože okolní svět právě začíná objevovat přednosti údolí a nenajde se lepší místo pro letní pobyt. Jako vklad pro štěstí, radost z krásy a podnebí má ranč cenu tisíckrát větší, než jakou majitel žádá. A Hale ví, že Naismith bude souhlasit, aby větší část požadovaného obnosu zaplatili ve splátkách. Edmund radil, aby si farmu na dva roky pronajali s předkupním právem, přičemž by se nájemné odpočítalo z kupní ceny, kdyby farmu převzali. Naismith to už jednou tak udělal s nějakým Švýcarem, který platil měsíčně deset dolarů nájemného. Ale zemřela mu žena a on pak odešel.

Edmund rychle vycítil, že se Billy něčeho zříká, nevěděl však čeho; po několika otázkách to odhalil… zříká se starého průkopnického snu o rozlehlých pozemcích, o dobytku rozptýleném na stovce pahorků, o hospodářství, které by nesmělo být menší než sto šedesát akrů.

„Ale vždyť tolik půdy nepotřebujete, chlapče,“ řekl Edmund vlídně. „Vidím, že rozumíte intenzivnímu hospodaření. Přemýšlel jste už o intenzívním chovu koní?“

Ohromen touto novou myšlenkou pohlédl Billy na něho s otevřenými ústy. Kolikrát si už lámal hlavu, ale nikdy nenašel spojitost mezi těmito dvěma odvětvími. V očích se mu objevila nedůvěra.

„Musíte mi to vysvětlit!“ zvolal.

Starší muž se jemně usmál.

„No tak se podívejte. Především nepotřebujete ani těch dvacet akrů, pokud je nechcete jen pro jejich krásu. Louka má pět akrů. Z nich potřebujete jen dva, abyste si prodejem zeleniny vydělali na živobytí. Po pravdě řečeno, kdybyste vy a vaše žena na těch dvou akrech pracovali od slunka do slunka, nedokázali byste je sami pořádně obdělat. Zůstanou však další tři akry. Máte pro ně dostatek vody z pramenů. Nespokojte se jednou úrodou do roka jako ti starosvětští farmáři v tomto údolí. Obdělávejte je jako zeleninovou zahradu, intenzívně, po celý rok, pěstujte na nich krmivo pro koně, zavlažujte je, dávejte jim hnojivo a střídejte plodiny. Tyto tři akry uživí tolik koní jako bůhvíjak velké, ale přitom neoseté, zanedbané a zpustlé pastviny. Přemýšlejte o tom. Půjčím vám knihy, zabývejte se tímto námětem. Nevím, jak velkou úrodu budete mít, ani nevím, kolik sežere kůň, to už je vaše starost. Ale jsem si jist, že i když si najmete nádeníka, který by místo vás pomáhal vaší ženě na jejích dvou akrech zeleniny, budete mít právě dost co dělat, abyste to všechno stačili, až budete mít tolik koní, kolik vaše tři akry dokáží uživit. A potom můžete přikoupit další půdu a další koně, získat víc bohatství, jestliže v tom spatřujete své štěstí.“

Billy pochopil. V nesmírném nadšení zvolal:

„Vy jste skutečný farmář!“

Edmund se usmál a pohlédl na svou ženu.

„Řekni mu na to svůj názor, Annetto.“

Její modré oči zajiskřily a vyhověla mu.

„On totiž vůbec nefarmaří. A nikdy nefarmařil. Ale vyzná se v tom.“ Ukázala na stěny obložené knihami. „Poznává dobro. Studuje všechny dobré věci, které kdy udělali dobří lidé. Jeho potěšením jsou knihy a zpracování dřeva.“

„A nezapomeň na Dulcii,“ namítl mírně Edmund.

„Ano, a Dulcie,“ zasmála se Annette. „Dulcie je naše kráva. Jack Hastings se vždy směje, že je velký problém zjistit, kdo koho miluje víc, Dulcie Edmunda, nebo Edmund Dulcii. Když Edmund odjede do San Franciska, je Dulcie nešťastná. A on je také nešťastný, dokud se co nejrychleji nevrátí. Ach, Dulcie mi už nejednou ukázala, co jsou muka žárlivosti. Ale musím přiznat, že jí rozumí jako nikdo jiný.“

„To je jediné, co znám z praxe,“ potvrdil Edmund. „Jsem autorita na jerseyské krávy. Kdykoli se na mne můžete obrátit.“

Vstal a šel ke knihovně. Uviděli, jaký to je velký a krásný muž. Zastavil se s knihou v ruce, aby odpověděl na Saxoninu otázku. Ne, komáři tu nejsou, jen jednou v létě, když deset dní vál jižní vítr –– což bylo něco nevídaného – zavál sem ze zátoky San Pablo několik komárů. Pokud jde o mlhu, ta bývá v každém údolí. Ale tady, kde jsme chráněni Sonomskou horou, jsou mlhy skoro vždy vysoko. Přiženou se z oceánu, vzdáleného čtyřicet mil, ale odrazí se od Sonomské hory a rozptýlí vysoko ve vzduchu. A ještě něco: Trillium Covert a Madroňový ranč leží naštěstí v úzkém teplém pásmu, takže za mrazivých zimních jiter je tu teplota vždy o několik stupňů vyšší než v ostatním údolí. V tomto teplém pásmu ostatně bývá mráz jen málokdy, o čemž svědčí i úspěšné pěstování některých druhů pomerančovníků a citroníků.

Edmund vyhledával další knihy, až jich vytáhl pěknou hromádku. Otevřel knihu, která ležela nahoře: „Tři akry a svoboda“ od Boltona Halla a četl jim o člověku, který při obdělávání svých deseti akrů starodávným způsobem ušel šest set padesát mil ročně a vytěžil z nich tři tisíce měřic mizerných brambor; a pak četl o jiném člověku, o „novém“ farmáři, který obdělával jen pět akrů, ušel jen dvě stě mil a vytěžil tři tisíce měřic raných brambor nejlepší jakosti, jež prodal několikanásobně dráž než první farmář.

Saxon přijala od Edmunda knihy, a když je Billymu kladla do náruče, četla tituly: „Kalifornské ovoce“ od Wicksona, „Kalifornská zelenina“ od Wicksona, „Hnojiva“ od Brookse, „Drůbež na farmě“ od Watsona, „Zavodňování a odvodňování“ od Kinga, „Pole, továrny a dílny“ od Kropotkina a „Zemědělské zprávy“ čís. 22 o chovu hospodářských zvířat.

„Přijďte si kdykoli pro další,“ nabídl jim Edmund. „Mám stovky knih o farmaření a všechny ‚Zemědělské zprávy‘… A až budete mít chvilku času, musíte se seznámit s Dulcii,“ volal za nimi ještě ze dveří.

Kapitola XIX

Paní Mortimerová přijela s katalogy semen a se zemědělskými knihami a našla Saxon pohrouženou do odborných knih vypůjčených od Edmunda. Saxon ji provedl po farmě a paní Mortimerová byla vším nadšená, včetně podmínek pronájmu s předkupním právem.

„A teď,“ řekla, „jak to uděláme? Sedněte si oba. Uděláme si válečnou poradu a já jsem jediná osoba na světě, která vám poví, co máte dělat. Je to má povinnost. Člověk, který dokázal reorganizovat a založit nové katalogy velké městské knihovny, musí přece umět pomoci vám, mladým lidem, abyste se co nejrychleji rozjeli. Čím začneme?“

Odmlčela se, aby si to rozvážila.

„Především, Madroňový ranč je dobrá koupě. Rozumím půdě, rozumím kráse, rozumím podnebí. Madroňový ranč je zlatý důl. V té louce je celé bohatství. O obdělávání si povíme později. Především je tu tedy půda. Za druhé: co s ní zamýšlíte dělat? Vydělávat na živobytí? Ano. Pěstovat zeleninu? Samozřejmě. Co s ní uděláte, až ji vypěstujete? Prodáte ji. Komu?… Teď poslouchejte. Musíte to udělat jako já. Vyloučit zprostředkovatele. Prodávejte přímo spotřebitelům. Najděte si vlastní odbytiště. Víte, co jsem viděla z okna vlaku cestou sem, jen několik mil odsud? Hotely, lázně, letoviska, střediska zimních sportů… to znamená lidi, hladová ústa, odbytiště. Jak se tato odbytiště zásobují? Marně jsem pátrala po zelinářských zahradách… Billy, zapřáhněte koně a hned po obědě nás, Saxon a mě, odvezete. Všechno ostatní je zatím vedlejší, počká to. Jakou cenu má chodit někam bez adresy? Dnes odpoledne si je najdeme. Pak budeme vědět, na čem jsme.“

Saxon však s nimi nejela. Měla mnoho práce, protože chtěla uklidit dlouho zanedbaný dům a připravit pokoj pro paní Mortimerovou. Už dávno uplynul čas k večeři, když se paní Mortimerová a Billy vrátili.

„Máte velké štěstí, děti,“ začala bez okolků. „Toto údolí se teprve probouzí. Je to vaše odbytiště. Nemáte v údolí konkurenci. Hned jsem si myslela, že ty lázně vypadají jako nové – Caliente, Boyes Hot Springs, El Verano a všechny ostatní kolem trati. V Glen Ellenu jsou také tři malé hotely, a to máte hned u ruky. Promluvila jsem si se všemi majiteli a řediteli.“

„Je úplný zázrak,“ obdivoval ji Billy. „Získala by pro své obchody samého pánaboha. Mělas ji vidět.“

Paní Mortimerová přijala poklonu a pokračovala:

„A odkud dostávají zeleninu? Přivážejí ji na vozech ze vzdálenosti dvanáct a patnáct mil ze Santa Rosy a Sonomy. Tam jsou nejbližší zelinářské zahrady a ředitelé mi řekli, že když nemohou dostatečně krýt rostoucí potřebu, jak se často stává, musí narychlo objednávat zeleninu až ze San Franciska, Představila jsem jim Billyho. Slíbili, že budou podporovat místní výrobce. Bude to ostatně pro ně výhodnější. Snažte se dodávat lepší a čerstvější zeleninu. A nezapomínejte, že vaše dodávky budou levnější, protože budete mít kratší dovoz.

