LACINÉ VYDÁNÍ SPISŮ JACKA LONDONA.

64.

JACK LONDON:

RUDÝ POSTRACH.

RUDÝ POSTRACH.
COURA.

JAKO ARGUS DÁVNÝCH DOB.
POTOMEK MC COYŮV.

Z ANGLICKÉHO ORIGINÁLU PŘELOŽIL

L.F

Potomek Mc Coyův

Přeložil IVAN SCHULTZ

1925

NAKLADATEL B. KOČÍ, KNIHKUPEC,

PRAHA I., MASARYKOVO NÁBŘ. 14.

Knihtiskárna Jos. B. Zápotočného v Rokycanech 5259.

Rudý postrach

Teď jej zaslechl! Náhlé vybavení zvuku! Odhaduje jej dle svých hodinek, Bassett přirovnával jej ke troubě archanděla. Hradby městské, uvažoval, mohly by docela dobře se zhroutiti takým ohromným a naléhavým zaburácením. Po tisícáté už marně se snažil analysovati jakost zvuku onoho ohromného hlomozu, jenž ovládal krajinu daleko až k opevněným vesnicím sousedních kmenů. Horský průsmyk, kde měl svůj původ, rozburácel se hukotem, až naplnil zemi, oblohu i vzduch. V rozmaru duše nemocného člověka přirovnával jej k výkřiku některého z Titánů starodávných světů, rozkáceného bolestí a vztekem. Výše a výše stoupal zvuk, nabývaje tak své síly, že se zdálo, jakoby byl určen pro uši mimo úzké hranice slunečního systému. A v něm byl i výkřik protestu, že nebylo uší, jež by slyšely a porozuměly jeho hlasu.

Takové byly myšlenky nemocného člověka. A znovu se snažil analysovati onen zvuk. Byl hřmotný jako hrom, měkký jako zlatý zvonek, jemný a sladký jako rozechvěná napjatá stříbrná struna – nikoli; neměl vlastností ani toho, ani onoho, – ani zdání! Nebylo prostě slov ani přirovnání v jeho slovním pokladu, jimiž by mohl popsati celek onoho zvuku.

Čas míjel. Minuty pojily se ve čtvrthodiny a čtvrthodiny v půlhodiny a onen zvuk stále trval, měně se od prvotního zvukového popudu, – a nedostav nového, slábl, uhasínal, zmíral právě tak ohromně, jak počal. Byl směsí nepokojného mručení a žvatlání a kolosálního šepotání. Znenáhla ustával, vzdech za vzdechem až kňoural smrtelným šepotem hněvu a právě tak svůdným šepotem rozkoše, snaže se ještě býti slyšen, aby sdělil nějaké kosmické tajemství, nějakou zvěst neskonalé důležitosti a ceny. Scvrkl se až k mátoze zvuku, jenž postrádal svojí hrozby a slibu a stal se něčím, co tepalo v duši nemocného člověka ještě po celé minuty, když už zanikl. A když nemohl jej už slyšeti, Bassett podíval se na své hodinky. Hodina uplynula, než trouba archandělova přešla v úplné nic.

Bassett uvažoval, pohlížeje s browningu na své vyhublé a horečkou strávené ruce. Usmál se při vzpomínce, – na Childa Rolanda, nesoucího ke rtům ohromný roh s rukou tak slabou jako byla jeho. Byly to měsíce nebo celá léta, ptal se sám sebe, co poprvé uslyšel onen tajemný zvuk na břehu Ringmanu? Nemohl říci za žádnou cenu. Dlouhá nemoc byla opravdu dlouhá. Pokud byl při vědomí, jednalo se o měsíce, o mnoho měsíců; nemohl však nijakým způsobem odhadnouti dlouhá mezidobí deliria a bezvědomí. A jak se vedlo kapitánu Batemanovi z lodi Nari? Dál uvažoval. A zemřel už opilý lodník kapitána Batemana na delirium tremens?

Z těchto uvažování přešel Bassett v myšlenkách k tomu, co se sběhlo od onoho dne na břehu Ring – manu, kdy poprvé uslyšel zvuk a vrhl se za ním do džungle. Sagawa postavil se tomu na odpor. Ještě teď mohl ho viděti, jeho podivnou malou opičí tvář s výrazem strachu, záda obtěžkaná skříňkami s přírodninami, držícího v rukou Bassettovu síť na motýly a jeho pušku, když drkotal ve špatné angličtině: Moc strachu kolem křoví. Zlí chlapi, jich moc kolem křoví.

Bassett usmál se smutně při této vzpomínce. Malý ten hoch byl ustrašen, ale osvědčil se býti věrným, následuje ho bez váhání do křoví v pátrání po původu onoho podivuhodného zvuku. Nebyl to vypálený dutý peň stromu, jenž šířil bouři v džungli, jak domníval se Bassett. Mylný byl i druhý uzávěr Bassettův, totiž, že původ nebo příčina zvuku nemůže býti více vzdálena než hodinu cesty a že by mohl se snadno vrátiti odpoledne, aby byl vzat na palubu Nari.

»Ten řev ne dobrý, – samý ďábel,« usoudil Sagawa. A Sagawa měl pravdu. Což neměl useknutou hlavu průběhem dne? Bassett se zachvěl. Viděl ho znovu, jak ho viděl naposled, oloupeného o pušku i všecku výzbroj, již nesl svému pánu, – ležícího na úzké stezce, kde byl sťat právě několik okamžiků před tím. Ano, přihodilo se to v minutě. A vraceje se v myšlenkách zpět, Bassett uviděl ho vlekoucího se trpělivě pod svým břemenem. Pak nastaly Bassettovi vlastní nepříjemnosti. Pohlédl na hrozně zhojené pahýly prvého a druhého prstu levé ruky, pak dotekl se jimi jemně nerovnosti na zadní části své lebky. Právě tak rychle, jako bylo mrštění dlouhotopůrkového tomahawku, uchýlil hlavu stranou a snažil se zachytiti ránu zvednutou rukou. Dva prsty a ošklivá rána na hlavě byla cena, již zaplatil za svůj život. Plným nábojem své desetiranové pistole zbavil života onoho křováka, jenž by ho skoro byl zabil; druhým nabitím prošpikoval křováky sklánějící se nad Sagawou a měl příjemné vědomí, že největší část střel zasáhla onoho, jenž unikal s hlavou Sagawovou. Vše sběhlo se v okamžiku. Jen on sám, zabitý křovák a to, co zbylo z těla Sagawy, leželi na úzké stezce. Z temnoty džungle, ani z té ani z oné strany, nebylo slyšeti šustotu vydávajícího známky o pohybu, ani jakéhokoliv ohlasu života. A sám byl zřejmě a hrozně ohromen. Poprvé ve svém životě zabil lidského tvora a bylo mu nevolno, když uvažoval o tom, co způsobil.

Pak nastala honba. Ustupoval po stezce před svými pronásledovateli, kteří byli mezi ním a břehem. Kolik jich bylo, nemohl se dohadnouti. Mohl býti jeden nebo také sto, neboť nic z nich neuviděl. Že někteří vylezli na stromy a plazili se dále střechou džungle, tím si byl jist; ale nikdy nepostřehl více než příležitostné zachvění se stínu. Nebrnkaly žádné tětivy oblouků, jež by mohl slyšeti, ale každou chvíli, – kdy byly vypuštěny, nevěděl, – malinké šípy svištěly kolem něho anebo zabodaly se do pní stromů a poletovaly k zemi vedle něho. Měly kostěnou špičku a byly opatřeny peřím, a peří vytržené z prsou kolibříků zářilo jako drahokamy.

Jednou – a teď po uplynutí tak dlouhé doby zachechtal se radostně při té vzpomínce – objevil stín nad sebou, jenž okamžitě stanul, když se obrátil, aby pohlédl vzhůru. Nemohl z toho ničeho usouditi, ale rozhodnuv se, vypálil v to místo plný náboj číslo pět. Ječe jako vzteklá kočka stín shroutil se dolů větvemi stromů a bouchl na zem u jeho nohou a stále ječe bolestí a vztekem zakousl se svým zubem v krajině kotníku do těžkých cestovních jeho bot. Ale ani on nelenil a svou volnou nohou přivedl ječícího k mlčení. Tak stal se od té doby otužilým k surovostem, že chechtal se opět radostí při této vzpomínce.

Jaká to noc pak následovala! Jaký div, že získal tak těžkých a rozmanitých horeček, uvažoval, když znovu vzpomínal na onu bezesnou noc muk, když bolest jeho ran nebyla ničím u porovnání s bodáním myriady komárů. Nebylo uniknutí před nimi a ani neodvažoval se roznítiti ohně. Zalily doslovně jeho tělo jedem, takže maje oči oteklé, klopýtal slepě, nedbaje ani mnoho, bude-li jeho hlava useknuta a nastoupí-li jeho tělo cestu, po níž šel Sagawa k vařícímu ohni. Dvacet čtyři hodiny učinily z něho zříceninu, – duše právě tak, jako těla. Sotva zachoval si rozum, tak byl šílený hrozným vočkováním jedu, jehož se mu dostalo. Několikráte s výsledkem vypálil svoji pistoli do stínů, jež ho stopovaly. Bodající hmyz a komáři zveličovali muka, zatím co jeho krvácející rány lákaly spoustu odporných much, jež přissávaly se líně k tělu a musely býti smeteny a ničeny.

Ještě jednou toho dne uslyšel onen podivný zvuk, jak se mu zdálo z větší vzdálenosti, ale vynikající pánovitě nad bližšími válečnými bubny v křoví. Právě zde to bylo, kde dopustil se chyby. Domnívaje se, že jej minul a že následkem toho jest mezi ním a břehem Ringmanu, šel k němu pracně zpět, když tě ve skutečnosti vnikal hlouběji a hlouběji v tajemné srdce neprozkoumaného ostrova. Té noci plaze se mezi spletenými kořeny stromů, usnul vyčerpáním, zatím co komáři činili si s ním, co chtěli.

