GALERIE FANTASTŮ A DOBRODRUHŮ

Program této knihovny je zřejmý po přečtení názvu; tkví ve snaze vydati skutečně úplnou galerii literárních postav zdravé dobrodružných a fantastických, dobrodružných ve smyslu Jacka Londona, Bret-Harta a Kiplinga, fantastických jako je Poe, Wells, Haggard a j. Nebudou to svazky větších děl, spíše jen prosté literární silhouety provázené několika stručnými poznámkami o autorovi a povaze jeho díla, tím spíše však se bude nakladatelství snažiti, aby vydávalo jen autory dobré, tvořící skutečné zástupce tohoto zajímavého genru, jemuž touha po neobyčejném, tkvící tak pevně v lidské povaze, přinese jistě jeho čtenáře. –

Svazek I. E. A. Poe: Brejle. Příběh groteskní.

Přeložil Dr. Ivan Schulz. Kč 3. 80.

Svazek II. A. J. Dawson: Mrtvý muž. Povídky z             Marokka. Přeložil Dr. R. Kraft. Kč 2. 80.

Svazek III. Jack London: Nepřítel celého lidstva.

Přeložil Dr. Ivan Schulz. Kč 3. 20.

Mimo knihovnu vyšlo:

E. A. Poe: Maska červené smrti.

E. A. Poe: Muž davu.

E. A. Poe: Předčasný pohřeb.

E. A. Poe: Skokan.

Nakladatelství „SATURN“, Vinohrady 446

GALERIE FANTASTŮ A DOBRODRUHŮ

Svazek III.

JACK LONDON

Nepřítel

celého světa

z

angličtiny

přeložil

IVAN SCHULZ

s

doslovem

o

autorovi

//

1            9            2            0

Nakladatelství „SATURN“ Kr. Vinohrady

Tiskem fy Koppe-Bellmann, Smíchov

Nepřítel celého světa

Silas Bannerman to byl, jenž konečně uštval toho čaroděje vědy a arcinepřítele lidstva, Emila Glucka. Gluckovo doznání, než přišel na elektrickou židli, osvětlilo v mnohém celou řadu tajemných příhod, z nichž mnohé zdánlivě spolu nesouvisely, jež tak pobouřily svět mezi léty 1933 až 1941. Teprve když tento významný důkaz přišel ve veřejnou známost, poznal svět, že je tu vůbec nějaká souvislost mezi vraždou krále a královny portugalské a vražděním policejních úředníků města Nového Yorku. Ačkoli činy Emila Glucka byly skutečně strašné, nemůžeme leč cítiti do jisté míry soucit s tímto nešťastným geniem, s nímž bylo tak zle naloženo a jenž se dostal do tak neblahých poměrů. O této stránce jeho příběhu nebylo dosud nikdy mluveno a z jeho doznání, z velkého množství důkazů a listin a zpráv té doby můžeme si sestaviti dosti přesný obraz jeho sama a rozpoznati činitele a vlivy, jež utvořili z něho lidskou ohavu, jíž se stal, a jež zahnali ho na hroznou cestu, již nastoupil.

S

S

Emil Gluck narodil se v Syrakuse, New York, roku 1895. Jeho otec, Josef Gluck, byl policejním zřízencem a nočním strážníkem a zemřel r. 1900 náhle zánětem plic. Matka, hezké stvoření slabého zdraví, jež byla před svým sňatkem modistkou, utrápila se k smrti nad ztrátou svého manžela. Tato citlivost matčina byla dědictvím, jež v hochu stalo se chorobným a strašným.

Roku 1901 hoch Emil, tehdy šest let stár, přišel ke své tetě, paní Anne Bartellové, u níž pak žil. Byla sestrou jeho matky, necítila však náklonnosti k tomu citlivému, nesmělému hochu. Anna Bartellová byla marnivá, povrchní a necitelná žena. Mimo to osud ji pronásledoval chudobou a obtížil ji manželem, který byl líným, toulavým ničemou. Mladého Emila Glucka jí nebylo třeba a lze se spolehnouti na to, že mu dala tuto okolnost dostatečně cítiti. Jako příklad, jak s ním bylo zacházeno v této časné periodě jeho vývoje, slouží následující příhoda.

Když žil v domácností Bartellových o něco déle než rok, zlámal si nohu. Přišel k tomuto úrazu, hraje si na střeše, kam lézti měl zakázáno – jako hrávali si a budou si hráti hoši na věky věkův. Zlomil si nohu na dvou místech mezi kolenem a kyčlí. Emil podporován svými postrašenými spoluhráči dovlekl se až na chodník před domem, kde omdlel. Děti ze sousedství bály se té zlé ženy nevlídné tváře, vládnoucí v Bartellové domě, avšak vynaloživše veškerou svou odvahu, zazvonily a řekly Anně Bartellové, co se přihodilo. Ani nepohlédla na toho malého hocha ležícího tam na chodníku, nýbrž přibouchla dveře a vrátila se ke svým neckám. Čas míjel, počalo pršeti a Emil Gluck, procitnuv ze mdloby, ležel tu vzlykaje v dešti. Noha měla býti pokud možno ihned ošetřena. Jak tomu však bylo, zápal se rychle rozmohl a poranění nabylo ošklivého rázu. Konečně po dvou hodinách pohněvané ženy ze sousedství ozvaly se se svými námitkami u Anny Bartellové. Tentokráte vyšla a podívala se na hocha. Kopla ho také do boku jak tu ležel bez pomoci u její nohou a hystericky ho zapřela. Není to její dítě, řekla, a doporučovala, aby byla přivolána ambulance, která by hocha dovezla do města do nemocnice. Pak se vrátila opět do svého domu.

Žena to byla, Eliška Shepstonová, jež přišla, poznala pravý stav věci a uložila hocha do vykladce. Ona to byla, jež přivolala lékaře a jež donesla hocha domů, odstrčivši Annu Bartellovou. Když lékař přišel, Anna Bartellová ihned ho upozornila, že ona mu nezaplatí za jeho služby. Po dva měsíce malý Emil ležel na loži, první měsíc na znaku, aniž by byl jedenkráte alespoň obrácen; ležel zanedbán a opuštěn, mimo příležitostné návštěvy neplaceného a přepracovaného lékaře. Neměl hraček, nic, čím by si byl zkrátil ty dlouhé, únavné hodiny. Neslyšel vlídného slova, vlídná, konejšící ruka nespočinula na jeho čele, ani jediné známky laskavosti, něžnosti – nic, než výčitky a hrubost Anny Bartellové a ustavičně opakované výklady o tom, že ho tu není třeba. A lze pochopiti, jak v takovém prostředí rodila se v tom osamělém, zanedbaném chlapci trpkost a nepřátelství k jeho vlastnímu plemeni, jež později měla se projeviti činy tak hroznými a poděsiti svět.

Zdálo by se snad podivným, že Emilu Gluckovi dostalo se universitního vzdělání z rukou Anny Bartellové, avšak vysvětlení je prosté. Její ničema manžel opustiv ji zabloudil do zlatých polí Nevady a vrátil se k ní jako mnohonásobný milionář. Anna Bartellová nenáviděla hocha a poslala ho ihned na Akademii do Farristownu, na sto mil daleko. Plachý a citlivý, opuštěná a nepochopená duše, byl ve Farristownu ještě osamělejší než dříve. Nikdy nepřišel domů, ani na svátky, ani na prázdniny jako ostatní hoši. Místo toho bloudil opuštěným ústavem a po opuštěných pozemcích, mezi přátelícími se s ním a nepochopujícími ho sluhy a zahradníky; četl mnoho, jak tam pamatují, trávě celé dny v polích nebo u krbu s nosem zabořeným clo nějaké knihy. V té době to bylo, že si přemohl svůj zrak a musil pak nositi skla, jak je patrno na jeho podobizně uveřejněné v listech roku 1941.

Byl pozoruhodným studentem. Píle, jakou on měl, byla by ho přivedla daleko, on však nepotřeboval píle. Pouhý pohled na text bylo pro něho tolik, jako znáti jej. Následek byl, že četl ohromně mnoho vedlejších věcí a osvojil si více za půl roku než průměrný student za půl tuctu let. Roku 1909, sotva čtrnáct let stár, byl připraven – „více než připraven“, jak řekl ředitel ústavu – aby vstoupil na Yaleskou nebo Harvardskou universitu. Jeho mládí bránilo mu vstoupiti na tyto ústavy a tak roku 1909 nalézáme ho jako nováčka na historické koleji Bowdoinské. V 1913 byl promován s největší poctou a hned na to provázel professora Bradlougha do Berkeley v Kalifornii. Jediným přítelem, jehož Emil Gluck objevil v celém svém životě, byl professor Bradlough. Slabé plíce přiměly tohoto, že vyměnil Maine za Kalifornii, kteréžto přesídlení usnadněno bylo tím, že mu nabídnuta byla professura na státní universitě. Po celý rok 1914 Emil Gluck zdržel se v Berkeley, poslouchaje zvláštní vědecké kursy. Ku konci tohoto roku dvě smrti změnily jeho vyhlídky a jeho vztahy k životu. Smrt professora Bradlougha připravila ho o jediného přítele, jehož kdy poznal, a smrt Anny Bartellové nechala ho tu bez krejcaru. Nenáviděvši nešťastného mladíka až do posledního okamžiku, odbyla ho jedním stem dolarů.

Následujícího roku, jsa stár dvacet let, Emil Gluck byl veden jako učitel chemie na universitě v Kalifornii. Zde léta plynula mu klidně, plnil svědomitě namáhavé povinnosti, přinášející mu jeho příjem, a studuje ustavičně složil ještě půl tuctu různých zkoušek. Byl mezi jiným doktorem sociologie, filosofie a svobodných umění, ač byl světu znám v pozdější době pouze jako professor Gluck.

Bylo mu sedmadvacet let, když jeho jméno poprvé proniklo na veřejnost zprávami v časopisech a to u příležitosti, když vydal svou knihu Pohlaví a pokrok. Kniha je ještě dnes mezníkem v historii a filosofií manželství. Je to silný svazek čítající více než osm set stránek, s krajní pečlivostí a přesností napsaná a ku podivu původní. Byla to kniha pro učence a naprosto nepočítala s tím, že vzbudí vzrušení ve veřejnosti. Gluck však v poslední kapitole, použiv k tomu pouze tří řádek, zmínil se o podmínečné žádoucnosti manželství na zkoušku. Časopisy uchopily se ihned těchto tří řádek, „rozvodnily“ je, jak se v té době říkalo, udělaly z toho sensaci a uvedly v posměch celého světa Emila Glucka, obrejleného mladého professora sedmadvaceti let. Fotografové ho chytali, byl obléhán zpravodaji, ženské kluby v celé zemi podávaly resoluce odsuzující jej i jeho nemravné theorie a na půdě zákonodárného shromáždění kalifornského, když jednalo se o povolení státního příspěvku universitě, bylo vyvoláno hnutí, žádající vypuzení Gluckovo pod pohrůžkou odepření státní podpory – ač ovšem nikdo z těchto jeho pronásledovatelů vůbec jeho knihy nečetl; nesprávně podané znění pouhých tří řádek z ní v časopisech úplně stačilo. Tehdy zrodilo se záští Emila Glucka proti novinářům. Jejich vinou vážné a skutečně svou vnitřní hodnotou cenné dílo šesti let jeho práce stalo se předmětem posměchu a všednosti. Až do svého posledního dechu a k jejich trvalé lítosti jim toho nikdy neodpustil.