Tady vám nezastará ani jediné vejce. Ani zavařeniny a marmelády. Nahoře na hrázi je dost míst, kde nemůžete pěstovat zeleninu. Zítra ráno vám pomohu založit drůbežárnu a výběh pro kuřata. A ještě něco, budete dodávat kapouny na trh do San Franciska. Začněte v malém. Zpočátku to bude jen vedlejší chov. O tom všem vám ještě povím a pošlu vám literaturu. Musíte pracovat hlavou, rukama ať pracují jiní. Musíte tomu dokonale rozumět. Mzdy dílovedoucích jsou vždy vyšší než mzdy dělníků. Musíte si vést účetní knihy. Musíte vědět, na čem jste, musíte vědět, co se vyplácí a co ne a co se vyplácí nejlépe. To vám povědí vaše knihy. Všechno vám postupně ukáži.“

„No ne… a to všechno kvůli dvěma akrům!“ zabručel Billy.

Paní Mortimerová na něho ostře pohlédla.

„Kvůli jakým dvěma akrům?“ řekla příkře. „Pět akrů! Jinak byste nestačili zásobovat svůj trh. A vy, milý chlapče, jen co začnou první deště, budete mít plné ruce práce a koně vyčerpané odvodňováním této louky. Zítra vypracujeme přesné plány. Zůstává ještě otázka pěstování bobulovin tamhle na hrázi… a také nejvybranějších stolních hroznů. To vynáší fantastické peníze. Budete mít ostružiny… od Burbana, který bydlí v Santa Rose… a krásné zahradní maliny. Ale s jahodami neztrácejte čas. Dají příliš mnoho práce. To není jako vinice. Prohlédla jsem si sad, je dobře založený. O opylování a štěpování se dohodneme později.“

„Ale Billy potřebuje tři akry louky,“ objasnila jí Saxon.

„K čemu?“

„Na seno a ostatní krmení pro koně, které bude chovat.“

„Krmení kupte za část zisku z těch tří akrů,“ rozhodla hned paní Mortimerová.

Billy jen polkl a zřekl se svého dalšího snu.

„No dobrá,“ řekl, statečně předstíraje veselí, „ať je po jejím. Všechno pro zeleninu.“

Za celé několikadenní návštěvy paní Mortimerové nechal Billy na ní a na Saxon, aby o všem rozhodly. Oakland vstoupil do období rozkvětu a ze stájí v Západním Oaklandu přišla spěšná objednávka na další koně. A tak Billy sháněl po okolí mladé tažné koně a býval pryč od časného rána do pozdního večera. Díky tomu hned od začátku důkladně poznal své okolí. Stáje v Západním Oaklandu také odprodávaly koně, kterým tvrdá městská dlažba zničila kopyta, a nabídly Billymu, aby si z nich vybral přednostně za zvýhodněnou cenu. Byla to dobrá zvířata. Věděl, jaká jsou, protože je znal z dřívějška. Měkká venkovská půda a předtím odpočinek na pastvě bez okutí jim pomůže dostat se do dobrého stavu. Nebudou se už sice nikdy hodit pro dlážděné ulice, ale na farmách ještě mohou pracovat mnoho let. Kromě toho se také klisny hodily pro chov. Nemohl se však odhodlat ke koupi. Bojoval tento boj tajně sám se sebou a Saxon o tom nic neřekl.

Večer sedával v kuchyni, kouřil a poslouchal, co obě ženy za celý den udělaly a vymyslely. Vhodné koně bylo těžko koupit, a když farmáře přemlouval, aby se s některým svým koněm rozloučili, musel ho z nich přímo páčit, třebaže Billy dostal souhlas, aby kupní cenu zvýšil až o padesát dolarů. Přes stále rostoucí počet automobilů cena těžkých tažných koní stále stoupala. Co Billy pamatoval, se cena těžkých pracovních koní vždy zvyšovala. Po velkém zemětřesení ceny vyskočily, ale nikdy už neklesly.

„Billy, jako nákupčí koní vyděláte víc. než jako obyčejný dělník, ne?“ zeptala se paní Mortimerová. „Tak dobrá. Nebudete muset odvodňovat louku, orat ani nic podobného. Zůstaňte u nakupování koní. Pracujte hlavou. Ale z vašeho výdělku budete laskavě platit jednoho dělníka pro Saxoninu zelinářskou zahradu. Bude to dobrá investice s rychlým ziskem.“

„Samozřejmě,“ souhlasil. „Když si někdo najímá pracovní sílu, chce, aby mu přinášela zisky. Ale nechápu, jak má Saxon s jedním člověkem obdělat pět akrů, když pan Hale tvrdí, že bychom my dva nestačili na všechnu práci na dvou akrech.“

„Saxon nebude pracovat na zahradě,“ odpověděla paní Mortimerová. „Viděli jste mě pracovat v San José? Saxon bude pracovat hlavou. Je načase, abyste to pochopili. Jeden a půl dolaru denně vydělávají lidé, kteří nedovedou pracovat hlavou. Ale ona se nespokojí s jedním a půl dolarem denně. Poslyšte, dnes odpoledne jsem měla dlouhý rozhovor s panem Halem. Říká, že tu v údolí schopné dělníky nenajdete.“

„To vím taky,“ přerušil ji Billy. „Každý, kdo něco umí, jde do města. Zůstávají tu jen ti podřadní. A schopní, kteří tu zůstávají, nepracují za mzdu.“

„Svatá pravda, do písmene. A teď poslouchejte, děti. Věděla jsem to a pan Hale mi to potvrdil. Je ochoten vám to zařídit. Zná dobře situaci a je ve styku se správcem věznice. Zkrátka, dostanete dva vězně ze San Quentinu, kteří se dobře chovají a které pustí podmínečně, aby u vás pracovali na zahradě. Je tam spousta Číňanů a Italů a to jsou nejlepší zahradníci. Zabijete dvě mouchy jednou ranou. Pomůžete ubohým vězňům a sobě taky.“

Saxon se zarazila a zaváhala; Billy se nad tím vážně zamyslel.

„Znáte Johna,“ pokračovala paní Mortimerová, „sluhu pana Hala? Jak se vám líbí?“

„Ach, zrovna dnes jsem si říkala, kdyby se nám tak povedlo najmout si někoho, kdo by byl jako on,“ řekla Saxon dychtivě. „Je to taková milá, věrná duše. Paní Halová mi o něm vyprávěla mnoho hezkého.“

„Jedno vám však neřekla,“ usmála se paní Mortimerová. „John je podmínečně propuštěný trestanec. Před osmadvaceti lety zabil někoho v hádce pro pětašedesát centů. Je u Halů už tři roky. A vzpomínáte si na Louise, na toho starého Francouze na mé farmě? Je to taky trestanec. To je tedy vyřízeno. Až přijdou vaši dva vězňové... budete jim ovšem platit slušnou mzdu… a postarám se, aby byli stejné národnosti, buď Číňané, nebo Italové… až tedy přijdou, John jim pod vedením pana Hala postaví malou chatu, kde budou bydlet. Vybereme pro ni místo. Ale až bude vaše farma v plném provozu, budete potřebovat víc pomocníků. Mějte proto oči otevřené, Billy, když se tak touláte po údolí.“

Druhého dne večer se Billy domů nevrátil, ale v devět přijel na koni chlapec z Glen Ellenu a doručil telegram. Billy ho poslal z jezerního okresu. Obstarával tam koně pro Oakland.

Vrátil se domů až třetí večer, zcela vyčerpaný, ale se špatně tajenou hrdostí ve tváři.

„Copak jste dělal celé tři dny?“ zeptala se paní Mortimerová.

„Pracoval jsem hlavou,“ chlubil se klidně. „Zabil jsem dvě mouchy jednou ranou; vlastně jsem jich zabil celé hejno. A dozvěděl jsem se cosi v Lawndalu a povím vám, že Hazel a Hattie byly pořádně utahané, když jsem je zavedl do stáje v Calistoze a jel dál dostavníkem za Svatou Helenu. Přijel jsem tam včas a získal jsem je… osm tahounů… všechny koně patřící jednomu povozníkovi. Jsou to mladá zvířata, spolehlivá jako dolar, nejlehčí z nich váží přes patnáct set. Včera jsem je odeslal z Calistozy. Ale to ještě není všechno.

Předtím, prvního dne v Lawndalu, jsem potkal chlapíka, který podepsal smlouvu, že bude vozit z lomu dlažební kámen. Chtěl koupit koně. Velmi je potřeboval. Říkal, že by si je třeba i najal.“

„A tys mu poslal těch osm koní, cos koupil?“ přerušila ho Saxon.

„Chyba lávky. Ty jsem koupil za oaklandské peníze a taky jsem je do Oaklandu poslal. S tím podnikatelem z Lawndalu jsem se dohodl, že mu vyhovím později, a on se zavázal platit mi půl dolaru denního nájmu za každého tažného koně až do počtu půl tuctu. Pak jsem telegrafoval šéfovi a požádal ho, aby mi poslal šest klisen s bolavými kopyty, které Bud Strothers pro mne vybere, a aby mi je strhl z mé provize. Bud ví, co potřebuji. Jen co koně dorazí, hned jim strhnu podkovy. Nechám je dva týdny na pastvě a pak je pošlu do Lawndalu. Na tu práci stačí. Budou vozit kámen na dráhu dolů z kopce po hlinité cestě. Půl dolaru denně za každého… to znamená tři dolary po šest dní v týdnu. Nebudu je živit ani se jim starat o podkovy, nic, jen dohlédnu, aby se s nimi dobře zacházelo. Tři dolary denně, fakt! Za ty peníze můžu pro Saxon najmout dva dělníky po půldruhém dolaru, ovšem nebude-li Saxon chtít, aby pracovali i v neděli. Ha! Měsíční údolí! Nebude trvat dlouho a budeme nosit diamanty. Hrome! Člověk by ve městě mohl žít tisíc let a nikdy by nedostal takovou příležitost. Je to spolehlivější než čínská loterie.“

Vstal.