Pak následovaly dny a noci, které v jeho paměti byly matné jako mátohy. Jediná jasná vzpomínka, již pamatoval, byla, že ocitl se náhle uprostřed křovácké vesnice a že se díval, jak lidé a děti prchali před ním do džungle. Všichni uprchli kromě jediné bytosti. Kňučení jako nějakého zvířete, majícího bolest a hrůzu, ozývající se v bezprostřední jeho blízkosti, ho poděsilo. A vzhlédnuv, – uviděl ji, děvče, anebo spíše mladou ženu, pověšenou za jednu paži v pražícím slunci. Snad visela tak celé dny. Její naběhlý, vypláznutý jazyk vydával o tom svědectví. Ještě jsouc na živu, pohlížela na něho s očima plnýma děsu. Marná pomoc, usoudil, když pozoroval oteklé nohy, jež svědčily, že klouby byly rozdrceny a dlouhé kosti zlomeny. Rozhodl se, že ji zastřelí, – a tu vidění zmizelo. Nemohl se už upamatovat učinil-li to či nic, právě tak, jako se nepamatoval, jak se dostal do oné vesnice a jakým způsobem se mu podařilo z ní uniknouti.

Mnohé obrázky, o nichž tu pomlčeno, přicházely a míjely v mysli Bassettově, když přehlížel v duchu onu dobu strašného putování. Pamatoval se, že vnikl v jinou vesnici, pozůstávající asi z tuctu domů, a zahnal všecky obyvatele před sebou s puškou v ruce, kromě jednoho starce, jenž byl příliš sláb, než aby mohl uprchnouti a jenž na něho aspoň plivnul a ječel a ošklíbal se, zatím co rozkopával pec, z jejíž horkých kamenů vytahoval upečené sele, jež šířilo příjemnou vůni skrze obaly zelených listů. Bylo to na tomto místě, kde posedla ho touha po ničení. Postiv se a jsa hladov, zmocnil se kusu selete a svévolně zapálil pálící čočkou došky ze suché trávy jednoho domu.

Ale nejhlouběji ze všeho utkvěla v Bassettově mozku vlhká a hlomozná džungle. Čpěla v pravém slova smyslu zlem a bylo tu stálé přítmí. Zřídka kdy sloupec slunečních paprsků pronikl její střechou, vznášející se sto stop nad zemí. A pod touto střechou bylo plno cizopasné vegetace, z níž kanuly odumřelé živočišné tvary, jež kořenily v smrti a žily ze smrti. A tím vším putoval stále pronásledován kmitajícími se stíny lidožroutů, kteří sami byli jako duchové zla, neodvažující se postaviti se mu tváří v tvář v boji, ale kteří věděli, že dříve nebo později budou si na něm pochutnávati.

Bassett si vzpomínal, že někdy, v jasných okamžicích, přirovnával se k raněnému býku, pronásledovanému stepními šakali příliš zbabělými, aby s ním svedli zápas o jeho maso, jsouce jisti však neodvratným jeho koncem, kdy budou plně nasyceni. A jako rohy a kopyta býkova udržovala šakaly v patřičné vzdálenosti, tak jeho pistole udržovala tyto obyvatele ostrovů Šalamounových, tyto soumračné stíny křováků ostrova Guadalcanal.

Nadešel den, kdy dostihl travnaté končiny. Náhle, jakoby useknuta božím mečem v rukou Boha, džungle přestala. Její kraj, kolmý a tmavý jako všechno zlo v ní, týčil se a klesal sto stop. A počínajíc na jejím okraji, rostla tráva, – pěkná, hebká, jemná, pastvinná tráva, jež by lahodila, oku a zvířeti kteréhokoliv hospodáře a která rozprostírala se stále a stále po celé míle sametové zeleně až k páteři velikého ostrova, – k vyčnívajícímu horskému pásmu, vytvořenému nějakým dávným zemětřesením, zubatému a vyhlodanému, přece však ještě ne úplně vyhlazenému hlodajícími tropickými dešti. Ale ta tráva! Plazil se jí asi dvanáct yardů, nořil v ní svůj obličej, čichal k ní a upadl konečně v záchvat nedobrovolného pláče.

A zatím co plakal, podivuhodný onen zvuk hučel, – jestliže hučením, jak často od té doby přemýšlel, může býti vyjádřeno vybavování tak ohromného zvuku a přece tak sladko plynoucího. Byl sladkým, jak žádný zvuk, který kdy byl slyšel. Byl ohromný, tak mocné ozvěny, že mohl míti původ v kovovém hrdle nějakého netvora. A přec k němu volal přes daleko se rozprostírající krajinu a byl mu požehnáním jeho dlouho trpícímu a bolestí zničenému duchu.

Vzpomínal, jak tu ležel v trávě s tvářemi zvlhlými slzami, ale neplakaje už, naslouchaje zvuku a divě se, že mohl slyšeti jej na břehu Ringmanu. Jakýsi rozmar vzduchového tlaku a vzdušných proudů, soudil, umožnil, že zvuk nesl se tak daleko. Takové podmínky nemusely by nastati v tisíci dnech nebo i v desetitisíci dnech, ale den, kdy takové podmínky byly, – to byl právě onen den, kdy vystoupil na zem z Nari, aby několik hodin lovil pro své sbírky. Zvláště se pídil po pověstném motýlu džungle, měřícím celou stopu od jednoho kraje křídel k druhému, tak sametově tmavém a postrádajícím jiných barev jako přítmí střechy džungle a zdržujícímu se vysoko ve stromech, odkud mohl býti získán toliko dávkou střel. Bylo to právě z této příčiny, proč Sagawa nesl desetiranovou pistol.

Dva dny a dvě noci ztrávil plaze se pásmem travnaté krajiny. Mnoho vytrpěl, ale pronásledování ustalo na pokraji džungle. A byl by býval zemřel žízní, kdyby mohutný déšť neoživil ho druhého dne.

A pak přišla Balatta. V prvém stínu, kde travina ustoupila husté horské džungli, zhroutil se, aby zemřel. V prvém okamžiku zavýskla radostí při pohledu na jeho slabost a bezmocnost a hotovila se vytlouci mu mozek z lebky mohutnou větví stromovou. Snad to byla právě jeho vyslovená slabost, jež ji dojala, a snad byla to i lidská zvědavost, jež donutila ji, aby upustila od svého úmyslu. Ať tak či onak, učinila tak, neboť on otevřel oči pod hrozící ránou a uviděl ji, kterak si ho pozorně prohlíží. Co ji zvláště na něm zajímalo, byly modré oči a bílá pleť. Chladně poplácala ho na zádech, plivla mu na paže a konečky prstů stírala špínu dnů a nocí získanou v blátě v džungli, jež pokrývala úběl jeho kůže.

A jeho zajímalo na ní všechno, ačkoli nebylo na ní ničeho konvencionálního. Usmál se slabě při této vzpomínce, neboť byla tak prosta všeho šatu jako Eva před dobrodružstvím s fíkovým listem. Sedíc na bobku a kloníc se k němu, nesouměrného těla, slabých svalů jako provázky lanoví, tonouc ve špíně od malička, leda nanejvýš jsouc omyta příležitostným lijákem, byla tak nepěkným prototypem ženy, na niž kdy okem vědce pohlédl. Ňadra její svědčila o zralosti a mládí zároveň; a když ničím jiným její pohlaví se neprojevovalo, pak aspoň oním předmětem ozdoby, jímž byla okrášlena, totiž prasečím ocáskem, prostrčeným otvorem lalůčku levého ucha. Ocásek byl pravděpodobně useknut před docela kratičkou dobou, takže z odděleného konce dosud ronila se krev, jež zasýchala na jejích ramenou jako kapky kanoucí svíčky. A její obličej! Směs opičích tvarů s mongolskými nozdrami vzhůru obrácenými, s ústy, jež byla zatěžkaná ohromným horním retem a která náhle přecházela v sraženou bradu, a pichlavýma žalostnýma očima, jež blikaly jako blikají oči obyvatelů opičích klecí.

Ani voda, jíž mu přinesla v listě, ani zastárlý a zpola rozložený kus pečeného selete nemohly ani v nejmenším ztlumiti její groteskní ošklivost. Když jedl nějakou chvíli, zavřel očí, aby jí neviděl, ačkoliv opět a opět mu je otevírala, aby mohla pohlédnouti na jejich modř. V tom ozval se zvuk. Blíže, mnohem blíže, věděl to; a věděl právě tak dobře přes namáhavou cestu, jíž prošel, že ještě jest mnoho hodin vzdálen. Účinek zvuku na ni byl hrůzný. Kloníc se s odvráceným obličejem vzdychala a chvěla se strachem. A když zanikl, trvaje po celou hodinu, přivřel oči a upadl ve spánek, zatím co Balatta odháněla od něho mouchy.

Když se probudil, byla noc a Balatta pryč. Cítil však novou sílu a jsa už příliš naočkován komářím jedem, než aby byl vysazen nebezpečí dalších zánětů, přivřel znova oči a spal nepřetržitě až do východu slunce. Za krátko potom vrátila se Balatta, vedouc s sebou asi půl tuctu žen, které, ač nehezké, zřejmě přec nebyly tak nehezkými jako ona. Svým jednáním dávala najevo, že jej pokládá za svůj nález, svůj majetek, a pýcha, s níž se jím chlubila, byla by směšná, kdyby jeho postavení nebylo tak zoufalé.

