Jack London

Ztracená Tvář

Výbor z povídek

Ilustroval Zdeněk Burian

Ztracená Tvář

Tohle je konec. Suběnkov prošel dlouhou cestou strádání a hrůzy, míře jako holub k evropským velkoměstům, a zde, dál než kdy dříve, v evropské Americe, cesta končila. Seděl ve sněhu s rukama spoutanýma za zády a očekával mučení. Díval se zvědavě před sebe na mohutného kozáka, nataženého ve sněhu a sténajícího bolestí. Muži už byli hotovi s tím obrem a předali ho ženám. Že ty ještě překonaly zavilou ukrutnost mužů, dokazoval ubožákův křik a nářek.

Suběnkov na to hleděl a zachvěl se. Nebál se zemřít. Příliš dlouho měl život ve svých rukou na té únavné, těžké pouti z Varšavy do Nulato, aby se třásl před pouhou smrtí. Vzpíral se však při myšlence na mučení. Uráželo to jeho duši, a to opět ne pouze pro bolesti, jež bude muset vytrpět, nýbrž pro trapnou, smutnou podívanou, kterou z něho bolest udělá. Věděl, že bude prosit a žadonit a naříkat právě tak jako Velký Ivan i všichni ostatní, kteří ho předešli. Nebude to nic hezkého. Odejít z tohoto světa statečně a čistě, bez hanby, s úsměvem a žertem – to by bylo něco jiného. Ztratit však sebevládu, cítit, jak duše se hroutí bolestmi těla, křičet a skřehotat jako opice, stát se skutečným zvířetem – to bylo právě to, čeho se tak děsil.

Nebylo naděje, že by vyvázl. Již od počátku, kdy začal snít. ten zářivý sen o nezávislosti Polska, stal se loutkou v rukou osudu. Již od počátku, ve Varšavě, v Petrohradě, v sibiřských dolech, na Kamčatce, v chatrných člunech zlodějů kožešin, osud ho hnal právě k tomuto konci. Bezpochyby mu byl tento konec určen v samých základech světa – jemu, který byl tak jemnocitný, citlivý, jehož nervy sotva byly chráněny kůží, jemu, snílkovi, básníkovi a umělci. A ještě než vůbec mohl začít snít, bylo už rozhodnuto, že ta chvějící se schránka citlivosti, skládající jeho já, má být odsouzena žít v surové a skučící divočině a zemřít zde v té daleké končině noci, zde v tom místě temnot za nejzazšími hranicemi světa…

Vzdychl si. Ta věc zde před ním byla tedy Velký Ivan – Velký Ivan, obr, muž bez nervů, muž ze železa, kozák, kořistník dalekých moří, chladnokrevný jako vůl, s nervovou soustavou tak nízké úrovně, že co znamenalo bolest pro obyčejného muže, bylo pro něj sotva svěděni. Ano, ano, jen se spolehněte na ty mulatské Indiány, že dovedou najít nervy Velkého Ivana a dovedou je stopovat až ke kořenům jeho chvějící se duše. Opravdu se jim to podařilo. Nebylo možné pochopit, že by někdo mohl tolik vytrpět, a přece žít. Velký Ivan platil pokutu za své nevyspělé, nevyvinuté nervy. Vydržel již dvakrát tak dlouho jako kdokoli z ostatních.

Suběnkov cítil, že už nemůže déle snášet kozákovo utrpení. Proč jen Ivan neumírá? Zešílí, nepřestane-li slyšet jeho skřeky a stony. Jenomže až přestanou, dojde na něho. A je tu Yakaga, který na něj rovněž čeká a už teď se mu šklebí do tváře v očekávání toho, co přijde pak – Yakaga, kterého teprve minulý týden vykopl z pevnosti a jehož tvář zasáhl řemenem svého karabáče na psy. Yakaga si ho vezme na starost. Nepochyboval, že Yakaga ho šetří pro daleko vybranější muka, daleko promyšlenější drásání nervů. Však už tohle jistě úplně stačí podle toho, jak Ivan skuhral a sténal. Ženy naklánějící se nad ním ustoupily; smály se a tleskaly rukama. Suběnkov spatřil tu příšernou věc, kterou z něho udělaly, a začal se hystericky smát. Indiáni na něj pohlédli plni úžasu, že se může smát. Suběnkov však nemohl přestat.

Tak to nepůjde. Opanoval se a křečovitý záchvat smíchu zvolna odumřel. Snažil se myslet na něco jiného, a začal znovu číst v knize svého dřívějšího života. Vzpomínal na svou matku a otce, a na toho strakatého poníka, a na francouzského vychovatele, který ho učil tancovat a potají mu přinesl starý, omšelý svazek Voltaira. Viděl opět Paříž a nevlídný Londýn, a veselou Vídeň a Řím. Znovu spatřil před svým duševním zrakem tu odvážnou družinu mladíků, kteří snili právě tak jako on sen o samostatném Polsku, s polským králem na trůně ve Varšavě. A tam to bylo, kde začala jeho daleká pouť. Nuže, on vydržel nejdéle. Vzpomínal teď na své druhy; začal se dvěma, kteří byli popraveni v Petrohradě, a vzpomínal na jednoho po druhém, jak opouštěly ty statečné duše svět. Jeden byl utlučen k smrti žalářníkem; další zas na té krví zkropené cestě do vyhnanství, kterou se museli ubírat po nekonečné měsíce, týráni a tlučeni kozáckými strážemi, zůstal ležet mrtev podél cesty. Vždycky to byla divočina – brutální, zvířecí divočina. Umírali – na zimnici, v dolech, pod knutou. Poslední dva zahynuli na útěku v půtce s kozáky, on sám pak unikl až na Kamčatku s ukradenými průkazy a s penězi nějakého pocestného, kterého nechal ležet ve sněhu.

Nic než divočina. Po celá ta léta on, se svým srdcem prahnoucím po ateliérech, divadlech, společnostech, byl obklopován a svírán divočinou. Vykoupil svůj život krví. Všichni vraždili. On sám zabil pocestného kvůli dokladům. Dokázal, že je celý muž, když podstoupil souboj se dvěma ruskými důstojníky za jediný den. Musil to dokázat, jestliže si chtěl dobýt místa mezi lupiči kožešin. Musil si toho místa dobýt. Za ním ležela nekonečná cesta přes celou Sibiř a Rusko. Tou cestou nemohl uniknout. Existovala jediná cesta, cesta kupředu temným, ledovým Beringovým mořem na Aljašku. Tato cesta však vedla z divočiny k divočině ještě větší. Na lodích lupičů kožešin, kde všechno hnilo kurdějemi, bez potravy a bez vody, bičováni nesčíslnými bouřemi zběsilých moří, z lidí se stávala zvířata. Třikrát vyplul z Kamčatky na východ, a třikrát, po útrapách a strastech všeho druhu, ti, kdo zbyli naživu, vrátili se na Kamčatku. Nebylo tu východiska k úniku a nemohl se vrátit touž cestou, kterou sem přišel, neboť tam ho čekala knuta a doly.

Znovu, již počtvrté, vyplul na východ. Byl s těmi, kdož první našli Tulení ostrovy, známé dosud pouze z báchorek a pověstí, nevrátil se však s nimi, aby zaměnil bohatství kožešin za divoké, šílené orgie na Kamčatce. Přísahal, že se tam už nikdy nevrátí. Věděl, má-li kdy dostihnout těch drahých měst v Evropě, že musí stále jen kupředu. Přestoupil tedy na jinou loď a zůstal v temnotách nové země. Jeho druhy byli ruští lovci a dobrodruzi, Mongolové a Tataři a sibiřští domorodci, a divočinami nového světa razili si cestu krve. Vyhubili a povraždili celé vesnice, když jim odepřely platit daň kožešin, sami pak opět byli vražděni lodním mužstvem. On a jakýsi Fin byli jediní, kdo přežili tu výpravu. Strávili pustou zimu hladu na jednom osamělém aleutském ostrově a jejich záchrana na jaře jinou lodí byla pouhá náhoda, jedna z tisíce.

Avšak stále ho obkličovala jen ta hrozná divočina. Když přecházel z lodi na loď, neustále odmítaje vrátit se, dostal se na loď, která mířila k jihu. Po celé své cestě dolů podél pobřeží Aljašky se s nikým nesetkali, pouze s tlupami domorodců. Každé zakotvení mezi příkrými ostrůvky nebo pod ponurými útesy pevniny znamenalo bitku nebo bouři. Buď dula vichřice, hrozící jim zkázou, nebo se objevila válečná kánoe, osazená ječícími divochy, jejichž tváře nesly barvy boje a kteří přišli, aby poznali krvavé vlastnosti střelného prachu mořských dobrodruhů. K jihu, k jihu se ubírali, k té báječné, mýtické Kalifornii. Tam, jak se vypravovalo, žili španělští dobrodruzi, kteří si vybojovali svou cestu z Mexika. Doufal v tyto španělské dobrodruhy. Jakmile se jich pak zbaví, ostatek půjde již snadno – rok nebo dva, co na tom, bude-li to více či méně – a dostane se do Mexika; pak ještě jedna loď a Evropa bude jeho. Nesetkali se však se Španěly. Stále se setkávali jen s touž neproniknutelnou zdí divočiny. Obyvatelé těchto hranic světa, pomalováni válečnými barvami, zahnali je vždycky od břehu. Nakonec, když jeden člun byl odříznut od ostatních a všechno mužstvo na něm bylo pobito, velitel se vzdal svého plánu a obrátil zpět k severu.

Léta míjela. Suběnkov sloužil pod Tebenkovem, když byla stavěna reduta Michaelovského. Strávil dvě léta v krajině Kuskokwim a po dvě léta, v měsíci červnu, zdržoval se u ústí Kotzebuova zálivu. Tady se v té době shromažďovaly různé kmeny ke směnnému obchodu; zde se daly najít skvrnité jelení kůže ze Sibiře, slonovina z Diomedových ostrovů, mroží kůže z pobřeží Ledového moře, podivné kamenné lampy, putující z ruky do ruky, od kmene ke kmeni, aniž kdo věděl odkud, a jednou dokonce přišel na lovecký nůž anglického původu. Zde, jak Suběnkov věděl, byla škola, kde bylo možno přiučit se zeměpisu. Tady se setkal s Eskymáky z Nortonovy zátoky, z Králova ostrova a z ostrova sv. Vavřince, od mysu Prince waleského a od výspy Barrowovy. Tato místa měla zde jiná jména a jejich vzdálenosti se měřily na dny.

Byl to pustý kraj, z něhož tito obchodující divoši přicházeli, a ještě pustší končiny, z kterých opětovnými směnami přicházely jejich kamenné lampy a ten ocelový nůž. Suběnkov lichotil, podplácel, přemlouval. Všichni ti poutníci z dalekých krajů a příslušníci cizích plemen a kmenů mu byli předváděni. Vypravovali o nesčetných, netušených nebezpečenstvích, o divokých šelmách, nepřátelských kmenech, neproniknutelných pralesích a mohutných pásmech hor, avšak přesto stále a stále zalétala i sem pověst a zpráva o těch mužích s bílou pletí, s modrýma očima a bohatými vlasy, kteří bojovali jako ďábli a neustále pátrali jen po kožešinách. Byli na východ odtud – daleko, daleko na východ. Nikdo z nich je neviděl. Byla to jen slova, která se k nim o nich donesla.

Byla to krušná škola. Nebylo dobře možné učit se zeměpisu pomocí podivných, cizích nářečí, od zatemněných myslí, mísících skutečnost s bajkou a odměřujících vzdálenosti podle noclehů, jež se opět měnily podle schůdnosti cesty. Konečně však zaslechl něco, co mu dodalo odvahy. Na východ leží velká řeka, kde jsou ti modroocí muži. Řeka se jmenuje Yukon. Na jih od reduty Michaelovského ústila jiná velká řeka, kterou Rusové znali pod jménem Kwikpak. Tyto dvě řeky jsou jedna a táž – tak se šeptalo.

Suběnkov se vrátil k Michaelovskému. Po celý rok naléhal na výpravu vzhůru po Kwikpaku. Tehdy povstal Malakov, ruský míšenec, aby vedl nejdivočejší a nejukrutnější z té pekelné sedliny míšeneckých dobrodruhů, kteří sem přišli z Kamčatky. Suběnkov byl jeho důstojníkem. Prošli bludištěm velké delty řeky Kwikpaku, dostali se k prvním blízkým návrším na severním břehu a po nějakých pět set mil v kožených kánoích, zatížených až po okraj zbožím a střelivem, zápasili úporně o cestu proti prudkému proudu řeky, která tekla v šíři dvou až desíti mil řečištěm mnoho sáhů hlubokým. Malakov rozhodl vystavět tvrz v Nulato. Suběnkov naléhal, aby se šlo dál, smířil se však také brzo s Nulato. Dlouhá zima se blížila. Bude lepší počkat. Začátkem příštího léta, až ledy odejdou, zmizí sám cestou nahoru po Kwikpaku a půjde po stanicích Hudsonské společnosti. Malakov dosud nezaslechl pověsti o tom, že Kwikpak je Yukon, a Suběnkov mu to neřekl.

Došlo ke stavbě tvrze. Byla to vynucená práce. Stěny ze silných trámů rostly za vzdechů a stenů mulatských Indiánů. Biče doléhaly na jejich záda, a byly to železné ruce mořských dobrodruhů a lupičů, jež třímaly tyto biče. Vyskytli se Indiáni, kteří uprchlí, a jestliže byli dopadeni, přivedli je zpět a natáhli je v poutech před tvrzí, kde poznali sami i jejich kmen účinnost knuty. Dva pod ní zemřeli, jiní byli nadosmrti zmrzačeni, ostatní si pak vzali k srdci toto poučení a už neutíkali. Ještě než byla pevnost dostavěna, začal padat sníh a bylo načase shánět kožešiny. Kmenům byly uloženy těžké poplatky. Rány a bičování pokračovaly dále, a aby poplatek byl řádně placen, drželi jako rukojmí ženy a děti a nakládali s nimi s krutostí, kterou znali pouze lupiči kožešin.

Nuže, byla to setba krve a nyní nastávala žeň. Pevnost padla. V záři jejích plamenů polovina lupičů kožešin byla porubána, druhá polovina byla pak vydána mučení. Pouze Suběnkov zůstal, či spíše Suběnkov a Velký Ivan, lze-li tu kvičící a sténající hmotu zde ve sněhu nazývat ještě Velkým Ivanem. Suběnkov si všiml, jak se na něho Yakaga šklebí. Nebylo pochybnosti o tom, že je to Yakaga, znamení biče bylo dosud na jeho tváři. Ostatně Suběnkov mu to neměl za zlé, nelíbila se mu pouze myšlenka na to, jak s ním Yakaga naloží. Napadlo ho obrátit se na Makamuka, náčelníka, avšak uvědomoval si příliš dobře, že tento krok by neměl úspěch. Pak pomyslil také na to, aby zpřetrhal svá pouta a zemřel v boji se svými nepřáteli. Byl by to rychlý konec. Nemohl však pouta zpřetrhat. Řemeny z kůže karibú byly silnější než on. Zatímco o tom uvažoval, napadla ho jiná myšlenka. Přivolal posunkem Makamuka a žádal, aby přivedli tlumočníka, který zná nářečí užívané na pobřeží.

„Ó, Makamuku,“ řekl, „nemyslím na to, abych zemřel. Jsem velký muž a bylo by ode mne bláhové zemřít. Skutečně nezemřu. Nejsem jako ty mrchy zde.“

Pohlédl na sténající hmotu, jež byla kdysi Velkým Ivanem, a dotkl se jí opovržlivě nohou.

„Jsem příliš moudrý, abych zemřel. Hle, mám velký lék. Já sám mám ten lék. Protože nechci zemřít, vyměním za to s vámi ten lék.“

„Jaký je to lék?“ vyptával se Makamuk.

„Je to podivný lék.“

Suběnkov chvíli uvažoval, jako by se jen nerad loučil se svým tajemstvím.

„Řeknu ti to. Trocha toho léku, natře-li se na kůži, má za následek, že kůže ztvrdne jako skála, ztvrdne jako železo tak, že žádná zbraň ji nemůže rozseknout. Nejsilnější rána sekerou je proti tomu bez účinku. Kostěný nůž je pouhým kusem bláta, a vzdoruje i ostří železných nožů, které jsme k vám přinesli. Co mi dáš za tajemství toho léku?“

„Dám ti tvůj život,“ odpověděl Makamuk přes tlumočníka.

Suběnkov se opovržlivě usmál.

„A budeš otrokem v mém domě až do své smrti,“ dodal Makamuk.

Polák se zasmál ještě opovržlivěji.

„Rozvažte mi ruce a nohy a promluvíme si o tom,“ řekl.

Náčelník pokynul a Suběnkov, když byl zbaven pout, ukroutil si cigaretu a zapálil si ji.

„Je to bláhová řeč,“ řekl Makamuk. „Není takový lék. Nemůže být. Ostří nože nebo sekery je silnější než jakýkoli lék.“

Náčelník nevěřil, a přece váhal. Viděl již příliš mnoho čertovin těch lupičů kožešin, které skutečně účinkovaly. Nemohl se tak naprosto zbavit pochybností.

„Dám ti život, nebudeš však otrokem,“ prohlásil.

„Chci víc než to.“

Suběnkov hrál svou úlohu tak chladnokrevně, jako by smlouval o liščí kůži.

„Je to velký, velice velký lék. Zachránil mi už mnohokrát život. Chci mít saně a psy a šest tvých lovců, kteří by se vydali se mnou dolů po řece a dopravili mne do bezpečí, na jeden nocleh daleko od reduty Michaelovského.“

„Musíš žít zde a naučit nás všem svým kouzlům,“ zněla odpověď.

Suběnkov pokrčil rameny a zůstal zticha. Vydechoval dým cigarety do mrazivého vzduchu a zvědavě hleděl na to, co zůstalo z velkého kozáka.

„Ta jizva zde!“ řekl náhle Makamuk a ukázal na Polákův týl, kde světlá stopa prozrazovala mávnutí nožem ve rvačce na Kamčatce. „Ten lék není dobrý. Ostří bylo silnější než lék.“

„Byl to silný muž, který mi zasadil tu ránu.“ (Suběnkov uvažoval.) „Silnější než ty, silnější než tvůj nejsilnější lovec, silnější než tady ten.“

Znovu se dotkl špičkou svého mokasínu kozáka – té příšerné hmoty, už nevědomé – v jehož zmrzačeném, zmučeném těle stále ještě lpěl zbytek života, který ho nechtěl opustit.

„Kromě toho lék byl tehdy slabý, protože na tom místě nerostly bobule jistého druhu, avšak těch jsem viděl mnoho ve vaší krajině. Tady by lék byl silný.“

„Nechám tě jít dolů po řece,“ řekl Makamuk, „a dostaneš saně a psy a šest lovců k ochraně.“

„Jsi příliš pomalý,“ zněla chladná odpověď. „Urazil jsi můj lék tím, že jsi nepřijal ihned mé podmínky. Vidíš, žádám teď víc. Chci ještě sto bobřích kůží.“ (Makamuk se zašklebil.) „Dále chci sto liber sušených ryb.“ (Makamuk souhlasil, protože ryb bylo dost a byly laciné.) „Chci dvoje saně – jedny pro sebe a jedny pro své kožešiny a ryby. A musíte mi vrátit mou pušku. Jestli se ti moje cena nelíbí, budu za malou chvilku požadovat víc.“ Yakaga něco náčelníkovi pošeptal.

„Avšak podle čeho poznám, že tvůj lék je pravý lék?“ ptal se Makamuk.

„To je velice snadné. Za prvé, půjdu do lesa –“

Opět Yakaga šeptal Makamukovi, který se začal tvářit podezíravě.

„Můžeš se mnou poslat dvacet svých lovců,“ pokračoval Suběnkov. „Víš, musím nasbírat bobule a kořínky, z kterých bych udělal lék. Potom, až přivezete ty dvoje saně a naložíte je rybami a bobřími kůžemi a dáte na ně mou pušku a až vybereš šest lovců, kteří mě budou doprovázet – pak, až to vše bude hotovo, natřu si krk lékem, takhle, a položím krk tady na ten špalek. Pak ať tvůj nejsilnější lovec vezme sekeru a zatne ji třikrát do mého krku. Ty sám mne můžeš třikrát seknout.“

Makamuk tu stál s otevřenými ústy, zpíjeje se tímto nejnovějším a nejpodivuhodnějším kouzlem lupičů kožešin.

„Nejdřív ale,“ dodal Polák spěšně, „se po každé ráně natřu vždycky znovu lékem. Sekera je těžká a ostrá a nechci, aby došlo k nějakému omylu.“

„Dostaneš všechno, co jsi chtěl,“ zvolal Makamuk, spěchaje přijmout nabídku. „Začni s přípravou svého léku.“

Suběnkov zatajil své vzrušení. Hrál nyní zoufalou hru a nesmí se při tom dopustit žádné chyby. Mluvil zvysoka:

„Přišel jsi pozdě; urazil jsi můj lék. Abys to napravil, musíš mi dát svou dceru.“

Ukázal na děvče, neduživého tvora se šilhavýma očima a vyčnívajícím vlčím zubem. Makamuk se rozhněval, avšak Polák zůstal neoblomný a nedal se rušit z klidu. Kroutil a zapaloval si novou cigaretu.