„Jdu napojit Hazel a Hattii, nakrmit je a podestlat jim. Najím se, až se vrátím.“

Obě ženy se na sebe podívaly rozzářenýma očima, každá z nich chtěla něco říci, ale vtom se Billy vrátil a vstrčil hlavu do dveří.

„Jednu věc jste, myslím, nepochopily,“ řekl. „Vydělám na nich denně tři dolary; ale kromě toho mi těch šest koní taky patří. Jsem jejich majitelem. Jsou moje. Jasný?“

Kapitola XX

„Ještě jsem s vámi neskončila, děti,“ řekla paní Mortimerová na rozloučenou; té zimy jim ještě několikrát přijela poradit a poučit Saxon, jak si má své plodiny rozdělit pro okamžitý prodej v drobném, pro zvýšenou poptávku na jaře a pro letní sezónu, kdy bude moci prodat všechno, co vypěstuje, a ještě neuspokojí celou poptávku. Hazel a Hattie zatím každou volnou chvíli vozily hnůj z Glen Ellenu, jehož dvory patrně ještě nikdy nebyly tak důkladně vyčištěny. Pak vozily z nádraží umělá hnojiva, která Saxon koupila podle pokynů paní Mortimerové.

Podmínečně propuštění vězňové byli Číňané. Oba byli ve vězení dlouho a byli už staří; ale s prací, kterou zvládli za jeden den, byla paní Mortimerová spokojena. Gow Yum byl před dvaceti lety správcem zeleninové zahrady na jednom velkém statku v Menlo Parku. Jeho neštěstím byla rvačka, která vznikla v čínské čtvrti Redwood City při hazardní hře fan-tan. Jeho společník Chan Chi byl za starých bouřlivých časů v San Francisku vyhlášeným rváčem se sekerou. Ale čtvrt století disciplíny ve vězeňských zelinářských zahradách mu zchladilo krev a jeho ruka si místo sekery zvykla na motyku. Oba pomocníci přijeli do Glen Ellenu jako drahocenná zásilka v poutech; jejich přijetí potvrdil místní šerif, který pak každý měsíc o nich podával hlášení vězeňským úřadům. Také Saxon o nich posílala každý měsíc zprávu.

Brzy se přestala bát, že jí podříznou krk. Železná ruka státu se nad nimi stále vznášela. Jediný hlt alkoholu by způsobil, že se tato ruka sevře a uvrhne je zpět do vězení. Nesměli se ani volně pohybovat. Když musel jet starý Gow Yum do San Franciska podepsat jakési listiny u čínského konzula, musel nejdřív dostat svolení ze San Quentinu. Oba muži se však chovali dobře. Saxon se bála, že bude muset rozkazovat dvěma trestancům odhodlaným ke všemu; ale když přijeli, poznala, že je radost s nimi pracovat. Řekla jim, co mají dělat, ale oni věděli, jak to mají dělat. Naučila se od nich všemožné triky a fortely obratného zahradničení a velmi brzy si uvědomila, jak by byla bezmocná, kdyby závisela na místních dělnících.

A neměla strach i proto, že nebyla sama. Saxon pracovala hlavou. Brzy si uvědomila, že nemůže dohlížet na práci venku a přitom vykonávat i domácí práce. Napsala proto do Ukiahu energické vdově, která bydlela v sousedním domě a brávala si domů prádlo na praní. Ihned přijala Saxoninu nabídku. Paní Paulová byla čtyřicetiletá žena nízké postavy, vážila dvě stě liber, ale nikdy se neunavila. Kromě toho se nebála a byla by si poradila, jak tvrdil Billy, s oběma Číňany jednou rukou. Paní Paulová přijela se svým synem, venkovským šestnáctiletým chlapcem, který rozuměl koním a uměl podojit Hildu, pěknou jerseyskou krávu, která úspěšně obstála před Edmundovým znaleckým okem. I když paní Paulová vedla domácnost velmi dobře, jednu věc jí Saxon nedovolila – své spodní prádlo si i nadále prala sama.

„Až už nebudu schopná si to sama vyprat,“ řekla Billymu, „můžeš vzít rýč a vykopat mi tam pod tou skupinou sekvojí u Divoké říčky jámu. Bude načase mě pochovat.“

Brzy po příchodu na Madroňský ranč, když u nich byla paní Mortimerová podruhé na návštěvě, přivezl Billy náklad rour; zavedl do domu, do drůbežárny a do stáje vodovod, napájený z cisterny, koupené z druhé ruky, kterou Billy postavil pod pramenem u domu.

„Myslím, že už dovedu pracovat hlavou,“ řekl. „Pozoroval jsem na druhé straně údolí nějakou ženu, jak nosí domů vodu z pramene vzdáleného dvě stě stop; spočítal jsem to. Předpokládal jsem tři takové cesty denně a ve dnech prádla ještě mnohem víc. Nevěřila bys, kolik se ročně prochodí pro vodu. Sto dvaadvacet mil. Chápeš? Sto dvaadvacet mil! Zeptal jsem se jí, jak dlouho tam už bydlí. Prý jedenatřicet let. Znásob si to. Tři tisíce sedm set osmdesát dvě míle, místo aby si opatřila pouhých dvě stě stop rour. Nenaštvalo by tě to?

Ale to ještě není vše. Jen co budu moct, zařídím koupelnu a nádrže… A poslyš, Saxon, znáš tu malou mýtinu, tam, co se Divoká vlévá do Sonomy? Měří jeden akr. A patří mně! Rozumíš? Tam nesmíš šlapat po trávě. Bude to moje tráva. Trochu výš na říčce umístím čerpadlo. Vyhlédl jsem si už jedno větší, z druhé ruky, které můžu koupit za deset dolarů, a načerpám jím víc vody, než budeme potřebovat. A uvidíš, jak nádherně všechno poroste. Budu si muset obstarat ještě jednoho koně pro své cesty po okolí. Hazel a Hattii zaměstnáváš tak, že se k nim skoro nedostanu, a až začneš vozit zeleninu, neuvidím je už vůbec. Myslím, že ta skvělá úroda nám pomůže uživit ještě jednoho koně.“

Billy se však musel na čas zříci své skvělé úrody a zabývat se důležitějšími věcmi. Především nastaly první nesnáze. Těch několik set dolarů, s nimiž přijel do Sonomského údolí, i všechny provize, které od té doby vydělal, se rozplynuly na opravy a živobytí. Z osmnácti dolarů týdenního pronájmu šesti koní v Lawndalu platil mzdy. Proto si nemohl koupit jezdeckého koně, kterého potřeboval na cesty za nákupy koní. Ale znovu přemýšlel a zabil dvě mouchy jednou ranou. Začal hříbata zvykat na sedlo a jezdil na nich, kdykoli se vydal na nákup koní.

Dosud šlo všechno dobře. Ale nová městská správa v San Francisku, která byla nucena šetřit, zastavila další dláždění ulic. To znamenalo zavření lomu v Lawndalu, který byl jedním ze zdrojů dodávajících dlažební kámen. Jeho šest koní se mu nejen vrátí, ale bude je ještě muset živit. A nevěděl, jak zaplatí paní Paulové, Gow Yumovi a Chan Chiovi.

„Mám dojem, že jsme si ukousli větší krajíc, než můžeme spolknout,“ připustil, když o tom mluvil se Saxon.

Toho večera se vrátil domů pozdě, ale s rozzářeným obličejem. Stejně zářila i Saxon.

„Všechno je v pořádku,“ přivítala ho hned u stáje, kde vypřahal unavené, ale bujné hříbě. „Mluvila jsem se všemi třemi. Chápou situaci a jsou celkem ochotni počkat nám zatím se mzdou. Příští týden začneme s Hazel a Hattii rozvážet zeleninu. Potom sem už začnou proudit peníze z hotelů a v mých knihách už nebudou jen výdaje, ale i příjmy. A… ach, Billy… nikdy bys na to nepřišel. Starý Gow Yum má v bance peníze. Přišel pak za mnou… asi si to nejdřív rozvážil… a nabídl mi, že nám půjčí čtyři sta dolarů. Co tomu říkáš?“

„Že nebudu tak hrdý, abych si od něho nevypůjčil, třebaže je Číňan. Je skoro možné, že budeme peníze potřebovat. Protože, víš… neuhádla bys, co jsem dnes od rána dělal. Měl jsem tolik práce, že jsem se ani nestačil najíst.“

„Pracovals hlavou?“ zasmála se.

„Dá se to tak říct,“ rozesmál se i on. „Rozhazoval jsem peníze.“

„Ale vždyť žádné nemáš k rozhazování,“ namítla.

„Mám v tomto údolí úvěr, abys věděla,“ odpověděl. „A dnes odpoledne jsem ho náležitě využil. Hádej, co jsem koupil?“

„Jezdeckého koně?“

Vybuchl ve smích, až se hříbě polekalo, vzepjalo se a Billyho skoro zvedlo ze země, když ho chytil za šíji.

„Myslel jsem, abys hádala doopravdy,“ naléhal, když se zvíře opět postavilo na všechny čtyři a hledělo na něho s nedůvěrou.