Noviny to byly, jež nesly zodpovědnost za útrapy, jimž byl pak vydán. Po pět let následujících vydání oné knihy mlčel a mlčení není nic dobrého pro osamělého muže. Lze skutečně se soucitem hleděti na tu hroznou osamocenost Emila Glucka v té době, neboť byl bez přátel a nikde ani trochy sympatie. Jeho jediným útočištěm byly knihy a četl a studoval neobyčejnou měrou. Avšak roku 1927 přijal pozvání, aby vystoupil před Společností Zájmů Lidstva v Emeryville. Nedůvěřoval si na tolik, aby tam řečnil, a píšíce nyní o něm máme před sebou opis jeho učeného pojednání. Je střízlivé, vědecké a, jak musíme dodati, konservativní. Avšak na jednom místě jednal o – uvádím jeho vlastní slova – „průmyslové a sociální revoluci nastávající právě ve společnosti“. Nějaký zpravodaj přítomný, když se toto pojednání četlo, chopil se slova „revoluce“, vytrhl je z textu a napsal zkomolenou zprávu, z níž se zdálo, že Emil Gluck je anarchista. Ihned rozlétla se pověst o „professoru Gluckovi, anarchistovi“, který byl pak příslušně „vylíčen“ ve všech časopisech celé země.

Pokusil se odpověděti na onen první novinářský útok, nyní však zůstal zticha. Trpkost zatvrdila již jeho duši.

Universita vyzvala ho, aby se obhájil, což však nevrle odepřel a odmítl dokonce předložiti na svou obranu opis svého pojednání, aby se uvaroval vyloučení z university. Odmítl resignovati a byl z fakulty vyloučen. Nutno dodati, že na správu university a jejího presidenta bylo použito i politického nátlaku.

Pronásledován, tupen a nepochopen, tento ztracený a opuštěný muž nepokusil se vůbec o odvetu. Po celý jeho život bylo dosud na něm hřešeno a po celý svůj život nehřešil dosud proti nikomu. Číše jeho utrpení nebyla však ještě naplněna. Ztrativ své postavení a jsa nyní beze všech prostředků musil hledati si práci. Jeho první místo bylo ve Svazu Železáren v San Francisku, kde se osvědčil býti velice dovedným kresličem. Zde to bylo, kde dostalo se mu jeho podrobných vědomostí o válečných lodích a jejich konstrukci. Zpravodajové ho však objevili a vylíčili ho v jeho novém povolání. Vzdal se ihned svého místa a našel si jiné, když však zpravodajové vyhnali jej z půl tuctu míst, vyzbrojil se, aby čelil směle novinářskému pronásledování. To se stalo, když zřídil si závod pro galvanické postřibřování v Oaklandu na Telegrafní třídě. Byl to malý krám zaměstnávající tři dělníky a dva učně. Gluck sám pracoval po mnoho dlouhých hodin.

Noc co noc, jak potvrdil policejní strážník Carew jako svědek, neopustil Gluck své dílny dříve, než v jednu nebo ve dvě hodiny ráno. V tomto období to bylo, že zdokonalil systém zapalovačů při strojích hnaných plynem a výnos tohoto vynálezu učinil ho posléze boháčem.

Svůj závod pro galvanisaci otevřel časně z jara roku 1928 a téhož roku pocítil neblahou milostnou vášeň k Ireně Tackleyové. Nuže nelze si ani představiti, že tvor tak neobyčejný, jakým byl Emil Gluck, by byl mohl býti také jiným než neobyčejným milovníkem. Dodatkem k jeho geniálnosti, jeho osamělosti a jeho chorobnosti nutno uvážiti také, že nevěděl dosud nic o ženách. Nechť jakékoli proudy touhy zaplavovaly jeho bytost, nebyl dosti vyškolen, pokud šlo o to vyjádřiti je, zatím co jeho krajní ostýchavost musila míti v zápětí, že jeho milostné projevy nebyly všední. Irena Tackleyová byla dosti hezká mladá žena, avšak mělká a lehkomyslná. V době té byla zaměstnána v malém cukrářském obchodě přes ulici proti Gluckovu krámu. Docházel tam, aby se napil ledové sodovky s krémem a citronové limonády a aby se při tom na ni podíval. Zdá se, že děvče o něho nedbalo a zahrávalo si s ním pouze.

Byl „divný“, jak říkala, a jindy opět jmenovala ho potrhlým, popisujíc ho, jak sedí v koutě a zírá na ni svými brejlemi, zardívaje se a koktaje, kdykoli si ho povšimla a opouštěje často krám v překotném zmatku.

Gluck věnoval jí nejúžasnější dary – stříbrný čajový příbor, démantový prsten, kožešinovou soupravu, divadelní kukátko, objemnou Historii Světa o mnoha svazcích a motorové kolo postříbřené galvanicky v jeho závodě. A pak objevil se milenec děvčete, zakročil, ztropil jí prudký výstup a donutil ji vrátiti Gluckovi podivnou sbírku jeho darů. Tento muž, William Sherbourne, byl drsný, obmezený tvor, silný, svalnatý muž dělnické třídy, jenž domohl se úspěchu jako podnikatel staveb v malém. Gluck nic nechápal. Pokusil se o to, aby se mu dostalo vysvětlení, chtěl promluviti s děvčetem, když šlo navečer domů z obchodu. To však žalovalo Sherbournovi, který pak jednoho večera Glucka stloukl. Pohmoždil a stloukl ho notně, neboť ze záznamů záchranné stanice Červeného kříže je patrno, že Gluck tam byl oné noci ošetřen a nemohl po celý týden opustiti nemocnici.

Gluck tomu však stále ještě nerozuměl. Stále ještě hledal vysvětlení u děvčete. Obávaje se Sherbouraa, zažádal u náčelníka policie o dovolení nositi revolver, kteréžto dovolení bylo mu však odepřeno, čehož noviny opět použily k sensačním zprávám. Pak došlo k vraždě Ireny Tackleyové, šest dní před jejím zamýšleným sňatkem se Sherbournem, Bylo to v sobotu v noci. Byla zaměstnána pozdě do večera v cukrářském krámě, odkud odešla po jedenácté hodině s týdenní mzdou v kapse. Jela po pouliční dráze třídou Svatého Pavla do Čtyřiatřicáté třídy, kde sestoupila, chtějíc projiti kolem tří bloků budov k svému bytu. Tehdy viděli ji posledně živou. Druhého dne ráno našli ji uškrcenou na prázdném staveništi.

Emil Gluck byl ihned zatčen. Nemohlo ho zachrániti nic, co bylo v jeho moci. Byl usvědčen nejen nepřímým důkazem z okolností, nýbrž také důkazem „zavařeným“ oaklandskou policií. Není pochybnosti, že tento důkaz byl z většího dílu uměle sestaven. Svědectví kapitána Shehana je zjevným křivopřísežnictvím, neboť dlouho po tom bylo dokázáno, že oné noci, kdy věc se stala, nejen že nebyl poblíž místa vraždy, nýbrž že byl dokonce mimo město na nějaké schůzce na silnici Svatého Leandra. Nešťastný Gluck dostal doživotní žalář v San Quentinu, při čemž noviny a veřejnost prohlašovaly to za přehmat spravedlnosti – ježto mělo býti proti němu použito trestu smrti.

Gluck vstoupil do vězení v San Quentinu 17. dubna r. 1929. Bylo mu tehdy čtyřiatřicet let. A po půl čtvrta roku, většinou v samovazbě, bylo mu ponecháno uvažovati o lidské nespravedlnosti. V tomto období to bylo, kdy jeho roztrpčenost překypěla a kdy se z něho stal nenávistník celého lidského pokolení. Ještě tři jiné věci vykonal v tomtéž období: napsal své pověstné pojednání Lidská morálka, svou pozoruhodnou úvahu Rozumný zločinec a vypracoval hrozný, úžasný plán své pomsty. Nějaká episoda přihodivší se v jeho závodu na galvanisování to byla, jež vnukla mu myšlenku na jeho ojedinělou zbraň pomsty. Jak je patrno z jeho doznání, vypracoval theoreticky každou podrobnost plánu toho v době svého uvěznění a byl s to, aby, byv propuštěn, ihned nastoupil cestu pomsty.

Jeho propuštění bylo sensační. Bylo taktéž hanebně a zločinně prodlouženo bezcitným byrokratismem, který tehdy vládl. V noci na 1. února 1932 Tim Haswell, podezřelý člověk, byl střelen při pokusu loupeže nějakým občanem na Piedmontské Výšině. Tim Haswell umíral pak tři dny, v kteréžto době nejen že doznal vraždu Ireny Tackleyové, nýbrž podal i přesvědčivé důkazy svého činu. Bert Danniker, zločinec umírající souchotinami ve Folsomském žaláři, byl usvědčen ze spoluviny a jeho doznání následovalo. Za dnešní doby jest nám nepochopitelným břídilský postup spravedlnosti před jedním pokolením, plný okolků a průtahů. V únoru bylo dokázáno, že Gluck je nevinen a přece nebyl propuštěn dříve, až teprve následujícího října. Po osm měsíců muž, jemuž bylo tak hrozně ukřivděno, byl nucen odbývati dále svůj nezasloužený trest. To ovšem nebyl vhodný způsob, jak obměkčiti a usmířiti toho muže, a můžeme si dobře představiti, jak jeho duše zžírala se roztrpčeností v těch hrozných osmi měsících.

Vrátil se do světa na podzim 1932, jako obvykle co předmět sensačních zpráv novinářských. Časopisy místo srdečné lítosti nad ním pokračovaly v jeho pronásledování. Jeden list šel ještě dále – byl to Posel ze San Franciska: John Hartwell, jeho redaktor, vypracoval důmyslnou theorii, jíž zkomolil doznání oněch dvou zločinců a dokazoval, že přece jen Gluck byl zodpověden za vraždu Ireny Tackleyové. Hartwell zemřel. A Sherbourne zemřel také, kdežto policista Phillipps byl střelen do nohy a propuštěn ze služeb oaklandské policejní stráže.