Později po cestě, která se mu zdála hrozným putováním několika mil, když klesl před domem ďáblů ve stínu chlebovníku, projevovala velmi živě úmysl ponechati si ho ve vlastnictví. Ngurn, o němž později Bassett se dozvěděl, že jest zaklínač, kněz anebo léčitel vesnice, žádal jeho hlavu. Ostatní z ušklibujících se a štěbetajících opičáků, všichni bez šatů a zvířecího vzezření jako Balatta, žádali jeho tělo pro svůj rožeň. V té době nerozuměl jich řeči, jestliže řečí měly býti míněny podivné zvuky, jež vyrážely na vyjádření svých myšlenek. Ale Bassett přece porozuměl, o co se vede hádka, zvláště když vesničané mačkali, bodali a ohmatávali maso jeho těla, jakoby to byl kus z řeznického krámu.

Balatta ztrácela v hádce půdu, když tu došlo k nehodě. Jeden z mužů zvědavě si prohlížel Basscttovu pušku a náhodou spustil kohoutek. Náraz pažby do jeho žaludeční krajiny nebyl nejkrvavějším důsledkem, neboť celý náboj, vypálený ze vzdálenosti jednoho yardu, roztříštil hlavu jednoho z hádajících se v niveč.

I Balatta dala se s ostatními na útěk a dříve než se vrátili, Bassett zmocnil se pušky, když hlava počala se mu už točiti dostavujícím se záchvatem horečky. Načež, ačkoliv zuby drkotaly zimnicí a slzící oči sotva viděly, s námahou udržoval se při vědomí, až se mu podařilo zastrašiti křováky prostou magičností kompasu, hodinek, pálící čočky a sirek. Konečně s náležitým zdůrazněním, velebností a strašidelnosti zabil malého vepříka ranou z pušky a hned na to omdlel.

Bassett ohnul paži, aby se přesvědčil, kolik síly může tkvěti v takové slabosti svalové, a pracně zvolna a všecek se chvěje snažil se postaviti na nohy. Byl hrozně vyhublý. A přece během jednotlivých rekonvalescencí choroby, trvající po mnoho měsíců, nikdy necítil se tak silným jako právě teď. Čeho se obával, byla recidiva, jak ji už častěji zažil. Bez léku, dokonce bez chininu, podařilo se mu přece, že žil, přes směs nejzhoubnějších infekcí malarických a bahenní zimnice. Vydrží to však dále? Tak zněla věčná otázka. Neboť, jakým byl vědcem, nesmířil by se se smrtí, dokud by nerozluštil tajemství onoho zvuku.

Podpíraje se holí, potácel se několik kroků k domu ďáblů, kde smrt a Ngurn chmurně vládli. Právě tak příšerně tmavý a čpící zlem jako džungle, byl i dům ďáblů, – dle Bassettova úsudku. V něm obyčejně bylo lze najíti kumpána a tlachaře, Ngurna, vždy ochotného k povídání a rozprávce. Zatím teď seděl v popelu smrti a v pomalém ohni obezřetně otáčel sušící se lidské hlavy, visící s trámu. Neboť během měsíců své choroby Bassett osvojil si psychologické prostoty a jazykové nesnadnosti řeči kmene Ngurna a Balatty a Vngngn, kterýžto poslední byl mladý hloupý náčelník kmene, ovládaný Ngurnem, a který, tak se vyprávělo, byl synem Ngurna.

»Bude Rudý Postrach dnes mluviti?« tázal se Bassett, teď už tak uvyklý příšernému zaměstnání starce, že ho dokonce i bavilo sledovati pochod sušení hlav.

S okem znalce prohlížel Ngurn hlavu, na které právě pracoval.

»Bude to trvati deset dní, než budu moci říci hotovo,« řekl. »Nikdy nedovede nikdo upraviti hlavy tak, jako jsou tyto.«

Bassett usmál se v duchu způsobu, jakým odmítal s ním mluviti o Rudém Postrachu. Tak tomu bylo vždycky. Nikdy žádným způsobem nevyzradil Ngurn, aniž kdo jiný z členů divokého toho kmene, fysickou podstatu Rudého Postrachu. Rudý Postrach musel přeci býti něco tělesného, aby mohl vydávati tak podivuhodný zvuk, a ačkoli to nazývali Rudým Postrachem, Bassett nemohl věřiti, že by rudost představovala v tom případě barvu. Rudá byla moc a výkon podle abstraktních známek, jež sebral. Nejen že byl Rudý Postrach, poučoval ho Ngurn, bestiálně mocnější než sousední kmenoví bozi, vždy žízniví po rudé krvi živoucích lidských obětí, ale sousední bohové sami byli obětováni a mučeni před ním. Byl Bohem tuctu spřízněných vesnic podobných této, která byla středem a jaksi náčelní vesnicí celé federace. Pomocí Rudého Postrachu mnoho cizích vesnic bylo zpustošeno a docela vyhlazeno a zajatci obětováni Rudému Postrachu. Tak tomu bylo dnes, tak tomu bylo od pradávna dle pověsti, jež přecházela s pokolení na pokolení. Když Ngurn byl mlád, kmenové za travnatou končinou je přepadli; v protiútoku Ngurn a jeho bojovníci učinili mnoho zajatců. Jen dětí bylo přes sto za živa podřezáno před Rudým Postrachem, a mnohem, mnohem více mužů a žen.

Bouřlivák, bylo jiné z Ngurnových pojmenování pro tajemné božstvo. Někdy také bylo nazýváno Hlásným Křiklounem, Bohohlasým, Ptakohrdlým, Onen se sladkým hrdlem jako hrdlo kolibříka, Pěvec Slunce a Zrozený v hvězdách.

Proč zrozený ve hvězdách? Marně vyptával se Bassett Ngurna. Dle onoho starého zaklínače Rudý Postrach byl vždycky tam, kde jest právě teď a odkud pěl a hučel svoji vůli lidem. Ale Ngurnův otec, zabalený v tlící rohožce a visící nad jejich hlavami mezi začouzenými trámy domu ďáblů, soudil jinak. Zemřelý tento mudrc věřil, že Rudý Postrach přišel z hvězdné noci, či proč by, – tak dokazoval, – staří a dávno zapomenutí přenechali jeho jméno potomkům jako Zrozen z hvězd. Bassett nemohl než uznati přesvědčivost takového tvrzení. Než Ngurn dovolával se dlouhých let svého dlouhého života, v nichž prožil mnohé hvězdnaté noci a přeci nikdy nenašel hvězdy na travině ani v hloubi džungle, – přes to, že po nich pátral. Pravda, vídával padání hvězd (to na odpověď Bassettovu); ale právě tak vídával světélkování hub, hnijícího masa a světélkující mušky za tmavých nocí a planoucích moukeší, čím však byly plameny a plápoly a světélkování, když doplály a dosvětélkovaly? Odpověď: vzpomínky, jenom vzpomínky na věci, jež zanikly, jako vzpomínky na uzavřená přátelství, na zašlé slavnosti, na tužby, jež byly duchy přání, planoucí a přeci neuskutečněné. Kde jest chuť včerejška? Pečené maso divokého vepře, jehož nepodařilo se skoliti luku lovcovu? Panna, nevdaná a mrtva, dříve než mladý muž ji byl poznal?

Vzpomínka není hvězdou, byl Ngurnův úsudek. Jak by vzpomínka mohla býti hvězdou? Mimo to po celý svůj dlouhý život vídával hvězdnatou oblohu nezměněnou. Nikdy nepozoroval, že by jediná hvězda zmizela se svého obvyklého místa. A pak, hvězdy jsou oheň a Rudý Postrach není oheň, – kteréžto konečné mimovolně prořeknutí neřeklo Bassettovi ničeho.

»Bude Rudý Postrach mluviti zítra?« tázal se.

Ngurn pokrčil rameny, jakoby chtěl říci, kdo ví.

»A pozítří? – a popozítří?« naléhal Bassett.

»Rád bych měl v sušení tvoji hlavu,« změnil Ngurn předmět rozmluvy. »Jest tak rozdílná od kterékoliv jiné hlavy. Žádný z těch ďáblů nemá hlavu jako je tvoje. A věru, že bych ji usušil dobře. Vzal bych si na to měsíce a měsíce. Měsíce by přicházely a měsíce by míjely a kouř by byl pozvolný a sám bych nasbíral potřebné věci k sušení dýmem. Kůže by se nescvrkla a byla by tak hladká jako jest tvoje pleť nyní.«

Povstal a z tmavého trámu, začouzeného sušením bezpočetných hlav, sňal v rohoži sbalený balíček a dal se do otvírání.

»To jest hlava jako tvoje,« řekl, »ale jest špatně sušená.«

Bassettovi vstávaly vlasy u vědomí, že to jest hlava bělochova; neboť domníval se dříve, že tito obyvatelé džungle v úplném středu velikého ostrova vůbec nestýkali se s bělochy. Našel totiž, že nebylo tu oné téměř všeobecně rozšířené špatné angliciny, jak ji nalézal na celém západu Jižního Pacifiku. Neměli také známosti o tabáku ani o střelném prachu. Několik jejich cenných nožů zhotovených z obručí a několik jejich velice ceněných tomahawků sdělaných z laciných seker, ukořistili, tak se domníval, v bojích s křováky, obývajícími džungli za travnatou končinou, kteří podobným způsobem získali je od kmenů slaných vod, jež vroubili korálově pobřeží a měli příležitostně styk s bělochy.

»Lidé tam dál nevědí, jak se suší hlavy,« vysvětloval starý Ngurn, když vybavil ze ztuchlé rohožky a vložil v Bassettovy ruce hlavu nade vší pochybu bělochovu.

Byla ze starší doby, beze sporu; patřila bělochovi, jak o tom vydával svědectví plavý vlas. Mohl by přísahali, že patřila jednomu Angličanovi a to Angličanovi dávné doby, podle těžkých zlatých náušnic, dosud prostrčených scvrklými lalůčky ušními.