„Dva jezdecké koně?“

„Ty ale nemáš žádnou fantazii. Povím ti to. Znáš přece Thiercrofta. Koupil jsem od něho velký povoz za šedesát dolarů. Pak jsem koupil povoz od kováře v Kenwoodu… vážně… za čtyřicet dolarů. A taky jsem koupil povoz od Pinga… senza… za pětašedesát dolarů. Byl bych ho dostal i za padesát, kdyby nevěděl, že ho tak nutně potřebuji.“

„Ale peníze?“ zeptala se Saxon tiše. „Vždyť ti už nezůstalo ani sto dolarů.“

„Neříkal jsem ti, že mám úvěr? Mám ho. Zůstal jsem jim za ty vozy dlužen. Nevydal jsem dnes v hotovosti ani cent, kromě dvou telegramů. Potom jsem koupil tři páry postrojů pro těžké koně… jsou to zánovní řetězové postroje… po dvaceti dolarech za pár. Koupil jsem je od toho člověka, co vozil kámen z lomu. Už je nepotřebuje. A najal jsem od něho čtyři povozy a čtyři páry koní za půl dolaru denně za koně a půl dolaru za vůz… to je šest dolarů denně, které mu musím vyplácet. Ty tři páry postrojů jsou pro mých šest koní. Potom… počkej… jo, najal jsem si dvě stodoly v Glen Ellenu a objednal padesát tun sena a vůz otrub a ječmene z obchodu z Kenwoodu… musím totiž všech čtrnáct koní krmit, kovat a vůbec.

A ještě něco jsem udělal, abys věděla. Najal jsem sedm vozků po dvou dolarech na den a… au! Propána! Co to děláš?“

„Ne,“ řekla Saxon vážně, když ho štípla, „nemluvíš ze spaní.“ Sáhla mu na puls a na čelo. „Horečku taky nemáš.“ Začichala, zda nepil. „Taky ne. Tak pokračuj a dopověz to až do konce… ať už je to cokoli.“

„Ještě ti to nestačí?“

„Ne. Chci vědět víc. Všechno.“

„No dobrá. Ale nejdřív ti musím říct, že ani šéf, co jsem pro něho pracoval v Oaklandu, by mě už nemohl nic naučit. Jsem hotový podnikatel, abys věděla. Všechno ti povím. Jenom nechápu, že mě v tom nepředstihli lidi z Glen Ellenu. Nejspíš zaspali. Ve městě by nikdo takovou příležitost nepřehlédl. Bylo to tak: znáš přece tu pěknou cihelnu, ve které chtějí začít vyrábět zvláštní ohnivzdorné cihly pro vnitřní stěny? No, a když jsem tak stál a trápil se, že se mých šest koní vrátí, že mi nic nevydělají a že toho sežerou tolik, že mě dostanou do chudobince – musel jsem jim přece sehnat nějakou práci – tak jsem si vzpomněl na cihelnu. Zajel jsem tam na hříběti a mluvil s nějakým japonským chemikem, který tam dělá pokusy. Porozhlédl jsem se tam a vidím, že tam jsou už i mistři, kteří zkoumali hlínu a všechno připravovali, aby se mohlo začít s výrobou. Prohlédl jsem si polohu a prostudoval si ji. Pak jsem vyjel nahoru, kde se kope hlína… víš, ta jemná, bílá vápenitá hmota, kterou jsme je viděli kopat za těmi sto čtyřiceti akry U tří pahorků. Vozí se jednu míli dolů z kopce a dva koně to snadno dokáží. Jejich nejtěžší práce bude vlastně tahat prázdný vůz nahoru k hliništi. Pak jsem uvázal hříbě a začal počítat.

Japonský profesor mi řekl, že ředitel a ostatní velká zvířata přijedou ranním vlakem. Nikomu jsem nic neřekl, ale připletl jsem se k uvítacímu výboru, a když vlak přijel, byl jsem na místě a potěšeně jsem jim podával ruku jako zástupce města… a přitom to byla ruka chlapíka, kterého jsi kdysi poznala v Oaklandu jako podřadnýho profesionálního boxera jménem… počkej… jo, už to mám… Velký Billy Roberts bylo jméno, kterým se pyšnil, ale teď ho znají jako váženého pana Williama Robertse.

Zkrátka, jak už jsem řekl, podal jsem jim ruku a vydal se s nimi do cihelny a z jejich rozhovoru jsem poznal, že by se dalo něco podniknout. Pak jsem už jen čekal na příležitost, abych jim předložil svou nabídku. Jenom jsem se celou dobu bál, že už mají dovoz zamluvený. Ale když mě požádali o rozpočet, poznal jsem, že nemají. Znal jsem ho zpaměti a vychrlil ho ze sebe. Jejich šéf si to poznamenal do notesu.

Chceme s tím začít ve velkém a hned, řekl a zkoumavě si mě prohlížel. Kolik máte koní, pane Robertsi?

Kolik mám koní!… Vždyť mám jen Hazel a Hattii a ty jsou příliš slabé pro těžký povozy.

Můžu vám hned poskytnout čtrnáct koní a sedm povozů, řekl jsem. Jestliže budete potřebovat víc, opatřím vám je.

Dejte nám patnáct minut na rozmyšlenou, pane Robertsi, řekl.

Samozřejmě, odpověděl jsem smrtelně vážně… jen si mě při tom představ!… Ale nejdřív ještě něco. Žádám smlouvu na dva roky a pak, rozpočet závisí ještě na jedné věci. Jinak to nemůžu vzít.

Oč jde? zeptal se.

O skládku, povídám. Jsme tu na místě a můžu vám to hned ukázat.

Ukázal jsem jim to. Ukázal jsem jim, jaké bych měl ztráty, kdyby trvali na svém plánu, aby se s povozy jezdilo dolů a pak zase nahoru ke skládce. Poradil jsem jim: stačí, když tu postavíte bednění na padesát stop, převedete cestu kolem úpatí kopce a postavíte zvýšený můstek asi sedmdesát nebo osmdesát stop dlouhý.

Ty, Saxon, tato slova na ně udělala dojem. Mluvil jsem na rovinu. Jenomže oni mysleli na cihly a já myslel na koně.

Uvažovali o tom asi půl hodiny a já se při tom čekání cítil tak mizerně, jako když jsem tě žádal o ruku a čekal, jestli řekneš ano. Znovu jsem si všechno přepočítal a uvažoval jsem, kolik bych mohl slevit, kdyby bylo třeba. Víš, dal jsem jim mastný rozpočet… normální městské ceny; byl jsem připraven, že s nimi půjdu dolů. Potom se vrátili.

Na venkově by měly být nižší ceny, řekl jejich šéf.

Ne, odpověděl jsem. V tomto údolí se pěstuje víno, proto tu není dost sena a krmiva pro zdejší koně. Musí se dovážet z údolí San Joaquin. V San Francisku koupím seno a krmivo s dodávkou až do domu levněji než tady, kde si ho musím navíc ještě sám odvézt.

To na ně silně zapůsobilo. Byla to pravda, a oni to dobře věděli. Ale… ty! Kdyby se vyptali na mzdy vozků a na ceny, za kolik se kovají koně, musel bych slevit, protože na venkově není odborová organizace vozků ani kovářů, a nájemné je nízké, a proto tyto dvě položky vyjdou mnohem levněji. Ha! Dnes odpoledne jsem se dohodl s kovářem proti poště; souhlasil, že bude kovat všechny moje koně a že mi sleví pětadvacet centů z každého okutí, samozřejmě tak, aby to nikdo nevěděl. Je však ani nenapadlo zeptat se na to, protože měli plnou hlavu cihel.“

Billy sáhl do náprsní kapsy, vytáhl jakousi úřední listinu a podal ji Saxon.

„Tady to je,“ řekl. „Smlouva, plná všelijakých dohod, cen a pokut. Potkal jsem ve městě pana Hala a ukázal mu to. Řekl, že je v pořádku. No, a pak jsem se do toho dal. Po celém městě, v Kenwoodu, v Lawndalu, všude, s každým a všechno jsem zařídil. Z lomu se přestane vozit tento pátek. A já vezmu koně a vozy a začnu příští týden ve středu vozit dříví na stavbu a cihly na pece a všechno ostatní. A až se začne vozit hlína, budu ji vozit taky já.

Ale to nejlepší jsem ti neřekl. Nemohl jsem hned dostat z Kenwoodu do Lawndalu spojení, a zatímco jsem čekal, znovu jsem si všechno spočítal. Neuhodla bys to ani za milión let. Někde jsem udělal při sčítání chybu a ošulil je o deset procent víc, než jsem chtěl. Jako bych ty peníze našel! Kdybys potřebovala dva dělníky navíc, aby ti pomohli se zeleninou, stačí říct. Příští dva měsíce se ovšem budeme muset uskrovnit. A jdi si vypůjčit ty čtyři stovky od Gow Yuma. A pověz mu, že mu zaplatíš osm procent úroků a že je potřebujeme jen na tři nebo čtyři měsíce.“  

Když se Billy vyprostil ze Saxoniny náruče, začal vodit hříbě sem tam, aby zchladlo. Náhle se zarazil tak prudce, až mu zvíře vrazilo hlavou do zad a chvíli se vzpínalo, než se uklidnilo. Saxon čekala, protože věděla, že Billyho napadlo něco nového.

„Ty,“ řekl, „vyznáš se v bankovních účtech a ve vyplňování šeků?“

Kapitola XXI

Za jasného červnového jitra řekl Billy Saxon, aby si vzala jezdecké šaty a šla vyzkoušet jezdeckého koně.

„Až po desáté,“ řekla, „až vypravím vůz s druhou dodávkou.“

Přesto, že se obchod se zeleninou značně rozšířil, dovedla si Saxon rozdělit práci tak šikovně, že jí zbývalo dost volného času. Chodila navštěvovat Halovi, a pokaždé se na to velmi těšila, zejména teď, když se vrátili Hastingsovi a Clara často bývala u své tety. V tomto přívětivém ovzduší Saxon přímo rozkvétala. Začala hodně číst… a stále lépe přečtenému rozuměla; měla čas na knihy, na šití svých jemných ozdůbek i na Billyho, kterého provázela na mnoha výpravách.