Vražda Hartwellova byla dlouho tajemstvím. Byl v té chvíli sám ve své kanceláři. Redakční sluha zaslechl rány revolveru, běžel tam a našel Hartwella dokonávajícího na jeho křesle. Co zaráželo policii, byla skutečnost, nejen že byl zastřelen svým vlastním revolverem, nýbrž že revolver explodoval v zásuvce jeho psacího stolu. Kulky provrtaly přední stěnu zásuvky a vnikly clo jeho těla. Policie vysmála se domněnce sebevraždy, vraždu odmítly jako absurdní a vina byla uvalena na Společnost bezdýmného prachu Heureka. Samovolné vznícení, tak znělo vysvětlení policie, a chemikové společnosti byli řádně potýráni trestním vyšetřováním. Co však policie nevěděla, bylo, že přes ulici v nájemném domě v pokoji č. 633 dlel Emil Gluck v témž okamžiku, kdy Hartwellův revolver tak tajemným způsobem vybuchl.

V té době smrt Hartwellova nebyla uváděna nikterak ve spojitost se smrtí Williama Sherbourna. Sherbourne žil i nadále v domě, jejž vystavěl pro Irenu Tackleyovou a jednoho dne v lednu 1933 našli ho mrtva. Sebevražda, zněl výrok ohledače mrtvol, neboť byl zastřelen svým vlastním revolverem. Zvláštní věc, jež stala se téže noci, bylo postřelení policisty Phillippse na chodníku před Sherbournovým domem. Policejní strážník doplazil se k policejnímu telefonu na rohu a zvonil na ambulanci. Tvrdil, že ho někdo střelil ze zadu do nohy. Noha ta byla tak zle pohmožděna třemi kulkami ráže 38, že ji bylo nutno odejmouti. Když však policie zjistila, že poškození stalo se jeho vlastním revolverem, byl z toho velký smích a strážník byl propuštěn pro opilost. Přes své zapírání, že nedotekl se ani kapky, a tvrdošíjné tvrzení, že měl revolver v zadní kapse svých kalhot a nedotekl se ho ani prstem, byl propuštěn ze služeb policejní stráže. Doznání Emila Glucka o šest let později zbavilo nešťastného strážníka nemilosti, do níž tehdy upadl, a žije do dnešního dne zdráv a vesel, dostávaje od obce pěkné výslužné.

Emil Gluck naloživ takto svými bezprostředními nepřáteli, hledal nyní širší pole pro svou působnost, ačkoli jeho zášti k novinářům a k policii zůstalo i nadále stejně živé. Důchody z jeho vynálezu zapalovače ke gasolinovým strojům nahromadily se za dobu, po kterou byl v žaláři, a rok od roku výnos vynálezu toho stoupal. Byl nezávislý, mohl cestovati, kam se mu jen zachtělo, po celém světě, a ukájeti svou neobyčejnou chuť po pomstě. Stal se z něho šílenec s utkvělou myšlenkou a anarchista – ne filosofický anarchista pouze, nýbrž anarchista činu. Snad je toho slova špatně použito a lépe by se hodilo označiti ho jako nihilistu, nebo annihilistu, ničitele. Je známo, že se nepřidružil k žádné skupině terroristů. Pracoval naprosto na vlastní pěst, vyvolal však tisíckráte větší hrůzu a přivodil tisíckráte větší zkázu než všechny skupiny terroristů dohromady.

Oznámil svůj odchod z Kalifornie tím, že vyhodil do vzduchu tvrz Mason. Ve svém doznání mluvil o tom jako o malém pokusu – zkoušel pouze sílu své ruky. Po osm let bloudil po světě, šíře tajemný strach, niče majetek ve výši mnoha set milionů dolarů a hubě nesčetně životů. Dobrým výsledkem jeho hrozných činů byla zkáza, již tím přichystal terroristům samotným. Kdykoli něco provedl, terroristé ve vůkolí byli pochytáni policií a mnoho jich bylo popraveno. Sedmnácte jich bylo popraveno jen v Římě po zavraždění italského krále.

Nejvíce snad byl svět poděšen jeho vraždou na králi a královně portugalských. Bylo to v den jejich sňatku. Všechna možná opatření byla učiněna na ochranu před terroristy a cesta z katedrály lisabonskými třídami bylo vroubena dvojnásobnou řadou vojska, kdežto četa dvou set jízdních vojáků obklopovala povoz. Pojednou přihodila se ta úžasná věc. Samočinné ručnice těchto vojínů počaly vyhuchovati právě tak, jako ručnice pěších vojáků vroubících cestu v bezprostřední blízkosti. V nastavším rozčilení a zmatku ústí explodujících ručnic byla obrácena všemi směry. Vraždění bylo strašné – koně, vojáci, diváci a král a královna, vše bylo provrtáno kulkami. Aby neštěstí bylo dovršeno, na různých stranách zástupu za pěchotou dva terroristi měli pumy, jež explodovaly. Chtěli vrhnouti tyto pumy, kdyby se jim byla naskytla příležitost. Avšak kdož to mohl věděti? Strašná spousta způsobená těmito pumami zvýšila jen zmatek, myslilo se, že to bylo znamení k všeobecnému útoku.

Byla tu však jedna okolnost vysoce překvapující, již nebylo možno vysvětliti, a to chování se vojínů s jejich vybuchujícími puškami. Zdálo se nemožným, že by byli zapleteni do spiknutí, a přece bylo na sta těch, jež jejich poletující kulky zabily a to i krále a královnu. S druhé strany ještě více překvapovalo, že sedmdesát procent vojínů samotných bylo zabito nebo raněno. Někteří vysvětlovali to tím, že věrná pěchota, spatřivši útok na královský kočár, zahájila palbu na zrádce. Nicméně z těch, kdož zůstali na živu, nebylo možno dostati sebe menšího důkazu k pověření tohoto tvrzení, ač mnozí vydáni byli mukám. Trvali tvrdošijně na tom, že vůbec nestříleli ze svých pušek, nýbrž že pušky ty vybuchovaly samy sebou. Chemikové se jim vysmáli, majíce za to, že, když bylo i jen velice málo pravděpodobným, že jednotlivý náboj, naplněný novým bezdýmným prachem, by samočinně vybuchl, přesahovalo hranice veškeré pravděpodobnosti a možnosti, že by se tak bylo stalo u všech nábojů na daném prostoru a že by pojednou byly samy o sobě explodovaly. A tak posléze nedospělo se vůbec k žádnému vysvětlení této úžasné, hrozné příhody. Všeobecné mínění ostatního světa bylo, že celou tu aféru lze přičítati pouze slepé panice vznětlivých Latinců zvýšené, pravda, výbuchem pum dvou terroristů a v tomto spojení bylo vzpomínáno na směšné setkání před mnoha léty mezi ruským loďstvem a anglickými rybářskými čluny.

A Emil Gluck se chechtal a šel dále svou cestou. On to věděl. Jak to však mohl svět věděti? On klopýtl náhodou o toto tajemství ve svém starém krámku na galvanisaci na Telegrafní třídě v městě Oaklandu. V té době stalo se náhodou, že byla zřízena stanice bezdrátového telegrafu Thurstonovou Společností poblíž jeho krámku. Za krátko potom našel poruchu na svém galvanisujícím přístroji. Dráty přístroje toho byly na četných místech pokaženy a pátraje po příčině Gluck našel malé kazy ve spojkách drátů. To přivodivši snížení schopnosti k odporu zavinilo, že přílišný proud procházel roztokem, „svařil“ jej a zkazil celou práci. Jaká však byla příčina těch kazů? byla otázka, jež tkvěla Gluckovi na mysli. Jeho úvaha byla prostá. Před zřízením oné bezdrátová stanice přístroj pracoval dobře. Teprve po zřízení stanice té se pokazil. Bezdrátová stanice to tedy byla, jež byla toho příčinou. Ale jak? Rychle zodpověděl si tuto otázku. Jestliže elektrický výboj dovedl způsobiti spojení na tři tisíce mil daleko přes oceán, jistě elektrické výboje z bezdrátové stanice na čtyři sta stop vzdálené dovedly vyvolati účinky na vadné body drátového vedení jeho přístroje.

Gluck o tom tehdy více neuvažoval. Opravil prostě svůj přístroj, převinul drát a galvanisoval dále. Později však v žaláři vzpomněl na tuto příhodu a tu pojednou jako blesk vyjasnil se mu v mysli její plný význam. Viděl v ní tichou, tajemnou zbraň, jíž se mohl pomstíti světu. Jeho velký objev, který zároveň s ním zemřel, záležel v ovládání směru a cíle elektrického výboje. Tehdy bylo to nerozluštěným problémem bezdrátové telegrafie – a je nerozluštěn dosud – avšak Emil Gluck ve své žalářní kobce jej ovládl. A byv propuštěn také ho použil. Jakmile však dovedl dáti oné síle určitý směr, bylo již velice prosté, vzbuditi jiskru ve skladišti prachu v nějaké tvrzi, válečné lodi nebo revolveru. A nejen že mohl takto přivoditi výbuch prachu na dálku, nýbrž dovedl i vznítiti oheň. Velký požár v Bostonu byl jím založen – zcela mimovolně však, jak tvrdil ve svém doznání dodávaje, že to byla velice milá náhoda a že neměl nikdy příčiny litovati jí.

Emil Gluck to byl, jenž zavinil hroznou válku mezi Německem a Amerikou, která měla v zápětí ztrátu osmi set tisíc životů a ztrátu téměř nespočetného majetku. Je dosud v živé paměti, že roku 1939 následkem Pickardova případu byl napiatý poměr mezi těmito dvěma zeměmi. Německo, ač mu bylo ublíženo, nepřálo si války a na znamení své mírumilovnosti poslalo korunního prince a sedm válečných lodí na přátelskou návštěvu do Spojených států. V noci na 15. února oněch sedm válečných lodí bylo zakotveno v Hudsonu proti městu Novému Yorku. A téže noci Emil Gluck sám, s celým svým přístrojem byl venku na moři na bárce. Tuto bárku koupil, jak bylo později zjištěno, od Turnerovy Společnosti, kdežto většinu součástek přístroje, jehož téže noci použil, koupil od columbijské Elektrické společnosti. Tehdy to však nebylo známo. Vše, co se vědělo, bylo, že těch sedm válečných lodí vylétlo do vzduchu, jedna po druhé, v pravidelných čtyřminutových přestávkách. Devadesát procent mužstva a důstojníků spolu s korunním princem zahynulo. O mnoho let dříve americká válečná loď Maine byla podobným způsobem vyhozena v přístavu havanském, a hned na to následovala válka se Španělskem – ačkoli vždy byla důvodná pochybnost, zda onu explosi jest přičítati spiknutí nebo náhodě. Avšak náhoda nemohla vysvětliti výbuch na sedmi válečných lodích v Hudsonu ve čtyřminutových přestávkách. Německo bylo přesvědčeno, že to bylo zaviněno podmořským člunem, a bezprostředně na to vypovědělo válku. Za šest měsíců po Gluckově doznání vrátilo Filippiny a Hawaiské ostrovy Spojeným státům.