»Nuže, tvoje hlava...« pokračoval zaklínač v oblíbeném předmětě rozmluvy.

»Řeknu ti něco,« přerušil jej Bassett pojav novou myšlenku. »Až zemru, zanechám ti svoji hlavu k sušení, jestliže dříve dovedeš mne, abych pohlédnouti mohl na Rudý Postrach.«

»Tvojí hlavy se mi dostane každým způsobem, až zemřeš,« odmítal Ngurn jeho návrh. A dodal se surovou upřímností divocha: »Ostatně nebudeš dlouho živ. Jsi už skoro mrtev nyní. Budeš stále slabším a slabším. V nemnoho měsících budu tě mít zde otáčeje a otáčeje tvoji hlavu k dýmu. Jest to příjemné během dlouhých odpolední otáčeti hlavu někoho, jehož jsme znali tak dobře, jako já znám tebe. A budu s tebou rozmlouvati a vyprávěti ti mnohé tajemství, jež si přeješ věděti. Což neuškodí, neboť budeš mrtvým.«

»Ngurne,« zahrozil Bassett v náhlém hněvu. »Znáš dobře hrom v železe, jež mi náleží.« (To řekl vzhledem k své všemocné a všude hrůzu vzbuzující pušce.) »Mohu tě zabíti kdykoliv a pak se ti nedostane mé hlavy.«

»Nevadí, pak Vngngn anebo někdo jiný z mého kmene ji dostane,« spokojeně ho ujistil Ngurn. »A právě tak se bude otáčeti a otáčeti v dýmu zde v domě ďáblů. Čím dříve zabiješ mne se svým hromem, tím dříve bude se otáčeti tvoje hlava v dýmu.«

A Bassett věděl, že v této debatě podlehl.

Co byl tedy Rudý Postrach? – Bassett ptal se sám sebe tisíckráte v následujícím týdnu, když se mu zdálo, že se stává silnějším. Kde jest původ onoho podivuhodného zvuku? Co to jest tento Pěvec Slunce, tento Z Hvězd Zrozený, toto záhadné božstvo, chovající se právě tak divoce jako černé, kudrnaté a opičí lidské šelmy, jež ho uctívaly a jehož stříbrolahodný a zase býčí hlas slýchával po tak dlouho ze zakázané vzdálenosti?

Nepodařilo se mu podplatiti Ngurna vlastní hlavou odkázanou k sušení, až zemře. Vngngn, slabomyslný náčelník, byl příliš slabomyslným, příliš ovládán Ngurnem, než. aby padal tu v úvahu. Zbývala Balatta, která od té doby, kdy ho našla a otevřela jeho modré oči, aby znovu roznemohl se pohledem na její groteskní ženskou ohyzdnost, byla dále jeho ctitelkou. Byla ženou a věděl dávno, že jediná cesta získati od ní zradu jejího kmene byla jejím ženským srdcem.

Bassett byl jemným člověkem. Nemohl zapomenouti prvotní hrůzy, způsobené ženskou nehezkostí Balatty. Doma v Anglii v nejlepším kouzlo ženy nedotklo se ho příliš. A nyní s rozhodností, jak to dovede jen člověk schopný přinésti každou oběť pro vědu, urážel všechnu jemnost a delikátnost své povahy, vyznávaje lásku nemožně ohyzdné ženě křovácké.

Otřásl se, ale s odvráceným obličejem skrýval odpor, když objal její ramena, na nichž špína tvořila příškvary a když ucítil dotek svého krku a brady s jejími olejovité zažluklými a kučeravými vlasy. Ale skoro vykřikl, když podlehla tomuto laskání hned v prvních chvílích dvoření, vydávajíc podivné, chrochtání prasátka podobné zvuky rozkoše. To bylo příliš. Následující, co učinil při tomto dvoření, bylo, že jí přivedl k řece a pořádně ji umyl.

Od té doby věnoval se jí jako věrný milenec, tak často a vždycky na tak dlouho, pokud vůle jeho mohla překonati jeho odpor. Ale proti sňatku, jejž horoucně navrhovala majíc náležitý zřetel k obyčejům kmene, stavěl se s velikou důrazností. Na štěstí, pravidlo zákazu platilo v kmeni velice mnoho. Tak Ngurn nesměl se nikdy dotknouti kosti nebo masa nebo kůže krokodila. To bylo ustanoveno při jeho narození. Vngngnovi bylo odepřeno dotknouti se kdy ženy. Takové poskvrnění, kdyby k němu náhodou bylo došlo, mohlo býti smyto jediné krví ženy je způsobivší. Stalo se tak jednou od příchodu Bassettova, když devítileté děvčátko skotačíc ve hře zakoplo a upadlo na posvátného náčelníka. A toho děvčete-dítěte nebylo už nikde viděti. Šeptem sdělila Balatta s Bassettem, že tři dny a tři noci umíralo před Rudým Postrachem. Pokud se týče Balatty, byl jí zakázán chlebovník, začež Bassett byl vděčný. Mohla býti pro ní tabooem či zákazem – také voda.

Pro sebe vymyslil si docela zvláštní taboo. Mohl vstoupiti ve sňatek jenom tehdy, vysvětloval, když Jižní Kříž nalézá se nejvýše na obloze. Vyznav se ve hvězdářství, věděl, že získá tím lhůtu téměř devítiměsíční; a byl přesvědčen, že během té doby bude buďto mrtev, anebo se mu podaří uniknouti k pobřeží s naprostým poznáním Rudého Postrachu i původu jeho podivuhodného hlasu. Zprvu se domníval, že Rudý Postrach jest nějaká obrovská socha jako Memnon vydávající zvuky za určitých tepelných poměrů slunečního světla. Když ale po boji byla jednou přivedena tlupa zajatců a za noci docela v lijáku byli obětováni, kdy slunce nemohlo tedy nijak působiti a když Rudý Postrach byl hlasnější než obyčejně, Bassett opustil tuto hypotésu.

Ve společnosti Balatty, někdy i s muži nebo ve společnosti žen, mohl se volně pohybovati džunglí ve třech směrech světových. Čtvrtý směr, v němž zabíral místo Rudý Postrach, byl zakázán. Předstíral větší ještě lásku k Balattě, – hledě zároveň k tomu, aby se častěji myla. Byla věčnou ženskostí, schopnou každé zrady pro lásku. A ačkoliv pohled na ní působil nevolnost a ačkoliv dotek naplňoval ho zoufalstvím a přes to, že její ohyzdnosti nebyl ušetřen ani ve snách, uvědomoval si přeci kosmickou pravdu pohlaví, jež ji oživovala a jež dodávala vlastnímu jejímu životu menší ceny, než štěstí jejího milence, s nímž doufala býti jednou spojena. Julie nebo Balatta? Kde byl jaký podstatný rozdíl? Jemný, ušlechtilý plod ultracivilisace, anebo její divoký prototyp tisíc let před ní? – není tu rozdílu.

Bassett byl na prvém místě vědcem, na druhém humanistou. V srdci džunglí guadalcanalských podrobil celou záležitost zkoušce, právě tak, jakoby v laboratoři podrobil zkoušce jakoukoli chemickou reakci. Zvýšil usínající už vřelost ke křovácké ženě, zvyšuje zároveň na ní nátlak, aby ho dovedla, kde by mohl pohlédnouti Rudému Postrachu tváří v tvář. Byla to stará pohádka, poznal, že žena musí za vše zaplatiti, a přihodilo se to, když oba jednoho dne chytali vědecky neurčené a nepojmenované malé černé ryby, palec z déli, z pola úhoř a z pola pokryté šupinami, oblé, se zlatitými jikrami, nalézající se hojně v čerstvých vodách a které byly ceněny jako lahůdka syrové a v celku, čerstvé nebo už rozložené. Odpočívajíc na vlhké, hnilobně páchnoucí půdě džungle, vrhla se Balatta k němu, uchopivši ho za kotníky, líbajíc jeho nohy a vyrážejíc ze sebe hrozné zvuky, jež způsobovaly mu mrazení ve všech údech. Prosila ho, aby ji raději zabil, než aby vynucoval na ní tento nejkrajnější důkaz lásky. Vyprávěla mu o trestu za překročení zákazu přiblížiti se k Rudému Postrachu, – týden mučení za živa, jehož podrobnosti žalostně vyprávěla, že musel v duchu doznati, že byl dosud učedníkem pokud se týče znalosti hrůz, jež člověk byl schopen připraviti jinému člověku.

Než Bassett trval na tom, aby jeho vůle byla upokojena, na škodu ženy, aby mohl rozřešiti záhadu zvuku Rudého Postrachu, přes to, že by mohla umírati za to dlouho a hrozným způsobem. A Balatta, jsouc pouze ženou, ustoupila. Uvedla ho do zakázaného místa. Příkrá skála, tlačící se v tato místa ze severu, aby setkala se tu s podobným vetřelcem z jihu, svírala proud, v němž chytaly ryby, v hluboký a chmurný průsmyk. Asi po jedné míli cesta náhle vedla vzhůru, až překročili sedlo z vápence, jenž zaujal rázem oko geologa. Stále lezouce vzhůru, ačkoliv Bassett často ustával v chůzi následkem tělesné své slabosti, vylezli na výšinu lesem porostlou, až konečně stanuli dále na holé vysoké pláni. Bassett rozpoznal, že jest složena z černého vulkanického písku a věděl, že kapesní magnet mohl by přitáhnouti spoustu pravoúhlých zrnek, po nichž šlapal.

A pak, drže Balattu za ruku a veda ji dále, došel až k onomu místu, – ohromné jámě, zřejmě umělé, v srdci pláně. Staré dějiny, Plavecké předpisy Jižních moři, celé desítky dat rychle vynořily se mu v mozku. Byl to Mendona, jenž objevil ony ostrovy a nazval je Šalamounovy, věře, že našel pohádkové doly onoho vládce. Vysmáli se tehdy dětské důvěřivosti starého plavce; a teď tu stál sám, Bassett, na pokraji vyhloubeniny úplně podobné diamantovým jamám Jižní Afriky.