„Pospěš si,“ hrozil, „Jestli si nepospíšíš, budu žádat víc.“

V tichu, které pak nastalo, pustý, nevlídný severní kraj před jeho očima zmizel a spatřil opět svou rodnou zemi a Francii a pojednou, pohlédnuv na děvče s vlčím zubem, vzpomněl si na jinou dívku, zpěvačku a tanečnici, kterou poznal, když přišel jako mladík poprvé do Paříže.

„Co chceš s tím děvčetem?“ zeptal se Makamuk.

„Chci, aby šla se mnou dolů po řece.“ Suběnkov si ji změřil kritickým pohledem. „Bude z ní dobrá žena, a je to čest hodná mého léku, abych se oženil s tvou krví.“

Znovu si vzpomněl na tu zpěvačku a tanečnici a začal si hlasitě pobzukovat píseň, kterou ho naučila. Prožíval znovu svůj minulý život, avšak jakýmsi neosobním způsobem, jako pouhý divák; hleděl na obrazy svého vlastního života, vynořující se mu v paměti, jako by to byly obrazy v knize života někoho jiného. Náčelníkův hlas náhle porušil ticho a probudil ho ze snění.

„Souhlasím,“ řekl Makamuk. „Děvče půjde s tebou dolů po řece. Avšak je ujednáno, že já sám ti zasadím do krku ty tři rány sekerou.“

„Pokaždé se ale natřu znova lékem,“ odpověděl Suběnkov, prozrazuje špatně tajenou úzkost.

„Použiješ svého léku po každé ráně. Tady jsou lovci, kteří dají pozor, abys neutekl. Jdi do lesa a nasbírej své bobule a kořeny.“

Makamuk byl přesvědčen o ceně léku Polákovou lakotností. Zajisté nic menšího než největší ze všech léků mohl umožnit muži ve stínu smrti, aby tu stál a smlouval jako stará baba.

„Ostatně,“ šeptal Yakaga, když Polák se svými strážci zmizel v podrostu lesa, „až poznáš lék, můžeš ho snadno zabít.“

„Jak bych ho mohl zabít?“ namítal Makamuk. „Jeho lék mi nedovolí, abych ho usmrtil.“

„Najde se nějaké místo, které nenatře svým lékem,“ zněla Yakagova odpověď. „Zničíme ho pomocí toho místa. Možná, že to budou jeho uši. Tak dobře, vženeme mu kopí do jednoho ucha a druhým ven. Nebo snad to budou jeho oči. Lék je jistě příliš silný, než aby si s ním mohl potřít oči.“

Náčelník přikývl.

„Jsi moudrý, Yakago. Jestli nemá ještě jiná kouzla, tak ho pak zabijeme.“

Suběnkov nemařil čas, když hledal přípravky pro svůj lék. Sebral všechno, co mu přišlo do ruky, jako trochu jehličí, kus vrbové kůry, pruh březové kůry a něco šichových bobulí, které lovci na jeho rozkaz museli vyhrabat zpod sněhu. Několik zmrzlých kořínků doplňovalo jeho zásobu; rychle se s ní vrátil zpět do tábora.

Makamuk a Yakaga usedli vedle něho: pozorovali a odhadovali množství a druh přípravků, které házel do hrnku vařící se vody.

„Musíte dát pozor, abyste tam dali nejdřív bobule,“ vysvětloval Suběnkov.

„Ano – ach ano, ještě něco – prst muže. Ty, Yakago, dej si uříznout prst.“

Yakaga však si dal ruce za záda a zatvářil se hrozivě.

„Jen malíček,“ domlouval mu Suběnkov.

„Yakago, dej mu svůj prst!“ poroučel Makamuk.

„Je tady všude kolem dost prstů,“ mručel Yakaga a ukazoval na nějakých dvacet znetvořených mrtvol těch, co byli umučeni k smrti.

„Musí to být prst živého muže,“ namítal Polák.

„Budete tedy mít prst živého muže.“ Yakaga přistoupil ke kozákovi a uřízl mu prst.

„Není dosud mrtev,“ ohlašoval, když hodil krvavou trofej do sněhu k Polákovým nohám. „A pak, je to dobrý prst, protože je hodně veliký.“

Suběnkov ho hodil do ohně pod hrnec a začal zpívat. Byla to francouzská milostná píseň, kterou nyní zpíval vážně a slavnostně do své várky.

„Bez slov, která teď říkám, lék by neměl moci,“ vykládal. „Právě ta slova mu dodávají nejvíc síly. Tak, teď je to hotovo.“

„Říkej ta slova pomalu, abych se je naučil,“ poručil Makamuk.

„Ne dřív, dokud neprovedeme zkoušku. Až sekera třikrát odskočí od mého krku, pak vám prozradím tajemství těch slov.“

„A co když ten lék není dobrý lék?“ vyptával se Makamuk úzkostlivě.

Suběnkov se k němu rozzlobeně obrátil.

„Můj lék je vždycky dobrý. Nicméně, jestliže není dobrý, naložte se mnou stejně, jako jste naložili s ostatními. Rozřežte mě po kusech právě tak, jako jste rozřezali tady toho.“ (Ukázal na kozáka.) „Lék už vychladl. Teď si jím natřu týl a budu říkat další kouzlo.“

S velkou vážností začal znova notovat Marseillaisu, natíraje si současně důkladně krk tou bídnou břečkou.

Výkřik ho vyrušil z jeho hry. Obr kozák se s posledním vypětím své úžasné životnosti vztyčil na kolena. Smích a výkřiky překvapení a pochvaly ozvaly se mezi mulaty, když se Velký Ivan začal svíjet ve sněhu v křečovitých záchvatech.

Suběnkovovi při tom pohledu pokleslo srdce, opanoval však své city a předstíral, že je rozhněván.

„Takhle to nepůjde,“ řekl. „Skončete to s ním, a pak provedeme zkoušku. Ty, Yakago, postarej se, aby přestal hlučet.“

Když se to stalo, obrátil se Suběnkov k Makamukovi:

„A pamatuj si, že musíš seknout pořádně. Není to hra pro děti. Podívej, vezmi sekeru a zatni ji tady do špalku, abych viděl, že umíš seknout jako muž.“

Makamuk poslechl a sekl dvakrát, přesně a důkladně, až vysekl notný kus dřeva.

„Dobře.“ Suběnkov se rozhlédl kolem sebe na kruh divokých tváří, jež jako by byly symbolem té divočiny, která ho obklopovala a svírala od té chvíle, kdy ho carská policie poprvé zatkla ve Varšavě.

„Vem sekeru, Makamuku, a postav se sem. Teď si lehnu, a až zdvihnu ruku, sekni, sekni vší silou. A dej pozor, aby nikdo nestál za tebou. Lék je dobrý a sekera by mohla odskočit od mého týla a vysmeknout se ti z rukou.“

Pohlédl na dvoje saně se psy v postrojích, naplněné kožešinami a rybami. Jeho ručnice ležela nahoře na bobřích kůžích. Šest lovců, kteří měli tvořit jeho průvod, stálo u saní.

„Kde je děvče?“ zeptal se Polák. „Přiveďte ji k saním, než začneme se zkouškou.“

Když to bylo splněno, Suběnkov ulehl do sněhu a spočinul hlavou na špalku, jako se znavené dítě ukládá ke spánku. Prožil již tolik hrozných let, že skutečně už byl unaven.

„Směju se tobě i tvé síle, ó Makamuku,“ řekl. „Sekni, sekni silně.“

Zdvihl ruku. Makamuk mávl sekerou, širočinou k osekávání trámů. Jasná ocel se zaleskla mrazivým vzduchem, zastavila se na okamžik nad Makamukovou hlavou a pak se snesla na Suběnkovův nahý krk. Pronikla masem a kostmi, razíc si cestu, a zahryzla se hluboko do špalku pod ním. Užaslí divoši viděli, jak hlava odskočila na sáh daleko od zkrváceného trupu.

Nastalo zděšení a ticho, zatímco jim zvolna začalo svítat v myslích, že žádný lék neexistoval. Ten lupič kožešin je přelstil. On jediný ze všech zajatců unikl mučení. Makamuk zahanben sklopil hlavu. Ten lupič kožešin ho měl za blázna. Makamuk ztratil svou tvář před svým lidem. Stále ještě ječeli divokým smíchem. Makamuk se obrátil a se skloněnou hlavou se plížil odtud. Věděl, že od této chvíle nebude již znám jako Makamuk. Bude znám pouze jako Ztracená Tvář; vzpomínka na jeho hanbu ho bude provázet až do smrti; a kdykoli se kmeny sejdou na jaře k lovu lososů nebo v létě za obchodem, od ohně k ohni ve všech táborech bude kolovat pověst o tom, jak lupič koží zemřel klidně, jedinou ranou, rukou Ztracené Tváře.

„Kdo to byl, Ztracená Tvář?“ mohl téměř slyšet otázku nějakého drzého výrostka.

„Oh, Ztracená Tvář,“ bude znít odpověď, „byl ten, který býval kdysi Makamukem, ještě než usekl hlavu lupiči kožešin.“

Porportukův nápad

El-Soo byla misionářská dívka. Matka jí zemřela, když byla ještě docela maličká, a jednoho letního dne sestra Alberta vzala El-Soo, odnesla ji do misie svatého Kříže a zaslíbila ji Bohu. El-Soo byla plnokrevná Indiánka, předčila však všechny míšenecké dívky. Dosud nikdy neměly dobré sestřičky co dělat s děvčetem tak vnímavým a zároveň tak nadaným,

El-Soo byla bystrá, obratná a inteligentní; ze všeho nejvíc však byla temperamentní, skutečný živý plamen života, plna opravdového žáru vitality, skládající se z vůle, něžnosti a odvahy. Její otec byl náčelníkem a jeho krev proudila i v jejích žilách. Poslušnost ze strany El-Soo byla věcí zacházení a dohody. Měla vášeň pro vyrovnanost, a to snad bylo příčinou toho, že tak vynikala v matematice.

Vynikala však i v jiných věcech. Naučila se číst a psát anglicky, jak se tomu dosud nenaučilo žádné děvče v misii. Vedla ostatní děvčata při zpěvu a do zpěvu vkládala svůj smysl pro harmonii. Byla umělkyně; její nadšení a temperament ji nutily tvořit. Kdyby se byla narodila do příznivějšího prostředí, jistě by se věnovala literatuře a hudbě.

Místo toho však byla El-Soo dcerou Klakee-Naha, náčelníka, a žila v misii svatého Kříže, kde nebyli umělci, nýbrž pouze prostoduché sestřičky, zajímající se o čistotu a spravedlnost a duševní blaho v zemí nesmrtelnosti, která leží na druhé straně oblohy.

Léta míjela. Bylo jí osm let, když vstoupila do misie; bylo jí šestnáct a sestřičky si již dopisovaly se svými představenými v řádu o cestě El-Soo do Spojených států, aby tam dokončila svou výchovu, když nějaký muž jejího vlastního kmene přišel do Svatého Kříže a promluvil s ní. El-Soo se ho jaksi polekala. Byl špinavý. Podobal se Kalibánovi, byl od přírody šeredný, s chumáčem nikdy nečesaných vlasů. Pohlédl na ni s nelibostí a odmítl sednout si.

„Tvůj bratr je mrtev,“ řekl úsečně.

El-Soo tím nebyla nijak zvlášť dotčena. Pamatovala se jen málo na svého bratra.

„Tvůj otec je starý muž a je sám,“ pokračoval posel. „Jeho dům je velký a prázdný a chtěl by slyšet tvůj hlas a dívat se na tebe.“

Na něho se pamatovala – na Klakee-Naha, náčelníka osady, přítele misionářů a obchodníků, velkého muže, svalnatého jako obr, muže s vlídnýma očima a velitelskými způsoby, který si vykračoval s vědomím vrozené důstojnosti.

„Řekni mu, že přijdu,“ zněla odpověď El-Soo.

K zoufalství sestřiček dítě, zachráněné před zkázou, vracelo se nyní ke své zkáze. Všechny domluvy byly marné. Bylo tu mnoho argumentů, výkladů a pláče. Sestra Alberta jí dokonce prozradila plán poslat ji do Spojených států. El-Soo tu stála s očima široce otevřenýma před zlatým výhledem, který se tak náhle před ní otvíral, zavrtěla však hlavou. V jejích vidinách utkvěl jiný výhled. Byla to mohutná křivka Yukonu u Tana-naw, s misií sv. Jiří po jedné straně, s obchodní stanicí po straně druhé, a uprostřed mezi oběma indiánská osada a jistý velký dům z trámů, kde žil jeden starý muž, který byl ošetřován pouhými otroky.

Všichni, kdož se zdržovali na Yukonu na dva tisíce mil daleko, znali ten velký dřevěný dům, jeho veselost, hody a pitky. Proto také byl pláč ve Svatém Kříži, když El-Soo odcházela.

Velký neklid nastal v tom velkém domě, když tam přišla El-Soo. Klakee-Nah, sám panovačný, protestoval proti panovačným způsobům, své mladé dcery; nakonec však ve svých snech o barbarské nádheře odešel a vypůjčil si tisíc dolarů od starého Porportuka, který byl nejbohatším Indiánem na Yukonu. Mimo to si Klakee-Nah otevřel velký účet v obchodní stanici. El-Soo přetvořila ten velký dům. Dodala mu nového lesku, zatímco Klakee-Nah se držel své staré tradice pohostinství a veselého života.

To všechno bylo neobyčejné u yukonského Indiána, avšak Klakee-Nah nebyl obyčejný Indián. Nejenže si liboval ve výstřední pohostinnosti, ale – protože byl náčelník a měl dost peněz – mohl si to také dopřát. Na začátku, v prvních dobách obchodu, vládl neomezeně svému lidu a vyjednával s obchodními společnostmi bělochů ve svůj prospěch. Později, spolu s Porportukem, objevil zlatá ložiska na řece Koyokuku, Klakee-Nah byl povahou i výchovou aristokrat; Porportuk byl měšťák. Porportuk ho vyplatil ze společného zlatého dolu. Porportuk se spokojil tím, mohl-li se plahočit a hromadit peníze; Klakee-Nah se vrátil do svého velkého domu a utrácel dál. Porportuk byl znám jako nejbohatší Indián na Aljašce; Klakee-Nah byl znám jako nejbělejší. Porportuk byl lichvář; Klakee-Nah byl anachronismus – pozůstatek středověku, zápasník a piják, šťastný při víně a zpěvu.

El-Soo se přizpůsobila velkému domu a jeho zvykům tak snadno, jako se přizpůsobila misii svatého Kříže a jejím zvykům. Nepokusila se ani předělat svého otce a obrátit jeho kroky k Bohu. Pravda, činila mu výčitky, když pil příliš často a příliš mnoho, bylo to však s ohledem na jeho zdraví a na jeho další pouť po tomto světě.

Závora velkého domu byla vždycky otevřená, stále někdo přicházel a odcházel, nikdy tu nebylo ticho. Stropní trámy velké síně se otřásaly rámusem pitek a zpěvem. Za stolem seděli muži z celého světa – náčelníci vzdálených kmenů, Angličané i muži z kolonií, hubení yankeeští obchodníci i obtloustlí úředníci velkých společností, kovbojové ze západních farem, lodníci z moří, lovci i psovodi dvaceti národností.

El-Soo nyní dýchala v kosmopolitním ovzduší. Uměla mluvit anglicky právě tak dobře, jako mluvila svým rodným jazykem, a zpívala anglické písně a balady. Znala běžnou indiánskou obřadnost i zanikající už tradice. Věděla, jak má příležitostně nosit kmenový kroj dcery náčelníka, většinou se však oblékala do šatů bílých žen. Nebyly marné její ruční práce v misii a její vrozený umělecký vkus. Nosila svůj úbor jako bílé ženy a dovedla si takový oděv ušít.

Svým způsobem byla právě tak výjimečná jako její otec, a postavení, které zaujímala, bylo právě tak jedinečné jako jeho. Byla to jediná indiánská žena, která stála na stejné společenské úrovni jako několik bílých žen na stanici Tana-haw. Byla to jediná indiánská žena, které bílí muži vážně činili nabídky k sňatku, a byla to jediná indiánská žena, kterou nikdy žádný běloch neurazil.

Neboť El-Soo byla krasavice – nebyla krásná jako bílé ženy, ani krásná jako indiánské ženy. Její oheň to byl, oheň nezávislý na rysech, který tvořil její krásu. Pokud jde o pouhé tvary a rysy, byla klasický indiánský typ. Měla černé vlasy a jemnou bronzovou pleť; oči černé, zářící a smělé, smělé jako odlesk meče a hrdé; a jemný orlí nos s útlými, chvějícími se nozdrami; vysoké lícní kosti nepříliš od sebe vzdálené a tenké rty, jež však nebyly příliš tenké. Avšak všude, z celého jejího zjevu vyzařoval oheň – cosi neurčitelného, co bylo jejím žárem a její duší, co se tajilo vlahým leskem anebo planulo v jejích očích, co zjasňovalo její tváře, rozšiřovalo její chřípí, zaokrouhlovalo její ústa, nebo čím rty, když byly v klidu, pulsovaly, prozrazujíce stále přítomnost tohoto ohně.

A El-Soo měla ducha – ducha, který zřídkakdy zraňoval, který však snadno dovedl objevit a odpustit slabost. Úsměv její mysli poletoval jako odlesk plamene po celém jejím okolí a všude vyvolával podobný úsměv v odpověď. Ten velký dům se vším, co pro něj bylo charakteristické, byl domem jejího otce a tímto domem až doposledka kráčela jeho heroická postava – hostitel, vládce pitek a dárce zákonů. Pravda, když z něho vyprchávala síla, přejímala dcera zodpovědnost z jeho stařeckých rukou. Na pohled však panoval stále on; často sice u tabule podřimoval, pouhá zřícenina bakchanálií, avšak přece jen pán hodů a pitek.

A tím velkým domem pohybovala se také postava Porportukova, zlověstná, potřásající hlavou s chladným nesouhlasem, avšak platící to vše. Ne snad že by skutečně platil; dovedl zato dávat své peníze oklikami a rok od roku pohlcoval stále víc Klakee-Nahův majetek. Porportuk se jednou odvážil plísnit El-Soo pro marnotratný způsob života v tom velkém domě – bylo to v době, kdy už skoro pohltil zbytek Klakee-Nahova bohatství – neodvážil se však už nikdy něčeho podobného. El-Soo byla jako její otec šlechtična; opovrhovala penězi právě tak jako on a měla stejně tak jemně vyvinutý cit pro čest.

Porportuk poskytoval i nadále s nechutí peníze a peníze plynuly odtud stále zlatým proudem pryč. Na jedné věci se El-Soo pevně rozhodla – její otec nesmí zemřít jinak, než žil. Nesmí poznat přechod z výšin k ponížení, nesmí se dočkat úpadku veselého života ve svém domě, ani překážek ve své štědré pohostinnosti. Jestliže nastal hlad jako za starých časů, Indiáni s nářkem přicházeli do jeho domu a odcházeli spokojeni. Jestliže nastal hlad a nebylo peněz, peníze byly vypůjčeny od Porportuka a Indiáni odcházeli přece jen spokojeni. El-Soo mohla dobře opakovat po způsobu šlechticů jiné doby a jiného místa, že pak může přijít potopa. V jejím případě byl potopou starý Porportuk. Při každé další peněžité záloze hleděl na ni víc a více očima vlastníka a cítil, jak se v něm začínají probouzet jeho staré vášně.

Ei-Soo však pro něho neměla oči. A stejně tak neměla oči pro bílé muže, kteří se s ní chtěli oženit v misii s prstenem a knězem a knihou. Neboť ve stanici Tana-naw byl mladý muž, Akoon, její vlastní krve a plemene a osady. Byl silný a krásný v jejích očích, velký lovec, a ačkoliv stále cestoval, mnoho a daleko, byl velice chudý. Byl ve všech neznámých místech a pustinách; cestoval až do Sitky a do Spojených států; zkřížil pevninu k Hudsonskému zálivu a zpět a jako lovec tuleňů se plavil na lodi na Sibiř a do Japonska.

Když se vrátil z výpravy za zlatem na Klondike, přišel, jak bylo jeho zvykem, do velkého domu, aby podal starému Klakee-Nahovi zprávu o celém tom světě, který tam viděl, a tehdy poprvé spatřil El-Soo, tři léta po jejím návratu z misie. Pak už se Akoon nevydával na cesty. Odmítl mzdu lodivoda na velkých parnících – mzdu dvaceti dolarů denně. Trochu honil a trochu rybařil, nikdy však daleko od stanice Tana-naw, a pobýval ve velkém domě často a dlouho. El-Soo ho porovnávala s mnohými muži a shledala ho dobrým. Zpíval jí písně a plál a hořel, až celá stanice Tana-naw věděla, že ji miluje. A Porportuk se jen šklebil a dál poskytoval peníze na udržování domu.

Pak přišla hostina Klakee-Nahovy smrti. Seděl u pitky; v hrdle měl smrt, kterou nemohl utopit ve víně. A kolem smích a žerty a písně, a Akoon vyprávěl příběh, při kterém se trámy na stropě třásly. Žádné slzy, žádné vzdechy při tabuli. Klakee-Nah nemohl jinak než zemřít tak, jak žil, a nikdo to nevěděl lépe než El-Soo se svým uměleckým citem. Celá ta hlučná společnost se zde shromáždila jako za dřívějších dnů. Seděli tu i tři mrazem zkrušení námořníci, kteří se nedávno vrátili z daleké výpravy k Ledovému moři – byl to zbytek lodního mužstva, čítajícího čtyřiasedmdesát mužů. Za Klakee-Nahovými zády stáli čtyři staří muži, všechno, co mu zůstalo z otroků jeho mládí. Krhavýma očima pátrali po každém jeho přání, třesoucíma se stařeckýma rukama mu nalévali sklenici nebo ho poklepávali rukama po zádech mezi lopatkami, když se smrt blížila a nutila ho k dusivému kašli.