Zatím Emil Gluck, ten zlovolný čaroděj a arcinenávistník lidstva, ubíral se dále svou cestou ničení a spousty. Nezanechal po sobě nikde stop. S vědeckou přesností uklidil vždy po sobě. Jeho methoda záležela v tom, že si najal pokoj nebo dům, tajně postavil tam svůj přístroj – kterýžto přístroj, mimochodem řečeno, tak zdokonalil a zjednodušil, že zaujímal jen málo místa. Když provedl svůj úmysl, odstranil pečlivě přístroj. Měl vyhlídky, že prožije takto dlouhý život plný hrozných zločinů.

Epidemie střelby po novoyorkských policejních strážnících byla pozoruhodnou příhodou. Ve dvou krátkých týdnech bylo více než sto policistů tímto tajemným způsobem střeleno do nohou svými vlastními revolvery. Inspektor Jones nerozluštil sice sám této hrozné záhady, avšak jeho myšlenka to byla, jejíž pomocí podařilo se konečně přelstíti Glucka. Na jeho doporučení policisté přestali nositi revolvery, a nebylo pak již ani jednoho případu nahodilého postřelení.

Časně na jaře 1940 to bylo, kdy Gluck zničil arsenál na Mary Islandu. Ze svého pokoje na Vallejo zavedl svůj elektrický výboj přes vallejoské úžiny na Mary Island. Nejprv zavedl své paprsky na válečnou loď Maryland, ležící v dokách u skladiště min. Na její přední palubě, na velkém, za tím účelem zřízeném lešení z trámů leželo více než sto min. Tyto miny byly určeny k ochraně Zlaté brány. Kterákoli z těchto min byla s to, aby zničila tucet válečných lodí, a bylo tam více než sto takových min. Spousta byla hrozná, avšak to bylo pouhou Gluckovou předehrou. Zavedl své paprsky dolů na břeh ostrova Mary, dal vyletěti do vzduchu pěti torpedovým člunům, torpedové stanici a velkému skladišti na východním konci ostrova. Vraceje se opět k západu a niče ojedinělá osamocená skladiště na vysokém hřbetu dále od břehu, zničil tři křižníky a válečné lodi Oregon, Delaware, New Hampshire a Floridu – kterážto poslední loď dostala se právě do suchých doků a tyto velkolepé suché doky byly zničeny zároveň s ní.

Byla to strašná katastrofa a hrůza a děs zachvátil celou zemi. To však nebylo ještě nic proti tomu, co mělo následovati. Pozdě na podzim téhož roku Emil Gluck čistě vymetl mořské pobřeží atlantické od Maine až ke Floridě. Nic nevyvázlo. Tvrze, miny, pobřežní obranná opatření všeho druhu, torpedové stanice, skladiště –– vše vyletělo do vzduchu. o tři měsíce později, uprostřed zimy vymetl takto severní břeh Středozemního moře od Gibraltaru k Řecku týmž ohromujícím spůsobem. Nářek a bědování ozvalo se mezi všemi národy. Bylo zřejmo, že činnost člověka skrývá se za veškerou touto zkázou, a rovněž bylo zřejmo, následkem nestrannosti Emila Glucka, že toto ničení nebylo dílem určitého národa. Jedno bylo jisto, totiž že, nechť jakýkoliv člověk stál za tím vším, tento člověk byl hrozbou celému světu. Žádný národ nebyl jist. Nebylo tu ochrany proti tomuto neznámému a všemohoucímu nepříteli. Válčení nebylo k ničemu – ne, nejen že nebylo k ničemu, nýbrž bylo samo o sobě podstatou nebezpečí. Po dvanáct měsíců byla zastavena výroba střelného prachu a všichni vojáci a námořníci byli odvoláni ze všech opevnění a válečných lodic. Ba, uvažovalo se vážně o všeobecném odzbrojení na schůzi Mocností odbývané té doby v Haagu.

A tehdy Silas Bannerman, agent tajné policejní služby Spojených států, získal si světové pověsti zatknuv Emila Glucka. S počátku tropili si z Bannermanna posměch, on však připravil svou věc dobře a za několik neděl i největší pochybovači byli přesvědčeni o vině Emila Glucka. Jedno však, co nepodařilo se Silasu Bannermanovi nikdy vysvětliti, ba ani k jeho vlastnímu uspokojení, bylo, jak poprvé přišel v dotyk s hnusnými zločiny Gluckovými. Pravda, Bannerman byl ve Vallejo, za tajnou vládní záležitostí v době zkázy Mary Islandu, a pravda také, že na ulicích ve Vallejo Emil Gluck mu byl označen jako podezřelý, potměšilý muž; leč v té době nevzbudilo to v něm nijakého dojmu. Stalo se tak teprve později, když byl na dovolené v Rocky Mountains a četl první zprávy o zkáze na atlantickém pobřeží; tehdy pojednou vybavila se v Bannermanově mysli vzpomínka na Emila Glucka. A v tomtéž okamžiku jako bleskem napadla ho myšlenka na spojitost mezi Gluckem a oním pustošením. Byla to pouze domněnka, stačila však. Její velikost záležela v jejím utvoření, samo o sobě mimovolném mozkovém jevu – věc tak nevypočitatelná, jako byl ku příkladu Newtonův nápad o zákonech přitažlivosti a tíže.

Ostatek byl již snadný. Kde byl Gluck v době pustošení na atlantickém pobřeží? tak zněla otázka zrodivší se v Bannermanově mysli. Na vlastní žádost byl pověřen tímto šetřením. V brzku zjistil, že Gluck potuloval se podél atlantického pobřeží pozdě na podzim 1940. Zjistil také dále, že Gluck byl v Novém Yorku v období střelecké epidemie na policejní zřízence. Kde je Gluck nyní? tázal se Bannerman nejdříve. A jako v odpověď přišla zpráva o zkáze ve velkém na středozemním pobřeží. Gluck odplul před měsícem do Evropy – tolik Bannerman věděl a nebylo mu třeba, aby jel za ním. Pomocí kabelových telegramů a součinností evropské tajné policie stopoval Gluckovu cestu podél Středozemního moře a shledal, že se s ním setkává pokaždé při výbuchu některého pobřežního opevnění nebo nějaké lodi. Zvěděl taktéž, že Gluck právě odplul na lodi společnosti „Zelené hvězdy“ Plutonic do Spojených států.

Plán byl úplně vypracován v Bannermanově mysli a nyní v době, kdy očekával Gluckův příchod, pracoval již jen na podrobnostech. Při tom našel schopného pomocníka v Jiřím Brownovi, operatéru zaměstnaném u bezdrátové telegrafie Woodova systému. Když Plutonic připlul před Sandy Hook, přestoupil Bannerman na jeho palubu s vládní vlečné lodi a Emil Gluck byl zatčen. Vyšetřování a doznání následovalo. Ve svém doznání vyslovil Gluck lítost pouze nad jednou věcí, že totiž nevyužil svého času. Kdyby ho bylo napadlo jen ve snu, řekl, že bude jednou prozrazen, byl by pracoval rychleji a byl by nadělal spoušť ještě tisíckráte větší. Jeho tajemství zemřelo s ním, ač je známo, že francouzská vláda dovedla si opatřiti přístup k němu a nabídla mu billion franků za jeho vynález, jak říditi a přesně omeziti elektrický výboj. „Jakže!“ zněla Gluckova odpověď – „já že bych vám měl prodati to, co by vám umožnilo zotročiti a zkrušiti ještě více trpící lidstvo?“ A ačkoli válečné úřady národů pokračovaly stále v pokusech ve svých tajných laboratořích, nepodařilo se jim ani sebe méně přijíti na stopu jeho tajemství. Emil Gluck byl popraven 4. prosince 1941 a tak zemřel, ve stáří šestačtyřiceti let, jeden z nejnešťastnějších geniů světa, muž hrozného intellektu, jehož úžasně mohutné schopnosti však, místo aby obrátily se k dobrému, byly tak znetvořeny a zkomoleny, že stal se z něho nejhroznější zločinec.

Světlo a stín

Hedím-li zpět, vidím, jaké to bylo zvláštní přátelství. Za prvé, byl tu Lloyd Inwood, vysoký, štíhlý, pěkně stavěný, nervosní a tmavý. A pak Pavel Tichlorne, vysoký, štíhlý, pěkně stavěný, nervosní a plavý. Druh byl kopií druhovou ve všem mimo barvu. Lloydovy oči byly černé, Pavlovy modré. V návalu rozčilení krev barvila olivově tvář Lloydovu, nachově tvář Pavlovu. Avšak mimo tento rozdíl barvy podobali se sobě tak, jako dva hráchy. Oba byli houževnatí, schopni neobyčejné pružnosti a vytrvalosti a žili v ustavičném napětí ducha.

H

H

Avšak z tohoto podivuhodného přátelství vyvinulo se trio a ten třetí byl malé postavy a zavalitý a nemotorný a líný a, pravím to nerad, byl jsem to já. Pavel a Lloyd byli, jak se zdálo, zrozeni, aby spolu soupeřili, já pak musil jsem býti prostředníkem míru mezi nimi. Rostli jsme spolu všichni tři a příliš často dostalo se mi hněvivých ran, jež druh chystal pro druha. Zápolili spolu stále, snažíce se navzájem předstihnouti, a ocitli-li se spolu v nějakém podobném zápasu, nebylo hranic a mezí jejich snaze a vášni.