Ale nebyly to diamanty, na co shlížel. Spíše to byla perla s hloubkou perlové záře; a takové velikosti, že perle celé země a všech časů spojené v jednu by se jí nevyrovnaly; a barvy, o níž nelze sníti ani v jiné perle anebo v něčem jiném, prostě proto, že to byla barva Rudého Postrachu. A že jest to Rudý Postrach sám, věděl Bassett okamžitě. Dokonalá koule plně dvě stě stop v průměru, jejíž vrchol byl sto stop pod hladinou okraje. Přirovnával jakost její barvy ke kovového povlaku. Ba, pokládal vše za jakýsi druh kovového povlaku, jenž nanesen byl člověkem, ale povlaku příliš podivuhodného, než aby byl vytvořen křováky. Světlejší než světlá červeň višňová a jeho bohatost barvy byla taková, jakoby červeň byla nanášena na červeň. Hořel a zářil v slunečním světle, jakoby vyzařovala červeň z hlubších podložek.

Marně snažila se Balatta přemluviti ho, aby nesestupoval. Vrhla se na zemi. Ale když vydal se dále po stezce, jež obkružovala stěny jámy, následovala ho, vzlykajíc hrůzou. Že rudá koule byla vytepaná jako věc ohromné ceny, bylo zřejmo. Uvědomuje si nepatrný počet členů spojených dvanácti vesnic, jich primitivní nástroje a práci, Bassett věděl, že práce myriády generací sotva by provedla onu ohromnou vyhloubeninu.

Dno jámy našel vyloženo lidskými kostmi, mezi nimiž rozbiti a zohaveni leželi bozi jiných kmenů ze dřeva a z kamene. Někteří pokryti totemickými obrazci a znameními, byli vyřezáni z mohutných kmenů stromových z déli čtyřiceti nebo padesáti stop. Pozoroval, že není tu bohů v podobě žraloků a želv, tak častých ve vesnicích blízkých pobřeží, a byl překvapen stálým opakováním se motivů přilby. Co věděli tito divoši džungle v temném srdci Guadalcanalu o přilbách? Nosili snad Mendánovi bojovníci přilbice a vnikli až sem před stoletími? A pak-li ne, odkud vzali tito křováci onen motiv?

Pokračuje přes roztroušené bohy a kosti, zatím co Balatta naříkala mu v patách, Bassett vstoupil ve stín Rudého Postrachu, až konečně dotkl se jej konečky prstů. Nebyl to kovový povlak. Ani nebyl povrch hladký, jakým by byl, kdyby se jednalo o kovový povlak. Naopak. Byl svraštělý a dolíčkovitý, s kousky tu a tam, jež vydávaly známky o žáru a slévání. Skládající látka byla kovová, ačkoliv nepodobna žádnému kovu anebo kovové směsi, kterou by znal. Pokud se samotné barvy týče, musel doznati, že není možno ji stanoviti. Byla to vnitřní barva samého kovu.

Pohnul konečky prstů, jež až do té doby byly v klidu, po povrchu a ucítil, že všechna ta obrovská koule oživuje a žije a odpovídá. Bylo to neuvěřitelné! Tak jemný dotyk a tak obrovská massa! A přece chvěla se pod dotekem konečků prstů v rytmickém chvění, přecházejícím v šepot a šumot a mumlání zvuku, – ale tak podivného zvuku; tak prchavě jemný, že byl sladkým až k šílenství, pískající jako roh skřítka, jako hlahol nějakého zvonu bohů, dosahující k zemi s hůry.

Pohlédl na Balattu tázavým zrakem; ale hlas Rudého Postrachu, jejž probudil, srazil její obličej k zemi, kde kvílela mezi kostmi. Vrátil se, aby dále zkoumal ten div. Byl dutý, ze žádného známého kovu zemského, to byl Bassettův úsudek. Správně byl nazván starými Z Hvězd Zrozený. Neboť jenom z hvězd mohl přijíti a nebyl věcí náhody. Byl výtvorem důmyslu a ducha. Taková dokonalost formy! Byla dítětem důmyslu krajního a neuvěřitelného, – beze vší pochyby. Ztrnule díval se v údivu a mozkem lítal celý les hypothés, aby podal vysvětlení o tomto dalekém poutníku, jenž se odvážil do noci prostoru, pronikl hvězdami a teď vykopán trpělivými lidožrouty, zdolíčkovaný a opatřený povlakem kovovým ohnivou svou lázní v dvojí atmosféře.

Byla barva způsobena žárem na nějakém známém kovu? Anebo byla podstatnou vlastností kovu samotného? Zabodl modrou špičku svého kapesního nože, aby se přesvědčil o složení hmoty. Okamžitě celá koule propukla v mohutný šepot, ostrý protestem, téměř břinkajíc zlatitě, jestliže při šepotu může se mluviti o břinkání, stoupajícím výše a zase klesajícím, dva extrémy v rejstříku zvuku, hrozící uzavříti kruh a spojiti se v býčí hřmění, jež často byl slyšel ze zakázané vzdálenosti.

Zapomínaje na bezpečnost, ba nedbaje ani o svůj život, uchvácen divem, rozpřáhl se nožem, aby bodl širokým rozmachem, – ale v tom zabránila mu Balatta. Vztýčila se na kolenou v záchvatu hrůzy, objavši jeho kolena a prosíc ho, aby od toho upustil. A chtějíc na něho co nejdůrazněji působiti, vložila předpaží svoje mezi zuby a prokousla je až na kost.

Sotva věnoval pozornost jejímu počínání, ačkoliv automaticky podlehl jemnějším svým instinktům a zadržel nůž. Pro něho lidský život scvrkl se k mikroskopickým rozměrům před tímto obrovským projevem vyššího života, majícího původ v ohromných vzdálenostech hvězdného vesmíru. Jakoby byla psem, kopl ošklivou malou ženu křováckou, sraziv ji k zemi a donutil ji, aby pokračovala s ním na obchůzce kolem jámy. Za chvilku setkal se s hrůzným zjevem. Mezi jinými rozpoznal tu i sluncem vybílené zbytky devítiletého děvčete, jež nešťastnou náhodou porušilo taboo náčelníka Vngngna. A mezi tím, co zbylo z těch, kteří zašli, pozoroval také, co zbylo z jedné oběti, která dosud nezašla. V pravdě přenesli křováci svoje vlastnosti na Rudý Postrach, vidouce v něm svůj obraz a toužíce se mu zalíbiti takovými obětmi.

Jda dále mezi kostmi lidí a rozbitými obrazy bohů, jež tvořily dno této starodávné kostnice, přišel na zařízení, jímž Rudý Postrach vysílal svůj hlas, hřímaje přes obklopující džungli a travnatou krajinu až k pobřeží Ringmanu. Bylo prosté a primitivní, jako byl celý dokonalý výtvor Rudého Postrachu. Veliký trám z déli půl sta stop, upravený stoletími pověrčivé péče, na němž vyřezány byly celé dynastie bohů, každý s přilbou, každý sedě v otevřené tlamě krokodila, – byl vyhoupáván provazy upletenými z pnoucích se cizopasných rostlin, z hrotu třínožky, zrobené ze tří velikých lesních kmenů, jež rovněž byly opatřeny řezbami šklebících se a groteskních zjevů, tak rozličných od lidského moderního pojetí umění a boha. Z úderného trámu visely provazy z pnoucích se rostlin, k nimž lidé mohli přiložiti svoji sílu a jimiž bylo lze určovati směr úderu. Jako beran mohl býti hnán tento trám svým koncem proti rudě duhové kouli.

Zde to bylo, kde Ngurn konal obřady a nábožensky sloužil sobě a dvanácti kmenům jemu podřízeným. Bassett se hlasitě zasmál při myšlence na tohoto podivuhodného posla, spadnuvšího mezi křováky a uctívaného opičími divochy, lidožrouty a lovci hlav. Bylo to, jakoby království boží spadlo v špínu bahna propasti pod dnem pekla, jakoby Jehovova přikázání byla podána vtesaná v kámen opicím v kleci zoologické zahrady; jakoby kázání na hoře bylo hlásáno v hlučícím blázinci šílenců.

Zdlouhavé týdny míjely. Noci zúmyslně Bassett trávil na popelem vysypané podlaze domu ďáblů pod visícími a zvolna se sušícími hlavami. Učinil tak zejména z toho důvodu, že toto místo bylo zakázáno slabšímu pohlaví a udržovalo tedy ve vzdálenosti i Balattu, která ho tím více a nebezpečněji pronásledovala láskou, čím výše stoupal Jižní Kříž na obloze a opovídal blížící se její svatbu. Dny trávil Bassett ve visuté síti, zavěšené ve stínu velikého chlebovníku před domem ďáblů. Byly i odchylky od tohoto programu, když v deliriu vyčerpávajících horeček ležel po celé dny a noci v domě hlav. Stále zápasil, aby překonal horečku, aby žil, dále žil, aby byl silnějším a silnějším a dočkal se dne, kdy by se mohl odvážiti uprchnouti mu přes travnatou krajinu a pás džungle za ní a dosíci pobřeží a konečně nějakou loď najímající dělníky nebo malý dvojstěžník či škuner a vrátiti se k civilisaci a lidem civilisace, jež by mohl zpraviti o poselství z jiných světů, které leží uctíváno divochy v tmavém srdci nejvnitřnějšího středu Guadalcanalu.