Byla to divoká noc, a jak hodiny míjely a slavnost se smála a hlučela kolem, smrt útočila stále úporněji na Klakee-Nahovo hrdlo. Tehdy to bylo, že poslal pro Porportuka. A Porportuk sem přišel z mrazu, aby hleděl očima plnýma nesouhlasu na všechno to maso a víno na stole, zaplacené jeho penězi. Jak se však díval dolů řadou zardělých tváří až na konec stolu a spatřil tvář El-Soo, jeho oči zaplály a všechen nesouhlas z nich na okamžik zmizel.

Udělali mu místo po Klakee-Nahově boku a postavili před něho sklenici. Klakee-Nah mu vlastníma rukama naplnil sklenici silnou lihovinou.

„Pij!“ zvolal. „Není to dobré?“

A Porportukovy oči zvodnatěly, když přisvědčil hlavou a zamlaskal rty.

„Nu, máš snad ve svém domě také tak dobrý nápoj?“ vyptával se Klakee-Nah.

„Nepopírám, že to chutná mému starému chřtánu,“ odpověděl Porportuk a odmlčel se – váhal dokončit svou myšlenku.

„Ale stojí to příliš mnoho peněz,“ zahučel Klakee-Nah, vyslovuje ji za něho.

Porportuk sebou trhl při smíchu, který zaburácel kolem stolu. Jeho oči zlomyslně zasvítily.

„Už jako hoši jsme byli spolu, jsme stejně staří,“ řekl. „V tvém chřtánu je smrt. Já dosud žiju a jsem silný.“

Ve společnosti se ozvalo zlověstné reptání. Klakee-Nah se rozkašlal; dusil se a staří otroci ho začali poklepávat mezi lopatkami. Když znovu popadl dech, mávl rukou, aby utišil hrozebný repot.

„Nepřeješ si mít ani oheň ve svém domě, protože dříví je příliš drahé!“ zvolal. „Nedopřeješ si života. Život je příliš drahý, stojí příliš mnoho peněz, a ty jsi odmítl platit jeho cenu. Tvůj život je jako chata, kde není ohně a není tam pokrývek na zemi.“

Pokynul otrokovi, aby naplnil sklenici, kterou pozdvihl.

„Já jsem však žil. A já jsem se hřál životem, jak ty jsi se nikdy nezahřál. Pravda, budeš žít dlouho. Avšak nejdelší noci jsou nejstudenější noci, když muž se třese a leží a bdí. Mé noci byly krátké, spal jsem však v teple.“

Pustil svou sklenici. Stařecká ruka otroka ji nestačila zachytit – dopadla s třeskotem na zem. Klakee-Nah klesl nazad, oddychoval a pozoroval obrácené sklenice na rtech pijáků, a jeho rty se lehce usmívaly souhlasem. Na pokyn se dva otroci pokusili posadit ho opět zpříma. Byl však slabý, jeho tělo bylo těžké a čtyři starci se třásli a vrávorali, když mu pomáhali narovnat se.

„Ať si však každý žije po svém,“ pokračoval. „Ty a já, Porportuku, máme dnes večer na starosti něco jiného. Dluhy se mají dát do pořádku, a já jsem ti dlužen. Nuže, jak je to s mým dluhem a kolik to dělá?“

Porportuk hledal ve svém sáčku a vytáhl účet. Upil ze sklenice a začal:

„Je tu úpis ze srpna 1889 na tři sta dolarů. Úroky nejsou zaplaceny. A účet z následujícího roku na pět set dolarů. Tento účet byl započten do účtu na tisíc dolarů, který byl vystaven dva měsíce nato. Pak je zde účet…“

„Přestaň s těmi účty!“ zvolal Klakee-Nah netrpělivě. „Jde mi z nich hlava kolem. Chci vědět celkovou částku. Úplný, okrouhlý celek. Kolik to dělá?“

Porportuk nahlédl do svých účtů.

„Patnáct tisíc devět set šedesát sedm dolarů a pětasedmdesát centů,“ řekl s pečlivou přesností.

„Uděláme to na šestnáct tisíc, na šestnáct tisíc,“ řekl Klakee-Nah vznešeně. „Nerovná čísla jsou jen pro zlost. A teď – a právě proto jsem pro tebe poslal – mi vystav nový účet na šestnáct tisíc a já ti ho podepíšu. Nezáleží mi na úrocích. Můžeš je stanovit, jak chceš, a vystav účet se splatností na onom světě, až se s tebou setkám u ohně Velkého otce všech Indiánů. Pak ti účet zaplatím, slibuji ti to. Je to slovo Klakee-Naha.“

Porportuk na něho zmateně pohlédl; pokojem otřásl hlučný smích. Klakee-Nah zdvihl ruce.

„Nikoli, není to žert!“ zvolal. „Mluvím poctivě. Proto jsem pro tebe poslal, Porportuku. Vystav ten účet.“

„Neobchoduju s oním světem,“ odpověděl Porportuk pomalu.

„Ty nedoufáš, že se se mnou setkáš před Velkým otcem?“ naléhal Klakee-Nah. Pak dodal:

„Já tam budu docela jistě.“

„Neobchoduju s oním světem,“ opakoval Porportuk kyselé.

Umírající muž se na něho díval s upřímným překvapením.

„Nevím nic o onom světě,“ vysvětloval Porportuk. „Mám co dělat pouze se zdejším.“

Klakee-Nahova tvář se vyjasnila.

„To je následek spánku v studených nocích,“ smál se.

Chvíli uvažoval a pak řekl:

„Dostaneš tedy zaplaceno na tomto světě. Zbývá mi ještě můj dům. Vezmi si ho a spal účet tady na té svíčce.“

„Je to starý dům a nestojí za tolik peněz,“ odpověděl Porportuk.

„Mám doly na Lososím.“

„Nevynášejí ani tolik, kolik dělá vklad,“ zněla odpověď.

„Mám podíl na parníku Koyokuk; patří mi polovina.“

„Leží na dně Yukonu.“

Klakee-Nah se zarazil.

„Pravda, zapomněl jsem na to. Stalo se to loni na jaře, když šly ledy.“

Přemýšlel chvíli, zatímco nikdo se nedotkl sklenice a celá společnost čekala, co řekne dál.

„Zdá se tedy, že ti dlužím částku, kterou nemohu vůbec zaplatit… na tomto světě?“

Porportuk přisvědčil a pohlédl dolů ke konci stolu.

„Pak by to ovšem vypadalo, Porportuku, že jsi ubohý obchodník,“ řekl Klakee-Nah potměšile.

A Porportuk směle odpověděl:

„Ó ne, jetu ještě jistota.“

„Jakže!“ zvolal Klakee-Nah. „Mám ještě nějaký majetek? Jmenuj ho a bude tvůj a nebude už žádný dluh.“

„Tamhle je,“ Porportuk ukázal na El-Soo.

Klakee-Nah nechápal. Pohlédl dolů na konec stolu, protřel si oči a znovu se tam podíval.

„Tvá dcera – El-Soo – vezmu si ji a nebude už dluhu. Spálím dluhy tady nad tou svíčkou.“

Mohutná Klakee-Nahova prsa se začala zdvíhat.

„Ho-ho, žertuješ! Hohoho!“ smál se hlučně. „A tvoje studené lože, a tvé dcery, které jsou dost staré, aby byly matkou El-Soo! Hohoho!“

Začal kašlat a dusit se a staří otroci ho opět poklepávali po zádech.

„Ho-ho!“ začal znovu v novém záchvatu.

Porportuk trpělivě čekal, usrkával ze své sklenice a pozoroval dvě řady tváří podél stolu.

„Není to žert,“ řekl nakonec. „Rozvážil jsem si to dobře.“

Klakee-Nah vystřízlivěl; podíval se na něho, pak sáhl po své sklenici, nemohl však na ni dosáhnout. Otrok mu ji podal a sklenice i se svým obsahem dopadla na Porportukovu tvář.

„Vyhoďte ho!“ zahřměl Klakee-Nah na čekající stůl, napjatý jako stádo psů ve spřežení. „A vyválejte ho ve sněhu!“

Když se zástup hlučně vyřítil kolem něho ze dveří, pokynul otrokům a čtyři vetší starci ho podpírali, aby mohl stát na nohou, a pak vítal vracející se pijáky, opět vzpřímen, se sklenicí v ruce, a připíjel jim ke krátké noci, ve které však muž spí v teple.

Nebylo třeba mnoho času, aby Klakee-Nahova pozůstalost byla dána do pořádku. El-Soo si zavolala na pomoc Tommyho; byl to malý Angličan, příručí z obchodní stanice. Nebylo tu nic, jenom dluhy; dávno splatné účty, zastavený majetek, majetek sice zatížený dluhy, ale bezcenný. Účty a zástavy měl v rukou Porportuk. Tommy, když prohlížel připisování úroků, nazval ho mnohokrát zlodějem.

„Je to dluh, Tommy?“ ptala se El-Soo.

„Je to zlodějství,“ odpověděl Tommy.

„Přesto však je to dluh,“ trvala na svém.

Minula zima i časné jaro a Porportukovy pohledávky stále ještě nebyly zaplaceny. Vídal El-Soo často, a nakonec jí vyložil, právě tak jako jejímu otci, jak by dluh mohl být vyrovnán. Mimo to s sebou přivedl starého indiánského kouzelníka, který jí vylíčil věčné zatracení jejího otce, jestliže dluh nebude zaplacen. Jednoho dne po takovém výkladu El-Soo oznámila Porportukovi své konečné rozhodnutí.

„Řeknu vám dvě věci,“ řekla. „Předně, nebudu nikdy vaší ženou. Zapamatujete si to? A pak, dostanete do posledního centu svých šestnáct tisíc dolarů –“

„Patnáct tisíc devět set šedesát sedm dolarů a pětasedmdesát centů,“ opravil ji Porportuk.

„Můj otec řekl šestnáct tisíc,“ zněla její odpověď. „Dostanete zaplaceno.“

„Jak?“

„Nevím jak, ale najdu už nějaký způsob. A teď jděte a už mě neobtěžujte. Jestli to ještě uděláte –“ váhala, hledajíc vhodný trest, „jestliže to uděláte, budete opět vyválen ve sněhu, hned jak nový sníh napadne.“

To bylo ještě na počátku jara a brzy nato El-Soo uvedla v úžas celý kraj. Po Yukonu, od Chilcootu až k Deltě, se roznesla zpráva, a byla roznášena od tábora k táboru až k nejvzdálenějším osadám, že v červnu, až potáhnou první lososi, El-Soo, dcera Klakee-Naha, bude se prodávat ve veřejné dražbě, aby zaplatila Porportukovy pohledávky. Marné byly všechny snahy rozmluvit jí to. Misionář ze Sv. Jiří se s ní pohádal, ona však odpověděla:

„Pouze boží dluhy se vyrovnávají na onom světě. Dluhy lidí jsou z tohoto světa a na tomto světě musí být zaplaceny.“

Akoon jí domlouval, odpověděla mu však:

„Miluji tě, Akoone, ale čest je větší než láska, a kdo jsem já, abych poskvrnila památku svého otce?“

Sestra Alberta plula prvním parníkem celou tu dalekou cestu ze Svatého Kříže, avšak bez lepšího výsledku.

„Můj otec bloudí v tmách a nekonečných pralesích,“ řekla El-Soo, „a bude bloudit spolu s ostatními ztracenými, plačícími dušemi, dokud dluh nebude zaplacen. Potom a jedině potom může vstoupit do domu Velkého otce.“

„A ty tomu věříš?“ zeptala se sestra Alberta.

„Nevím,“ odpověděla El-Soo. „Byla to víra mého otce.“

Sestra Alberta pokrčila nedůvěřivě rameny.

„Kdo může říct, jestli je pravda právě to, čemu věříme,“ pokračovala El-Soo. „Proč ne? Pro vás může být onen svět nebe a zvuky harfy… protože vy jste věřila v nebe a zvuk harf; pro mého otce bude snad oním světem velký dům, kde bude stále sedět u stolu a hodovat s Bohem.“

„A ty?“ ptala se sestra Alberta. „Jaký je tvůj onen svět?“

El-Soo chvíli váhala.

„Já bych chtěla z každého trochu,“ řekla. „Chtěla bych vidět právě tak vaši tvář jako tvář svého otce.“

Přišel den dražby. Stanice Tana-naw měla bohatou návštěvu. Shromáždily se tu – jak bylo zvykem – kmeny, které čekaly na tah lososů, a trávily zatím čas tancem a veselím, obchodem a klepy. Dále tu byla obvyklá družina bílých dobrodruhů, obchodníků, zlatokopů, a mimo to množství bělochů, kteří se dostavili ze zvědavosti a zájmu o celou tu věc.

Jaro se opozdilo a lososí tah začal později. Tento odklad jen zvýšil všeobecný zájem. V den dražby vyhrotil napjatou situaci Akoon. Povstal a veřejně a slavnostně prohlásil, že kdokoli koupí El-Soo, hned nato zemře. Mával přitom winchestrovkou a naznačoval tak způsob smrti. El-Soo to rozzlobilo, odmítl však s ní mluvit a odešel do obchodní stanice, aby si opatřil více střeliva.

První losos byl chycen o desáté hodině večer a o půlnoci začala dražba. Konala se na temeni vysokého yukonského břehu. Slunce se právě klonilo k severnímu obzoru a obloha byla krvavě červená. Četný zástup se seskupil kolem stolu a dvou židlí, které stály u okraje břehu. V popředí bylo mnoho bílých mužů a několik náčelníků. A v nejpřednější řadě stál Akoon s puškou v ruce. Tommy na žádost El-Soo vystupoval jako dražitel, ona sama však pronesla úvodní řeč a popsala zboží, které bude prodáno. Byla oblečena v domorodém kroji, v oděvu náčelníkovy dcery, nádherná a barbarská, a stála na židli, aby ji mohl každý dobře vidět.

„Kdo chce koupit ženu?“ zeptala se. „Podívejte se na mne. Je mi dvacet let a jsem panna. Chci být dobrou ženou muži, který mě koupí. Jestliže to bude běloch, budu se oblékat po způsobu bílých žen; bude-li to Indián, budu se šatit jako –“ okamžik váhala – „squaw. Dovedu si sama zhotovit šaty, umím šít, prát a spravovat. Učila jsem se to osm let v misii svatého Kříže. Umím číst a psát anglicky a také umím hrát na varhany. Vyznám se v počtech a také v algebře – trochu. Budu prodána tomu, kdo podá největší nabídku, a sama mu na sebe vystavím smlouvu. Zapomněla jsem říct, že umím velmi dobře zpívat a že jsem dosud za celý svůj život nebyla nemocná. Vážím sto třicet dva liber; můj otec je mrtev a nemám příbuzné. Kdo mne chce koupit?“

Přehlédla směle zástup a sestoupila. Na Tommyho vyzvání si stoupla opět na židli; Tommy si stoupl na druhou a začal dražit.

El-Soo obklopili čtyři staří otroci jejího otce. Byli shrbeni stářím a zesláblí; minulé pokolení, hledící nyní na výstřednosti mladšího života. V popředí zástupu stálo několik boháčů z Eldorada a Bonanzy na vrchním toku Yukonu, vedle nich pak o berlích, oteklí kurdějemi, byli dva zchátralí dobrodruzi honby za zlatem. Uprostřed zástupu, vynikajíc svou vlastní životností, objevila se tvář nějaké squaw divokého pohledu ze vzdálených krajů horního toku Tanany; potulný Indián z pobřeží Sitka stál bok po boku s Prutem od jezera Le Barge a za nimi se kupilo půl tuctu francouzsko-kanadských voyageurs. Zdáli sem slabě doléhaly hlasy myriády divokého ptactva. Vlaštovky se míhaly nad hlavami, zalétajíce sem z tiché hladiny Yukonu, a červenky zpívaly. Šikmé paprsky skrytého slunce prorážely párami a kouřem, který vystupoval do výše z lesních požárů na tisíc mil odtud, barvily oblohu do ruda a ozařovaly růžovým odleskem zemi. Ten červený odlesk ulpíval na všech tvářích a dodával celé scéně čehosi nezemského, neskutečného.

Nabídky začínaly přicházet jen zvolna. Indián ze Sitky, který byl v kraji cizincem a přijel sem teprve před půlhodinou, nabídl důvěřivým hlasem sto dolarů, a byl překvapen, když se k němu Akoon se svou puškou výhružně obrátil. Nabídka lákala. Nějaký Indián z Tozikakatu, lodivod, nabídl sto padesát a po nějaké chvíli hráč vyhnaný z krajiny na horním Yukonu zvýšil nabídku na dvě stě. El-Soo zesmutněla, její hrdost byla uražena, jediný následek však byl, že tím odvážněji a vyzývavěji hleděla na zástup.

Mezi diváky nastal šum, když se dopředu začal prodírat Porportuk. „Pět set dolarů!“ nabídl hlasitě a rozhlédl se pyšně kolem sebe, jako by chtěl vidět účinek.

Pomyslel si, že použije svého velkého jmění jako kyje na omráčení všech ostatních, kteří by se snad chtěli odvážit soutěžit. Avšak jeden z Kanaďanů, který se díval na El-Soo lesknoucíma se očima, zvýšil nabídku o sto dolarů.

„Sedm set!“ okamžitě odpověděl Porportuk.

Se stejnou rychlostí se ozval Kanaďan: „Osm set!“

Tu Porportuk znovu mávl svým kyjem.

„Dvanáct set!“ houkl.

S pohledem patrného zklamání se Kanaďan vzdal. Jiná nabídka nepřišla. Tommy se snažil, jak mohl, nepodařilo se mu však vylákat další podání.

El-Soo oslovila Porportuka:

„Bylo by lepší, Porportuku, kdybyste svou nabídku dobře uvážil. Zapomněl jste, co jsem vám řekla – že si vás nikdy nevezmu!“

„Je to veřejná dražba,“ odsekl. „Koupím vás na smlouvu. Nabídl jsem dvanáct set dolarů. Budete laciná.“

„Proklatě laciná!“, vykřikl Tommy. „Co na tom, že jsem vyvolavač? To mi nepřekáží, abych také nepodal. Nabízím třináct set.“

„Čtrnáct set,“ ozval se Porportuk.

„Koupím vás, abyste byla moje – sestra,“ pošeptal Tommy El-Soo, a pak vykřikl: „Patnáct set!“

Při dvou tisících se do toho vložil jeden z králů Eldorada a Tommy odpadl:

Potřetí zamával Porportuk kyjem svého jmění, když zvýšil podání hned o pět set dolarů. Avšak hrdost krále z Eldorada byla dotčena. Jeho přece nesmí nikdo překonat. A hodil dalších pět set.

El-Soo stála nyní na třech tisících dolarů. Porportuk to zvýšil na pětatřicet set a zasupěl, když král z Eldorada přidal tisíc dolarů. Porportuk zvýšil o pět set a znovu zasupěl, když slyšel od krále dalších tisíc dolarů.

Porportuk se začal zlobit. Jeho pýcha byla uražena; jeho síle se dostalo vyzvání a jemu se síla jevila v podobě majetku. Nezastydí se před světem za svou slabost. El-Soo mu vstoupila do cesty. Úspory a výsledek jeho studených nocí za celá ta léta byly nyní zralé, aby byly utraceny. El-Soo stála na šesti tisících. Zaokrouhlil je na sedm tisíc. A pak její cena vystupovala po tisících tak rychle, jak jen mohli své nabídky vykřikovat. Při čtrnácti tisících oba muži přestali, aby nabrali dech.

Pak se stalo něco neočekávaného. Ještě těžší kyj se mihl vzduchem. V nastalé přestávce hráč, který zde zavětřil nějakou spekulaci, pomyslil na syndikát s několika svými druhy a nabídl šestnáct tisíc dolarů.

„Sedmnáct tisíc,“ řekl Porportuk chabě.

„Osmnáct tisíc,“ řekl král.

Porportuk sebral všechny své síly:

„Dvacet tisíc.“

Syndikát se rozpadl. Král z Eldorada přidal tisíc a stejně tolik hned nato Porportuk, a jak tak podávali, Akoon se obracel hned k tomu, hned k onomu, zpola výhružně, zpola zvědavě, jako by chtěl vědět, jakého druhu asi bude muž, kterého zabije. Když se král chystal k další nabídce, Akoon se k němu přiblížil a král si nejdřív připravil revolver, než řekl:

„Dvacet tři tisíce.“

„Dvacet čtyři tisíce,“ řekl Porportuk. Potměšile se zašklebil, neboť jistota a pevnost jeho nabídek konečně králem otřásly. Král přistoupil blíž k El-Soo. Chvíli si ji pozorně prohlížel.

„A pět set,“ řekl pak.

„Pětadvacet tisíc,“ ozvala se Porportukova nabídka.

Král se na dívku znovu zadíval; díval se dlouho a zavrtěl hlavou. Opět na ni pohlédl a řekl váhavě:

„A pět set.“

„Dvacet šest tisíc!“ vyštěkl Porportuk.