Tento silný duch soupeřství jevil se v jejich studiích i v jejich hrách. Naučil-li se Pavel nazpaměť jednomu zpěvu „Marmiona“, Lloyd naučil se dvěma zpěvům, Pavel přišel hned na to se třemi a opět Lloyd se čtyřmi, až oba znali zpaměti celou báseň. Pamatuji případ přihodivší se při plavání – příhodu tragicky význačnou pro životní zápas mezi nimi. Hoši hráli si potápějíce se ke dnu rybníka deset stop hlubokého a přidržujíce se pak dole kořenů, aby viděli, kdo vydrží pod vodou nejdéle. Pavel a Lloyd dovolili si žert, že se potopili oba současně. Vida jejich tváře, odhodlané, pevné mizeti ve vodě, jak se rychle ponořili, cítil jsem předtuchu něčeho hrozného. Okamžiky míjely, rozčeřené vlnky odumřely, tvář rybnika byla opět klidna, ničím nerušena, avšak ani černá ani plavá hlava se neobjevila, aby nalapala se vzduchu. My nahoře počali jsme cítiti úzkost. Nejdelší rekord hocha majícího nejlepší dech, byl překonán a dosud nikde žádné známky. Vzduchové bublinky vystupovaly zvolna nahoru prozrazujíce, jak oba hoši vypouštěli vzduch ze svých plic, a pak i bublinky přestaly vystupovati. Každá vteřina zdála se býti nekonečnou, a nemoha již déle snášeti této nejistoty a napětí, vrhl jsem se do vody.

Našel jsem je dole u dna držící se pevně kořenů, jejich hlavy nebyly od sebe ani na stopu vzdáleny, oči byly široce otevřeny a druh zíral upřeně na druha. Snášeli hrozná muka, svíjejíce se v agonii dobrovolného zadušení, neboť nikdo z nich nechtěl vynořiti se a uznati tak svou porážku. Snažil jsem se odtrhnouti Pavlovu ruku od kořene, on mi však divoce vzdoroval. Tu pozbyl jsem již dechu a vynořil se na hladinu všecek zděšen. Vysvětlil jsem rychle, jak věc se má a půl tuctu hochů ponořili jsme se ke dnu a jen napětím všech sil podařilo se nám odtrhnouti je. Když jsme je dostali na povrch, oba byli bez vědomí a teprve po dlouhé námaze, když jsme je váleli jako sudy, třeli a hnětli, nabyli konečně opět svých smyslů. Byli by tam utonuli, kdyby jich nikdo nebyl zachránil.

Když Pavel Tichlorne vstoupil na universitu, dal všeobecně na srozuměnou, že chce se věnovati sociálním vědám. Lloyd Inwood vstoupiv tam v téže době, rozhodl se zvoliti tutéž dráhu. Pavel však choval ve své mysli po celou tu dobu tajně myšlenku, že bude studovati vědy přírodní, zvláště chemii, a v posledním okamžiku přestoupil. Ačkoli Lloyd upravil si již studium pro celý rok a slyšel již i první přednášky, následoval ihned Pavla a dal se zapsati na přírodní vědy, zvláště chemii. Jejich soupeřství stalo se brzo známým na celé universitě. Druh byl druhu pobídkou a vnikli do chemie hlouběji než kterýkoli student před nimi – tak hluboko skutečně, že, než ještě dostali svůj diplom, byli by mohli uvésti do rozpaků všechny profesory chemie na ústavu mimo „starého“ Mosse, hlavu oddělení, a také toho více než jednou znepokojili a poučili. Lloydův objev „bacilla smrti“ mořské ryby Batrachus a jeho pokusy s ním s draslíkem kyanidovým dal kolovati jménu jeho i jeho university po celém světě a Pavel nezůstal pozadu, když se mu podařilo sestrojiti v laboratoři klihovatinu vykazující vlastnosti měňavky (amoeby), a když vrhl nové světlo na oplodňovací proces svými překvapujícími pokusy prostým chloridem sodnatým a roztoky hořčíku a jejich vlivem na nižší formy mořského živočišstva.

Bylo to však ještě v době, než dosáhli akademického stupně, v době, kdy se nořili do závratných hlubin tajů organické chemie, že Doris Van Benschotenová vstoupila do jejich života. První setkal se s ní Lloyd, avšak ve čtyřiadvaceti hodinách Pavel postaral se o to, aby se s ní taktéž seznámil. Ovšem že se do ní zamilovali a stala se tím jediným, čím život stál za to, aby jej žili. Ucházeli se o ni oba s takým ohněm a s takovou horlivostí a jejich zápas o ní stal se tak prudkým, že polovice studentstva uzavřela divoké sázky ohledně výsledku. Ba i „starý“ Moss jednoho dne po nějaké úžasné demonstraci provedené Pavlem v jeho soukromé laboratoři provinil se tím, že založil se o celý svůj měsíční příjem, že Pavel bude ženichem Doris Van Benschotenové.

Posléze rozluštila tento problém po svém vlastním způsobu, k uspokojení všech mimo Pavla a Lloyda. Dostavši je dohromady prohlásila, že skutečně by mezi nimi nemohla voliti, poněvadž je miluje oba stejně a že, ježto mnohomužství není na neštěstí ve Spojených státech dovoleno, je nucena vzdáti se cti i štěstí sňatku jak s tím, tak s oním. Druh vytýkal pak druhu vinu na tomto žalostném výsledku a trpkost mezi nimi byla jen tím trpčí.

Věci však záhy dozrály. Bylo to u mne doma, když již dostali své diplomy a přišli světu s očí, že nastal počátek konce. Oba měli dosti prostředků, málo náklonnosti k tomu věnovati se nějakému povolání, a žádné potřeby tohoto kroku. Mé přátelství a jejich vzájemné rozhořčení byly jedinými pouty vážícími je vůbec nějakým způsobem k sobě. Zdržujíce se velice často v mém domovu, dbali pečlivě toho, aby se nesetkali při svých návštěvách u mne, ačkoli za takových okolností nebylo možno vyvarovati se tomu, že jeden přišel, když druhý již u mne byl.

Vzpomínám na jeden takový den, kdy Pavel Tichlorne lelkoval po celé jitro v mé pracovně nad běžnými vědeckými sborníky. Tím bylo mi umožněno věnovati se svým záležitostem a dlel jsem právě venku u svých růží, když přišel Lloyd Inwood. Ostřihoval, ořezával a vyvazoval jsem popínavou růži na přední domovní stěnu maje ústa plná hřebíků, Lloyd mne provázel pomáhaje mi tu a tam a počali jsme hovořiti náhodou o mythickém plemenu neviditelných lidi, o těch podivných, jen nahodile se ukazujících lidech, o nichž podání zachovalo se až na naše doby. Lloyd rozehřál se tímto předmětem po svém nervosním, prudkém způsobu a za nedlouho již probíral fysické podmínky a možnost neviditelnosti. Dokonale černý předmět, tvrdil, by unikl a vzdoroval nejbystřejšímu zraku.

„Barva je pocit,“ řekl. „Nemá objektivní jsoucnosti. Beze světla nemůžeme viděti ani barev ani předmětu samého. Každý předmět je černý ve tmě a ve tmě není možno viděti jej. Nepadají-li na něj světelné paprsky, neodráží se světlo s předmětu do mého oka a zrak nám pak nedokazuje jeho jsoucnosti.“

„Vidíme však černé předměty v denním světle,“ namítal jsem.

„Zcela správně,“ pokračoval horlivě. „A to je proto, že nejsou dokonale černé. Kdyby byly dokonale černé, absolutně černé, neviděli bychom jích – ne, ani v záři tisíce sluncí bychom jich neviděli! A proto pravím, s pravým barvivem, náležitě složeným, bylo by lze docíliti absolutné černi, jež by učinila neviditelným, vše, nač by jí bylo použito.“

„Byl by to pozoruhodný objev,“ řekl jsem nedůvěřivě, neboť celá ta věc zdála se mi býti příliš fantastickou, než aby jí mohlo býti použito jinak než čistě theoreticky.

„Pozoruhodný!“ Lloyd, pleskl mi na rameno.

„To bych řekl. Považte jen, příteli, kdybych se zahalil takovou barvou, znamenalo by to tolik, jako položiti svět ke svým nohoum. Tajemství králů a celých dvorů náležela by pak mně, pikle diplomatů a politiků, hra bursovních hráčů, plány trustů a podobných korporací. Ve své ruce bych měl tepnu všeho a stal bych se největší mocí světa. A já –“ odmlčel se na okamžik a dodal, „nuže ano, počal jsem již se svými pokusy a netajím se vám tím, že jsem již na pravé cestě.“

Smích od vchodu nás zarazil. Pavel Tichlorne tam stál s posměšným pošklebkem na rtech.

„Zapomínáte, drahý Lloyde,“ řekl.

„Zapomínám, co?“

„Zapomínáte,“ Pavel pokračoval – „ah, zapomínáte na stín.“

Viděl jsem, jak Lloydova tvář zvážněla, odpověděl však posměšně. „Mohu přece nosit slunečník, víte.“ Pak se však pojednou prudce k němu obrátil. „Hleďte, Pavle, nemluvte mi do toho, nechcete-li se se zlým potázati.“

Zdálo se, že hrozí srážka, avšak Pavel se usmál dobrosrdečně. „Nechci se ani prstem dotknouti vašeho barviva. Nechť se vám to zdaří nad vaše nejhoroucnější očekávání, přece budete míti stále co dělati se stínem. Toho se nezbavíte nikdy. Já však vyjdu od zcela opačného bodu. V mém vlastním plánu stín bude vyloučen –“

„Průhlednost!“ zajásal Lloyd ihned. „Té však nelze dosíci!“

„Oh ne, ovšem že ne!“ A Pavel pokrčil rameny a odcházel zvolna pěšinou mezi planými růžemi.

To bylo počátkem toho všeho. Oba muži vrhli se na onen problém s veškerou svou hroznou energií, jíž byli tak známi, a s trpkostí a zavilostí, jež byla příčinou, že jsem se chvěl před úspěchem toho, jako onoho. Oba důvěřovali mi do krajnosti a po dlouhé týdny pokusů, jež pak následovaly, byl jsem důvěrníkem obou stran naslouchaje jejich theoretickým výkladům a jsa svědkem jejich praktických důkazů. Nikdy, ani slovem ani pokynem neprozradil jsem jim navzájem ani sebe méně, s jakým zdarem setkal se ten nebo onen a vážili si mne znajíce tuto pečeť tajemství na mých rtech.

Lloyd Inwood po stálých opětovných a nepřetržitých pokusech, když napětí jeho mysli i těla bylo již příliš velké, než aby je mohl snésti, zjednal si úlevu zvláštním způsobem. Navštívil zápasy o cenu. Bylo to jedno z těch surových představení, kam mne zavlekl chtěje mi ukázati nejposlednější výsledek své práce, potvrzující překvapujícím způsobem jeho theorii.