Za dalších nocí, leže pod chlebovníkem, Bassett trávil dlouhé hodiny zíraje na pozvolné zapadání západních hvězd za temným pásmem džungle, tam, kde byla zatlačena do pozadí mýtinou připravenou k vybudování vesnice. Maje větší než běžnou znalost astronomie, nacházel v tom zábavu, přemýšleti o obyvatelích neviditelných světů, těch neuvěřitelně vzdálených sluncí, z jichž domů světla vyšel život, plachý návštěvník, mající původ v temných hrobkách hmoty. Nemohl chápati právě tak meze času, jako hranice prostoru. Žádné podvratné spekulace o radiu nemohly otřásti pevnou vírou vědce o zachování energie a nezničitelnosti hmoty. Vždycky a od věků byly tu hvězdy. A věru, že v tom kosmickém kvasu všechno si musí býti zhruba podobné, z hruba z téže látky nebo látek, a ne-li, pak jen náhodným působením onoho kvasu. Vše musí poslouchati těchže zákonů, jež plynou bez porušení celým životem člověka. A tak tedy, soudil a uzavíral, musí býti život údělem, všem sluncím právě tak, jako jest údělem oné určité planetě vlastního jeho slunečního systému.

Právě tak jako on ležel tu pod chlebovníkem, rozumný tvor, zírající na hvězdné dálavy, tak i ostatní vesmír podléhá stálému zpytování nespočetných očí jako jsou jeho, ač jistě odlišné, za nimiž právě tak tkví rozum, jenž zkoumá a hledá význam a konstrukci celku. Tak uvažuje cítil, že jeho duše jest unášena v příbuzenství s onou vznešenou společností, s oním množstvím, jehož pohledy věčně byly upřeny na nekonečnost.

Kdo byli oni, nebo co byli ti vzdálení a vyšší tvorové, kteří překlenuli oblohu svým gigantickým, rudě zářícím, nebesky zpívajícím poselstvím. A aby byli schopni vyslati poselství přes hlubiny prostoru, jistě dostihli oněch výšin, k nimž člověk v slzách a práci a krvavém potu v temnotě a zmatku tak pomalu se prodíral. A čím byli na svých výšinách? Dosáhli bratrství? Anebo došli názoru, že zákon lásky nese v sobě pokutu slabosti a hniloby? Jest život bojem? Jest zákonem celého vesmíru onen nemilosrdný zákon přírodního Výběru? A byly jich dalekosáhlé názory, jich moudrost dlouhým časem získaná, uzavřeny v ohromném srdci Rudého Postrachu, čekajíce na prvého pozemšťana, aby je přečetl? Jedné věci byl si jist: Znějící koule nebyla kapkou rudé mlhy, střesené se lví hřívy nějakého slunce. Byla stvořena z vůle, ne náhodou a skrývala v sobě řeč i moudrost hvězd.

Jaké mohou v ní býti stroje a prvky a spoutané síly, jaká učenost a záhady a ovládání osudu? Není pochyby. Jestliže tolik může býti uzavřeno v tak malé věci, jako jest základní kámen veřejné budovy, tato ohromná koule měla by obsáhnouti rozsáhlé děje, hloubky výzkumů dosažených nad všechno lidské pomyšlení, zákony a formulky, jež pozvedly by život člověka na zemi, jednotlivce i celku, z nynějšího bláta k nepochopeným výšinám čistoty a moci. Byl to největší dar Času zaslepenému, nenasytnému a k obloze toužícímu člověku. A jen Bassettovi bylo údělem to božské štěstí, aby byl první, jenž by přijal poselství od hvězdného druha!

Žádný běloch, tím méně z jiných kmenů křováckých, nemohl pohlédnouti na Rudý Postrach a žíti dále. Takový byl zákon, jak jej Ngurn vyložil Bassettovi. Bassett na druhé straně často dříve ho přemlouval. Ale Ngurn slavnostně prohlásil své Ne! Jen člověk vyšlý z jich kmene mohl pohlédnouti na Rudý Postrach a žíti. Ale nyní, když tajemství, jímž se prohřešil, bylo známo jenom Balattě, jejíž strach, aby nebyla obětována před Rudým Postrachem, zapečetil jí rety, jevila se celá věc jinak. Chtěl se zotaviti z horeček, jež ho tak seslabily, a vrátiti se k civilisaci. Pak by přivedl výpravu a ačkoli by veškeré obyvatelstvo Guadalcanalu bylo zničeno, vyrval by ze srdce Rudého Postrachu poselství se světa jiných světů.

Ale Bassettova choroba častěji se vracela, jeho krátké rekonvalescence byly méně a méně příznivé, období bezvědomí delší, až konečně sám poznal, přes všechen optimism zakořeněný v tak silném organismu jako byl jeho, že nebude už žíti tak dlouho, aby mohl přejíti travnaté kraje a dosíci pobřeží. Slábl tím více, čím více stoupal Jižní Kříž na obloze, takže i Balatta už věděla, že bude mrtev dříve, než nadejde den svatební, stanovený jeho tabooem. Ngurn konal poutě a sbíral materiál kouřící, potřebný k sušení Bassettovy hlavy, a chlubně mu vyprávěl a ukazoval, jak dokonale a umělecky bude vše prováděti, až Bassett bude mrtev. Pokud se týče Bassetta, nebyl tím ohromen. Příliš dlouho unikal jeho život, než aby se strachoval před nastávajícím koncem. Žil ještě, zatím co období bezvědomí střídalo se s obdobím polovědomí, v němž přemýšlel, zda skutečně viděl Rudý Postrach, či byl-li to jen sen deliria.

Nadešel den, kdy všechna mlha a zatemnění se rozplynulo, kdy nalezl svůj mozek jasný jako zvon a uvědomoval si toliko slabost svého těla. Nemohl zvednouti ani paže ani nohou. Tak málo ovládal své tělo, že si sotva uvědomoval, má-li vůbec jaké. Jen slabě obklopovalo maso jeho duši a jeho duše v krátkém období jasu tušila, že temný zánik se blíží. Věděl, že nastává konec. Věděl, že skutečně viděl na vlastní oči Rudý Postrach, onoho posla mezi světy. Věděl, že nebude žíti, aby mohl donésti světu toto poselství, poselství, jež asi čekalo, aby bylo slyšeno člověkem v srdci Guadalcanalu, po deset tisíc let. A Bassett rozhodnuv se náhle, zavolal k sobě Ngurna ze stínu chlebovníku, rozmlouvaje se starým zaklínačem o podmínkách, za nichž došel by vyplnění poslední tužby svého života.

»Znám zákon, Ngurne,« ukončil celou záležitost. »Kdo nenáleží ke kmeni, nesmí pohleděti na Rudý Postrach a žíti. Nebudu žíti tak jako tak. Vaši mladí muži nechť donesou mne tedy před Rudý Postrach a já se budu na něj dívati a uslyším jeho hlas a pak zemru pod tvojí rukou, Ngurne. Tak učiní se zadost třem věcem: zákonu, mé touze a i ty dříve dosáhneš mé hlavy, pro niž jsou udělány už všechny přípravy.«

S tím Ngurn souhlasil a dodal:

»Tak jest to lépe. Nemocný člověk, jenž se nemůže uzdraviti, jest pošetilý, snaží-li se žíti tak krátkou dobu. I pro živé je lépe, jde-li. Byl’s ostatně v poslední době příliš v cestě. Ne, že by nebylo dobré pro mne rozmlouvati s takovým mudrcem. Ale po dlouhé měsíce rozmlouvali jsme spolu jen málo; na místo toho zaujal jsi jen místo v domě hlav, povykovav jako zabíjený vepřík anebo mluvě mnoho a hlasitě ve vlastní řeči, jíž nerozumím. To mne uvádělo ve zmatek, neboť já rád přemýšlím o velikých věcech světla a temnoty, když otáčím hlavy v dýmu. Tvůj povyk vyrušoval jenom dlouho získávanou a promyšlenou konečnou moudrost, jež bude mým majetkem dříve než zemru. Pokud tebe se týče, na něhož temnota už se snáší, je lépe, zemřeš-li nyní. A já ti slibuji, až v nastávajících dlouhých dnech budu otáčeti tvoji hlavu v dýmu, že žádný z příslušníků kmene nevkročí dovnitř, aby nás vyrušoval. A budu ti vyprávěti mnohá tajemství, neboť jsem starý muž a velmi moudrý, a budu přidávati moudrost k moudrosti, zatím co budu otáčeti tvoji hlavu v dýmu.«

A tak byla sdělána nosítka a Bassett nesen na ramenou půl tuctu mužů, vydal se na cestu za posledním dobrodružstvím, jež mělo překonati všechna dobrodružství jeho života. S tělem, jež sotva cítil, neboť i bolest už z něho vyprchala, a s bystrým jasným mozkem, jenž uváděl ho v tichou extasi nad prostou jasností myšlenek, – tak ležel na nosítkách a pozoroval naposled chlebovník před domem ďáblů, přítmí pod rohožkovou střechou, tmavý průsmyk mezi dotýkajícími se skalami, sedlo z hrubého vápence a planinu z černého vulkanického písku.

Nesli ho níže po spirálové stezce kolem jámy, po níž šlo se kolem jasného zářícího Rudého Postrachu, jenž zdál se býti stále připraven duhově hráti barvami a světlem a přejíti v sladké pění a hřmění. A nesli ho přes kosti a trámy obětovaných lidí a bohů, kolem hrůz jiných obětovaných, kteří dosud žili, k třínožce a údernému trámu.

Zde se Bassett s pomocí Ngurna a Balatty namáhavě posadil a s jasnýma, pevnýma, vše vidoucíma očima pohlédl na Rudý Postrach.

»Jen jednou, Ngurne,« řekl, neodvraceje očí od zářící, chvějící se plochy, na níž a v níž bez ustání hrály všechny odstíny třešňové červeně v stálém chvění, aby změnily se v zvuk, aby přešly v strunu hedvábně šumící, stříbrně šepotající a zlatitě břinkající, v pískot skřítků a měkké krmení.