Billy měl ještě víc práce než ona, jeho činnost byla rozmanitější a musel jezdit po různých místech. Dohlížel i na stáj doma a na koně, které používala Saxon. Stal se opravdovým podnikatelem, ale když paní Mortimerová orlím zrakem prohlédla jeho účty, objevila v nich několik mezer a donutila ho, aby si za pomoci Saxon vedl účetní knihu. Každý den po večeři do ní se Saxon všechno zapisovali. A pak, když se natáhl do velkého houpacího křesla, na jehož zakoupení trval hned po uzavření smlouvy s cihelnou, schoulila se mu Saxon do klína a hrála na ukulele; jindy si dlouho povídali o tom, co všechno ještě chtějí udělat. Jednou jí řekl:

„Pletu se i do politiky, Saxon. Vyplácí se to. Vážně. Jestliže příští jaro nebude půl tuctu mých spřežení pracovat na silnicích a vozit mi peníze z celého okresu, vrátím se do Oaklandu a požádám o práci svého bývalého šéfa.“

Jindy řekla Saxon: „Už začali stavět ten nový hotel mezi Caliente a Eldridge. A mluví se taky o velkém sanatoriu dál v horách.“

Nebo: „Když jsi teď zavlažil ten akr, musíš mi ho přenechat na zeleninu. Najmu si ho od tebe. Pověz, kolik vojtěšky bys na něm vypěstoval, a zaplatím ti plnou tržní cenu, ovšem bez nákladů na pěstování.“

„No dobrá, vezmi si ho,“ řekl s potlačeným povzdechem. „Mám teď příliš mnoho práce, abych se tím zabýval.“

Byla to však průhledná výmluva, protože tam zrovna postavil čerpadlo a položil potrubí.

„To bude nejmoudřejší, Billy,“ uklidňovala ho, protože věděla, že jeho touha mít rozsáhlé pozemky je stále silnější. „Nebudeš se přece zabývat jedním akrem. Je tam těch sto čtyřicet akrů. Koupíme je, až starý Chavon umře. Ostatně, stejně patří k Madroňskému ranči. Oba pozemky tvořily původně jeden celek.“

„Nepřeji si ničí smrt,“ zabručel Billy. „Ale on z nich stejně nic nemá, jen tam pase ten svůj nepovedený dobytek. Znám každou píď jeho pozemků. Ta tři prázdná pole měří nejméně čtyřicet akrů a v kopcích za nimi je dostatek vody. Nevěřila bys, kolik krmiva pro koně bych tam vypěstoval. Potom je tam nejméně padesát akrů, kde by se mohly prohánět moje plemenné klisny, jsou tam pastviny, lesíky i kopce, A dalších padesát akrů pokrývá hustý les s krásnými místy a se zvěří. A ta stará stáj z nepálených cihel je celkem v pořádku. Když se dá nová střecha, může chránit před nepohodou všechna zvířata. Podívej, pronajal jsem si tu mizernou pastvinu za Pingovými, aby si moji koně měli kde odpočinout a proběhnout se. Mohli by běhat na těch sto čtyřiceti akrech, kdybych je měl. Kdoví, snad by je Chavon pronajal.“

Jednou řekl Billy méně ctižádostivě: „Zítra musím do Petalumy, Saxon. Na Atkinsově ranči je dražba a snad tam udělám nějaký obchod.“

„Další koně?“

„Potřebuji dva páry na dříví pro novou lisovnu vína. A Barney si vymkl rameno. Bude muset dlouho odpočívat, než zase bude v pořádku. A Bridget už není k ničemu. Vidím to na ní. Dlouho jsem ji léčil, ale marně. Ani zvěrolékař jí nepomohl. A někteří jiní koně si musí odpočinout. Na tom páru siváků je vidět, jak těžce pracují. A ten velký ryzák začíná slábnout. Všichni si mysleli, že to zavinily zuby, ale není to pravda. Je to celková slabost. Jestliže se chceš řádně starat o zvířata, musíš mít v kapse peníze, a koně jsou ze všech čtyrnožců nejchoulostivější. Jednou, až to bude možné, dám si sem poslat z Colusy několik mulů. .. těch velkých, těžkých, víš? Půjdou tu v údolí na dračku. .. nechci je pro sebe.“

Jindy řekl Billy lehčím tónem: „Mimochodem, Saxon, když už mluvíme o účtech, jakou cenu mají Hazel a Hattie?… Myslím slušnou tržní cenu.“

„Proč?“

„Jen se tak ptám.“

„Řekněme tolik, kolik jsi za ně zaplatil… tři sta dolarů.“

„Hm.“ Billy se hluboce zamyslil. „Mají mnohem větší cenu, ale nechejme to tak. A teď abychom se vrátili k účtům, co kdybys mi vystavila šek na tři sta dolarů?“

„Ach, ty loupežníku!“

„Pročpak? Podívej, Saxon, když ti dávám oves a seno ze svých zásob, nedáváš mi za ně šek? Potrpíš si přece na vyúčtování každého haléře,“ dobíral si ji. „A když už jsi taková obchodnice, měla bys mi zaplatit i za ty koně. Já jich nepoužil, ani nepamatuju.“

„Ale hříbata budou tvá,“ namítla. „Ostatně, ve svém podniku si nemohu dovolit plemenné klisny. Hazel a Hattie budou brzy muset přestat vozit zeleninu… je jich na to stejně škoda. Podívej se po nějakém páru, který by je nahradil. Na tento pár ti dám šek, ale žádnou provizi.“

„No dobrá,“ svolil Billy. „Vrátíš mi Hazel a Hattii; ale zaplatíš mi nájem za dobu, co je používáš.“

„Jestliže mě k tomu donutíš, zaúčtuji ti zase krmení,“ hrozila.

„A jestliže mi zaúčtuješ krmení, zaúčtuju ti úroky z peněz, které jsem vrazil do tohoto podniku.“

„To nejde,“ zasmála se Saxon, „Je to společné vlastnictví.“

Prudce vydechl, jako by z něho vyrazil dech.

„Přímo na solar plexus,“ řekl. „Můžeš mě odpočítat. Ale řekni, že to jsou krásná slova… společné vlastnictví.“ Se zřejmou rozkoší je znovu a znovu opakoval. „Když jsme se brali, bylo naším největším snem mít stálé zaměstnání, pár hadříků a trochu nábytku… který bude odřený dřív, než ho stačíme splatit. Nebýt tebe, neměli bychom žádné společné vlastnictví.“

„Nesmysl! Co bych sama dokázala? Víš dobře, žes všechny peníze, se kterými jsme tu začali, vydělal sám. Tys platil mzdy Gow Yumovi a Ghan Chiovi a starému Hughiemu a paní Paulové… zkrátka, tys to všechno dokázal.“

Objala ho něžně kolem ramen a pohladila jeho silné svaly.

„Těmi jsi to všechno vydělal, Billy.“

„Čerta starýho! Tys to vydělala hlavou. Co bych si počal se svými svaly, kdyby je nevedla dobrá hlava?… Jen bych mlátil stávkokazy, bil podnájemníky a povaloval se ve výčepu. Jediná rozumná věc, kterou moje hlava vymyslela, bylo, že jsem si tě vzal. Čestně, Saxon, tys ze mě něco udělala.“

„Čerta starýho, Billy,“ napodobovala ho způsobem, který se mu velice líbil. „Kde bych byla, kdybys mě neodvedl z prádelny? Sama bych se odtud nedostala. Byla jsem jen bezmocná dívka. Nebýt tebe, ještě bych tam byla. Paní Mortimerová měla pět tisíc dolarů, ale já měla jen tebe.“

„Žena nemá takové možnosti pomoct si sama jako muž,“ prohlásil. „Povím ti něco: museli jsme na to být dva. Byla to společná práce. Spolu jsme táhli za jeden provaz. Kdybychom tahali každý zvlášť, ty bys ještě byla v prádelně a já, kdybych měl štěstí, bych ještě ve dne jezdil se spřežením a večer se potloukal po levných tančírnách.“

Saxon stála pod praotcem všech madroňových stromů a pozorovala, jak Hazel a Hattie vyjíždějí z vrat s plným vozem zeleniny, když spatřila Billyho. Přijížděl na koni a vedl za sebou nahnědlou klisnu s hedvábnou srstí, která zlatově jiskřila v záblescích slunce.

„Je čtyřletá, čistokrevná a bujná, ale nemá žádné špatné návyky,“ rozplýval se Billy, když zastavil před Saxon. „Má pokožku jako jemný papír, tlamu jako hedvábí, ale nejsilnější plíce, jaké kdy kůň měl… podívej se na tu hruď a ty nozdry. Jmenuje se Ramona… je to nějaké španělské jméno; její matka je Morellita z pravého Morganova chovu.“

„A oni ji prodají?“ podivila se Saxon, stojíc s rukama sepnutýma radostí.

„Proto ti ji vedu ukázat.“

„A kolik za ni budou chtít?“ zněla její další otázka, protože nemohla uvěřit, že by tak krásný kůň mohl patřit jí.

„O to se nestarej,“ odpověděl Billy krátce. „Zaplatí ji cihelna, ne zelinářství. Stačí slovo a bude tvoje. Co ty na to?“

„Řeknu ti to za okamžik.“

Saxon se pokusila vyskočit na ni, ale zvíře nervózně odtančilo.

„Podrž ji, než uvážu svýho koně,“ řekl Billy. „Není zvyklá na sukně, to je vše.“

Saxon se pevně chytila uzdy a hřívy, nohou, na níž měla ostruhy, stoupla Billymu na ruku a lehce se vyšvihla do sedla.

„Je zvyklá na ostruhy,“ volal za ní Billy. „Má španělský výcvik, proto ji nezastavuj rychle. Veď ji jemně. A mluv na ni. Je čistokrevná, víš?“

Saxon přikývla, vyrazila z brány cestou dolů, zamávala Claře Hastingsové, když jela kolem vrátek Trillium Covertu, a zamířila dál do kaňonu Divoké říčky.