Král zavrtěl hlavou a odmítal setkat se s prosebnými pohledy Tommyho. Mezitím se Akoon přiblížil ještě víc k Porportukovi. Bystrý zrak El-Soo to postřehl, a zatímco se Tommy snažil přimět krále z Eldorada k dalšímu podání, naklonila se a řekla něco tichým hlasem jednomu z otroků. Á zatímco Tommyho „nikdo víc? nikdo víc?“ zaznívalo vzduchem, otrok přistoupil k Akoonovi a šeptal mu něco do ucha. Akoon na sobě nedal znát, že to slyší, ačkoli ho El-Soo úzkostlivě pozorovala.

„Potřetí!“ ozval se Tommyho hlas. „Porportukovi, za šestadvacet tisíc dolarů!“

Porportuk pohlédl neklidně na Akoona. Oči všech se soustředily na Akoona, on však nepodnikl nic.

„Přineste váhy,“ řekla El-Soo.

„Zaplatím ve svém domě,“ řekl Porportuk.

„Přineste váhy,“ opakovala El-Soo. „Platit se bude tady, kde to všichni můžou vidět.“

Přinesli tedy z obchodní stanice váhy na zlato, zatímco Porportuk odešel a vrátil se s mužem, který nesl na ramenou zlatý prach ve vacích ze sobí kůže. Mimoto však v patách za Porportukem přišel ještě jeden muž s ručnicí, jehož oči byly stále upřeny na Akoona.

„Zde jsou účty a zástavní listy,“ řekl Porportuk, „na patnáct tisíc devět set šedesát sedm dolarů a pětasedmdesát centů.“

El-Soo je přijala z jeho ruky a řekla Tommymu:

„Počítejte je za šestnáct tisíc.“

„Zbývá ještě zaplatit deset tisíc dolarů ve zlatě,“ upozornil Tommy.

Porportuk přisvědčil a rozvázal vaky. El-Soo, která stála na okraji břehu, roztrhala papíry na kusy a rozhodila je do Yukonu. Vážení začalo, bylo však přerušeno.

„Po sedmnácti dolarech, samozřejmě,“ řekl Porportuk, když Tommy připravoval váhy.

„Po šestnácti dolarech,“ řekla El-Soo ostře.

„V našem kraji je zvykem, že zlato se počítá sedmnáct dolarů za unci,“ odpověděl Porportuk. „A teď jde o obchodní záležitost.“

El-Soo se zasmála.

„Je to nový zvyk,“ řekla. „Začal teprve letos na jaře. Loni a v dřívějších letech stálo zlato šestnáct dolarů za unci. Když dluh mého otce vznikl, bylo to šestnáct dolarů. Když vydával ve skladě peníze, které od vás dostal, dali mu za unci mouku v ceně šestnácti dolarů, nikoliv sedmnácti. Proto budete za mne platit také po šestnácti, a ne po sedmnácti.“

Porportuk zabručel a svolil, aby začali vážit.

„Navažte tři hromádky, Tommy,“ řekla. „Tisíc dolarů sem, tři tisíce sem a tady šest tisíc,“

Byla to zdlouhavá práce, a zatímco vážili, všichni se pozorně dívali na Akoona.

„Čeká jen na to, až bude zaplaceno,“ řekl někdo a tento názor se ihned šířil kolem a všichni ho přijali a čekali pak, co Akoon udělá, až budou peníze vyplaceny. A Porportukův muž s ručnicí čekal a pozoroval Akoona.

Vážení skončilo a zlatý prach ležel na stole ve třech tmavožlutých hromadách.

„Zde je dluh mého otce Společnosti, tři tisíce dolarů,“ řekla El-Soo. „Vezměte je, Tommy, pro Společnost. Tady jsou čtyři starci, Tommy. Vy je znáte. A zde je tisíc dolarů. Vezměte je a hleďte, aby ti starci neměli nikdy hlad a nebyli nikdy bez tabáku.“

Tommy uložil zlato do různých vaků. Šest tisíc dolarů zůstalo na stole. El-Soo je shrnula na hromadu, pak se náhle obrátila a začala házet prach zlatou prškou do Yukonu. Porportuk ji chytil za zápěstí, když se chystala k druhému hodu.

„Je to moje,“ řekla chladně. Porportuk pustil její ruku, zaskřípal však zuby a jeho obličej se zachmuřil. Házela zlato do řeky, až nic nezbylo.

Dav neměl oči pro nic než pro Akoona. Puška Porportukova muže ležela připravena, s ústím namířeným na Akoona na vzdálenost jediného sáhu, a muž držel prst na spoušti. Akoon však nedělal nic.

„Vystavte listinu,“ zavrčel Porportuk.

A Tommy sepsal smlouvu o koupi, v níž všechna práva k ženě zvané El-Soo byla přiznána muži jménem Porportuk. El-Soo podepsala listinu, kterou Porportuk složil a schoval ve svém vaku. Jeho oči pojednou zableskly a začal rychle mluvit na El-Soo.

„Nebyl to však dluh vašeho otce,“ řekl. „Co jsem platil, byla cena za vás. Váš prodej je obchod z dnešního dne, a ne z loňska nebo z dřívějších let. Unce zaplacená za vás se dnes platí v obchodní stanici za sedmnáct dolarů v mouce, nikoli za šestnáct. Ztratil jsem na každé unci dolar. Ztratil jsem šest set dvacet pět dolarů.“

El-Soo se na okamžik zamyslila a zjistila omyl, kterého se dopustila. Usmála se, pak se rozesmála.

„Máte pravdu,“ smála se, „zmýlila jsem se. Teď už však je příliš pozdě. Zaplatil jste a zlato je totam. Nemyslil jste dost rychle. Je to vaše vina. Mozek vám už pracuje pomalu, Porportuku. Stárnete.“

Neodpověděl. Pohlédl neklidně na Akoona a nabyl opět jistoty. Sevřel rty a na jeho tváři se objevil krutý výraz.

„Pojďte,“ řekl, „půjdeme do mého domu.“

„Pamatujete si ty dvě věci, které jsem vám řekla na jaře?“ ptala se El-Soo, která se nechystala následovat ho.

„Měl bych plnou hlavu toho, co ženy mluví, kdybych na to dal,“ odpověděl.

„Řekla jsem vám, že dostanete zaplaceno,“ pokračovala El-Soo důrazně. „A řekla jsem vám, že nebudu nikdy vaší ženou.“

„To ale bylo před kupní smlouvou.“ Porportuk prsty zmáčkl papír ve svém váčku. „Koupil jsem vás před očima celého světa. Jste můj majetek. Nepopřete přece, že jste moje.“

„Jsem vaše,“ řekla El-Soo pevně.

„Jsem vaším majitelem.“

„Jste můj majitel.“

Porportukův hlas se poněkud zvýšil a zněl vítězoslavně: „Patříte mi jako můj pes.“

„Patřím vám jako váš pes,“ pokračovala El-Soo klidně. „Zapomínáte však, Porportuku, co jsem vám tehdy řekla. Kdyby mne byl koupil jiný muž, byla bych tomu muži ženou. Byla bych tomu muži dobrou ženou. Taková byla moje vůle. Avšak pokud jde o vás, moje vůle byla, že nebudu nikdy vaší ženou. Proto jsem váš pes.“

Porportuk věděl, že si zahrává s ohněm, a umínil si hrát přímo.

„Mluvím k vám tedy ne jako k El-Soo, nýbrž jako ke psu,“ řekl, „a říkám vám, abyste šla se mnou.“

Zdvihl ruku, aby ji chytil za rameno, zadržela ho však posunkem.

„Ne tak rychle, Porportuku. Koupil jste psa. Psi také někdy utíkají, a je to pak vaše ztráta. Jsem váš pes. Co když uteču?“

„Jako majitel psa vás budu bít.“

„Když mne chytnete?“

„Když vás chytím.“

„Tedy mne chytejte.“

Rychle po ní sáhl, uklouzla mu však a smála se a kroužila kolem stolu.

„Chyť ji!“ poroučel Porportuk Indiánovi s ručnicí, který stál poblíž dívky. Když však po ní Indián natáhl ruku, král z Eldorada ho zasáhl ranou pěstí za ucho. Ručnice dopadla s rachotem na zem. Tehdy se naskytla Akoonovi. příležitost. Oči mu zableskly, neudělal však nic.

Porportuk byl starý muž, avšak jeho chladné noci mu uchovaly jeho hbitost. Nekroužil kolem stolu. Přemetl se náhle na druhou stranu – přeskočil stůl. El-Soo to nečekala. Uskočila s ostrým výkřikem strachu a Porportuk by ji byl chytil, kdyby tu nestál Tommy. Tommyho noha se mihla vzduchem, Porportuk klopýtl a dopadl na zem. El-Soo se dala na útěk.

„Chytněte mě tedy,“ smála se přes rameno a utíkala dál.

Běžela lehce a snadno, Porportuk však běžel rychle a prudce? Dohonil ji. Ve svém mládí byl nejrychlejší ze všech mužů. El-Soo před ním uskočila vlnivým, pružným pohybem. Poněvadž byla v kroji svého kmene, nepřekážely jí dlouhé sukně a její ohebné tělo prchalo a unikalo Porportukovým prstům.

Zástup se s hlukem a smíchem rozestoupil a sledoval honičku. Vedla indiánským táborem; kličkujíce a nadbíhajíce si, El-Soo a Porportuk se objevovali a mizeli mezi stany. El-Soo jako by se opírala rukama o vzduch, hned na tu, hned na onu stranu, a chvílemi se její tělo, vykloněno daleko ze své přirozené polohy, ohýbalo v nejsmělejších křivkách. A Porportuk, stále o skok pozadu nebo o skok vedle z té či oné strany, jako hubený pes snažil se ji dostihnout.

Přeběhli volný prostor za táborem a zmizeli v lese. Stanice Tana-naw čekala na jejich návrat a čekala dlouho a marně.

Akoon zatím jedl a spal a stále se zdržoval u přístaviště parníků, hluchý k výtkám celé stanice, že nic nepodnikl. O čtyřiadvacet hodin později se vrátil Porportuk. Byl unavený a rozvzteklený. Nepromluvil na nikoho, jen na Akoona, a snažil se vyvolat s ním hádku. Akoon však pokrčil rameny a odešel. Porportuk nemařil čas. Vystrojil půl tuctu svých lidí, vybral nejlepší stopaře a chodce a v jejich čele se ponořil do pralesa.

Následujícího dne parník Seattle, který plul proti proudu, přirazil ke břehu, aby naložil dříví. Když odvázali lana a loď odrazila opět od břehu, Akoon byl na palubě v budce lodivoda. O málo hodin později, když na něj přišla řada řídit kormidlo, spatřil, jak se od břehu vzdaluje malá kánoe z březové kůry. Seděla v ní pouze jediná osoba. Bedlivě ji pozoroval, pak přehodil kolo a dal zmírnit rychlost lodi.

Do budky vstoupil kapitán.

„Co se děje?“ ptal se. „Voda je přece dobrá.“

Akoon zabručel. Spatřil větší kánoi opouštět břeh a v té sedělo více osob. Změnil směr parníku ještě víc a vybočil tak ze středu proudu.

Kapitán funěl.

„Je to jenom squaw,“ namítal.

Akoon ani nehlesl. Stále upíral oči na squaw a na kánoi, která ji pronásledovala. Na druhé kánoi se rychle míhalo šest vesel, kdežto squaw veslovala pomalu.

„Narazíme na dno,“ namítal kapitán a chytil sám kolo.

Akoon se však vší silou vzepřel a pohlédl kapitánovi do očí. Kapitán zvolna pustil kormidlo.

„Darebáku,“ bručel sám k sobě.

Akoon držel parník na okraji mělčiny a čekal, dokud nepostřehl, že prsty té squaw se zachytily předního pažení lodi. Pak dal znamení na plnou parou vpřed a zamířil kormidlem do středu proudu. Velká kánoe už byla docela blízko, avšak prostor mezi ní a parníkem se začal rychle šířit.

Squaw se nahnula se smíchem přes zábradlí.

„Chytněte mě tedy, Porportuku!“ volala.

Akoon opustil parník u tvrze Yukon. Opatřil si malý člun, který poháněl tyčí proti proudu Dikobrazí řeky. Spolu s ním se vydala na cestu i El-Soo. Byla to krušná cesta; vedla přes páteř světa, avšak Akoon tudy šel už dříve. Když se dostali k prameništi Dikobrazí řeky, opustili člun a pustili se pěšky přes Skalnaté hory.

Akoon s rozkoší kráčel za El-Soo a pozoroval každý její pohyb. Byla v tom hudba, kterou tak miloval. A zejména miloval ta okrouhlá lýtka v kamaších z měkké kůže, útlé kotníky a malé nožky v mokasínech, kráčející neúnavně po celé dlouhé dny.

„Jsi lehká jako vzduch,“ řekl. Díval se na ni. „Pro tebe chůze neznamená vůbec žádnou námahu. Pluješ téměř vzduchem, tak lehce vykračují a našlapují tvé nohy. Jsi jako srna, El-Soo, jsi jako srna a tvé oči jsou oči srny, když se na mne chvílemi podíváš nebo když zaslechneš nějaký zvuk a hádáš, jestli to nehrozí z houštiny nebezpečí. Tvé oči jsou jako oči srny, právě teď, když se na mne díváš.“

A zářící a zjihlá El-Soo se naklonila a políbila Akoona.

„Až dojdeme k Mackenzie, nebudeme se zdržovat,“ řekl Akoon později. „Půjdeme k jihu, než nás dohoní zima. Půjdeme k zemi slunce, kde není sníh. Ale vrátíme se. Viděl jsem už velký kus světa, není však druhé země, jako je Aljaška, není slunce jako naše slunce, a i sníh je dobrý po dlouhém létě.“

„A ty se naučíš číst,“ řekla El-Soo.

„Ovšemže se naučím číst,“ přisvědčoval Akoon.

Avšak zdrželi se přece, když došli k Mackenzie. Setkali se s tlupou tamějších Indiánů a Akoon byl na lovu náhodou postřelen. Puška byla v rukou nějakého mladíka. Kulka Akoonovi rozdrtila pravou paži a zlomila mu dvě žebra. Akoon se vyznal v primitivním léčení, El-Soo se přiučila lepšímu ošetřování ran ve Svatém Kříži. Konečně byly kosti dány do pořádku a Akoon ležel u ohně a čekal, až srostou. Ležel u ohně také proto, aby kouř od něho odháněl moskyty.

A tehdy to bylo, že přišel Porportuk se svými šesti mladými muži. Akoon sténal u vědomí své bezmocnosti a dožadoval se pomoci od svých nových druhů. Avšak Porportuk se dovolával svého práva, a Indiáni byli na rozpacích. Porportuk se chtěl zmocnit El-Soo, to však nedovolili. Soud musí rozhodnout; a protože se jednalo o záležitost ženy a muže, byla svolána rada starců, jelikož mladí muži, kteří mají ještě horké srdce, by se mohli při vynášení rozsudku ukvapit.

Starci se sesedli do kruhu kolem ohně. Jejich tváře byly vrásčité, vyhublé a muži těžce oddechovali a lapali po vzduchu. Kouř jim nesvědčil. Chvílemi odháněli stařeckýma rukama moskyty, vzdorující i kouři. Po každém takovém pohybu se dutě, bolestně rozkašlali. Občas některý z nich plival krev; jeden pak seděl poněkud opodál s hlavou nakloněnou dopředu a neustále krvácel pomalu z úst; zachvátila je nemoc kašle. Byli už jako mrtví, jejich dnů bylo namále. Byl to soud mrtvých.

„A zaplatil jsem za ni velkou cenu,“ končil Porportuk svou žalobu. „Takovou cenu, jakou jste dosud nikdy neviděli. Prodejte všechno, co máte, prodejte své oštěpy a štíty a ručnice, prodejte své stany a čluny a psy, prodejte všecko a nedostanete snad ani tisíc dolarů. Já jsem však zaplatil za tuto ženu, El-Soo, šestadvacetkrát cenu všech vašich oštěpů a šípů a ručnic, vašich kožešin a kůží, vašich stanů a člunů a psů. Je to veliká cena.“

Starci vážně přikyvovali, ačkoli jejich krhavé oční štěrbiny se šířily úžasem, že by nějaká žena mohla mít takovou cenu. Ten, který krvácel z úst, si otřel rty.

„Je ta řeč pravdivá?“ ptal se každého ze šesti Porportukových mužů. A všichni přisvědčili.

„Je ta řeč pravdivá?“ zeptal se El-Soo a ta odpověděla:

„Pravdivá.“

„Avšak Porportuk neřekl, že je stařec,“ řekl Akoon, „a že má dcery starší, než je El-Soo.“

„Pravda, Porportuk je starý muž,“ řekla El-Soo.

„Jemu náleží měřit sílu svého věku,“ řekl ten, který krvácel z úst. „My všichni jsme starci. Stáří není nikdy tak staré, aby je mládí mohlo měřit.“

A kruh starců začal přežvykovat svými dásněmi a pochvalně přikyvoval a kašlal.

„Řekla jsem mu, že nikdy nebudu jeho ženou,“ řekla El-Soo.

„Vzala jsi od něho šestadvacetkrát tolik, kolik máme my všichni?“ zeptal se nějaký jednooký stařec.

El-Soo mlčela.

„Je to pravda?“ A jeho jediné oko se na ni upřelo jako ohnivý nebozez.

„Je to pravda,“ řekla.

„Uteču mu ale znovu,“ vybuchla vášnivě za okamžik nato. „Budu mu pořád utíkat.“

„To je jeho starost,“ řekl jiný ze starců. „My máme pouze vynést rozsudek.“

„Co ty jsi za ni zaplatil?“ zeptali se Akoona.

„Nic jsem za ni nezaplatil,“ odpověděl. „Nelze ji vůbec penězi ocenit. Neoceňuji ji podle zlatého prachu, ani podle psů a stanů a kožešin.“

Starci se mezi sebou radili a polohlasně mručeli.

„Ti starci jsou jako led,“ řekl Akoon anglicky, „Neuposlechnu jejich rozsudku, Porportuku. Jestli vezmete El-Soo, zabiju vás.“

Starci přestali a podezíravě se na něho dívali.

„Neznáme řeč, kterou mluvíš,“ řekl jeden z nich.

„Řekl jen, že mne zabije,“ hlásil Porportuk. „Bylo by tedy dobré vzít mu jeho pušku a nařídit, aby některý z vašich mladých mužů seděl vedle něho, aby mi nemohl ublížit. Je to mladý muž, a co jsou zlomené kosti mládí?“

Akoon bezmocně ležel, vzali mu jeho pušku i nůž a z každé strany mu usedl k ramenům mladý muž z jejich kmene. Jednooký stařec povstal a vzpřímil se.

„Divíme se ceně, kterou někdo zaplatil za jednu ženu,“ začal, „avšak rozumnost ceny není věc, která by se nás týkala. Jsme tu proto, abychom vynesli rozsudek, a rozsudek vynášíme. Nemáme žádných pochybností. Všem je známo, že Porportuk zaplatil vysokou cenu za ženu El-Soo, a z tohoto důvodu žena El-Soo patří Porportukovi a nikomu jinému.“

Těžce usedl a rozkašlal se. Starci přikyvovali a kašlali také.

„Zabiju vás,“ zvolal Akoon anglicky.

Porportuk se usmál a vstal.

„Vynesli jste správný rozsudek,“ řekl radě, „a moji mladí muži vám dají hodně tabáku. Nuže, dejte mi teď přivést tu ženu.“

Akoon skřípal zubama. Mladí muži vzali El-Soo za ramena. Nevzpírala se; vedli ji s planoucí tváří k Porportukovi.

„Sedni si tady u mých nohou, dokud nedokončím svou řeč,“ poručil jí. Pak se na chvilku odmlčel.

„Je pravda,“ řekl, „jsem už starý muž. Mohu však rozumět způsobům mládí. Oheň nezmizel dosud úplně z mého těla. Nejsem však už mlád a rovněž nepomýšlím na to, abych nutil ty své staré nohy do běhu po všecka ta léta, která mi ještě zbývají. El-Soo umí běhat rychle a dobře. Je jako srna. Vím to, protože jsem to viděl a běžel jsem za ní. Není dobré, umí-li žena příliš dobře běhat. Zaplatil jsem za ni velkou cenu, a přece ode mne utíká. Akoon za ni nezaplatil nic, a přece utíká k němu.

Když jsem přišel mezi váš lid sem na Mackenzie, měl jsem jeden úmysl. Když jsem naslouchal v radě a myslil na rychlé nohy El-Soo, měl jsem mnoho úmyslů. Teď mám opět jeden úmysl, liší se však od toho, s nímž jsem přišel do vaší rady. Řeknu vám, co si myslím. Jestliže uteče pes svému pánu jednou, uteče mu i podruhé. Ať ho přivedou zpátky sebečastěji, pokaždé mu znova uteče. Když vlastníme takové psy, prodáme je. El-Soo je jako pes, který utíká. Prodám ji. Je zde v radě nějaký muž, který by ji koupil?“

Starci kašlali a zůstali zticha.

„Akoon by ji koupil,“ pokračoval Porportuk, „ale nemá peníze. Proto mu ji chci darovat zadarmo. A chci mu ji dát teď.“

Sehnul se, vzal El-Soo za ruku a vedl ji k místu, kde ležel na zádech Akoon.