»Čekám,« doléhal Ngurn po dlouhé přestávce, maje v ruce tomahawk s dlouhou rukojetí.

»Jen jednou, Ngurne,« opakoval Bassett, »nech promluviti Rudý Postrach, abych jej viděl mluviti právě tak, jako slyšel. Pak uhoď, až zvednu ruku; neboť až zvednu ruku, skloním svoji hlavu a učiním místo pro ránu na dolní části šíje. Ale, Ngurne, já, který právě hotovím se odejíti ze světla dne na vždycky, chtěl bych rád zemříti s obdivuhodným hlasem Rudého Postrachu, zpívajícím v mých uších.«

»A já ti slibuji, že nikdy žádná hlava nebude tak dobře sušena, jako tvoje,« ujišťoval jej Ngurn, dávaje zároveň znamení mužům kmene, aby zatáhli za provazy upevněné k údernému trámu. »Tvoje hlava bude můj nejlepší kousek v umění sušení hlav.«

Bassett usmál se tiše nad sebevědomím starcovým, když veliký vyřezávaný trám, zatažen zpět do vzdálenosti dvaceti stop, byl spuštěn. V nejbližším okamžiku byl uveden v extasi náhlým a hřmějícím vybavením zvuku. Takové zahřmění! Lahodné bylo, jakoby směsí všech zvučících kovů. Archandělé v něm mluvili; byl nádherně krásným nad všechny jiné zvuky; byl vybaven inteligencí nadlidí planet jiných světů; byl hlasem boha, vybízejícím a rozkazujícím, aby byl slyšen. A – věčný zázrak onoho mezihvězdného kovu! Bassett vlastníma očima viděl barvu a barvy měniti se ve zvuk, až veškerý viditelný povrch oné ohromné koule se pohyboval a chvěl, o čem nemohl říci, je-li to barva či zvuk.

Čas míjel. Konečně Bassett byl vyrušen ze svého nadšení netrpělivým pohybem Ngurnovým. Úplně zapomněl na starého zaklínače. Náhlý nápad vyvolal chechtot v Bassettově hrdle. Jeho pistol ležela vedle něho na nosítkách. Vše, čeho bylo třeba učiniti, bylo přitlačiti hlaveň k hlavě, stisknouti spoušť a rozstřeliti svoji hlavu v niveč.

Ale nač ho šiditi? pomyslil si ihned Bassett. Ačkoliv byl lovcem hlav, kanibalská bestie lidská, jež byla právě tak opičí jako lidská, přece jenom starý Ngurn, dle jeho soudu, jednal docela poctivě. Ngurn byl sám v sobě předchůdcem ethiky a smluv a ušlechtilosti člověka. Ne, rozhodl se Bassett; bylo by nepěkné a činem nepoctivým ošiditi nakonec toho starého bracha. Jeho hlava patřila Ngurnovi a Ngurn měl ji sušiti.

A Bassett zvednuv ruku na znamení a skloniv vpřed hlavu, jak bylo ustanoveno, aby učinil přístupným skloubení obratlů šíjových, zapomněl Balatty, jež byla pouze ženou, pouze a jedině ženou a nežádoucí. Věděl, aniž toho viděl, když ostří sekery se pozvedlo ve vzduchu za ním. A v tom okamžiku před koncem snesly se na Bassetta stíny Neznáma, pocit nadcházejícího divu, kdy otevíraly se závory věcí nepochopitelných. A když věděl, že rána jest vedena, právě než ostří ocele zaťalo se do masa a nervů, zdálo se mu, že zahlédl vážnou tvář Medusy, Pravdy. – A zároveň s tětím ocele, když temnota ho už jímala v bleskném okamžiku vidění, uviděl svoji hlavu zvolna se otáčeti, stále otáčeti v domě ďáblů, stojícím podle chlebovníku.

Konec.

Waikiki, Honolulu, 22. května 1916.

COURA.

Jsou některá vypravování, jež musí býti pravdivá – onen druh, jenž nemůže býti prostě vymýšlen pohotovým spisovatelem fikcí. A téhož znaku jsou i někteří lidé, již mohou vypravovati věci, o nichž není možno pochybovati. Takovým mužem byl Julian Jones. Ačkoliv pochybuji, že průměrný čtenář bude věřiti povídce, již Julian Jones mi vypravoval. Přes to jí věřím. Ba, jsem tak zplna přesvědčen o její pravdivosti, že jsem ochoten, ba víc, žádostiv investovati kapitál v tomto podniku a vydati se osobně na dobrodružství do daleké země.

Bylo to v australském paviloně na panamské pacifické výstavě, když jsem se s ním setkal. Stál jsem před výstavkou napodobenin rekordních kusů zlata, jež byly objeveny ve zlatých polích u Protinožců. Hrbolaté kusy divných tvarů a masivní, že bylo právě tak nesnadno nevěřiti, že jest to pravé zlato, jako bylo nesnadné neuvěřiti provázejícím je údajům o jich váze a ceně.

»To jest, co ti klokanni lovci nazývají kusy zlata,« zabručel za mými zády, právě před největší z vystavených ukázek.

Obrátil jsem se a vzhlédl do matných modrých očí Juliana Jonese. Vzhlédl, neboť týčil se do výše asi šest stop čtyři palce. Jeho plavý vlající vlas zdál se býti tak matným a vybledlým jako jeho oči. Snad to bylo slunce, jež změnilo jeho barvu; při nejmenším obličej jeho vydával svědectví o značném a dávném osmahnutí slunečním, jež ovšem od té doby ustoupilo žlutavému zabarvení. A jeho oči odvrátily se od vystavených předmětů a soustředily se na mne, pozoroval jsem v nich zvláštní pohled, jako shledáváme u člověka, jenž marně snaží se upamatovat se na něco ohromné důležitosti.

»Co je na těchto kusech zlata?« ptal jsem se. Zvláštní výraz vyšlehl z jeho očí, když zabručel: »Nu, jejich velikost.«

»Zdají se býti velikými,« připustil jsem. »Nelze však pochybovati o jejich autentičnosti. Australská vláda sotva by se odvážila…«

»Velikými, velikými!« přerušil mne s úšklebkem.

»Největší, jež kdy byly objeveny …« počal jsem.

»Jež byly kdy objeveny!« Jeho oči plály horečně, když pokračoval. »Myslíte, že každý kousek zlata, jenž kdy byl objeven, dostal se do novin nebo do encyklopedií?«

»Nu,« odpověděl jsem obezřetně, »jestli je nějaký, jenž se tam nedostal, nevím, jak my bychom se o tom dozvěděli. Jestliže opravdu nějaký veliký kus zlata, nebo nálezce zlata dává přednost rdíti se nepoznán…«

»Nedává,« přerušil mne rychle. »Viděl jsem ohromné kusy vlastníma očima a k tomu jsem příliš ostřílený, abych se rděl. Jsem železničář a žil jsem dosti dlouho v tropech. Vždyť jsem byl osmahlý jako mahagonové dřevo – pravé staré mahagonové dřevo a víc než jednou byl jsem pokládán za modrookého Španěla…«

Bylo na mně, abych ho přerušil, a učinil jsem tak.

»Byl onen kus zlata větší než ony tam, pane – eh…?«

»Jones, Julian Jones, jest moje jméno.«

Sáhl rukou do vnitřní kapsy a vybavil obálku adresovanou takové osobě poste restante, San Francisko, a já navzájem podal jsem mu svoji navštívenku.

»Těší mne, že vás poznávám, pane,« řekl, podávaje mi ruku a hřmě hlasem, jakoby byl zvyklý na hluk nebo veliké prostory. »Ovšem, slyšel jsem o vás, viděl jsem váš obrázek v novinách a všechno to a ačkoliv pravím, co bych neměl, říkám přeci, že jsem nedbal ani za mák těch článků, jež jste psal o Mexiku. Jste na omylu, úplně na omylu. Činíte chybu všech Gringů,¹ domnívajících se, že Mexičan jest bělochem. Ani jeden z nich není – Greazové, Spiggoti, Latinští Arneričané a všechna ostatní sebranka. Nikoliv, pane, ti nemyslí tak, jako myslíme my, ani neuvažují ani nejednají. I jejich násobilka jest rozdílná. Vy si myslíte, že sedmkrát sedm jest čtyřicet devět; ale ne u nich. Ti to vypočítají zcela odlišně. A bílé není u nich bílým. Dovolte, abych vám dal příklad. Koupíte-li kávu v malém pro domácnost v balíčkách jedno – nebo desetiliberních…«

»Jak veliký byl onen kus zlata, o kterém jste se zmínil?« vyptával jsem se. »Byl tak veliký jako největší z těchto?«

»Větší,« řekl klidně. »Větší než všechny ty kusy dohromady a pak ještě něco k tomu.« Ustal a pohlížel na mne upřeným zrakem. »Nevím, proč bych s vámi nevešel v celou tu věc. Máte reputaci, jíž může člověk důvěřovati, a četl jsem, že jste také provedl leccos velikého v dalekých krajích. Stále jsem chodil, hledaje někoho, jenž by se se mnou súčastnil na tomto podniku.«

»Můžete mi důvěřovati,« řekl jsem.

A tak tu nyní jsem, chrle do tisku celé vypravování, jak mně bylo vypravováno, když seděli jsme na lavičce při jezírku před palácem umění s křekem racků v uších. Škoda, měl dodržeti dostaveníčka se mnou. Ale já předbíhám.

Když jsme vykročili a opustili výstavní palác, abychom se poohlédli po sedadle, malá žena, snad asi v třiceti letech, s osmahlým obličejem farmářské ženy, přihopkovala k němu jako ptáče a připevnila se k jeho paži s přesností a jistotou kouska stroje.