Když se vrátila, byla Ramona pořádně zpocená. Saxon objela dům, drůbežárnu a řady kvetoucích keřů a zajela za Billym, který na okraji plošiny seděl na koni ve stínu stromů a kouřil cigaretu. Průsekem mezi stromy se dívali dolů na louku, která už nebyla loukou. Byla s matematickou přesností rozdělena na čtverce, obdélníky a úzké pruhy hrající všemi odstíny zeleně. Gow Yum a Ghan Chi v obrovských čínských slaměných kloboucích sázeli cibuli. Starý Hughie chodil s motykou v ruce kolem hlavní vodní strouhy, aby některé postranní stružky otevřel a jiné zase zavřel. Podle úderů kladiva v kůlně za stájí Saxon poznala, že Carlsen zatlouká bedničky se zeleninou. Veselý soprán paní Paulové, která zpívala nábožnou píseň, nesl se sadem spolu s vrčením šlehače na sníh. Ostrý štěkot ohlašoval, že Possum stále ještě vede hysterickou a beznadějnou válku s veverkami. Billy zhluboka vtáhl z cigarety, vyfoukl dým a hleděl dál dolů k řece. Z jeho chování Saxon vytušila, že ho něco trápí. Ruka, kterou držel uzdu, spočívala na hrušce sedla a Saxon mu na ni zlehka položila svou dlaň. Billy vyhýbavě pohlédl na její zpěněnou klisnu, kterou zřejmě vůbec nevnímal, a pak jeho pohled sklouzl na Saxonin obličej.

Povzdechl, jako by se probudil. „Ti Portugalci ze San Leandru se s naším intenzívním hospodařením nemohou ani srovnat. Podívej na tu proudící vodu. Víš, někdy vypadá tak chutně, že bych si k ní nejraději klekl a všechnu ji vychlemtal.“

„Ach, kdybychom jen v tomto podnebí měli všechnu vodu, kterou potřebujeme,“ zvolala Saxon.

„Neboj se, že by ti někdy došla. I kdyby nepršelo, teče tu kolem Sonoma. Stačilo by postavit benzínové čerpadlo.“

„Ale to nebude nikdy zapotřebí, Billy. Mluvila jsem s redwoodským Thompsonem. Žije v tomto údolí už od třiapadesátého roku a říká, že tu ještě nikdy nebylo sucho. Deště tu budeme mít dost.“

„Pojď, projdeme se trochu,“ řekl znenadání. ,.Máš teď čas?“

„Dobrá, ale musíš mi říci, co tě trápí.“ Rychle na ni pohlédl.

„Nic mě netrápí,“ zabručel. „Vlastně ano, trápí mě něco. Stejně se to jednou dozvíš. Mělas vidět starého Chavona. Obličej se mu tak prodloužil, že nemůže udělat krok, aby si kolenem neotloukal bradu. Jeho zlatý důl se vyčerpává.“

„Zlatý důl?“

„Jeho hliniště. Je jako zlatý důl. Dostává od cihelny dvacet centů za yard.“

„To znamená konec tvé smlouvy s cihelnou,“ Saxon hned pochopila celý dosah této pohromy. „Co tomu říkají majitelé cihelny?“

„Jsou z toho zoufalí, ale tají to. Už týden vysílají lidi, aby vrtali díry do všech kopců, a ten japonský chemik zkoumá celé noci to smetí, co mu nosí. Je to zvláštní hmota, ta hlína, kterou potřebují, a nenajde se všude. Znalci, co zkoumali Chavonovo naleziště, se děsně zmýlili. Možná že byli líní a nechtělo se jim hluboko vrtat. Rozhodně se při odhadu množství hlíny, která tam je, řádně spletli. Ale netrap se tím. Nějak se z toho dostaneme. Stejně mi nemůžeš pomoct,“

„Ale můžu,“ naléhala Saxon. „Nekoupíme Ramonu.“

„Ty s tím nemáš nic společného,“ odpověděl. „Kupuju ji já a její cena nehraje v té velké hře, kterou hraji, žádnou roli. Můžu své koně samozřejmě kdykoli prodat. Ale tím by bylo po výdělku, který mi přinášejí, a ta smlouva s cihelnou byla opravdu výhodná.“

„A co kdybys několik koní pronajal na práci na okresních silnicích?“ navrhovala.

„Ach, už jsem na to myslel. Mám oči otevřené. Možná že se zase začne pracovat v lomu, a ten chlapík, co vozil kámen, se odstěhoval do Puget Soundu. Ale i kdybych musel většinu koní prodat, jsi tu ještě ty se svým zelinářstvím. To má pevný základ. Nějaký čas prostě nebudeme postupovat tak rychle jako dosud, to je vše. Teď se už venkova nebojím. Za našeho putování jsem pochopil, co všechno se tu dá podniknout. Není jediného místa, na které jsme narazili, kde bych se nemohl do něčeho pustit. A teď řekni, kam chceš jet.“

Kapitola XXII

Vyklusali z vrat, přehřměli přes most, projeli kolem Trillium Covertu a pustili se po svahu kaňonu Divoké říčky. Saxon vybrala za cíl cesty své pole na dlouhém výběžku sonomského pohoří.

„Ty, když jsem dnes jel pro Ramonu, dozvěděl jsem se něco zajímavého,“ řekl Billy, zapomínaje na chvilku na své starosti s hliništěm. „Víš přece o těch sto čtyřiceti akrech. Potkal jsem cestou mladého Chavona a... nevím proč, jen tak mimovolně… jsem zastavil a zeptal se ho, co myslí, zda by mi starý těch sto čtyřicet akrů nepronajal. A představ si, řekl, že starému vůbec nepatří. Má je jen pronajaté. Proto jsme tam vždycky vídali jeho dobytek. Je to klín mezi jeho pozemky. Ale všechno ostatní ze tří stran mu patří.

Potom jsem potkal Pinga. Řekl, že to patří Hilyardovi, který by to prodal, ale Chavon nemá peníze. Na zpáteční cestě jsem se stavil u Payna. Nechal kovářství… má bolavá záda od té doby, co ho kopl kůň… a dal se na zprostředkování pozemků. Řekl, že to Hilyard určitě chce prodat, že mu o tom už povídal. Chavon půdu pasením příliš vyčerpává a Hilyard mu už nechce prodloužit nájemní smlouvu.“

Když vystoupili nad kaňon Divoké říčky, obrátili koně a zastavili se na okraji, odkud mohli vidět tři hustě zalesněné pahorky uprostřed vytoužených sto čtyřiceti akrů.

„Ještě je získáme,“ řekla Saxon.

„To se ví,“ souhlasil Billy s bezstarostnou jistotou. „Znovu jsem se byl podívat na tu velkou stáj z nepálených cihel. Nová střecha by byla levnější, než jsem myslel, a stáj by stačila pro spoustu koní. Ale ani Chavon, ani já to nemůžeme teď koupit, když to tak dopadlo s tou hlínou.“

Když dojeli k Saxoninu poli, které, jak se dozvěděli, patřilo redwoodskému Thompsonovi, uvázali koně a šli dál pěšky. Thompson shraboval nedávno pokosenou trávu a pozdravil je. Byl jasný, tichý den a hledali proto útočiště před sluncem v lese za polem. Spatřili nezřetelnou stopu.

„Je to stopa krávy,“ řekl Billy. „Vsadím se, že tu někde mezi stromy bude malá pastvina. Pojďme po stopě.“

Po čtvrthodině, když přešli po svahu výběžku, spatřili na stráni před sebou pastvinu. Dvě míle dál ležela pod nimi největší část oněch sto čtyřiceti akrů. Billy se zastavil, aby si vytoužený pozemek prohlédl, a Saxon udělala totéž.

„Co to je?“ zeptala se, ukazujíc směrem k pahorkům. „Tam nad tím malým kaňonem, po levé straně, na nejvzdálenějším pahorku, zrovna pod tím křivým smrkem?“ Billy spatřil na stěně kaňonu bílou jizvu. „To je divné,“ řekl, pozoruje jizvu. „Myslel jsem, že znám každý kousek pozemku, ale toho jsem si dosud nevšiml. Byl jsem na kraji kaňonu začátkem zimy. Je to tam velice divoké. Stěny kaňonu jsou jako zdi věže a jsou pokryty hustým lesem.“

„Co to může být?“ zeptala se. „Sesutá půda?“

„Nejspíš… vymletá prudkými dešti. Jestli se nemýlím…“ Billy se odmlčel a napjatě pozoroval bílý pruh.

„Hilyard to prodá po třiceti dolarech za akr,“ začal znovu bez souvislosti, „Dobrou půdu, špatnou půdu, všechno, jak to leží a běží, třicet dolarů za akr. To je čtyři tisíce dvě stě dolarů. Payne je ve zprostředkování začátečník a přemluvím no, aby svou provizi snížil na polovinu a vymohl mi ještě příznivější podmínky. Můžeme si od Gow Yuma ty čtyři stovky zase vypůjčit a můžeme si půjčit peníze i na koně a povozy…“

„Chceš to koupit ještě dnes?“ dobírala si ho Saxon.

Nestačila sledovat jeho myšlenky. Pohlédl na ni, jako by špatně slyšel, ale v nejbližším okamžiku na ni zapomněl.

„Pracovat hlavou,“ zabručel. „Pracovat hlavou. Kout železo, dokud je žhavé…“

Pak se rozběhl zpět po kravské stopě, vzpomněl si na Saxon a zavolal na ni přes rameno:

„Pojď. Rychle. Chci tam zajet a podívat se na to.“

Spěchal tolik, že Saxon neměla čas na otázky. Sotva lapala po dechu, aby mu stačila.

„Oč jde?“ chtěla vědět, když ji zvedl do sedla.

„Možná že je to pitomost… řeknu ti to až potom,“ odbyl ji.

Cválali rovinou, klusali dolů po mírně se svažující silnici a teprve na svahu kaňonu Divoké říčky zpomalili krok. Billy se trochu uklidnil a Saxon využila příležitosti, aby se rozhovořila o něčem, co jí už dávno leželo v hlavě.