„Vidíte tam toho muže s rudými licousy?“ tázal se ukazuje mi přes zápasiště do páté řady sedadel na protější straně. „A vidíte toho muže nejblíže k němu, toho s bílým kloboukem? Nuže, mezi nimi je mezera, není-liž pravda?“

„Zajisté,“ odvětil jsem. „Jsou od sebe ob jedno sedadlo. Mezeru tvoří neobsazené místo.“

Naklonil se ke mně a mluvil vážně. „Mezi tím mužem s rudými licousy a oním s bílým kloboukem sedí Ben Wasson. Slyšel jste mne o něm vypravovati. Je to nejlepší zápasník své váhy v naší zemi. Je však také carribejským černochem, plnokrevným a nejčernějším v celých Spojených státech. Má na sobě černý zapjatý převlečník. Viděl jsem ho, když přišel a zaujal své místo. Jakmile usedl, zmizel. Hleďte na něho dobře, snad se usměje.“

Chtěl jsem tam přejiti, abych se přesvědčil o pravdivosti jeho slov, on mne však zadržel. „Počkejte,“ řekl.

Čekal jsem a díval jsem se, až muž s rudými licousy obrátil hlavu, jako by oslovoval neobsazené místo a tu, na tomto prázdném místě spatřil jsem bělmo dvou očí a bílý půlměsíc dvou řad zubů a na okamžik rozeznal jsem černochovu tvář. Jakmile však úsměv zmizel, viditelnost toho muže byla ta tam a sedadlo zdálo se býti prázdné jako před tím.

„Kdyby byl dokonale černý, mohl byste seděti vedle něho a neviděl byste ho,“ Lloyd řekl a musím se přiznati, že tato ukázka stačila, abych byl téměř přesvědčen.

Navštívil jsem pak po této příhodě Lloydovu laboratoř častokráte a našel jsem ho vždy pátrajícího usilovně po absolutní černi. Jeho pokusy zahrnovaly všechny druhy barviva jako lampové černi, dehtu, zuhelnatělých rostlinných látek, sazí olejových i tukových a různých zuhelnatělých živočišných látek.

„Bílé světlo je složeno ze sedmi základních barev,“ dokazoval mi. „Je však samo, samo sebou neviditelné. Pouze odráží-li se od nějakého předmětu, lze je viděti a působí, že lze viděti i předmět. Avšak pouze ona jeho část stane se viditelnou, jež je odrážena. Ku příkladu, zde je modrá tabatěrka. Bílé světlo na ni dopadá a všechny barvy, z nichž se bílé světlo skládá, – fialová, indigová, zelená, žlutá, oranžová a červená – s jedinou výminkou jsou absorbovány. Výminkou jest barva modrá. Ta není absorbována, nýbrž odražena, a proto tabatěrka budí v nás pocit modři. Ostatních barev nevidíme, protože jsou absorbovány. Vidíme pouze modrou. Z téže také příčiny tráva je zelená. Zelené vlny bílého světla vnikají nám do očí.“

„Natíráme-li své domy, nedodáváme jim barev,“ řekl mi opět jindy. „Neděláme při tom nic jiného, než že používáme k tomu jistých látek, jež mají vlastnost, že absorbují z bílého světla všechny barvy mimo tu, v níž, jak chceme, má se náš dům objeviti. Jestliže nějaká hmota odráží všechny barvy do našeho oka, zdá se nám býti bílou. Absorbuje-li všechny barvy, je černá. Ale, jak jsem již řekl, nemáme dosud dokonalé černi. Všechny barvy se neabsorbují. Dokonalá čerň, pozorovaná i v silném světle, byla by naprosto a absolutně neviditelnou. Pohleďte ku příkladu sem.“

Ukázal mi na paletu ležící na jeho pracovním stole. Byly na ní štětcem natřeny pruhy černého barviva různých odstínů. Jeden zejména sotva že bylo lze viděti. Budil v mých očích pocit, že jim vůbec mizí, protíral jsem je stále a opět jsem jej zahlédl.

„To je,“ řekl významně, „to je nejčernější čerň, jíž jste vy nebo kterýkoli jiný smrtelník kdy viděl. Počkejte však, a budu míti čerň tak černou, že nikdo ze smrtelníků nebude moci pohlédnouti na ni – a viděti ji!“

S druhé strany nalézal jsem obyčejně Pavla Tichlorna právě tak hluboce ponořeného do studia polarisace světla, jeho odrazu, jednoduchého i dvojitého lomu, prostupnosti a všelikých jiných vlastností a organických složek.

„Průhlednost: stav nebo vlastnost tělesa dovolující prostupovati jím všem světelným paprskům,“ vykládal mi. „To je právě, co hledám. Lloyd klopýtne o stín a jeho naprostou neprůhlednost, Já mu však uniknu. Průhledné tělo nevrhá stínu a rovněž neodráží světelných vln – je-li totiž dokonale průhledné. A tak unikajíc působení světla nejen že takové těleso nevrhá stínu, avšak neodrážejíc světla bude neviditelné!“

Jindy opět stáli jsme u okna. Pavel zabýval se právě tím, že čistil množství čoček seřaděných podél okenního rámu. Náhle odmlčev se na okamžik ve svém hovoru řekl: „Oh! upustil jsem čočku. Vyhlédněte, brachu, ven a podívejte se, kam zapadla.“

Nahnul jsem se chtěje vyhlédnouti, avšak silná rána do čela přinutila mne odstoupiti zpět. Třel jsem si pohmožděné místo a upřel jsem vyčítavý, tázavý pohled na Pavla, který se však jen smál po svém veselém, chlapeckém způsobu.

„Nuže?“ řekl.

„Nuže?“ opakoval jen.

„Proč nepátráte dále?“ naléhal. Pátral jsem tedy, Než jsem chtěl vystrčiti hlavu, mé smysly automaticky činné říkaly mi, že tam není nic, že nic není mezi mnou a zevnějškem, že plocha omezená okenním rámem je naprosto prázdná. Natáhl jsem tam ruku a ucítil jsem nějaký tvrdý předmět, hladký a chladný a plochý, o němž dotyk mé ruky mi řekl ze své zkušenosti, že to je sklo. Pohlédl jsem tam opět, neviděl jsem však naprosto nic.

„Bílý křemenitý písek,“ Pavel ze sebe vychrlil „uhličitan sodnatý, hašené vápno, skelná drť, kysličník manganičitý, – a zde to máte, nejjemnější francouzské tabulové sklo vyrobené velkou St. Gobain Společností, vyrábějící nejjemnější tabulové sklo světa a zde to je nejjemnější kus, jejž kdy vyrobila. Stojí ohromné peníze, ale pohleďte jen na ně! Vůbec ho nevidíte. Neviděl jste ani, je-li tam nějaké, dokud jste na ně nenarazil svou hlavou,“

„Eh, starý brachu! To je pouze názorné vyučování – jisté elementy samy o sobě jsou neprůhledné, avšak tak složené, že dávají hmotu, jež je průhledná! Řekněte, že to je věc anorganické chemie. Ovšem, správné. Odvažuji se však tvrditi, jako že tu stojím na svých nohou, že v organické mohu zdvojnásobiti ještě to, co se vyskytá v anorganické.“

„Hleďte!“ Přidržel zkoumavku mezi mnou a světlem a postřehl jsem v ní nějakou kalnou, tmavou tekutinu. Vyprázdnil do ní obsah jiné zkoumavky a téměř ihned se vyčistila a jiskřila.

„Nebo zde!“ Rychlými, nervosními pohyby v řadě zkoumavek změnil bílý roztok tak, že měl barvu vína a světle žlutý roztok v tmavě hnědý. Ponořil kousek lakmusového papíru do nějaké kyseliny, kde ihned zčervenal, když jej pak vhodil do nějaké žíraviny, nabyl ihned modré barvy.

„A ten lakmusový papír je stále jen lakmusovým papírem,“ vykládal jako při nějaké přednášce. „Nezměnil jsem ho v nic jiného. Co jsem s ním tedy udělal? Změnil jsem pouze seskupení jeho molekul. Kdežto s počátku absorboval všechny barvy světla, mimo červenou, jeho molekulární struktura změnila se tak, že absorboval pak červenou i všechny ostatní barvy mimo modrou. A tak to jde ad infinitum. Nuže, co zamýšlím, je toto.“ Umlkl na chvíli. „Zamýšlím hledati – ano, a najíti – vhodné reagencie, jež působíce na živý organism přivodí v nich molekulární změny obdobné těm, jichž svědkem jste právě byl. Tyto reagencie však, jež najdu a to způsobem, jejž jsem již objevil, nezmění živého tělesa v modré, nebo červeného v černé, nýbrž učiní je průhledným. Všechny světelné složky budou jím procházeti. Bude neviditelné. Nebude vrhati stínu.“

O několik neděl později vydal jsem se s Pavlem na honbu. Sliboval mi již po nějakou dobu, že se mi dostane potěšení stříleti s podivuhodným psem – nejpodivuhodnějším psem, s nímž kdy kdo honil; tak tvrdil a tvrdil to tak přesvědčivě, že tím vzbudil mou zvědavost. Avšak onoho jitra, kdy jsme se vydali na honbu, byl jsem zklamán, neboť pes se nikde neobjevoval.

„Nevidím ho nikde,“ Pavel řekl lhostejně a pustili jsme se přes pole.

Nemohl jsem si uvědomiti v té chvíli, co mne tísní, měl jsem však pocit nějaké hrozící, ošklivé pohromy. Mé nervy byly do nejvyšší míry rozrušeny a podle úžasných kousků, jež mi sehrávaly, zdálo se mi, že jsem se minul se smysly. Podivné zvuky mne znepokojovaly. Chvílemi slyšel jsem šustiti trávu, jako by se jí něco plížilo, a jednou zaslechl jsem cupot nohou po kamenité půdě.

„Slyšel jste něco Pavle?“ tázal jsem se.

On však zavrtěl hlavou a kráčel vytrvale ku předu.

Přelézaje nějaký plot zaslechl jsem tiché, žádostivé vrnění nějakého psa, jak se zdálo, na několik málo stop ode mne, ohlédnuv se však nespatřil jsem nic.

Klesl jsem k zemi ochablý a chvěje se.

„Pavle,“ řekl jsem, „bude lépe, vrátíme-li se domů. Bojím se, že se o mne pokouší nějaká nemoc.“

„Nesmysl, starý brachu,“ odvětil. „Slunce vám jen vstoupilo do hlavy a opojilo vás jako víno. Budete zase úplně v pořádku. Je překrásná pohoda.“

Kráčeje však úzkou stezkou mezi malou skupinou bavlníků ucítil jsem, jak nějaký předmět otřel se mi o nohy, až jsem klopýtl a byl bych téměř upadl. Ohlédl jsem se s náhlou úzkostí na Pavla.