„El-Soo má ošklivý zvyk, Akoone,“ řekl a přiměl ji sednout si k Akoonovým nohám. „Jako utekla dříve mně, tak ve dnech, které přijdou, mohla by utéct tobě. Nemusíš se však bát, Akoone, že ještě někdy uteče. Postarám se o to. Neuteče od tebe nikdy – to ti říká Porportuk. Má mnoho rozumu. Vím to, protože ho často na mně vyzkoušela. Mám však v úmyslu použít na ni také svého rozumu, a tím ti ji zabezpečím, Akoone.“

Porportuk se sehnul, zkřížil nohy El-Soo tak, že nárt jedné nohy ležel na nártu druhé, a pak, než mohl někdo tušit jeho úmysl, vypálil ze své pušky oběma kotníky. Když se Akoon snažil zbavit se silou váhy mladých mužů, kteří ho drželi, a vstát, ozval se praskot, jak mu srůstající kosti znovu praskly.

„Je to spravedlivé,“ řekli starci jeden druhému.

El-Soo ani nehlesla. Seděla a dívala se na své zmrzačené kotníky, na kterých už nikdy nebude moci chodit.

„Mé nohy jsou silné, El-Soo,“ řekl Akoon. „Nikdy mne však neponesou od tebe.“

El-Soo na něho pohlédla a poprvé za celou tu dobu, co ji znal, Akoon viděl v jejích očích slzy.

„Tvé oči jsou jako oči srny, El-Soo,“ řekl.

„Je to spravedlivé?“ ptal se Porportuk; šklebil se od kraje ohniště a chystal se k odchodu.

„Je to spravedlivé,“ přikyvovali muži a seděli dál a mlčeli.

Neočekávané

Je velice jednoduché vidět to, co je zjevné, a dělat to, co je očekáváno. Tendence individuálního života směřuje spíš ke statice než k dynamice a tato tendence se mění v cíl civilizace, v níž pouze zjevné je vidět a neočekávané se přiházívá zřídka. Když se neočekávané přece jen dostaví a je-li jeho nápor dostatečně silný, nezpůsobilí hynou. Oni nevidí, co není očividné, a jsou neschopni vykonat neočekávané, jsou neschopni přizpůsobit své přímočaré životy nerovným, nezvyklým směrům. Zkrátka, jakmile přijdou na konec své vlastní, vyšlapané cesty, zmírají.

Na druhé straně jsou i takoví, kteří to umějí přežít: schopní jedinci, kteří se dovedou vymanit z pravidla o zřejmém a očekávaném a přizpůsobit svůj život jakýmkoliv poměrům, do nichž jsou mocí vehnáni. Takovým jedincem byla Edith Whittleseyová. Narodila se ve venkovském kraji Anglie, kde život postupuje přímo podle pravítka a kde neočekávané je tak příliš neočekáváno, že přihodí-li se, hledí se na ně jako na nemravnost. Vstoupila záhy do služby a ještě jako mladá žena se stala, přesně podle pravítka, služkou u jedné dámy. Důsledkem civilizace je, že prostředí se podrobí lidskému zákonu, až se stane téměř jako stroj pravidelností. Všechno, proti čemu lze něco namítat, se vyloučí, a vše nevyhnutelné se předvídá. Člověk dokonce nezmokne v dešti a netrpí chladem v zimě, zatímco smrt, místo aby si vykračovala neúprosně a podle své vůle, mění se v předem chystaný průvod, který se ubírá dobře vyšlapanou cestou k rodinné hrobce, jejíž dveře jsou chráněny před rzí a v níž je prach pečlivě meten a stírán.

Takové bylo prostředí Edith Whittleseyové. Nic se nedělo. Sotva lze nazvat událostí, že ve věku pětadvaceti let doprovázela svou velitelku na výlet do Spojených států. Vyšlapaná cesta změnila pouze svůj směr, byla to však stále táž cesta, která vedla přes Atlantský oceán beze všech příhod, takže ani loď nebyla lodí uprostřed moře, nýbrž byl to prostorný, pohodlný hotel, který se pohyboval rychle a hladce, svým ohromným trupem si podroboval poslušné vlny, až se moře změnilo v pouhý rybník, jednotvárný svým nerušeným klidem. A na druhé straně cesta pokračovala opět pevninou – dobře připravená a upravená cesta, kde hotely už čekaly na každé zastávce a kde hotely jezdily na kolech mezi jednotlivými zastávkami.

V Chicagu, kde její velitelka viděla jednu stránku společenského života, Edith Whittleseyová poznala stránku druhou, a když pak opustila službu u své paní a stala se Edith Nelsonovou, prozradila již tím, i když snad jen slabě, svou schopnost utkat se s neočekávaným a ovládnout je. Hans Nelson, přistěhovalec, Švéd rodem a tesař povoláním, měl v sobě onen teutonský neklid, který pohání a pudí jeho rasu na velké dobrodružné pouti stále na západ. Byl to svalnatý, statný muž, v němž se malá obraznost sdružovala s ohromnou podnikavostí a jehož láska a věrnost byly právě tak úporné jako jeho síla.

„Až si svou těžkou prací našetřím trochu peněz, půjdu do Colorada,“ řekl Edith den po svatbě. Za rok nato byli v Coloradu, kde Hans Nelson poprvé poznal dolování a kde i jeho zachvátila horečka zlatokopů. Pátraje po zlatě prošel pak Dakotou, Idahem a východním Oregonem a dále do hor v Britské Kolumbii. Edith Nelsonová byla stále s ním, v táboře i na cestě, a sdílela s ním jeho strasti, příkoří i námahu. Krátký krok ženy v domácnosti vyměnila nyní za dlouhý krok horalů. Naučila se hledět na nebezpečí jasnýma očima a s rozumem a zbavila se navždy toho slepého strachu, který je plodem nevědomosti a který zachvacuje děti měst a dělá je bázlivé jako plaché koně do té míry, že raději očekávají svůj osud strnulí hrůzou, než aby se s ním pustili do boje, nebo se vrhají vpřed ve slepém sebezničení, pokrývajíce cestu svými znetvořenými mrtvolami.

Edith Nelsonová se setkala s neočekávaným na každém záhybu cesty a vycvičila si zrak tak, že viděla v okolí ne to, co bylo zřejmé, nýbrž co bylo skryté. Ona, která za celý svůj život nikdy nevařila, naučila se dělat chléb bez droždí, kvásku nebo prášku do pečiva a péci chléb navrch i vespod na pouhé pánvi na ohništi. A když došel poslední ždibec mouky a poslední kůrka slaniny, uměla se přizpůsobit poměrům a z mokasínů a měkčích kousků kůže na výzbroji upravit náhražku potravy, jež přece jaksi zadržela lidskou duši v těle a umožnila mu klopýtat dále. Naučila se naložit náklad na koně právě tak jako muž – úkol zkrušující srdce a pýchu každého měšťáka, a věděla, jak uvázat uzel, hodící se právě pro určitý kus nákladu. Uměla také rozdělat oheň z mokrého dříví v lijáku a nepozbýt při tom duševní rovnováhu. Zkrátka, překonávala neočekávané ve všech jeho podobách. Avšak ono Velké Neočekávané mělo teprve vstoupit do jejího života a vyzkoušet ji.

Proud těch, kdož pátrali po zlatě, obrátil se k severu na Aljašku a nebylo vyhnutí, Hans Nelson a jeho žena byli uchváceni týmž proudem a odplaveni ke Klondiku. Podzim 1897 je zastihl na Dyei, avšak bez peněz, aby mohli dopravit svůj náklad přes Chilcootský průsmyk a vyplout k Dawsonu. A tak Nelson provozoval té zimy své řemeslo a pomáhal budovat zásobárnu výprav, město Skagway.

Byl přímo na pokraji jeviště velkých událostí a po celou zimu slyšel hlas Aljašky, volající ho k sobě. Záliv Latuya volal nejhlasitěji, a tak léto 1898 našlo Nelsona a jeho ženu bloudící labyrintem rozeklaného pobřeží v sedmdesát stop dlouhé siwašské kánoi. Byli s nimi Indiáni a také tři jiní muži. Indiáni vyložili je i jejich zásoby v osamělé zátoce na sto mil za zálivem Latuya a vrátili se do Skagwaye; ti tři muži však s nimi zůstali, utvořili organizované sdružení. Všichni měli po stejném podílu kapitálu na výzbroji; výtěžek se měl pak dělit rovným dílem. Poněvadž Edith Nelsonová přijala úkol vařit pro výpravu, mělo se jí dostat stejného podílu.

Nejprve pokáceli jehličnaté stromy a vystavěli chatu o třech místnostech. Udržovat chatu v pořádku bylo úkolem Edith Nelsonové. Úkolem mužů pak bylo pátrat po zlatě, což také činili, a najít zlato, což rovněž učinili. Nebyl to nějaký zvláštní nález, pouze menší ložisko, kde mnoho dlouhých hodin těžkého plahočení vyneslo každému muži patnáct až dvacet dolarů denně. Krátké aljašské léto se protáhlo přes svou obvyklou délku, a tak využili této příležitosti a odkládali svůj návrat do Skagwaye až do posledního okamžiku. Ale pak už bylo příliš pozdě. Chystali se doprovázet několik tuctů místních Indiánů na jejich podzimní cestě za obchodem dolů k pobřeží. Siwašové čekali na bílé muže až do předposlední chvíle a pak odešli. Naší družině nezbývalo nic jiného než čekat na nahodilý průvod, s kterým by se mohli odebrat k jihu. Zatím kutali na svém přídělu a snášeli si zásobu paliva.

Babí léto dřímalo a dřímalo a pak, pojednou, s veškerou svou silou a krutostí se dostavila zima. Přišla za jednu jedinou noc a zlatokopové se probudili skučením vichřice, ve vánici, a viděli, že vody už zamrzly. Bouře stíhala bouři a mezi jednotlivými bouřemi se vždy rozhostilo ticho, rušené pouze hukotem příboje na pustém břehu, kde prška slaných vod vroubila pobřeží zmrzlou bělí.

V chatě šlo všechno dobře. Jejich zlatý prach měl hodnotu kolem, osmi tisíc dolarů; mohli být plným právem spokojeni. Muži vyráběli sněžnice, opatřovali lovem čerstvé maso pro spižírnu a za nekonečných večerů hráli nekonečné hry whistu a pedro. Nyní, kdy kutání přestalo, Edith Nelsonová předala opatrování ohně a mytí nádobí mužům a sama spravovala jejich ponožky a oděv.

Nebylo v té malé chatě mrzutostí ani sporů, ba ani malicherných hádek, a často si vzájemně blahopřáli k všeobecnému štěstí celé družiny. Hans Nelson byl těžkopádný a poddajný, kdežto Edith si už dávno získala jeho neomezený obdiv svou schopností vyjít snadno se všemi lidmi. Harkey, dlouhý hubený Texasan, byl neobyčejně přístupný a hodil se dobře k té těžkopádné povaze, a pokud jen nikdo neodporoval jeho teorii, že zlato roste, byl docela dobrým společníkem. Čtvrtý člen družiny, Michal Dennin, přispíval svou irskou vtipností k zábavě v chatě. Byl to velký, statný muž, náchylný k náhlým výbuchům hněvu pro maličkosti, avšak neselhávajícího humoru v tísni a náporu velkých věcí. Pátý a poslední člen, Dutchy, byl dobrovolným terčem celé společnosti. Uměl se zapřít a vyvolat smích na svůj vlastní účet, jen když tím mohl udržet bodré veselí v chatě. Žertování se zdálo být jeho životním cílem. Dosud ani jednou vážnější hádka nezkalila pokoj a klid v chatě, a teď, kdy každý z nich se mohl pochlubit šestnácti sty dolarů za krátkou letní práci, panoval zde duch sytosti a spokojenosti.

A tu se přihodilo neočekávané. Usedli právě za stůl k snídani. Ačkoli bylo již osm hodin (pozdní snídaně začaly přirozeně teprve tehdy, když přestala práce v dole), svíčka zastrčená v hrdle láhve osvětlovala jídlo. Edith a Hans seděli na obou koncích stolu. Z jedné strany, zády ke dveřím, seděli Harkey a Dutchy. Místo na druhé straně bylo prázdné. Dennin dosud nepřišel.

Hans Nelson pohlédl na prázdnou židli, potřásl zvolna hlavou, a pokoušeje se namáhavě o žert, řekl:

„Je přece vždycky první u jídla. To je zvláštní. Snad je nemocný?“

„Kde je Michal?“ zeptala se Edith.

„Vstal o chvilku dřív a někam vyšel,“ odpověděl Harkey.

Dutchyho tvář nabyla potměšilého výrazu. Předstíral, že zná příčinu Denninovy nepřítomnosti, a tvářil se tajemně, zatímco ostatní žádali vysvětlení. Edith nahlédla do mužské ložnice a vrátila se ke stolu. Hans na ni pohlédl, zavrtěla však hlavou.

„Dosud nikdy se nezpozdil k snídani,“ podotkla.

„Nerozumím tomu,“ řekl Hans. „Vždycky má chuť k jídlu jako vlk.“

„Je to zlé,“ řekl Dutchy, potřásaje smutně hlavou.

Počali si tropit žerty z nepřítomnosti svého druha.

„Je to skutečně velká škoda,“ prohodil Dutchy.

„Co je škoda?“ ptali se ostatní sborem.

„Ubohý Michal,“ zněla truchlivá odpověď.

„No tak, co je s Michalem?“ zeptal se Harkey.

„Nemá už hlad,“ naříkal Dutchy. „Ztratil chuť k jídlu. Už mu u nás nechutná.“

„Nezdá se podle toho, jak se do toho vždycky vrhne až po uši,“ opáčil Harkey.

„To jen proto, že nechce být nezdvořilý k paní Nelsonové,“ namítl rychle Dutchy. „Vím to dobře, vím to dobře, je to s ním zlé. Proč tu není? Protože odešel. Proč odešel? Aby našel svou chuť k jídlu. A jak ji hledá? Chodí bos ve sněhu. Copak to nevíte? To je právě způsob, jak bohatí lidé honí svou chuť k jídlu, když je opustí a uteče jim. Michal má šestnáct set dolarů. Patří k boháčům. Nemá chuť k jídlu, a proto ji honí. Otevřete dveře a uvidíte jeho bosé nohy ve sněhu. Ne, neuvidíte tam jeho chuť k jídlu. V tom to právě vězí. Kdyby ji tam viděl, chytil by ji a přišel by k snídani.“

Rozesmáli se hlasitě nad Dutchyho tlacháním. Smích však ještě ani nedozněl, když se otevřely dveře a Dennin vstoupil. Všichni se k němu obrátili. Nesl pušku. Zatímco na něho hleděli, pozdvihl ji k rameni a dvakrát vystřelil. Po první ráně klesl Dutchy na stůl; převrhl přitom hrnek kávy a namočil chumáč svých plavých vlasů do talíře kaše. Jeho čelo, které narazilo na okraj talíře, naklonilo jej v úhlu pětačtyřiceti stupňů. Harkey byl již ve vzduchu – vyskočil na nohy při druhém výstřelu – a dopadl tváří na podlahu, zatímco jeho „Můj ty Bože!“ chroptělo a zmíralo mu v hrdle.

Bylo to neočekávané. Hans a Edith byli omráčeni. Seděli u stolu s těly napjatými, s očima upřenýma, jako by byly přičarovány na vrahovu tvář. Viděli ho matně v dýmu střelného prachu; v nastalém tichu nebylo slyšet nic, jen jak Dutchyho káva dopadá kapka za kapkou na podlahu. Dennin otevřel zámek ručnice a vyhodil prázdné nábojnice. Držel pak pušku v jedné ruce a druhou sahal do kapsy pro nové náboje.

Vsunul je právě do své pušky, když se Edith Nelsonová vzchopila k činu. Bylo jasné, že chce zabít Hanse i ji. Ne déle než snad pouhé tři vteřiny byla strnulá a ochromená hroznou a nepochopitelnou podobou, ve které se tentokrát dostavilo neočekávané. Pak se mu postavila vstříc: skočila jako šelma po vrahovi a chytila ho oběma rukama za šátek, který měl ovinutý kolem krku. Následkem nárazu jejího těla zavrávoral o několik kroků zpět. Snažil se setřást ji ze sebe; držel přitom stále pušku. Bylo to nešikovné, protože její pevné, pružné tělo bylo jako tělo kočky. Trhla sebou na jednu stranu a držíc ho za krk, byla by ho téměř srazila k zemi. Vzpřímil se však a rychle se otočil. Držela se ho pevně a její tělo mihlo se nyní obloukem, jak se s ní otočil, takže nohy už jí nedosahovaly k zemi a octla se ve vzduchu, připnuta oběma rukama k jeho krku. Narazili při tom na židli a muž i žena dopadli na zem prudkým, těžkým pádem téměř přes polovinu místnosti.

Hans Nelson při tomto neočekávaném výstupu následoval svou ženu o půl vteřiny. Jeho svalové a duševní pochody byly pomalejší než její. Jeho organismus byl těžkopádnější a potřeboval o půl vteřiny déle než ona, aby pozoroval, rozhodl se k činu a začal provádět, na čem se rozhodl. Edith již skočila po Denninovi a chytila ho za krk, když Hans teprve vyskočil ze své židle. Nebyl však tak chladnokrevný jako ona. Zachvátil ho slepý vztek, zběsilost zuřivce. V tom okamžiku, kdy vyskočil ze židle, otevřel ústa, z nichž se vydral zvuk, zpola řev a zpola skřek. Obě jejich těla se už začala potácet, když stále ještě řval a hnal se za nimi a dopadl spolu s nimi na podlahu.

Hans se vrhl na ležícího muže a mlátil ho divoce pěstmi. Byly to rány jako kovářským kladivem, a když Edith pocítila, jak Denninovy svaly povolily, pustila ho a převalila se o kus dál. Ležela na podlaze, oddychovala a dávala pozor. Zběsilé rány dopadaly dál. Dennin, jak se zdálo, jich nedbal, ani se nepohnul. Tu si uvědomila, že snad omdlel. Vykřikla na Hanse, aby přestal. Vykřikla ještě jednou. Nedbal však jejího hlasu. Chytila ho za rameno, avšak tím pouze ztížila jeho počínání.

Nebyl to popud daný rozumem, který ji nutil udělat to, co udělala. Rovněž to nebyl pocit soucitu, ani poslušnost příkazů náboženství. Bylo to spíše vědomí práva, morálka její rasy a dřívějšího prostředí, které ji nutily postavit své tělo mezi manžela a bezmocného vraha. Teprve když Hans poznal, že bije svou ženu, přestal. Dal se od ní odstrčit asi týmž způsobem, jako rozdivočelý, avšak poslušný pes dopustí, aby ho odstrčil jeho pán. Analogie šla dokonce dále. Hluboko v jeho chřtánu, jako u nějakého zvířete, Hansova zběsilost dosud chroptěla a několikrát se zdálo, jako by chtěl znovu skočit na svou kořist, v čemž mu bylo zabráněno pouze tím, že žena rychle zakročila svým pružným tělem.

Dál a dále Edith odstrkovala svého manžela. Neviděla ho dosud nikdy v takovém stavu a cítila větší strach před ním než před Denninem uprostřed zápasu. Nemohla uvěřit, že ta rozběsněná šelma je její Hans, a náhle si s úžasem uvědomila pudový, silný strach, že by mohl svými zuby chňapnout po její ruce jako divoké zvíře. Po několik vteřin, nechtěje jí ublížit, povoluje však své chuti vrátit se k útoku, Hans ustupoval a opět postupoval. Zdržovala ho však houževnatě zpět, až se mu vrátily první záblesky rozumu a vzdal se.

Oba se potáceli, sotva se drželi na nohou. Hans vrávoral pozpátku ke zdi, kde se opřel; všechny svaly v jeho tváři hrály a v hrdle ten hluboký, ustavičný chrapot odumíral, až přestal docela. Nastala chvíle reakce. Edith stála uprostřed jizby, lomila rukama, oddychovala, lapala po vzduchu, a chvěla se na celém těle.

Hans hleděl do prázdna, oči Edith však divoce bloudily od jedné podrobnosti ke druhé, po všem, co se tu sběhlo. Dennin ležel nehybně. Překocená židle, na kterou při svém divokém zápasu narazili, ležela poblíž něho. Zčásti pod ním ležela jeho puška, stále ještě s otevřeným zámkem. Ležely tu dva náboje, které už nestačil vložit do pušky a které svíral v ruce, než upadl do bezvědomí. Harkey ležel na podlaze tváří dolů tam, kde se skácel, kdežto Dutchy spočíval na stole s chumáčem svých plavých vlasů smočených v talíři kaše, zatímco talíř sám byl nakloněn v úhlu pětačtyřiceti stupňů. Ten nakloněný talíř upoutal její pozornost. Proč nespadl se stolu? Bylo to směšné. Není přece zvykem takového talíře s kaší, aby tu stál hranou na stole, i když byl právě někdo zabit.

Pohlédla zpět na Dennina, její oči se však znovu vrátily k nakloněnému talíři. Bylo to tak směšné! Cítila hysterické dráždění ke smíchu. Pak si uvědomila ticho a zapomněla na talíř; toužila po tom, aby se něco stalo. Jednotvárné kapání kávy se stolu na podlahu jen zvyšovalo ticho. Proč Hans nic nedělá? Proč nic neříká? Pohlédla na něho a chtěla promluvit, když objevila, že jazyk jí vypověděl obvyklou službu. Cítila v hrdle zvláštní bolest a měla vyschlá ústa, jakoby plná chlupů. Nemohla než hledět na Hanse, který se díval na ni.