„Clara Hastingsová mi nedávno řekla, že uspořádá domácí zábavu. Budou tam Hazardovi, Hallovi, Roy Blanchard…“

Udiveně pohlédla na Billyho. Při zmínce o Blanchardovi zvedl hlavu, jako by zaslechl zvuk polnice. Pomalu začal v jeho zamračených modrých očích pohrávat rozmarný svit.

„Už dávno jsi nikomu neřekl, že si stojí na vedení,“ podotkla jakoby nic.

Billy se usmál.

„No dobrá,“ řekl s předstíranou shovívavostí. „Jen ať Roy Blanchard přijede. Nemám nic proti tomu. To všechno bylo už dávno. Ostatně, mám příliš mnoho práce, abych ztrácel čas takovými věcmi.“

Popohnal koně a jen co se svah trochu zmírnil, dal se do klusu. Cválali už kolem Trillium Covertu.

„Nejdříve se musíme stavit na oběd,“ řekla Saxon, když se přiblížili ke vratům Madroňského ranče.

„Ty se stav na oběd,“ odpověděl, „já nemám hlad.“

„Ale já chci jet s tebou,“ prosila. „Oč vlastně jde?“

„Zatím ti to nemůžu říct. Jen se jdi naobědvat.“

„Tak to ne,“ řekla. „Jedu s tebou.“

Po půl míli sjeli ze silnice, projeli otevřenou brankou, kterou tam Billy postavil, a dali se polní cestou, pokrytou silnou vrstvou prachu. Byla to cesta vedoucí k Chavonovu hliništi. Těch sto čtyřicet akrů leželo západním směrem. Objevily se dva povozy, zahalené do mračna prachu.

„Tvoje spřežení,“ zvolala Saxon. „Představ si! Stačilo zapracovat hlavou, abys vydělával peníze, i když se se mnou projíždíš po okolí.“

„Až se stydím, když si vzpomenu, kolik peněz mi každé spřežení denně vynáší,“ přiznal se.

Odbočili z cesty k závorám, kolem nichž se vjíždělo na pozemek o sto čtyřiceti akrech, když na ně kočí prvního vozu zavolal a zamával rukou. Zastavili koně a čekali.

„Ten velký ryzák se zjančil,“ řekl kočí, když vedle nich zastavil. „Úplně se splašil… kousal, ržál, vyhazoval kopyty, kopal. Roztrhal postroj, jako by byl z papíru. Baldymu ukousl kus masa, velký jako talíř, a sám se zranil, zlomil si zase nohu. V životě jsem nezažil tak divokých patnáct minut.“

„Určitě si ji zlomil?“ zeptal se Billy ostře.

„Určitě.“

„Dobrá, až složíte, zajeďte do druhé stáje a přiveďte Bena. Je v ohradě. Řekněte Matthewsovi, aby s ním zacházel mírně. A přineste pušku. Má ji Sammy. Musíte se o toho velkého ryzáka postarat. Já teď na to nemám čas… Proč nejede Matthews s vámi pro Bena? Ušetřili byste čas.“

„Zůstal tam a čeká,“ odpověděl kočí. „Počítal, že Bena přivedu.“

„A ztrácí čas, co? No dobrá, pospěšte si.“

„Tak to chodí,“ zavrčel Billy, když pokračovali v jízdě. „Nemají filipa. Jako by neměli hlavu. Jeden sedí se založenýma rukama a druhý zatím jede delší cestou, aby zařídil, co měl udělat ten první. To jsou potíže s lidmi, kteří vydělávají dva dolary za den.“

„Mají prostě rozumu za dva dolary,“ řekla rychle Saxon. „Kolik rozumu bys chtěl za dva dolary?“  

„To je taky pravda,“ přiznal Billy. „Kdyby měli lepší hlavy, byli by ve městech jako všichni ti chytřejší mládenci. Ale ti chytřejší jsou taky pořádní pitomci. Nevědí, jak velké možnosti dává venkov, jinak by je ve městě nikdo neudržel.“

Billy seskočil z koně, otevřel tři závory, zavedl koně dovnitř a závory za sebou zavřel.

„Až bude tento pozemek můj, postavím tady branku,“ ohlásil. „Za krátký čas se mi vyplatí. To je jedna z těch mnoha maličkostí, které dělají opravdové hospodářství.“ Spokojeně si povzdechl. „Nikdy jsem o takových věcech nepřemýšlel, ale když jsme opustili Oakland, přišel jsem k rozumu. Ti Portugalci v San Leandru mi první otevřeli oči. Předtím jsem spal.“

Jeli kolem nejspodnějšího ze tří lánů, kde ještě nebylo pokoseno. Billy podrážděně ukázal na nedbale spravený plot a na trávu podupanou dobytkem.

„To to vypadá,“ kritizoval. „Práce postaru. A podívej se, jaká je tu špatná úroda a jak je půda mělce zoraná. Mizerný dobytek, mizerný osev, mizerné hospodaření. Chavon už tuhle půdu obdělává osm let, ale ani jednou ji nenechal úhorem, ani jednou jí nevrátil nic z toho, co z ní vytěžil, ale zato vyhnal dobytek na strniště, jen co odvezl úrodu.“

Na pastvině kousek dál spatřili stádo dobytka.

„Podívej se na toho býka, Saxon. Slovo mizerný je pro něho ještě lichotka. Stát by měl vydat zákon, který by zakazoval chovat taková zvířata. Není divu, že na tak chudé půdě jde u Chavona všechno, co vytěží z hlíny, na daně a úroky. Takhle se mu půda nemůže vyplácet. Vezmi těch sto čtyřicet akrů. Každý, kdo má filipa, by z nich mohl vytěžit pěknou hromádku stříbrňáků. Ještě mu ukážu, jak se to dělá.“

Projeli kolem velké stáje z nepálených cihel, která stála nedaleko.

„Několik dolarů v pravý čas, a na té střeše by se mohly ušetřit stovky,“ poznamenal Billy. „No, až to koupím, nebudu platit za žádné opravy. A povím ti ještě něco. Tento ranč je velice bohatý na vodu, a jestliže se Glen Ellen ještě rozroste, budou muset přijít ke mně, abych město zásoboval vodou.“

Billy znal dokonale celý ranč a zkracoval si cestu stezkami, kudy chodil dobytek. Najednou prudce zarazil koně a oba zůstali stát. Asi tucet kroků před nimi se objevila malá zrzavá liška. Divoké zvířátko je chvíli pozorovalo kulatýma očima a chvějícím se citlivým čenichem větřilo ve vzduchu. Potom na sametových nožkách uskočilo stranou a zmizelo mezi stromy.

„To je potvůrka!“ vykřikl Billy.

Když se přiblížili k Divoké říčce, dostali se na úzkou dlouhou louku. Uprostřed byl rybník.

„Tady bude přírodní nádrž, až začne Glen Ellen kupovat vodu,“ řekl Billy. „Podívej se tam na dolní konec, nebude to moc drahé vybudovat přehradní hráz. A mohl bych sem svést vodu ze všech kopců. Nepotrvá dlouho, a voda bude mít v tomto údolí velkou cenu… a všichni ti hlupáci, pitomci a troubové nemají o tom ani tušení… a přitom inženýři vyměřovali údolí pro elektrickou dráhu ze Sousalita s odbočkou od údolí Napy.“

Dojeli na okraj kaňonu Divoké říčky. Naklonili se v sedlech dozadu a sestupovali s koňmi dolů po prudkém svahu vysokým strmým lesem ke staré, téměř zarostlé stezce.

„Tuto stezku tu prosekali v padesátých letech,“ vysvětloval Billy. „Našel jsem ji jen náhodou. Pak jsem se na to včera ptal Poppa, který se tady v údolí narodil. Řekl, že to bývala tajná zlatokopecká cesta z Petalumy. Vybudovali ji nějací dobrodruzi a jistě sem nalákali spousty hlupáků, kteří chtěli rychle zbohatnout. Vidíš tam tu plošinku a ty staré kameny? Tam býval jejich tábor. Pod stromy postavili stoly. Plošina bývala větší, ale říčka část odplavila. Poppe říkal, že se tam staly dvě vraždy a že tam jednoho chlapíka zlynčovali.“

Potom se hluboko naklonili nad šíje svých koní a šplhali po strmé dobytčí stezce z kaňonu vzhůru a pak se rozjeli nerovnou krajinou k pahorkům.

„Ty, Saxon, vždycky jsi hledala krásná místa. Ukážu ti něco, na čem můžeš oči nechat… Počkej, až se dostaneme za ty manzanitové stromy.“

Dosud nikdy, třebaže už procestovali hodně krajů, neviděla Saxon tak malebný obrázek jako v okamžiku, kdy vyjeli z lesa. Sotva znatelná stezka se tam vinula jako nesouvislý červený stín, který vrhaly na měkkou lesní půdu sekvoje a mohutné duby. Všechny stromy a popínavé rostliny jako by se domluvily, že spletou listnatou střechu – javory, velké madroně a vavříny, vznešené duby, obrostlé a propletené divokým vínem. Saxon upozornila Billyho na mechovitý kopeček pětiprstého kapradí. Vypadalo to, jako by se tu všechny svahy setkaly, aby vytvořily kotlinu. Půda pod nohama byla nasáklá vodou. Neviditelná stružka, šepotala pod velkým kapradím. Po obou stranách se otvíral pohled na mladé sekvoje, které se tiše a důstojně seskupovaly kolem povalených obrů sahajících koním až po plece.

Po čtvrthodině konečně uvázali koně na okraji úzkého kaňonu, vnikajícího do divočiny pahorků. Mezerou mezi stromy ukázal Billy na vrcholek zkřiveného smrku.

„Je to přímo pod ním,“ řekl. „Musíme sledovat koryto potoka. Stezka tu není, ale uvidíš tu hodně cestiček vysoké zvěře, které křižují potok. Zmáčíš si nohy.“

Saxon se radostně zasmála a šla těsně v patách za ním, brodila se mokřinami, lezla po rukou a po nohou po kluzkých balvanech vyhlazených vodou a plazila se pod větvemi starých padlých stromů.