„Co se děje?“ tázal se. „Klopýtl jste o svou vlastní nohu?“

Zadržel jsem jazyk za zuby a potácel jsem se dále, ačkoli všecek zmaten a naprosto přesvědčen, že nějaká prudká a tajemná choroba se zmocnila mých nervů. Posud alespoň mé oči byly jí ušetřeny, nyní však, když jsme se ocitli opět v polích, počal mne i zrak trápiti. Podivné záblesky měnivého, duhového světla počaly se objevovati a opět mizeti na pěšině přede mnou. Nicméně snažil jsem se stále ještě se ovládati, až když tato měnivá, barevná světla trvala pojednou alespoň plných dvacet vteřin tancujíce a míhajíce se jako v nějaké hře. Tu jsem usedl zmalátněn a všecek se chvěje.

„Nejsem ve své míře,“ vzdychal jsem zakrývaje si oči rukama. „Dalo se mi to do očí. Pavle, pojďme domů.“

Pavel se však rozesmál dlouze a hlučně. „Co jsem vám řekl? – Ku podivu pes, co? – Nuže, co myslíte?“

Odvrátil se poněkud ode mne a počal hvízdati. Zaslechl jsem cupot tlapek, dech silně oddychujícího zvířete a neklamný psí štěkot. Na to Pavel se sehnul a, jak se zdálo, hladil prázdný vzduch.

„Zde! Podejte mi ruku.“

A třel mou ruku o chladný nos a tlamu psa. Jistě to byl pes tvaru a hladké, krátké srsti stavěcího psa.

Stačí, řeknu-li, že jsem ihned opět nabyl své dřívější nálady a čilosti. Pavel připial obojek na krk zvířete a přivázal mu svůj kapesník na ocas. A tak dostalo se nám podivného pohledu, jak prázdný obojek a poletující kapesník vesele poskakovaly po polích. Stálo to za to viděti, jak obojek a kapesník zvětřil hejno křepelek v akátovém houští a zůstal ztrnulý, nehybný, dokud jsme nevyplašili ptáky.

Tu a tam pes vypustil ony záblesky měnivého, barevného světla, o nichž jsem se již zmínil. Jediné, Pavel vysvětloval, co nepředvídal a o čem pochyboval, že se mu podaří překonati to.

„Je to celá rodina odlesků,“ pravil, „slunce, větru, duhy a jiných světelných úkazů. Jsou vyvolány odrazem světla od nerostných a ledových hranolů, od mlhy, deště, pršky a jiných věcí bez konce a obávám se, že to je pokuta, již musím platiti za průhlednost. Unikl jsem Lloydovu stínu jen, abych bojoval proti tomuto duhovému odlesku.“

Za několik dnů na to ucítil jsem právě před vchodem do Pavlovy laboratoře hrozný zápach. Byl tak silný, že bylo snadno objeviti jeho pramen – hromadu hnijící hmoty na schodech, hmoty mající celkovou podobu psího těla.

Pavel byl zaražen prohlížeje můj nález. Byl to jeho neviditelný pes, či spíše to, co bývalo jeho neviditelným psem, neboť byl nyní dobře viditelným. Ještě několik minut před tím hrál si tam v plném zdraví a síle. Podrobnější prohlídka objevila, že lebka byla roztříštěna nějakou silnou ranou. Podivné bylo, čím to zvíře bylo tak náhle zabito, nevysvětlitelno však bylo, že jeho tělo propadlo tak rychle rozkladu.

„Reagencie, jichž jsem použil při něm k injekci, byly neškodné,“ Pavel vysvětloval. „Byly však přece příliš silné a zdá se, jakmile nastala smrt, že mají v zápětí okamžitý rozklad. Ku podivu! Zvláštní věc! Nuže, jediný prostředek proti tomu je nezemříti. Neškodí nikomu, pokud žije. Rád bych však věděl, kdo rozbil tomu psu hlavu.“

Nicméně i do této záhady bylo vrženo dosti světla, když poděšené služebné děvče přineslo zprávu, že Gaffer Bedshaw téhož jitra, ne déle než asi před hodinou, se pojednou zbláznil a leží svázán doma, v chatě hajného, kde blábolil o svém zápasu s nějakou divokou obrovskou šelmou, s níž se setkal na Tichlornově pastvině. Tvrdil, že ta věc, ať to bylo cokoli, byla neviditelná a že on viděl na své vlastní oči, že byla neviditelná; proto také jeho uplakaná žena a dcera vrtěly jen nad ním hlavami, a protože ho to přivedlo jen do tím větší zuřivosti, zahradník a kočí přitáhli jen tím více provazy, jimiž byl spoután.

Zatím co Pavel Tichlorne s takovým úspěchem zdolával problém neviditelnosti, nezůstával Lloyd Inwood ani o poznání za ním. Navštívil jsem ho vyhovuje tak jeho vzkazu, abych přišel se přesvědčiti, jak se mu jeho dílo daří. Nu a jeho laboratoř zaujímala isolované místo uprostřed jeho rozlehlých pozemků. Byla vystavěna na rozkošné malé mýtině obklopené se všech stran hustým lesním porostem a přístup k ní byl pouze točitou pěšinou plnou záhybů. Kráčel jsem však touto cestou již tak často, že jsem tam znal každý krok, a představte si tudíž můj úžas, když jsem přišel na mýtinu a laboratoře jsem nenašel. Té zvláštní jednopatrové budovy s jejím komínem z červeného pískovce tu nebylo. A nezdálo se ani, jako by tu vůbec kdy byla. Nikde ani stopy po nějakých rozvalinách, nikde zbytků její zdí, naprosto nic.

Dal jsem se směrem, kde kdysi stávala. „Zde,“ řekl jsem sám k sobě, „zde by měl býti stupeň nahoru ke dveřím.“ Sotva ještě vypustil jsem tato slova z úst, když jsem narazil špičkou nohy na nějakou překážku, klopýtl jsem ku předu a narazil jsem hlavou na něco, co zdálo se velice podobati dveřím. Natáhl jsem před sebe ruku. Byly to dveře. Nahmatal jsem kliku a stiskl jsem ji. A v tom pojednou, jak dveře se otevřely dovnitř, celý vnitřek laboratoře vynořil se před mými zraky. Pozdraviv Lloyda, zavřel jsem opět dveře a ustoupil pěšinou na několik kroků. Neviděl jsem z celé budovy naprosto nic. Když jsem se vrátil a otevřel dveře, pojednou celé zařízení a každý detail vnitřku stal se viditelným. Byl skutečně překvapující tento náhlý přechod z prázdnoty do světla a tvaru a barvy.

„Nuže, co o tom soudíte?“ Lloyd se tázal tiskna mi ruku. „Přetřel jsem zevnějšek včera odpoledne několikráte absolutní černí, chtěje viděti, jaký bude následek. Co dělá vaše hlava? Myslím, že jste jí pořádně narazil?“

„To nic není,“ přerušil mé blahopřání, „mám pro vás ještě něco lepšího.“

Hovoře počal se svlékati, a když pak stál přede mnou úplně nahý, dal mi do ruky nádobu a štětec a řekl: „Zde vezměte a oblecte mne tím.“

Byla to nějaká olejovitá hmota jako šelak, roztékající rychle a snadno po kůži a schnoucí ihned po nátěru.

„To je pouze příprava,“ vysvětloval, když jsem byl hotov se svou prací; „nyní teprve vezmeme to pravé.“

Vzal jsem jinou nádobu, již mi naznačil, a nahlédl jsem do ní, aniž bych tam však co viděl.

„Je prázdna,“ řekl jsem.

„Namočte tam prst.“

Uposlechl jsem a měl jsem pocit chladného mokra. Odtáhnuv zpět svou ruku, pohlédl jsem na prst, týž, jejž jsem namočil, byl však ten tam. Pohnul jsem jím a poznal jsem dle střídavého napětí a uvolnění svalů, že pohybuji prstem, nicméně vzdoroval mému zrakovému smyslu. Dle všech známek byl jsem připraven o prst a nemohl jsem nabýti jeho zrakového dojmu dříve, až teprve natáhl jsem jej pod světlík a spatřil jsem jeho stín rýsovati se jasně na podlaze.

Lloyd se chechtal. „Nuže, nyní natírejte a dívejte se dobře.“

Namočil jsem štětec do zdánlivě prázdné nádoby a přetřel jsem ho dlouhým pruhem přes prsa. Kudy táhl jsem štětec, živoucí maso pod ním mizelo. Natřel jsem mu pravou nohu a stal se z něho jednonohý muž popírající všechny zákony o tíži. A tak úd po údu natíral jsem ho a Lloyd Inwood přecházel mou malbou v pouhé nic Byl to příšerný pohled, cítil jsem však radost, když nezbylo z něho již nic než jeho planoucí černé oči, umístěné, jak se zdálo, beze vší opory v pouhém vzduchu.

„Mám pro ně jemnější, neškodný roztok,“ řekl. „Jemný tah vlasovým štětcem a presto! není – mne více.“

Když to bylo hbitě provedeno, řekl: „Nyní se budu pohybovati kolem a vy mi říkejte, co při tom cítíte a zakoušíte.“

„Předně, nevidím vás,“ řekl jsem a mohl jsem slyšeti jeho veselý smích uprostřed prázdnoty.

„Nemůžete se ovšem,“ pokračoval jsem, „zbaviti svého stínu, to však bylo lze očekávati. Kráčíte-li mezi mým zrakem a nějakým předmětem, předmět zmizí, avšak jeho zmizení je tak nezvyklé, a nepochopitelná, že se mi zdá spíše, jako by mi přecházel zrak. Pohybujete-li se rychle, mám pocit, jako by se mi před očima všechno mihalo, a toto míhání má za následek, že mě bolí oči a můj mozek jako by ochabl.“

„Máte ještě jiné známky mé přítomnosti?“ tázal se.

„Ne a ano,“ odvětil jsem. „Jste-li mi nablízku, mám pocit podobný tomu, jaký máme ve velkých skladištích, tmavých hrobkách a hlubokých dolech. A jako námořníci cítí objevení se pevniny za tmavých nocí, tak tuším pouze přítomnost vašeho těla. Ale vše to je příliš neurčité, nehmatné.“

Dlouho jsme hovořili toho jitra v jeho laboratoři, a když jsem se chystal k odchodu vložil svou neviditelnou ruku do mé, stiskl ji a řekl:

„A nyní ovládnu svět!“ A neodvážil jsem se říci mu o stejném úspěchu Pavla Tichlorna.