Pojednou bylo ticho přerušeno ostrým, kovovým zvukem. Vykřikla, trhla očima zpět ke stolu. Talíř spadl dolů. Hans vzdychl, jako by se probudil ze sna. Třesk talíře je probudil k životu v novém světě. V chatě se soustředil nový svět, ve kterém musí nadále žít a pohybovat se. Stará chata byla navždy tatam. Obzor života byl nyní naprosto nový, nepovědomý. Neočekávané zahalilo všechno svým příšerným kouzlem; změnilo perspektivu, prohazujíc podloudně hodnoty jednotlivých věcí a vrhajíc skutečné i neskutečné v jedinou zmatenou spleť.

„Můj bože, Hansi!“ byla první Edithina slova.

Neodpověděl, zíral však na ni pln hrůzy. Jeho oči začaly zvolna bloudit jizbou, vnímajíce poprvé podrobnosti. Pak si nasadil čepici a hnul se ke dveřím.

„Kam jdeš?“ zeptala se Edith v agónii úzkosti.

Položil už ruku na kliku a napolo se obrátil: „Vykopat hroby.“

„Nenechávej mě tu, Hansi…“ její oči přelétly jizbu, „s tím vším.“

„Musíme přece vykopat hroby,“ řekl.

„Zatím však nevíš, kolik,“ namítala zoufale. Postřehla jeho nerozhodnost a dodala: „Ostatně půjdu s tebou a pomohu ti.“

Hans se vrátil ke stolu a mechanicky očistil svíčku. Pak přistoupili k prohlídce. Oba, Harkey i Dutchy, byli mrtvi – úděsně mrtvi po těch střelných ranách na tak malou vzdálenost. Hans odmítl přiblížit se k Denninovi, a Edith byla nucena provést tuto část prohlídky sama.

„Není mrtev,“ zavolala na Hanse.

Přistoupil blíž a pohlédl dolů na vraha.

„Co jsi řekl?“ zeptala se Edith, když zachytila pouze jakési neartikulované zavrčení v hrdle svého manžela.

„Řekl jsem, že je to proklatá škoda, že není mrtev,“ zněla odpověď.

Edith se nakláněla nad tělem.

„Jdi od něj dál!“ poroučel Hans drsně, nezvyklým hlasem.

Pobouřeně na něho pohlédla. Zdvihl pušku, kterou Dennin upustil, a vsunul do ní dva náboje.

„Co chceš dělat?“ vykřikla a vzpřímila se ze své skloněné polohy.

Hans neodpověděl, viděla však, jak se ručnice zdvíhá k jeho rameni. Zachytila rukou její ústí a odrazila je do výše.

„Nech mě!“ vykřikl drsně.

Snažil se vytrhnout jí zbraň, přiskočila však blíž a objala ho.

„Hansi! Hansi! Probuď se!“ volala. „Vždyť šílíš!“

„Zabil Dutchyho a Harkeyho!“ zněla odpověď jejího manžela, „a teď zabiju já jeho.“

„Ale to je špatné,“ namítala. „Je tu zákon.“

Zašklebil se nedůvěřivě nad mocí zákona zde v tomto kraji, opakoval však pouze chladně, úporně: „Zabil Dutchyho a Harkeyho.“

Dlouho mu domlouvala, přela se s ním, avšak argumentovala marně, protože on se spokojil tím, že stále opakoval: „Zabil Dutchyho a Harkeyho.“ Nemohla se však oprostit od výchovy svého dětství a krve ve svých žilách. Tkvělo v ní zděděné vědomí zákona a počínat si správně pro ni bylo totéž jako plnit zákon. Nemohla uznat jinou správnou cestu. Nemohla omluvit Hanse, který si osoboval právo vykonat spravedlnost vlastníma rukama, právě tak jako nemohla omluvit Denninův čin. Dvě křivdy nedávají dohromady jeden dobrý skutek, tvrdila, a je tu pouze jediný způsob, jak potrestat Dennina, a to zákonnou cestou, ustanovenou společností. Nakonec Hans povolil.

„Dobře,“ řekl. „Ať je po tvém. A zítra nebo pozítří uvidíš, že zabije tebe a mne.“

Potřásla hlavou a natáhla ruku po zbrani. Už jí chtěl pušku vydat, pak zaváhal.

„Přece jen bude lepší zastřelit ho,“ namítal. Znovu zavrtěla hlavou a znovu jí chtěl podat zbraň, když se otevřely dveře a vstoupil nějaký Indián, který nezaklepal. Závan větru a oblak sněhu vstoupily spolu s ním. Obrátili se a stáli mu tváří y tvář. Hans stále ještě držel pušku. Vetřelec přehlédl scénu a ani se nezachvěl. Jeho oči objaly mrtvé i raněného jediným zběžným pohledem: Jeho tvář nejevila překvapení, ba ani zvědavost. Harkey mu ležel u nohou, nevěnoval mu však pozornost. Pokud jeho se týkalo, Harkeyovo tělo pro něho neexistovalo.

„Velký vítr,“ pronesl Indián jakoby na pozdrav. „Všechno v pořádku?“

Hans, stále ještě svírající pušku, si byl jist, že Indián přičítá jemu ty znetvořené mrtvoly. Pohlédl prosebně na svou ženu.

„Dobré jitro, Negooku,“ řekla hlasem prozrazujícím, jak se přemáhá. „Ne, naprosto ne v pořádku. Velké neštěstí!“

„Sbohem, půjdu už, pospíchám,“ řekl Indián a beze známek spěchu, s velkou opatrností překročil rudou kaluž na podlaze, otevřel dveře a odešel.

Muž a žena na sebe pohlédli.

„Myslí, že jsme to udělali my,“ oddychoval Hans, „že já jsem to udělal.“

Edith byla chvíli zticha. Pak řekla úsečně, všedním hlasem:

„Ať si myslí, co chce. To přijde později. Teď musíme vykopat dva hroby. Nejdřív ze všeho však musíme svázat Dennina, aby nemohl utéct.“

Hans odepřel dotknout se Dennina, Edith ho však pevně spoutala na rukou i nohou. Pak s Hansem vyšla ven do sněhu! Půda byla zmrzlá, vzdorovala nárazům motyky. Nejprve nasbírali dříví, odhrabali sníh a na zmrzlé půdě rozdělali oheň. Když oheň hořel asi hodinu, bláto zjihlo o několik palců. Odházeli je lopatou a rozdělali nový oheň. Jejich sestup do země postupoval rychlostí dvou nebo tří palců za hodinu.

Byla to těžká, krušná práce. Sněhová metelice nedovolovala ohni příliš se rozhořet, zatímco vítr jim pronikal oděvem a mrazil těla. Mluvili jen málo. Vichřice jim překážela v řeči. Mimo údiv, jaká asi byla pohnutka Denninova činu, byli zticha, zkrušeni hrůzou té tragédie. V jednu hodinu Hans pohlédl na chatu a oznámil, že má hlad.

„Ne, teď ne, Hansi,“ odpověděla Edith. „Nemohla bych jít sama do chaty, jak to tam nyní vypadá, a vařit tam.“

Ve dvě hodiny se Hans nabídl, že půjde s ní, přiměla ho však k další práci a ve čtyři hodiny byly vykopány dva hroby. Byly mělké, ne více než dvě stopy hloubky, avšak splní svůj účel. Nastala noc. Hans přivezl saně a dva muži byli dovlečeni tmou a bouří do svých zmrzlých útulků. Pohřební průvod byl spíš všechno jiné než pěkný. Saně zapadaly hluboko do navátého sněhu a klouzaly jen těžce. Muž a žena od včerejška nic nejedli a byli zesláblí hladem a únavou. Neměli dost síly opřít se větru a chvílemi jim nárazy vichřice podrážely nohy. Saně se několikrát překotily a byli nuceni nakládat znovu svůj smutný náklad. Posledních sto stop ke hrobům byl příkrý svah a ten zdolali lezouce po čtyřech jako tažní psi, měníce své paže v nohy a zahořujíce se rukama do sněhu. Avšak i tak byli váhou saní dvakrát staženi zpět a klouzali a padali dolů, živí i mrtví, a s nimi vlečné provazy i saně v příšerné spleti.

„Zítra jim postavím v hlavách tabulky s jejich jmény,“ řekl Hans, když hroby byly zaházeny.

Edith vzlykala. Zmohla se jen na několik přerývaných vět namísto pohřebního projevu, a nyní ji její manžel musel zpola nést zpět k chatě.

Dennin byl při vědomí. Převaloval se znova a znova na podlaze v marné snaze zbavit se pout. Hleděl na Hanse a Edith lesknoucíma se očima, nepokusil se však promluvit. Hans stále ještě odmítal dotknout se vraha a chmurně přihlížel, když ho Edith vlekla po podlaze k mužské ložnici. Ať se však jakkoliv namáhala, nemohla ho zdvihnout ze země na jeho pryčnu.

„Nech mě raději zastřelit ho, a budeme mít od něho svatý pokoj,“ pokusil se Hans o poslední domluvu.

Edith zavrtěla hlavou a sklonila se opět ke své práci. K jejímu překvapení zdvihlo se tělo nyní snadno – poznala, že Hans změkl a pomáhal jí. Pak došlo na úklid kuchyně. Podlaha však stále ještě ukazovala příliš patrné známky tragédie, až Hans nakonec ohobloval zkrvavený povrch prken a hoblovačkami rozdělal oheň v krbu.

Dny pak přicházely a míjely. Bylo tu mnoho tmy a ticha, přerušovaného pouze bouřemi a duněním mrznoucího příboje u břehu. Hans poslouchal sebemenší Edithin rozkaz. Všechna jeho nádherná podnikavost byla tatam. Rozhodla se naložit s Denninem po svém způsobu, a tak ponechal celou tu věc jejím rukám.

Vrah pro ně znamenal ustavičnou hrozbu. Stále tu byla možnost, že by se nějak mohl zbavit pout, a proto ho museli hlídat dnem i nocí. Žena nebo muž seděli stále vedle něho s nabitou puškou v ruce. Edith se zpočátku pokusila o osmihodinovou hlídku, avšak ustavičné napětí ji příliš přemáhalo, a střídala se pak s Hansem každé čtyři hodiny. Jelikož museli také spát a protože jejich hlídky trvaly také po celou noc, všechen jejich čas, kdy bděli, byl věnován hlídání Dennina. Sotva že jim zbylo dost času upravit si jídlo a opatřit palivo.

Od Negookovy nevčasné návštěvy se Indiáni chatě vyhýbali. Edith poslala Hanse do jejich chýší; měl je přimět k tomu, aby dopravili Dennina podél pobřeží v kánoi do nejbližší osady bělochů nebo do obchodní stanice, avšak jeho poslání se nesetkalo s úspěchem. Edith se tedy vydala sama na cestu a vyjednávala s Negookem. Byl náčelníkem malé osady a byl si plně vědom své zodpovědnosti. Vysvětlil jí své stanovisko několika málo slovy.

„Je to věc bílých mužů,“ řekl, „není to věc Siwašů. Kdyby vám moji lidé pomohli, stalo by se to pak také věcí Siwašů. Věc bělochů a věc Siwašů by se setkaly a byla by z toho nepříjemnost, velká nepříjemnost, bez konce a nad náš rozum. Nechceme žádné nepříjemnosti. Moji lidé nikomu neubližují. Proč by vám tedy v tom měli pomáhat a do něčeho se zaplést?“

A tak se Edith Nelsonová opět vrátila do té hrozné chaty k nekonečnému střídání čtyřhodinových hlídek. Někdy, když na ni přišla řada a seděla tu u svého vězně s nabitou puškou v klíně, oči se jí zavíraly a začala dřímat. Vzbudila se vždy náhle a sáhla po pušce, vrhajíc na něho rychlý pohled. Bylo zřejmé, že se tu začínají projevovat známky nervového otřesu, jehož účinek jí nesvědčil. Bála se toho muže před sebou do té míry, že i když bděla a byla při jasném vědomí a on se pohnul, nemohla sebou netrhnout a nechytit pušku.

Všechno se u ní připravovalo k nervovému zhroucení. Věděla to. Nejprve se dostavilo chvění očních víček a mžitky před očima, až ji to nutilo zavírat oči, aby se jí poněkud ulevilo. O něco později se dostavilo nervové škubání v očích, které nemohla přemoci. K tomu všemu se navíc nemohla zbavit myšlenek a vzpomínek na tu tragédii. Hrůza k ní lnula stále tak jako onoho jitra, kdy nepředvídané se vplížilo do chaty a opanovalo ji. Pří každodenní službě u vězně musela pevně zatínat zuby a sbírat všechny své síly, tělesné i duševní.

Na Hanse to mělo jiný účinek. Začal být téměř posedlý myšlenkou, že je jeho povinností Dennina zabít; a kdykoli pobýval u toho spoutaného muže nebo ho hlídal, Edith byla znepokojována strachem, že Hans umožní té hrůze opět vstoupit do chaty. Stále Denninovi bezuzdně nadával a zacházel s ním drsně. Hans se snažil zatajit před ní svou vražednou mánii. Říkával jí: „Časem budeš sama chtít, abych ho zabil, a pak já to nebudu chtít udělat. Nesnesl bych to.“

Avšak víc než jedenkrát se vkradla do jizby, když už měla hlídku odbytou, a přistihla oba muže, jak hledí divoce druh na druha, oba jako divé šelmy: Hans s tváří čišící zběsilostí, Dennin se zuřivostí krysy, která se octla v úzkých. „Hansi!“ křičela v takové chvíli, „probuď se!“ Vzpamatoval se opět a trhl sebou, zahanben, ale bez lítosti.

Tak se Hans stal dalším činitelem v problému, před jehož rozluštění postavilo Edith Nelsonovou neočekávané. Zpočátku to byla pouze otázka správného jednání, pokud jde o Dennina, a to záleželo, jak ona to chápala, v tom, že ho budou střežit jako vězně, dokud nebude moci být postaven před příslušný řádný soud. Teď však do toho vstoupil Hans a viděla, že jde také o jeho zdravý rozum a o spásu jeho duše. Netrvalo dlouho a také ona si uvědomila, že i její vlastní síla a vytrvalost se staly součástí tohoto problému. Hroutila se pod náporem duševního i tělesného napětí. V levé paži pociťovala mimovolné trhání a škubání. Často vyšplíchla polévku ze lžíce; nemohla se už na svou ruku spolehnout. Soudila, že je to příznak tance sv. Víta, a se strachem myslela na to, jak dalece toto zpustošení jejího já může pokročit. Co když se zhroutí? A vidina možné budoucnosti, kdy by v chatě byli pouze Dennin a Hans, jen zvyšovala její hrůzu.

Třetího dne začal Dennin mluvit. Jeho první otázka zněla:

„Co se mnou chcete dělat?“

A tuto otázku opakoval denně a mnohokrát za den. Edith stále odpovídala, že samozřejmě s ním bude naloženo podle zákona. Naopak mu kladla opět denně touž otázku:

„Proč jste to udělal?“

Neodpovídal však. Chvílemi přijímal tuto otázku s výbuchy hněvu: zápasil a vzpíral se koženým řemenům, které ho poutaly, a hrozil jí, co všechno jí udělá, až se vyprostí, což, jak říkal, jistě se stane dřív nebo později. V takových chvílích natáhla obě spouště pušky, připravena přivítat ho smrtícím olovem, kdyby se vyprostil, a celá se chvěla mrákotami napětí a děsu.

Časem však se Dennin stával přístupnějším. Zdálo se jí, že začíná být unavený a zkrušený tím, že musel ustavičně jen ležet. Začal prosit a žebrat, aby ho propustili. Sliboval všechno možné. Neublíží nikomu. Půjde sám na pobřeží a vydá se úřadům a zákonu. Dá Edith a Hansovi svůj podíl na zlatě. Odejde do nejdivočejších pustin a neobjeví se už nikdy v civilizovaných zemích. Vezme si sám život, jenom když ho pustí. Jeho prosby vrcholily obyčejně v blouznění, až se jí zdálo, že se o něho pokouší šílenství, vždycky však pouze zavrtěla hlavou a odpírala mu svobodu, o kterou tak vášnivě usiloval.

Týdny však míjely a byl stále víc a více přístupný, a jeho únava byla stále patrnější.

„Jsem tak unavený, tolik unavený,“ mručel a převaloval se na pryčně jako durdící se dítě. V ještě pozdějším období pak začal vášnivě žebrat o smrt; prosil ji, aby ho zabila, prosil Hanse, aby mu pomohl z té bídy tak, aby si už mohl klidně odpočinout.

Situace se stávala neudržitelnou. Nervozita Edith se stupňovala a věděla, že zhroucení je snad už nedaleko. Nemohla už ani klidně spát, stále štvána strachem, že zatímco bude spát, Hans by mohl podlehnout mánii a zabít Dennina. Ačkoliv nadešel již leden, uplyne ještě mnoho měsíců, než některý obchodní škuner zabloudí sem do zátoky. Mimoto neočekávali, že budou přezimovat v chatě, a potravin bylo již namále. Hans ani nemohl doplnit zásoby lovem; byli k chatě připoutáni nutností střežit svého vězně.

Něco se musí stát, a Edith to věděla. Nutila se vrátit k řešení toho problému. Nemohla ze sebe setřást odkaz své rasy, zákon, který byl zákonem její krve a vpraven do ní výchovou od počátku jejího života. Věděla, že ať dělá cokoliv, musí se při tom řídit zákonem, a v těch dlouhých hodinách svých hlídek, s puškou na kolenou, s neklidným vrahem po svém boku a bouří hřmící venku, oddávala se prostým sociologickým úvahám, pátrajíc po vzniku tohoto zákona. Připadalo jí, že zákon není nic jiného než úsudek a vůle nějaké skupiny lidí. Nezáleží na tom, jak velká je tato lidská skupina. Jsou přece malé skupiny, rozumovala, jako Švýcarsko, a jsou skupiny velké, jako Spojené státy. A stejně tak, rozumovala dále, nezáleží na tom, jak malá je tato skupina. V některé zemi je snad pouze deset tisíc lidí, a přece jejich společný úsudek a vůle bude zákonem té země. Proč by tedy také pouhý jeden tisíc lidí nemohl tvořit takovou skupinu? ptala se sama sebe. A když jeden tisíc, proč ne pouze sto? Proč ne padesát? Proč ne pět? Proč ne – dva?

Zděsila se svého vlastního závěru a promluvila o tom s Hansem. Zprvu to nemohl pochopit, a když konečně pochopil, přidal své vlastní přesvědčivé důkazy. Mluvil o schůzích zlatokopů, kde se sešli všichni muži z jistého místa a ustanovili se na zákonu a prováděli zákon. „Mohlo tam být třeba jenom deset nebo patnáct mužů pohromadě,“ řekl, „avšak vůle většiny se stala zákonem pro všech deset nebo patnáct, a kdo se této vůli protivil, byl potrestán.“

Edith konečně viděla jasně před sebou svou cestu. Dennin musí viset. Hans s ní souhlasil. Tvořili spolu většinu této osamocené skupiny. Vůlí skupiny bylo, že Dennin má být pověšen. Při výkonu této vůle se Edith snažila přísně zachovat obvyklé formality, avšak skupina byla tak malá, že Hans a ona měli sloužit za svědky, za porotce, za soudce – a také za popravčího. Obžalovala formálně Dennina z vraždy Dutchyho a Harkeyho a vězeň ležel na své pryčně a naslouchal svědectví, nejprve Hansovu, pak Edithinu. Odmítl prohlásit se vinným či nevinným a zůstal zticha, když se ho ptala, co může říci na svou obhajobu. Edith a Hans, aniž opustili svá místa, vyhlásili výrok poroty: vinen. Pak Edith jako soudce rozhodla pro trest. Hlas se jí chvěl, v očích jí škubalo, cítila bodavou bolest v levé paži, vynesla však rozsudek.

„Michale Dennine, ve třech dnech budete pověšen.“

Tak zněl rozsudek. Muž si mimovolně povzdechl vzdechem úlevy, pak se vyzývavě zasmál a řekl:

„Myslím, že pak mě už ta pryčna nebude tlačit do zad, a to je také útěcha.“

Jakmile byl vynesen rozsudek, zdálo se, jako by všichni sdíleli pocit úlevy. Zejména to bylo patrné na Denninovi. Všechna jeho nevrlost byla tatam a mluvil se svými žalářníky přátelsky, ba dokonce se záblesky svého bývalého vtipu. Mimo to nacházel velkou útěchu v tom, když mu Edith četla z bible. Četla mu z Nového zákona; projevoval živý zájem o marnotratného syna a o zloděje na kříži.

V den předcházející výkonu trestu, když mu Edith položila svou obvyklou otázku: „Proč jste to udělal?“, Dennin odpověděl: „To je velice prosté. Myslil jsem…“

Rychle ho však přerušila a požádala ho, aby chvíli počkal, a běžela k Hansovu lůžku. Měl právě po hlídce a probudil se ze sna; protíral si oči a něco bručel.

„Jdi,“ řekla mu, „a přiveď Negooka a ještě jednoho Indiána. Michal se chce přiznat. Přiměj je k tomu, aby přišli. Vezmi s sebou pušku, a jestli to bude nutné, donuť je puškou k tomu, aby přišli.“

O půl hodiny později se Negook a jeho strýc Hadikwan vřítili do cely odsouzence k smrti. Přišli proti své vůli, neboť Hans je sem hnal se svou puškou.