„V celém pohoří není opravdové skalní koryto,“ vysvětloval Billy, „a proto se vodní proud zařezává stále hlouběji a tím se prohlubují stěny. Jsou tak strmé, jak jen mohou být, aby se ne-sesuly. Kousek dál kaňon vypadá už skoro jako trhlina v půdě, ale jako velmi hluboká trhlina. Můžeš ji přeplivnout, ale můžeš si tam taky zlámat vaz.“

Výstup byl stále obtížnější a nakonec se zastavili u úzké rozsedliny, vyhloubené vodou.

„Počkej tady,“ doporučil jí Billy a sám se plazil dál praskajícím křovím.

Saxon čekala, dokud nezanikl poslední zvuk. Čekala ještě deset minut a pak se pustila cestou, kterou Billy proklestil. Tam, kde se koryto kaňonu stalo neschůdným, našla, jak předpokládala, stezku vysoké zvěře, obcházející příkrou stěnu a tvořící tunel v hustém listí. Zahlédla zkřivený smrk na druhé straně téměř nad hlavou a octla se u jezírka čisté vody v hlinité nádrži. Tato nádrž se vytvořila teprve nedávno ze sesuté půdy a stromů. Za jezírkem se zvedala skoro svislá bílá stěna. Ihned poznala, co to je, a ohlížela se po Billym. Zaslechla jeho zahvízdnutí a pohlédla nahoru. Držel se kmene stromu dvě stě stop nad ní, na nebezpečném vrcholku bílé stěny. Nedaleko stál zkřivený smrk.

„Vidím odtud tu malou pastvinu vzadu za tvým polem,“ volal dolů. „Není divu, že to tady ještě nikdo neobjevil. Jediné místo, odkud se to dá vidět, je ta malá pastvina. A ty jsi to uviděla první. Počkej, až sejdu dolů, všechno ti vysvětlím. Předtím jsem si netroufal.“

Nebylo třeba mnoha důvtipu, aby uhodla pravdu. Saxon věděla, že to je ta vzácná hlína, kterou potřebuje cihelna. Billy obešel kluzkou stěnu velkým obloukem a dostal se dolů po srázném svahu kaňonu ze stromu na strom jako po žebříku.

„Není to prima?“ zajásal, když k ní seskočil. „Jen se podívej… je to zakryté čtyřmi stopami půdy, takže to nikdo nemohl vidět, a čekalo to na nás, až přijdeme do měsíčního údolí. A potom to shodilo kousek kůže, abychom to mohli spatřit.“

„Je to opravdu ta hlína?“ zeptala se Saxon napjatě.

„Na to můžeš vzít jed. Měl jsem ji v rukou už tak často, že bych ji poznal i potmě. Jen rozdrť kousek mezi prsty… takhle. Víš, poznal bych ji i podle chuti. Najedl jsem se jí už dost, když koně při vožení rozvířili prach. A teď přišel náš den. Víš přece, jak jsme si lámali hlavu od té doby, co jsme přišli do tohoto údolí. Teď už to půjde snadno.“

„Ale vždyť ti to ještě nepatří,“ namítla Saxon.

„No, myslím, že to zdaleka nepotrvá sto let, než to bude moje. Hned odsud pojedu za Paynem a dojednám s ním ten obchod… předkupní právo, víš, než se přezkoumá, komu to vlastně patří, a než si obstarám peníze. Půjčíme si znovu ty čtyři stovky od Gow Yuma a já si vypůjčím co nejvíc na koně a povozy, na Hazel a Hattii, na všechno, co má jen haléř ceny. A potom uzavřu kupní smlouvu s Hilyardem a na zbytek vezmu hypotéku. A pak… to už bude jako vzít nemluvněti bonbónek… uzavřu smlouvu s cihelnou na dvacet centů za yard… a možná i víc. Zblázní se radostí, až to uvidí. Tady ani není třeba vrtat. Skoro dvě stě stop hlíny nahoru i dolů je celkem odkryto. Celý kopec je z hlíny, jen povrch je pokrytý prstí.“

„Ale odvážením hlíny zničíš celý krásný kaňon,“ zvolala Saxon zděšeně.

„Ne, jen ten pahorek. Cesta sem povede z druhé strany. Je to jen asi půl míle od Chavonova hliniště. Buď postavím silnici sám a budu jim přirážet na dopravném, nebo ji vybuduje cihelna a já budu vozit za stejné ceny jako dosud. A hned od začátku mi poplyne čistý zisk dvacet centů za yard. Budu asi muset přikoupit koně, abych to všechno zvládl.“

Seděli ruku v ruce u jezírka a hovořili o podrobnostech.

„Ty, Saxon,“ řekl Billy po chvilce, „zazpívej mi Dny žatvy, jo?“

Když dozpívala, řekl jí: „Poprvé jsi mi tu píseň zazpívala, když jsme se vraceli vlakem z nedělního výletu…“

„V první den naší známosti,“ přerušila ho. „Co sis tenkrát o mně myslel?“

„No, to samé, co si o tobě myslím pořád… že jsi byla stvořená pro mne. Věděl jsem to od prvního okamžiku, hned při prvním valčíku. A co ty sis myslela o mně?“

„Ach, napadlo mě hned, ještě před prvním valčíkem, když jsme se seznámili a podali si ruce… ptala jsem se v duchu, jestli jsi ty ten pravý. Tehdy mi hlavou bleskla právě tato slova: Je on ten vyvolený?“

„A líbil jsem se ti aspoň trochu?“ zeptal se.

„Líbil ses mi, na to jsem vždy měla dobré oko.“

„Ty!“ změnil Billy námět hovoru. „Co kdybychom příští zimu, až bude všechno zaběhané a v pořádku, navštívili Carmel? V tvé zelinářské zahradě bude mrtvá, sezóna a já si budu moct najmout dílovedoucího.“

Překvapilo ho, že se Saxon pro tento návrh vůbec nenadchla.

„Copak je?“ zeptal se rychle.

Se sklopenými zraky váhavě řekla:

„Včera jsem něco udělala a nezeptala jsem se tě na radu, Billy.“ Vyčkával.

„Napsala jsem Tomovi,“ dodala s výrazem bázlivé zpovědi.

Stále ještě vyčkával, protože nevěděl, oč jde.

„Požádala jsem ho, aby mi sem poslal ten starý prádelník… po mé matce, vzpomínáš si?… Co jsme ho u něho uložili.“

„Aha! Na tom nevidím nic zvláštního,“ řekl Billy s úlevou. „Ten prádelník přece upotřebíme, ne? A můžeme si dovolit zaplatit dovoz.“

„Ty můj hlupáčku. Copak už nevíš, co v tom prádelníku je?“

Zavrtěl hlavou a ona dodala tak tichounce, že to bylo téměř šeptem:

„Dětská výbavička.“

„To snad ne!“ zvolal.

„Ale ano.“

„Určitě?“

Přikývla a její tváře zalil ruměnec.

„Tolik jsem si to přál, Saxon, víc než všechno na světě. Od chvíle, kdy jsme přišli sem do údolí, jsem na to myslel velmi často,“ pokračoval dojatým hlasem a Saxon poprvé spatřila v jeho očích opravdové slzy. „Ale po tom všem, co jsem udělal, po tom pekle, které jsem způsobil, a po všem ostatním jsem se nikdy… nikdy neodvážil od tebe to chtít. Ale toužil jsem po tom… ach, toužil jsem po tom tak… jako teď toužím po tobě.“

Vzal ji do náruče a jen jezírko v srdci kaňonu bylo svědkem jejich něžného mlčení.

Saxon ucítila, jak jí Billy položil výstražně prst na rty. Lehce pohnul rukou, otočila hlavu směrem, kterým ukazoval, a pak se spolu dívali daleko, až k vrcholu pahorku, odkud z malé mýtinky mezi stromy na ně hleděla laň se skvrnitým kolouškem.

JACK LONDON

MĚSÍČNÍ ÚDOLÍ

Z anglického originálu The Valley of the Moon, vydaného nakladatelstvím Mills and Boon, Ltd., London 1914, přeložila Eva Kotulová. Obálku a vazbu navrhl Josef Paukert. Vydání I., Praha 1972. Vydalo nakladatelství Svoboda jako svou 3231. publikaci. Odpovědná redaktorka Věra Saudková. Technická redaktorka Naděžda Tichovská. Vytisklo Rudé právo, tiskařské závody, Praha. AA 29,31, VA 30,24. Náklad 80.000. Tematická skupina 13/34. Cena brož. výt. 25,30 Kčs, váz. výt. 33,– Kčs. 66/602 – 22 – 8.6

členská knižnice

05 – 016 – 72

Obsah:

KNIHA I

Kapitola I

Kapitola II

Kapitola III

Kapitola IV

Kapitola V

Kapitola VI

Kapitola VII

Kapitola VIII

Kapitola IX

Kapitola X

Kapitola XI

Kapitola XII

Kapitola XIII

Kapitola XIV

Kapitola XV

KNIHA II

Kapitola I

Kapitola II

Kapitola III

Kapitola IV

Kapitola V

Kapitola VI

Kapitola VII

Kapitola VIII

Kapitola IX

Kapitola X

Kapitola XI

Kapitola XII

Kapitola XIII

Kapitola XIV

Kapitola XV

Kapitola XVI

Kapitola XVII

Kapitola XVIII

Kapitola XIX

KNIHA III

Kapitola I

Kapitola II

Kapitola III

Kapitola IV

Kapitola V

Kapitola VI

Kapitola VII

Kapitola VIII

Kapitola IX

Kapitola X

Kapitola XI

Kapitola XII

Kapitola XIII

Kapitola XIV

Kapitola XV

Kapitola XVI

Kapitola XVII

Kapitola XVIII

Kapitola XIX

Kapitola XX

Kapitola XXI

Kapitola XXII