Doma našel jsem lístek Pavlův, žádající mne, abych k němu ihned přišel, a bylo právě poledne, když jsem spěchal na kole cestou vedoucí k jeho příbytku. Pavel volal na mne s tennisového hříště, sestoupil jsem tedy a šel tam. Hříště bylo však prázdné. Jak jsem tam stál s otevřenými ústy, tennisový míč udeřil mne do ramene, a když jsem se obrátil, druhý bzučel mi kolem ucha. Ač jsem neviděl naprosto nic ze svého útočníka, míče přilétaly ke mně o překot s hříště a dopadaly jako broky na mé tělo. Když však již všechny míče byly vyházeny a počaly se vraceti k novému útoku, pochopil jsem situaci. Uchopil jsem raketu a dávaje dobře pozor kolem sebe, spatřil jsem záhy měnivý záblesk duhy objevovati se, mizeti a pobíhati po hříšti. Hnal jsem se rychle za ním, a když jsem mu zasadil raketou asi půl tuctu silných ran, ozval se Pavlův hlas:

„Dosti! dosti! Oh, ouvé! zadržte! Vždyť mne tlučete na nahé tělo, rozumíte! Ou! Oh! Budu už hodný, budu už hodný! Chtěl jsem jen, abyste viděl mou proměnu,“ řekl kajícně a představoval jsem si, jak si drbe své rány.

Za několik minut na to hráli jsme tennis –– handikap s mé strany, neboť neměl jsem ani tušení, kde stojí, leč když všechny úhly mezi ním, sluncem a mnou byly v náležitém spojení a poměru. Pak se zableskl, ale pouze tehdy. Záblesky ty byly však jasnější než duha – nejčistší modř, nejjemnější fialová barva, nejjasnější žluť a všechny odstíny mezi nimi, s jiskřivou zářivostí démantů, oslepující, oslňující, hrající duhovými barvami.

Avšak uprostřed naší hry pocítil jsem náhle závan chladu, připomínající mi hluboké doly a temné hrobky, týž chlad, jejž jsem pocítil již dnešního jitra. V následujícím již okamžiku, stoje u sítě spatřil jsem, jak míč odrazil se ve vzduchu v prázdném prostoru a v tomtéž okamžiku, na nějakých dvacet stop ode mne objevil se duhový záblesk Pavla Tichlorna. Nemohl to býti on, od něhož míč se odrazil, a se zkrušující hrůzou uvědomil jsem si, že Lloyd Inwood objevil se na scéně. Chtěje se o tom přesvědčiti, rozhlížel jsem se po jeho stínu a hle, zde byl, beztvárná skvrna objemu jeho těla (slunce nám stálo nad hlavami), pohybující se po zemi. Vzpomněl jsem jeho hrozby a cítil jsem jistotu, že všechna ta dlouhá léta jejich soupeřství mají nyní vyvrcholiti v osudnou půtku.

Vykřikl jsem na výstrahu Pavlovi a zaslechl jsem zasupění jako nějaké divoké šelmy a druhé zasupění v odpověď.

Viděl jsem, jak ta tmavá skvrna pohybuje se rychleji přes hříště a jak zářivý záblesk měnivě zbarveného světla pohybuje se stejně rychle jí vstříc; a pak stín a záblesk se srazily a ozval se zvuk neviditelných ran. Síť byla stržena před mými uděšenými zraky a vrhl jsem se k zápolícím křiče:

„Probůh!“

Avšak jejich semknutá těla narazila mi na kolena a překotila mne.

„Nepleťte se do toho, starý brachu!“ slyšel jsem hlas Lloyda Inwooda z prázdnoty. A pak hlas Pavlův: „Ano, měli jsme již dosti vašeho prostřednictví.“

Dle zvuku jejich hlasů poznal jsem, že se oddělili. Nemohl jsem umístiti Pavla a tak přiblížil jsem se stínu představujícímu Lloyda. Avšak s druhé strany přišla omamující rána na mou čelist a slyšel jsem, jak Pavel hněvivě křičí:

„Nuže, necháte nás již?“

Pak srazili se opět a dopadání jejich ran, jejich stony a supot a rychlý pohyb světlých záblesků a stínu svědčil jasně o vražedném zápasu.

Volal jsem o pomoc a Gaffer Bedshaw přiběhl na hříště. Viděl jsem, když se blížil, že hledí na mne udiven, srazil se však se zápasníky a byl sražen střemhlav k zemi. Se zoufalým křikem:

„Pane Bože, už jsou tu zase!“ vyskočil a hnal se zběsile se hříště.

Nemohl jsem podniknouti nic, usedl jsem tedy bezradný, zmaten a přihlížel jsem zápasu. Polední slunce dopadalo oslňující září na nahou půdu hříště. A byla skutečně nahá. Vše, co jsem viděl, byla skvrna stínu a duhový záblesk, prach vířený neviditelnými nohami, země zdeptaná jejími mocně opírajícími se patami a drátěná ohrada trhnuvší sebou jednou nebo dvakrát, jak na ni narazili svými těly. To bylo vše a po chvíli přestalo i to. Nebylo více záblesků a stín se prodloužil a stal se nehybným; v tu chvíli vzpomněl jsem jejich odhodlaných chlapeckých tváří, když se drželi kořenů v chladné hlubině rybníka.

Našli mne tak asi za hodinu. Služebnictvo vytušilo jaksi nejasně, co se stalo, a opustilo hromadně Tichlornovu službu. Gaffer Bedshaw nevzpamatoval se již nikdy z druhého otřesu nervů, jejž tehdy utrpěl, a je zavřen v ústavu choromyslných, beznadějně nevyléčitelný. Tajemství jejich podivuhodných objevů zemřelo s Pavlem a Lloydem, jejich laboratoře pak byly zničeny pozůstalými truchlícími. Co mne se týče, nedbám již o chemická badání a věda je zapovězeným předmětem v mé domácnosti. Vrátil jsem se ke svým růžím. Přírodní barvy mi úplně dostačují.

O autorovi

Je-li někdo geniem „z boží milosti“, nebyl jím jistě „úžasný dobrodruh a spisovatel“ Jack London. Vývoj jeho duševní a literární individuality nutno pokládati za docela protichůdný, neboť vše, čím se tento obdivuhodný muž stal, vše, co na něm nejvíce obdivujene, je skutečnou prací jeho obrovského duševního napětí, je prací života tvrdého a vypjatě živelného, o jakém se průměrnému Evropanu nikdy ani nezdálo. Samo to, co Jack London prožil, naplnilo jeho knihy; námořník, rybář, mořský pirát, dělník, zlatokop, železniční tramp, korrespondent amerického listu, spisovatel a při tom nenapravitelný piják, prožil ztroskotání lodí, velké zřícení San Franciska, rusko-japonskou válku, vyhoření svého domu, cestu kolem světa a bůhví co ještě, a ze všeho vyšel se svou dokonalou soustavou tělesnou bez pohromy, vynikaje všude nad průměr obyčejného člověka a obyčejného rozumu. Akcentuji: byl mužem života. Život sám, jeho bezprostřední zkušenosti a množství vlastních dobrodružných zážitků stojí za jeho ohromnou literární tvorbou posvěcenou velkým uměním a hlubokým lidským cítěním a pochopením. I v literatuře byl London samoukem, i zde musil trpce bojovati, než se stal slavným a než našel v kalifornském „Měsíčním údolí“ domov a svůj úkol napsati tisíc slov denně.

J

J

V mládí byl radikálním politikem a ve Frisku pamatují ještě jeho ohnivých socialistických řečí na nároží Grand Avenue. Počal s idealismem a dobrodružnou náklonností k romantice, tak jak ji obnovil v San Francisco Bay v „Povídkách rybářské hlídky“ nebo na severu v Aljašce a Klondyke a snad vrcholně ve svých povídkách a románech jižních moří. Měl smysl pro chladnou hrůzu a pro suggestivní úhoz na neobyčejné; osud, neštěstí, zločin a tragika tvoří zoufalé episody životních výseků v jeho menších povídkách, z nichž „When God Laughs“ jsou nejúčinnějšími a k nimž rámcově patří i tato knížka o nepříteli lidstva, kterého tvrdý osud vhání do zločinu, A neméně pozoruhodné jsou Londonovy povídky o zvířatech, jejich hrdinové Bílý tesák, Buk, Jerry a Michal jsou typická psiska, ale všechna dětmi jednoho otce a jedné fantasie.

London psal úžasně mnoho. Tím ovšem není podmíněna výtka psavosti. Celé jeho dílo má svou pevnou literární cenu a patří dnes k nejčtenějším knihám. Uvádím některé z nepřeložených: The Road, Iron Heel, Moon Face, The Game, The War of the Classes, Burning Daylight, The God of his Fathers, The Children of the Frost, The People of the Abyss, The Cruise of the Dazzler, Martin Eden atd.

M.

KNIHOVNA „SATURN“

Sbírka dobré četby, která chce přinášeti překladovou literaturu nejlepšího druhu, autory moderní i starší v pečlivém výběru a dobrých překladech, sbírka, která chce jíti ve stopách zaniklé Moderní biblioteky, však v kolejích vyrovnanějších a přímějších. –

Svazek I. Rob. Louis Stevenson: Nehody Johna             Nicholsona. Přeložil Dr. Ivan Schulz. – Kč 5.—.

Knihovna „Saturn“ skutečně šťastně zahájila svou činnost             svazkem povídek Louise Stevensona a bylo by si jen přáti, aby             bylo pokračováno ve vydávání tohoto autora, jehož spisy             spojují jemné básnické kouzlo, exotický kolorit, poeovskou             tajemnost a hrůzu z duše se svěží epickou vynalézavostí a             dobrodružností. Mohly by býti dobrým doplňkem oblíbených             spisů Jacka Londona. Dr. Mir. Rutte v „Cestě“.

Svazek II. H. H. Ewers: Ukřižovaný Tannhäuser a jiné             hrůzné příběhy. Přel. Dr. K. Koschin. Kč 10.—.

Kniha extremní, vášnivá a rudá, která mohla vzniknouti jen z             neobyčejné obraznosti. A přece má i jakousi positivní cenu:             otevírá čtenáři ony temné stránky lidské duše, do nichž             mnohý se bojí nahlédnouti, přináší v těchto rudých květech             natrhaných nad propastmi mnohou jiskru podivné filosofie             autorovy, poesii hrůzy a zla, v níž také tkví kus životní pravdy.

Svazek III. John Buchan: Třicetdevět stupňů.

Přeložil Dr. Karel Koschin. – V tisku.

Nakladatelství „SATURN“, Vinohrady 446

london-nepritel celeho lidstva-scan 1Galerie fantastů a dobrodruhů svazek třetí: Jack London: Nepřítel celého lidstva. / Přeložil Dr. Ivan Schulz. / V Praze 1920 / Vytiskla fa Koppe-Bellmann, akc. sp. Smíchov, Husova třída 20-22 / Vydalo nakladatelství „Saturn“ na Kr. Vinohradech čp. 446.

Cena Kč 3.20

bez každé další přirážky.