„Negooku,“ řekla Edith, „nebude z toho žádná nepříjemnost ani pro tebe, ani pro tvé lidi. Není třeba nic, než abyste tu seděli a poslouchali a rozuměli.“

A tak Michal Dennin, odsouzený k smrti, se veřejně přiznal ke svému zločinu. Jak vypravoval, Edith zapisovala jeho zpověď. Indiáni naslouchali a Hans hlídal dveře ve strachu, že svědkové by mohli upláchnout.

Nebyl doma ve své zemi už patnáct let, vysvětloval Dennin, a měl vždycky v úmyslu vrátit se tam se spoustou peněz a opatřit své matce na sklonku jejího života trochu pohodlí.

„A mohl jsem to udělat s pouhými šestnácti sty?“ zeptal se. „Co jsem potřeboval, bylo všechno to zlato, celých osm tisíc. Pak bych se mohl vrátit se vší slávou. Co je snadnějšího, myslil jsem si, než pobít vás tu všechny, svést to ve Skagwayi na Indiány a pak se vydat do Irska… A tak jsem si usmyslil zabít vás všechny, ale, jak říkával Harkey, vzal jsem si příliš velké sousto a nepodařilo se mi ho spolknout. To je mé doznání. Splnil jsem svou povinnost k čertu, a teď z vůle boží splním svou povinnost k Bohu.“

„Negooku a Hadikwane, slyšeli jste slova bílého muže,“ řekla Edith Indiánům. „Jeho slova jsou zde na tom papíře a vy se teď musíte na ten papír podepsat, aby bílí muži, až sem přijdou, věděli, že jste to slyšeli.“

Oba Siwašové připojili křížky na místo svého podpisu, vyslechli vyzvání, aby se druhý den dostavili s celým svým kmenem za účelem dalšího svědectví, načež jim bylo dovoleno odejít.

Denninovi pak povolili pouta na rukou do té míry, aby se mohl na listinu podepsat, a potom se v pokoji rozhostilo ticho. Hans byl neklidný a Edith nebylo volno. Dennin ležel naznak a zíral upřeně na strop, vycpaný mezi trámy mechem.

„A teď splním svou povinnost k Bohu,“ bručel.

Obrátil hlavu k Edith.

„Čtěte mi z té knihy,“ řekl; pak dodal s odstínem veselosti: „Snad mi to pomůže, abych zapomněl na tu pryčnu.“

Rozednil se den popravy, jasný a chladný. Teploměr klesl na pětadvacet pod nulou a dul mrazivý vítr, který se prodíral oděvem až na maso a kosti. Poprvé po mnoha týdnech stanul Dennin opět na nohou. Jeho svaly byly tak dlouho nečinné a tak si odvykl držet se v přímém postoji, že sotva stál. Vrávoral sem tam, potácel se a opřel se svýma spoutanýma rukama o Edith, hledaje u ní oporu.

„Opravdu, až se mi točí hlava,“ smál se slabě.

Za okamžik nato:

„Jsem rád, že už bude po všem. Ta prokletá pryčna by byla moje smrt, vím to.“

Když mu Edith nasadila na hlavu jeho kožešinovou čepici a začala mu stahovat chránítka na uši, usmál se a řekl:

„K čemu to?“

„Venku mrzne,“ odpověděla.

„A za nějakých deset minut, co bude ubohému Michalovi Denninovi záležet na tom, jestli mu omrzne ucho?“ zeptal se.

Sbírala všechnu sílu pro poslední vrcholnou zkoušku, a jeho poznámka byla jako rána její sebevládě. Dosud jí všechno připadalo jako nějaký přízrak, sen, avšak krutá, drsná pravda toho, co řekl, jí otevřela oči pro skutečnost toho, co mělo přijít. Ir si její nevolnosti a tísně povšiml.

„Je mi líto, že jsem vás zneklidnil svou hloupou řečí,“ řekl lítostivě. „Nic jsem tím nemyslil. Dneska má Michal Dennin velký den a je veselý jako skřivánek.“

Začal si vesele hvízdat, náhle však zesmutněl a přestal.

„Byl bych rád, kdyby tu byl kněz,“ řekl zamyšleně, pak ale rychle dodal: „Michal Dennin je ale příliš starý poutník, než aby dbal takových zbytečností, když nastupuje svou dalekou cestu.“

Byl tak slabý a tak odvykl chůzi, že když otevřeli dveře, vítr by mu byl málem podrazil nohy. Edith a Hans šli po stranách a podpírali ho, zatímco chvílemi žertoval a snažil se rozveselit je. Přestal vtipkovat pouze jednou, na chvíli dostatečně dlouhou, aby vyslovil své přání – totiž aby jeho podíl na zlaté kořisti poslali jeho matce do Irska.

Vyšplhali se na příkrý svah a došli na volný prostor mezi stromy. Zde, seskupeni slavnostně kolem soudku stojícího ve sněhu, stáli Negook a Hadikwan a všichni Siwašové i s dětmi a psy, aby viděli zákon bílých mužů. Poblíž byl otevřený hrob, který Hans vypálil do zmrzlé půdy.

Dennin přehlédl zkušeným okem všechny přípravy, všiml si hrobu, soudku, odhadl sílu provazu a větve, přes níž byl provaz přehozen.

„Ne, vážně, sám bych to nemohl líp připravit, Hansi, kdyby se jednalo o vás.“

Zasmál se nahlas svému nápadu, avšak Hansova tvář ztuhla jakousi záhrobní ponurostí, ze které by ho snad neprobudil ani hlas trub posledního soudu. Mimo to bylo Hansovi velice nevolno. Nepředstavil si dosud nikdy, jaký je to obtížný úkol, sprovodit svého bližního ze světa. Naproti tomu Edith si to představovala, nicméně úkol tím nebyl o nic snazší. Byla plna pochybností, zda se dokáže držet dost dlouho, aby to mohla dokončit. Stále cítila dráždění k pláči, křiku, měla chuť zhroutit se do sněhu, zakrýt si oči rukama, obrátit se a slepě odtud utíkat, do pralesa, kamkoli. Jen s nejvyšším vypětím celé své duše mohla se udržet na nohou a jít a dělat, co musela dělat. A při tom cítila stále vděčnost k Denninovi za způsob, kterým jí v tom pomáhal.

„Podejte mi ruku,“ řekl Hansovi, s jehož pomocí se mu pak podařilo vylézt na soudek.

Naklonil se tak, že Edith mu mohla přehodit smyčku provazu na krk. Pak se postavil zpříma, zatímco Hans napjal provaz přes větev nad jeho hlavou.

„Michale Dennine, chcete ještě něco říct?“ zeptala se Edith jasným hlasem, který však se přes všechno její úsilí chvěl.

Dennin pohnul nohama na soudku, pohlédl dolů rozpačitě jako muž, chystající se ke své panenské řeči, a odkašlal si:

„Jsem rád, že už je po všem,“ řekl. „Zacházela jste se mnou jako křesťanka a děkuji vám opravdu za vaši laskavost.“

„Nechť vás Bůh přijme jako kajícího hříšníka,“ řekla.

„Sbohem, Michale!“ vykřikla a její hlas zněl zoufale.

Opřela se celou svou vahou o sud, ten se však nepřekotil.

„Hansi! Rychle! Pomoz mi!“ zvolala slabě.

Cítila, že ji opouštějí poslední zbytky sil, a soudek jí vzdoroval. Hans k ní přiskočil a soudek pod nohama Michala Dennina zmizel.

Obrátila se zády, tisknouc si prsty do uší. Pak se začala smát, drsně, ostře, nepřirozeně, a Hans se zarazil, jako nebyl dosud zaražen po celou tu tragédii. Zhroucení Edith Nelsonové se dostavilo. I při své hysterii si toho byla vědoma a byla ráda, že se dokázala udržet a snést to hrozné napětí, dokud všechno nebylo skončeno. Zapotácela se k Hansovi.

„Doveď mě do chaty, Hansi,“ mohla ještě ze sebe vypravit.

„A nech mě odpočívat,“ dodala, „jen spát, spát.“

S Hansovou paží kolem svého těla – podpíral ji a řídil její bezmocné kroky – kráčela sněhem. Indiáni zůstali a slavnostně pozorovali účinek zákona bílých mužů, který nutí muže tančit ve vzduchu.

Jak zmizel Markus O’Brien

„Stanovisko tohoto soudu je takové, že vypadnete z tábora… podle zvyklosti, pane, podle zavedené zvyklosti.“

Soudce Markus O’Brien byl zapomnětlivý a Mucluc Charley ho šťouchl do žeber. Markus O’Brien si odkašlal a mluvil dál:

„Uvažuje povážlivost činu, pane, a též polehčující okolnosti, mínění tohoto soudu a také jeho rozsudek zní, že budete vybaven jídlem na tři dny. To postačí, jak si myslím.“

Arizona Jack vrhl zachmuřený pohled na Yukon. Byla to vzkypělá, čokoládově zbarvená záplava, ženoucí se v šíři víc než půl druhého kilometru, a jak hluboká – to nikdo neví. Hlinitý břeh, na němž stál, čněl obyčejně čtyři metry nad hladinu, nyní však řeka hučela u samého vrcholu břehu a vteřinu za vteřinou pohlcovala drobounké částečky povrchové hlíny. Ty ždibce zapadaly do zejících tlam nekonečné armády hnědých vírů a mizely. Ještě několik centimetrů a osada Red Cow bude zaplavena.

„To nepostačí,“ řekl trpce Arizona Jack. „Na tři dny jídla není dost.“

„Tak například Manchester,“ odpovídal vážně Markus O’Brien. „Ten nedostal vůbec žádné jídlo.“

„A našli jeho pozůstatky vyvržené na břeh na dolní řece a napůl sežrané od vlčáků,“ odsekl Arizona Jack. „A ten zabíjel bez příčiny. Joe Deeves vůbec nic neudělal, ani jednou nezacvrlikal a jenom proto, že měl pokažené zažívání, Manchester vyskočí a zastřelí ho. Tohle není žádná spravedlnost, O’Briene, to vám říkám rovnou. Dejte mi jídla na týden a mám tak napůl rovnou naději, že vyváznu. Na tři dni jídla a jdu k Abrahámu.“

„Proč jste zabíjel Fergusona?“ tázal se důrazně O’Brien. „Už mě přechází trpělivost s tímhletím zabíjením bez příčiny. To musí přestat. Red Cow není tak moc zalidněná. Je to dobrá osada a nikdy se tu nezabíjelo. Teď je to úplná epidemie. Je mi vás líto, Jacku, ale musíme z vás udělat odstrašující příklad. Ferguson nezavdal dostatečnou příčinu k zabití.“

„Příčinu!“ zachrčel Arizona Jack. „Já vám povídám, O’Briene, že to nekapírujete. Vy nemáte žádné umělecké cítění. Proč jsem zabil Fergusona? Proč Ferguson nezpíval ‚Kdybych byl ptáčkem‘? To bych rád věděl. Na to mi odpovězte. Proč zpíval ‚ptáčkem, ptáčkem‘? Jeden ptáček by byl ažaž. Jednoho ptáčka bych byl vydržel. Ale kdepak! On si musí vyzpěvovat dva ptáčky. Varoval jsem ho. Šel jsem k němu zdvořile jak pámbu dobrotivý a požádal jsem ho laskavě, aby vynechal jednoho ptáčka. Doprošoval jsem se ho. Byli tu svědci, ti to dosvědčovali.“

„A Ferguson ani nebyl zrovna zpěvák se slavičím hrdlem,“ promluvil kdosi v zástupu.

O’Brien začal jevit nerozhodnost.

„Nemá člověk právo na své umělecké city?“ naléhal Arizona Jack. „Já Fergusona varoval. Bylo to násilí na mojí povaze poslouchat dál ty jeho ptáčky. Vždyť jsou odborníci na muziku s tak fajnově vyladěným sluchem, že by zabili za mnohem méně. Jsem ochoten pykat za to, že mám umělecké city. Dovedu polykat i hořkou medicínu a ještě olíznu lžičku, ale jenom na tři dni jídla, to je přece jen o fous přetaženo, to chci říct, a tímto tady podávám, že si jako stěžuju. Tak jen dál a dělejte s tím funusem.“

O’Brien byl dosud na vahách. Pohlédl tázavě na Mucluc Charleyho.

„Řek bych, pane soudce, že jídla na tři dni je kapánek přísné,“ mínil ten pán, „ale tuhleto tady vedeš ty. Když jsme tě zvolili soudcem tadyhle toho trestního soudu, shodli jsme se, že se podle tvých rozsudků budeme řídit, a taky jsme se řídili, u všech čertů, a budeme se řídit dál.“

„Možná, že jsem se maličko přenáhlil, Jacku,“ pravil soudce O’Brien, jako by se omlouval – „tolik mě už tohleto zabíjení dopaluje, a tak bych to teda zvýšil na týden, jídlo na týden.“ Odkašlal si vrchnostensky a ostře se rozhlédl. „A teď se teda můžeme do toho už radši dát. Dokončit to. Loďka je pohotově. Leclaire, ty běž a přines jídlo. Úhradu zařídíme potom.“

Arizona Jack se tvářil vděčně, a mumlaje cosi o ‚zatracených ptáčkách‘, vstoupil do otevřeného člunu, který tu netrpělivě drhl o břeh. Byla to velká veslice, udělaná z hrubých jedlových prken, nařezaných ručně ze stromů nastojato u Lindermanova jezera, několik set kilometrů výše u paty Chilcootu. V lodi byl pár vesel a pokrývky Arizony Jacka. Leclaire přinesl potraviny, zavázané v pytli od mouky, a vhodil je do loďky. Zašeptal přitom:

„Dal jsem ti dobrou míru, Jacku. Tys to proved, že jsi měl k tomu důvod.“

„Odvažte ji!“ vzkřikl Arizona Jack.

Někdo odepjal řetízek a vhodil ho do loďky. Plavidla se zmocnil proud a strhl je na řeku. Vrah se s vesly neobtěžoval, jen se spokojeně usadil v zádi Člunu a kroutil si cigaretu. Dodělav ji, škrtl zápalkou a zapálil si. Přihlížející na břehu viděli ještě drobné obláčky kouře. Zůstali na břehu, dokud se loďka neuhnula z dohledu okolo zátočiny asi osm set metrů dole po řece. Spravedlnost byla vykonána.

Osadníci z Red Cow nalézali právo a vykonávali rozsudky bez průtahů, které vyznačují změkčilou civilizaci. Na Yukonu nebylo zákonů kromě těch, které si sami stanovili. Byli nuceni si je vytvořit. Red Cow vzkvétala v raných dobách Yukonu – roku 1887 – kdy Klondike a jeho davové honičky za zlatem ležely ještě v netušené budoucnosti. Lidé v Red Cow ani nevěděli, zda jejich tábor leží na Aljašce, nebo v severozápadním teritoriu Kanady, zda dýchají pod vlajkou z hvězd a pruhů, nebo pod vlajkou britskou. Žádný geometr se tam ještě nevyskytl, aby jim vypočítal jejich zeměpisnou délku a šířku. Red Cow ležela kdesi na Yukonu a to jim stačilo. Co se týče státních vlajek, zůstávali mimo dosah práva. Co se týče zákonů, žili si v zemi nikoho.

Stanovili si zákony vlastní a ty byly velmi prosté. Yukon byl vykonavatelem jejich rozsudků. Tak asi tři tisíce kilometrů po proudu od Red Cow se vléval Yukon do Beringova moře deltou, širokou přes půl druhého sta kilometrů. Každý kousek těch tří tisíc kilometrů dálky byl divokou pustinou. Pravda, tam kde Dikobrazí řeka ústí do Yukonu nad polárním kruhem, tam ležela stanice Společnosti Hudsonova zálivu. To bylo však mnoho set kilometrů odtud. Také se udržovaly pověsti, že mnoho set kilometrů dál po proudu jsou nějaké misie. To však byly jen pouhé pověsti; lidé z Red Cow tam nikdy nebyli. Vstoupili tady do té opuštěné země průsmykem Chilcoot a po horním toku Yukonu.

Muži z Red Cow si drobných prohřešků nevšímali. Opít se a chovat se neřádně a mluvit sprostě, na to se pohlíželo jako na přirozené a nezadatelné právo. Mužové z Red Cow byli individualisty a uznávali za svatě nedotknutelné jen dvě věci: majetek a život. Nebyly tam žádné ženy, aby zkomplikovaly jejich prostou morálku. V celé Red Cow byly jen tři chaty z klád – většina obyvatelstva, čítajícího čtyřicet mužů, bydlila ve stanech nebo v budovách z křoví; neměli proto věznici, v níž by bylo možno zločince uvěznit, a obyvatelé měli příliš napilno s kopáním nebo hledáním zlata, aby si mohli na den vyrazit a věznici postavit. A kromě toho všemu nadřazená otázka potravin sama vylučovala takový postup. Pročež kdykoli muž překročil práva majetku nebo života, byl uvržen do otevřeného člunu a spuštěn po Yukonu. Množství jídla přiděleného na cestu bylo úměrné závažnosti jeho provinění. Tak třeba obyčejný zloděj dostal až na dva týdny jídla; zloděj nikoli běžný dostal jen polovičku. Vrah nedostal vůbec jídlo. Muž, kterému byla prokázána vina zabití, dostával jídla na tři dny až na týden. Soudcem byl zvolen Markus O’Brien a přiděloval míru potravin. Kdo přestoupil zákon, podstoupil nemalé nebezpečí. Yukon ho odnesl a on se mohl a nemusil dostat k Beringovu moři. Jídlo na několik dní mu poskytovalo naději, již bylo třeba vybojovat Žádné jídlo znamenalo vlastně trest smrti, i když zůstávala maličká naděje a všechno záleželo na ročním období.

Když obyvatelstvo vyřídilo Arizonu Jacka a podívalo se, jak zmizel z dohledu, odešlo od břehu a šlo si po své práci na svých záborech – to jest všichni až na Kudrnatého Jima, který provozoval jedinou hernu s karetní hrou farao tady na Severu a jako vedlejší zaměstnání spekuloval se slibnými kopaninami. Toho dne se přihodily dvě věci, které stály za řeč. Pozdě dopoledne Markus O’Brien narazil na zlato. Vyrýžoval za dolar, za dolar a půl a za dva dolary zlatého prachu ze tří za sebou jdoucích pánví. Našel si žilku. Kudrnatý Jim se podíval do jámy, sám vyrýžoval několik pánví a nabídl O’Brienovi deset tisíc dolarů za postup všech práv – pět tisíc ve zlatém prachu a pět tisíc v polovičním podílu na své herně faraa. O’Brien nabídku odmítl. Je tady od toho, aby vydělal peníze z hlíny, a ne ze svých bližních, prohlašoval všecek rozpálen. Ostatně a vůbec nemá farao rád. Kromě toho odhaduje svůj nález na mnohem víc než deset tisíc.

K druhé významné události došlo odpoledne, když Siskiyou Pearly zajel se svým člunem k břehu a přivázal ho. Právě přijel z jižních končin a přivezl se svým majetkem také noviny, staré čtyři měsíce. A dále přivezl půl tuctu soudků whisky, všechny adresované Kudrnatému Jimovi. Mužové z Red Cow zarazili práci. Okoušeli whisky – dolar za skleničku, odvážený na vážkách Kudrnatého Jima, a debatovali o novinkách. A všechno by bylo dobré, kdyby Kudrnatý Jim nepojal mrzký záměr, že totiž nejprve Marka O’Briena opije a potom od něho odkoupí jeho zlatý důl.

První půlka záměru se dařila krásně. Začalo to brzy zvečera a v devět hodin se dostal O’Brien do zpěvavého stadia. Visel na Kudrnatém Jimovi, objímaje ho jednou paží okolo krku, a pokoušel se dokonce o ty ptáčky nedávno oplakaného Fergusona. Soudil, že je přitom v naprostém bezpečí, cožpak ten jediný člověk s uměleckými city v celém táboře neuhání právě teď dolů po Yukonu, nesen proudem osmi kilometrů za hodinu?

Jenže druhá půlka záměru se jaksi k té první nepřichytla. Ať už do něho nalili jakékoli množství whisky, nestačilo O’Briena přesvědčit, že prodat zábor je jeho závaznou a přátelskou povinností. Váhal, pravda, a tu a tam se potácel na samém pokraji kapitulace. V hloubi své popletené hlavy se však sám pro sebe pochechtával. Prohlédl záměr Kudrnatého Jima a karta, jež mu byla rozdávána, se mu docela líbila. Whisky byla dobrá. Pocházela z jediného zvlášť označeného soudku a byla tak asi desetkrát lepší než ta v těch ostatních pěti soudcích.

Siskiyou Pearly čepoval whisky ve výčepu ostatnímu obyvatelstvu Red Cow, kdežto O’Brien a Kudrnatý Jim měli svou obchodní pitku v kuchyni. Jenže O’Brien nebyl úzkoprsý. Vyšel do výčepu a vrátil se s Mucluc Charleym a s Percym Leclairem.

„Moji obchodní společníci, obchodní společníci, oba,“ ohlašoval, zeširoka na ně mrkaje a bezelstně se zubě na Kudrnatého Jima. „Ždycky dám na-jejich rož-rož-rožum, žžždycky dův-dů-důvěru. Správný lidi. Nalej jim kořalku, Jime, a proho-prohovožme to.“

Tohleto bylo dolezlictví, ale Kudrnatý Jim si spěšně přepočítal odhad záboru, a pamatuje, že poslední pánev, již vlastnoručně vyrýžoval, vydala sedm dolarů, řekl si, že to stojí za tu zvlášť whisky navíc, i když se ve vedlejší místnosti prodává po dolaru za skleničku.

„Nevypadá to, že bych to vzal na uváženou,“ skytal O’Brien na své dva přátele, vysvětluje jim otázku, o niž běží. „Cože? Já? – prodat za deset tyšic? To ťeda, dovopravdy! Sám to zlato vykopu a potom dolů a do vlasti – tam je moje místo a domov na ubývající léta – potom si žaložím… žažídím si… jak už jsem žíkal… čo šem to žíkal, že ši žaložím?“

„Chov pštrosů,“ poskytl mu nápověď Mucluc Charley.

„Še ví, zrovna tohleto si žaložím,“ O’Brien se pevně vzpřímil a s obdivnou úctou se zahleděl na Mucluc Charleyho. „Jak ty to víš? Eště šem to nežek. Jen šem si myslel, že šem to žek. Ty čteš druhýmu myšlenky, Charley. Dejme si eště jednu.“

Kudrnatý Jim nalil skleničky a měl to potěšení dívat se, jak mizí za čtyři dolary whisky, z nichž jedním dolarem musil trestat sám sebe – O’Brien trval na tom, že musí pít právě tak často jako jeho hosté.

„Radši ber ty peníze hned,“ mínil Percy Leclaire. „To ti bude trvat dva roky, než to z jámy vykopeš, a celou tu dobu už můžeš líhnout maličký pštrosí miminka a z velkých trhat péra.“

O’Brien ten návrh rozvážil a přikývl na souhlas. Kudrnatý Jim pohlédl vděčně na Leclaira a znovu naplnil skleničky.

„Počkat!“ vyprskl Mucluc Charley, jehož jazyk ztrácel vládu a začínal zakopávat sám o sebe. „Jako tvůj páter-zpovědník – co to zas – jako tvůj bratr – i čerta!“ Odmlčel se a sebral se na nový rozběh. „Jako tvůj přítel – obchodní přítel, řek bych, naznačil bych, či spíš – dovolil bych si, co se týče, zmínit se – chci říct, naznačit, ze by mohlo být víc pštrosů… i čerta!“ Obrátil do sebe skleničku, bručel si cosi jako „pštrosi v jámě pštrosí, či lvové, či…“ a potom mluvil dál s větší bedlivostí. „Za čím se ženu, to je… za čím se ženu?“ Udeřil se zostra asi pětkrát do spánku hranou dlaně a zápěstí, aby si natřásl myšlenky. „Už to mám,“ křikl vítězně. „Řekněmež, že je tam hromadu víc než deset tisíc, v tý jámě!“

O’Brien, který už byl zřejmě hotov obchod uzavřít, obrátil čelem vzad.

„Velkolepé!“ zvolal. „Nádhernej nápad. Sám jsem na to ještě nepřišel.“ Popadl Mucluc Charleyho vřele za ruku. „Příteli hodný! Dobrý společníku můj!“ Obrátil se bojovně na Kudrnatého Jima. „Možná, že je v tý jámě sto tisíc dolarů. Přece bys neoloupil starého kamaráda, že ne, Jimmy? Se ví, že ne. Znám tě… líp než ty sám, líp než se sám znáš. Dejme si ještě jednu. Jsme dobrý kamarádi, my všichni, povídám, my všichni.“

A tak to šlo dál a stejně jako whisky, tak taky naděje Kudrnatého Jima stoupaly a klesaly. Hned se Leclaire přel, doporučuje okamžitý prodej, a skoro získal pro tu myšlenku neochotného O’Briena, jen aby prohrál proti skvělejšímu opačnému názoru Mucluc Charleyho. A znovu zas to byl Mucluc Charley, kdo přednesl přesvědčivé důvody k prodeji, a Percy Leclaire, kdo tvrdošíjně prodeji odporoval. O něco později O’Brien sám trval na prodeji, kdežto oba jeho přátelé se slzami v očích a s kletbami na rtech usilovali mu to rozmluvit. Čím víc whisky do sebe nalili, tím plodnější půdou představivosti se stávali. Za jedno střízlivé pro či proti objevovali desítky a desítky opilých; a tak snadno druh druha přesvědčovali, že si ustavičně vyměňovali v tom sporu stanoviska.

Přišla chvíle, kdy Mucluc Charley a Leclaire oba současně pevně trvali na prodeji a zvesela potírali O’Brienovy námitky tak rychle, jak je dokázal vyslovit. O’Brien začal vypadat zoufale. Vyčerpal poslední argument a seděl neschopen slova. Díval se prosebně na přátele, kteří ho opustili. Kopal pod stolem Mucluc Charleyho do holenních kostí, ale ten náhle nelítostný hrdina jen okamžitě vysypal další, a zas nové a nové, docela logické důvody k prodeji. Kudrnatý Jim přinesl pero a inkoust a papír a napsal trhovou smlouvu o prodeji. O’Brien seděl s perem v ruce.

„Dejme si eště jednu,“ škemral. „Eště jednu, než podpíšu a zahodím sto tisíc dolarů.“

Kudrnatý Jim nalil vítězoslavně skleničky. O’Brien hodil whisky do sebe a naklonil se s třesoucím se perem, aby připojil k listině svůj podpis. Ještě než se mu podařilo víc než kaňka, náhle nadskočil, vzrušen nárazem myšlenky pronikající jeho vědomím. Postavil se na nohy, kymáceje se před přáteli dopředu dozadu, obrážeje v udivených očích překvapení, jež za nimi probíhalo. Konečně dospěl k závěru. Zář dobráctví mu zaplavila tvář. Obrátil se k provozovateli herny, vzal ho za ruku a s vážností promluvil.

„Jime, jsi můj přítel. Tady máš na to ruku. Stiskni. Stará vojno, já to neudělám. A neprodám. Neoloupím pžítele. Žá-žádnej hajžlík nikdy nebude moct povídat, že že že Markus O’Brien vokrad pžítele, protože přítel byl vožralej. Ty ši vožralej, Jimmy, a já tě nevokradu. Žrovna šem pomyslel – eště mě to nikdy nenapadlo – nevím, čo to še mnou je, ale eště mě to nenapadlo. Žekněme, jenom žekněme, Jimmy, starej kamaráde, jenom žekněme, že v tom celým žáboru není deset tyšic. To by šeš vokrad. Ne, pánové! Já to neudělám! Markus O’Brien nadělá peníže že země, ne ž kamarádů.“

Percy Leclaire a Mucluc Charley utopili námitky provozovatele herny v hlučném obdivu k takovému vznešenému citu. Padli na O’Briena z obou stran, samou láskou ho objímali okolo krku, ústa jim překypovala slovy tak, že ani neslyšeli nabídky Kudrnatého Jima, že do smlouvy vloží odstavec v tom smyslu, že nebude-li v záboru zlata za deset tisíc, dostane zpátky rozdíl mezi výnosem a prodejní cenou. Čím dále hovořili, tím ufňukanější byli, a tím vznešenější se stával hovor. Všechny mrzké pohnutky byly zavrženy. Stali se teď trojicí dobrodinců, usilujících zachránit Kudrnatého Jima od něho samého a od jeho dobročinnosti. Tvrdili, že je marnotratným dobrodincem. Odmítali připustit třeba jen na okamžik, že by se mohla na celém světě vyskytnout i jen jediná nešlechetná myšlenka. Lezli a šplhali a hrabali se po vysokých mravních pláních a hřebenech, nebo se zas utápěli v metafyzických záplavách sentimentality.

Kudrnatý Jim se potil, soptil vztekem a naléval whisky. Zavalili ho desítkami argumentů, z nichž jediný neměl nic společného se zlatým dolem, který chtěl koupit. Čím déle mluvili, tím víc se vzdalovali od toho zlatého dolu, až konečně ve dvě hodiny ráno si Kudrnatý Jim přiznal, že je poražen. Vyváděl své nemohoucí hosty jednoho za druhým přes kuchyň a vystrkoval je ven. O’Brien byl poslední a potom se ti tři motali zachmuřeně na prahu, držíce se za ruce a navzájem se podpírajíce.

„Dobrej obchodník, ten Jim,“ říkal O’Brien. „Musím to říct, líbí se mi tyhlety tvoje způsoby – slušně a šlechetně, taková štědrá poho… po… hospo… pohospo… pohostinnost. Si dám líbit, to tě ctí. Nemáš v nátuře ani kousek hrubiánský chamtivosti. Jak jsem říkal –“

Ale to už za nimi provozovatel herny bouchl dveřmi. Ti tři se na prahu spokojeně smáli. Smáli se dlouho. Potom Mucluc Charley zkusil mluvit.

„Legrace – tolika se smát – to jsem nechtěl říct. Mám nápad… jakpak to bylo? Á, už to mám! Legrace, jak ty nápady uklouznou. Prchavej nápad – honit prchavej nápad – skvělej šport. Honils někdy zajíce, Percy, kamaráde? Měl jsem psa – skvělej pes na zajíce. Jakpak se jmenoval? Zapomněl jsem to jméno – jakživ jméno neměl – nevím jméno – prchavý jméno – honit prchavý jméno – ne, nápad – prchavej nápad, ale už to mám – chtěl jsem říct tohleto – i k čertu!“

Potom bylo dlouho ticho. O’Brien vyklouzl z objetí svých přátel, sklouzl do sedu na prahu a tichounce si tam spal. Mucluc Charley proháněl prchavý nápad všemi kouty a skulinami svého tonoucího vědomí, Leclaire visel okouzleně na tom odkládaném výroku. Náhle ho druhova ruka bacila do zad.

„Mám to!“ zařval Mucluc Charley hromovým hlasem.

Otřes úderu přerušil souvislost Leclairova myšlení.

„Kolik na pánev?“ dotíral.

„Pánev starýho kozla!“ Mucluc Charley se zlobil. „Nápad mám – mám ho – za nohu – uhnal jsem ho.“

Leclairova tvář nabyla vzrušeného, obdivujícího výrazu a on znovu visel na přítelových rtech.

„…Ále, čerta!“ řekl Mucluc Charley.

V té chvíli se dveře z kuchyně na okamžik otevřely a Kudrnatý Jim zařval: „Táhněte domů!“

„Legrače,“ povídá Mucluc Charley. „Žrovinka ten nápad – ten šamej jako já. Pojme domů.“

Zvedli OBriena mezi sebe a vykročili. Mucluc Charley začal hlasitě honit nový nápad. Leclaire s nadšením honičku sledoval. O’Brien však nesledoval nic. Ten nic neslyšel, neviděl ani nevěděl. Byl z něho pouhý rozkymácený automat, s láskou i s nebezpečenstvím podpíraný svými dvěma obchodními společníky.

Vydali se po pěšině dolů podle břehu Yukonu. V tom směru domov nebyl, ale ten prchavý nápad tam byl. Mucluc Charley se pochechtával nad tím nápadem, který nebyl s to chytit, aby jím Leclaira povznesl. Došli tam, kde ležela loďka Siskiyou Pearlyho, připoutaná ke břehu. Provaz, jímž byla připevněna, vedl přes pěšinu k borovému pařezu. Zakopli o něj a převalili se, přičemž se O’Brien octl vespod. Matný záblesk vědomí mu ozářil mozek. Cítil těla dopadající na něho a na prchavou chvilku vyrazil zuřivě pěstmi. Potom zas znovu usnul. Jeho tiché chrápání se vznášelo do ovzduší a Mucluc Charley se začal chechtat.

„Novej nápad,“ dával k lepšímu, „ouplně novej. Žrovna jsem ho chyt – docela lehce. Přišel si docela sám a jen jsem ho potřepal po hlavičce. Můj nápad. O’Brien je vožralej. Jak praše. Voštuda – žatracená voštuda – my ho naučíme. Tady je ta Pearlyho loďka. Pošadíme O’Briena do Pearlyho loďky. Vodštrčíme – ať ši to haší po Yukonu. Ráno se O’Brien probudí. Proud moc šilnej, nedokáže veslovat proti proudu – muší pšijít pěšky. Vrátí se šteklej jak lev. Ty a já musíme utíkat do leša. Štejně ho naučíme, šak my ho naučíme.“

Člun Siskiyou Pearlyho byl prázdný, byl v něm jen pár vesel. Třel se bokem o břeh vedle O’Briena. Překulili ho do člunu. Mucluc Charley odvázal provaz a Leclaire loďku odstrčil do proudu. Vyčerpáni prací si potom lehli na břeh a usnuli.

Druhý den ráno celá Red Cow věděla o žertíku sehraném s Markem O’Brienem. Došlo k několika vysokým sázkám o to, co se stane těm dvěma pachatelům, až se jejich oběť vrátí. Odpoledne postavili hlídku, aby věděli, jak jen se objeví. Všichni ho chtěli vidět přicházet. On však nepřicházel, ačkoli vysedávali až do půlnoci. A nepřišel ani zítra, ani pozítří. Red Cow už nikdy Marka O’Briena nespatřila a přes četné přetřásané dohady se nikdy neobjevila stopička světla, jež by rozluštilo tajemství jeho zmizení.

Věděl to jenom Markus O’Brien a ten se nikdy nevrátil, aby to mohl povědět. Příštího jitra se probudil v mukách. Žaludek, překyselený nepřiměřeným množstvím vypité whisky, měl vysušený a jak planoucí pec. Celá hlava ho všude bolela, uvnitř a zevně; a ještě horší byla bolest v obličeji. Po šest hodin se na něm pásly nesčetné tisíce moskytů a od jejich nectného jedu mu obličej příšerně opuchl. Jenom S ukrutným napětím vůle dokázal pootevřít v obličeji uzounké štěrbinky a zamžourat. Náhodou pohnul rukama a zabolely ho. Mžoural na ně, ale nepoznával je, jak byly oteklé od moskytí jedovatiny. Byl ztracen, či spíše vlastní totožnost se mu ztratila. Nebylo na něm nic známého, co by mohlo spojováním představ vytvořit v jeho vědomí souvislé pokračování vlastní existence. Byl naprosto odříznut od minulosti, neboť na sobě nenacházel nic, co by vzkřísilo v jeho vědomí vzpomínku na minulost. Kromě toho mu bylo tak špatně a byl tak zbědovaný, že neměl ani sílu, ani chuť pátrat po tom, kým nebo čím byl.

Teprve když objevil pokřiveninu na malíčku, způsobenou před lety nesprávně srostlou zlomeninou, poznal se konečně a věděl, že je Markus O’Brien. V mžiku se mu nahrnula do vědomí minulost. Když objevil pod nehtem krvavou podlitinku, utrpěnou asi před týdnem, byl si už zjištěním vlastní totožnosti dvojnásob jistý a uvědomoval si, že ty nepovědomé ruce patří k Marku O’Brienovi, nebo, což bylo totéž, že Markus O’Brien patří k těm rukám. Nejprve se domníval, že je nemocen, že dostal tu říční horečku. Otvírat oči ho tak bolelo, že je nechal zavřené. Malá plovoucí větev narazila na loďku s prudkým klepnutím. Myslil, že to někdo klepe na dveře chaty, a řekl: „Dále!“ Chvíli čekal a potom nakvašeně křikl: „Tak si tam zůstaň, hrom tě vem!“ Ale přece jen by byl rád, kdyby někdo přišel a pověděl mu o jeho onemocnění.

Ale jak tam ležel, začala se mu v mozku vybavovat uplynulá noc. Vůbec není nemocný, pomyslil si; je pouze opilý a má také nejvyšší čas vstát a jít do práce. Práce mu připomněla jeho důl a tu si vzpomněl, že jej odmítl prodat za deset tisíc dolarů. Zprudka se posadil a mačkal si oči, až je otevřel. Uviděl, že sedí v loďce plynoucí po vzkypělé hnědavé záplavě Yukonu. Jedlemi porostlé břehy a ostrovy mu byly neznámé. Na chvíli ho to omráčilo. Nedovedl si to vyložit. Dovedl si vzpomenout na pitku minulé noci, ale nenacházel mezi ní a touto skutečností žádnou souvislost.

Zavřel oči a podržel si bolavou hlavu v rukou. Co se to stalo? Pomaloučku se mu v duchu vyklubávalo strašné pomyšlení. Potíral je, snažil se je zahnat, jenže to pomyšlení vytrvávalo: on sám někoho zabil. Jen to jediné mohlo vysvětlovat, proč tu sám v otevřené loďce plyne dolů po Yukonu. Zákon osady Red Cow, který tak dlouho sám udílel, byl nyní udělen jemu. Zabil někoho a byl puštěn po řece. Ale koho? Rozdíral si bolavý mozek, hledaje odpověď, ale nacházel jedině neurčitou vzpomínku na těla, jež na něj padají a on do nich bije. Kdo byli ti lidé? Možná, že zabil víc než jednoho. Sáhl k opasku. V prázdné pochvě neměl nůž. Nepochybně to spáchal tím nožem. Ale zabití musilo mít příčinu. Otevřel oči a zděšeně začal prohlížet člun. Nebylo v něm potravin, ani gram potravin. Sedl si a zasténal. Zabil bez zavdané příčiny. Zákon na něj dolehl s nejkrajnější přísností.

Půl hodiny zůstal bez hnutí, držel si bolavou hlavu a snažil se přemýšlet. Potom se napil říční vody, zchladil si žaludek a bylo mu lépe. Povstal a sám na široširém Yukonu, kde ho nic kromě té pravěké pustiny nemohlo slyšet, proklel alkoholické nápoje. Potom se přivázal k veliké plynoucí borovici, hlouběji ponořené do proudu než jeho loďka, a proto plující rychleji. Umyl si ruce a obličej, sedl si na záď a ještě přemýšlel. Je ke konci června. Do Beringova moře je přes tři tisíce kilometrů. Loďka urazí průměrně osm kilometrů za hodinu. Tak vysoko na severu není v této roční době nikdy tma, takže může uhánět po řece každičkou hodinu ze všech čtyřiadvaceti. To bude znamenat denně sto devadesát kilometrů. Když odečte třicet kilometrů na nehody a zdržení, zůstává mu sto šedesát kilometrů denně. Za dvacet dní se dostane na Beringova moře. A to nevyžaduje žádné vyčerpávání sil; práci vykoná řeka. Může si lehnout na dno loďky a šetřit síly.

Dva dny nejedl nic. Potom doplul do yukonských nížin, kde vystupoval na břeh nízkých ostrovů a sbíral vejce divokých hus a kachen. Neměl zápalky a jedl vejce syrová. Měla ostrou chuť, ale udržela ho na nohou. Po překročení polárního kruhu našel stanici Společnosti Hudsonova zálivu. Posádka se dosud nevrátila od řeky Mackenzie a stanice byla úplně vyjedená. Nabídli mu vejce divokých kachen, načež jim prozradil, že jich má v loďce dobrý věrtel. Také mu nabízeli, skleničku whisky, ale odmítl ji s výrazem vášnivého odporu. Dostal však zápalky a od té doby si vejce vařil. Na cestě k ústí ho zdržovaly protivné větry, takže zůstal na té dietě z divokých vajec čtyřiadvacet dní. Na neštěstí proplul ve spánku podle misie svatého Pavla i podle Svatého Kříže.

Tak mohl s upřímným přesvědčením říci, že to povídání o misiích na Yukonu je plané žvanění; Žádné misie tam nikde nejsou a on to přece teď musí vědět.

Jakmile se octl na Beringově moři, zaměnil vaječnou dietu za dietu tuleního masa a do smrti si nedokázal srovnat v hlavě, která dieta chutnala hůř. Na podzim toho roku byl zachráněn celním kutrem Spojených států a hned v zimě se v San Francisku dopracoval dosti senzačního úspěchu jako protialkoholní kazatel. Udělal si z toho životní povolání. „Vyhněte se láhvi!“ je jeho heslo i válečný pokřik. Daří se mu v jemném náznaku navodit dojem, že v jeho životě přivodila láhev strašnou katastrofu. Dokonce se zmiňuje o ztrátě jmění, způsobené tím hříšným lákadlem ďáblovým, ale jeho posluchači ještě vyciťují za tou příhodou jakési hrozné a netušené zlo, za něž je rovněž odpovědna jen láhev.

Má ve svém novém povolání úspěch, zešedivěl a požívá úcty v křížovém tažení proti alkoholickým nápojům. Na Yukonu však zůstalo zmizení Marka O’Briena tradičním příběhem. Je to záhada, jež se rovná zmizení sira Johna Franklina.

Jack London / Ztracená Tvář

Výbor z povídek

Z různých anglických originálů přeložili Ivan Schulz a A. J. Šťastný

Povídky vybrala Alena Kahovcová

Ilustroval Zdeněk Burian

Přebal navrhl a graficky upravil Josef Týfa

Vydala Práce, vydavatelství a nakladatelství ROH v Praze roku 1977 jako svou 5271. publikaci

Knižnice ERB (prémie 7. ročníku)

Odpovědný redaktor Miroslav Drápal

Výtvarný redaktor Mojmír Čapek

Technická redaktorka Hana Fuková

1.vydání – náklad 80 000

Stran 88 – AA 4,98 – VA 5,32 – 605/22/872

Vytiskl MÍR 1, novinářské závody v Praze

Tematická skupina 13/2/4

24-003-77