»Zde tedy jsi!« zvolala. »Touláš se kolem a ani si na mne nevzpomeneš. «

Byl jsem jí představen. Bylo zřejmo, že nikdy o mně neslyšela a prohlížela si mne z pod klapek chytrýma očima, jež byly tak blízko sebe a bodavé a nepokojné jako oči ptáka.

»Snad mu nebudeš povídati o té couře?« prohlásila.

»Nu, Sáro, to jest obchod, jak vidíš,« dal se ostýchavě do vyjednávání. »Hledal jsem takového muže jako jest tento už dlouhou dobu a nyní, když jsem ho objevil, myslím, že mám právo obeznámiti ho se vším, co se mi přihodilo.«

Malá žena neodpověděla, ale sevřela jen pevně tenké rty. Hleděla přímo před sebe na Věž Klenotů s tak přísným výrazem, že jej nemohl změkčiti ani jas odraženého slunečního světla. Šli jsme pozvolna k jezírku, snažíce se získati nějakou neobsazenou lavičku, a usadili se s pocitem úlevy, když jsme svým nohoum stále chodícím ubrali váhu svého těla.

»Člověka vše tak smrtelně unavuje,« ujišťovala malá žena téměř zlostně.

Dvě labutě veslovaly na zrcadlící se ploše vodní a prohlížely si nás. Když se přesvědčily o naší skouposti i o tom, že nemáme u sebe oříšků, odpluly a Jones zpola obrácen ke své polovici, počal se svým vypravováním.

»Byl jste někdy v Ecuadoru? Pak poslechněte mé rady – a nejezděte tam. Ačkoliv to odvolávám, neboť vy i já můžeme se tam přece jednou vydati, máte-li ke mně důvěru a dosti odvahy na takovou cestu. Nuže, není tomu ani mnoho let, když jsem tam přijel na rezavé prohnilé uhelné lodi z Australie, čtyřicet dní od břehu k břehu. Její rychlost byla sedm uzlů, bylo-li vše příznivé, a my jsme prožili dva týdny bouře na severu od Nového Zélandu a strhali stroje dva dny cesty od pitcairnského ostrova.

»Nebyl jsem na ní lodníkem. Jsem strojvůdcem. Spřátelil jsem se však s kapitánem v Newcastlu a jel jsem jako jeho host až do Guayaquilu. Hleďte, slyšel jste jistě, že mzdy „dosahují ohromné výše na amerických železnicích“, v tom místě, od And do Quita. Tož tedy Guayaquil –«

»Jest to díra pro horečky,« přerušil jsem ho.

Julian Jones přikývl.

»Thomas Nast zemřel tam na ně za měsíc po přistání. Byl naším velkým americkým cartonistou,« dodal jsem.

» Neznám ho,« řekl krátce Julian Jones. »Vím ale, že nebyl prvním z těch, kteří zemřeli. Hleďte, jak jsem to tam našel. Stanoviště lodivodů jest šedesát mil po proudu řeky. „Jak jest s horečkou?“ ptal jsem se lodivoda, jenž přišel na palubu brzy z rána. „Vidíte tu hamburskou bárku,“ řekl, ukazuje na větší zakotvenou loď. „Kapitán a čtrnáct lidí jest na ní už mrtvo a kuchař a dva muži právě umírají a ti jsou poslední z celé posádky.“

»A věřte, mluvil pravdu. Právě tehdy umíralo čtyřicet lidí denně v Guayaquilu na žlutou zimnici. To nebylo však ještě ničím, jak jsem se přesvědčil. Morová nákaza a neštovice řádily tu, zatím co úplavice a zánět plic ztenčoval obyvatelstvo a železnice řádila nejhůř ze všech. To jest skutečná pravda. Pro ty, kdož rozhodli se po ní jeti, byla nebezpečnější, než všechny ostatní nemoce dohromady.

»Když jsme spustili kotvy v Guayaquilu, půl tuctu kapitánů z jiných parníků přišlo na palubu varovati našeho kapitána, aby nedovolil nikomu z lodní posádky neb z důstojníků vystoupiti na břeh, leda ty, které by chtěl ztratiti. Pro mne připlula loďka z Duranu, jenž leží na druhé straně řeky a jest konečnou stanicí železniční. Na loďce připlul muž, jenž skokem ocitl se na palubě, jak byl žádostiv dostati se na loď. Když se ocitl na lodi, neměl ani času s námi hovořiti. Opřel se toliko o zábradlí, zahrozil pěstí k Duranu a vykřikl: „Vyzrál jsem na tebe! Vyzrál jsem na tebe!“

»„Na koho jste vyzrál, příteli?“ ptal jsem se ho. „Na železnici,“ řekl, když odepínal přesky a odpínal velkou čtyřiačtyřicetní ráže automatickou pistol z pod svého kabátu na levé straně, kde ji nosil. „Setrval jsem tak dlouho, jak jsem se zavázal – tři měsíce – a nedostala mne. Byl jsem průvodčím vlaku.“

»A to byla železnice, na níž jsem měl pracovati. To však nebylo ničím proti tomu, co mi vyprávěl v nejbližších několika minutách. Železnice vedla od kraje jezera u Duranu vzhůru dvanáct tisíc stop na Cimboraso a dolů zase deset tisíc stop ke Quitu na druhé straně pohoří. Bylo to tak nebezpečné, že vlaky za noci vůbec nejezdily. Obecenstvo, jež dále projíždělo, muselo vystoupiti a spáti za noci v městečkách, zatím co vlak čekal, až do svítání. Každý vlak vezl ssebou stráž ecuadorských vojáků, kteří byli ze všech nejnebezpečnější. Měli chrániti posádku vlaku, ale kdykoli došlo k nějaké nepříjemnosti, sejmuli pušky a přidali se k davu. Kdykoli došlo k nějakému železničnímu neštěstí, první výkřik Spiggotů byl „zabte Gringy!“ Vždycky to tak činili a počali zabíjeti posádku vlaku, a jaké pak měli vyhlídky cestující, kteří unikli smrti při železničním neštěstí. Což jest jejich způsob počítání, jak jsem vám o tom vyprávěl před chvílí, že jest totiž odlišné od našeho.

»E co! Než skončil den, mohl jsem se sám přesvědčiti, že onen bývalý průvodčí vlaku nelhal. Bylo to u Duranu. Měl jsem jeti s prvním oddílem do Quita, kam jsem měl vyjeti následujícího rána – neboť jenom jediný vlak jel vždy za čtyřiadvacet hodin. Bylo to odpoledne prvého dne asi kolem čtyř hodin, když nastal výbuch kotlů na lodi Govermor Hancock a loď se potopila podél doku do hlubiny šedesáti stop. Byla to veliká převážecí loď, jež převážela železniční cestující přes řeku do Guayaquilu. Byla to zlá příhoda, ale horší bylo, co následovalo. O půl čtvrté počaly přijížděti silně obsazené vlaky. Byl svátek a přijížděly z výletu z venkova guayaquilského, a to bylo obecenstvo vracející se zpět.

»A všechny ty zástupy – bylo jich na pět tisíc – chtěly býti převezeny přes řeku a loď byla na dně řeky, což ovšem nebyla naše vina. Ale dle počtu Spiggotů bylo to naší vinou. „Zabte Gringy!“ zařval jeden z nich. A teď to začlo. Většina z nás unikla jen o vlásek. Pádil jsem v patách vrchního strojníka, jenž nesl na rukou své nemluvně, k lokomotivám, jež právě vyjížděly. Víte totiž, tam, v té krajině, daleko všeho, musí se v první řadě snažiti zachrániti lokomotivy v takovém případě, poněvadž bez nich nemohly by jeti vlaky. Půl tuctu amerických žen a právě tolik dětí krčilo se na podlaze vozů, když jsme vyjížděli; a ecuadorští vojáci, kteří měli přece chrániti naše životy a majetek, pustili se do toho se svými puškami a vystřelili jistě po nás aspoň tisíc ran, než dostali jsme se z dostřelu.

»Tábořili jsme daleko mimo město a nevrátili jsme se, abychom uklidili trosky, až následujícího dne. Bylo to uklízení. Každý vůz, dýchavičná přesunovací lokomotiva, ba i ruční vozíky, jež davy Spiggotů objevily na doku, byly smeteny do vody šedesát stop hluboké, navrch potopené lodi Governor Hancock. Spálili strážní domek, zapálili příruční sklady uhelné a rozházeli dílny na opravu. Ano, a pak tu byli tři z našich druhů, již museli býti velmi rychle pohřbeni. Jak víte, jest tam dole velmi horko.«

Julian Jones ustal na dlouhou chvíli a přes ramena studoval výraz obličeje své ženy, hledící přímo před sebe.

»Nezapomněl jsem na onen kus zlata,« ujišťoval ji. »Ani na onu couru,« zasyčela malá žena zjevně na potápky, veslující na hladině jezírka. »Blížím se k onomu zlatu už teď…«

»Nebylo vůbec žádného důvodu, abys zůstal v tak nebezpečné zemi,« utrhla se na něho jeho žena.

»Nu, Sáro,« domlouval se. »Vždyť jsem pracovat pro tebe.« A obrátiv se ke mně, vysvětloval: »Risiko bylo veliké, ale právě tak byla velká mzda. Vydělával jsem až pět set ve zlatě. A zde byla Sára, čekajíc na mne v Nebrasce…«

»A zasnoubeni po dva roky,« postěžovala si Věži Klenotů.

»… a já na stávce a stižen tyfem tam v Austrálii a vším,« pokračoval. »A měl jsem štěstí na té železnici. Hleďte, já viděl chlapíky právě přijedší ze Spojených Států, jak umírali, z nichž někteří nebyli ani týden v práci. Když nepodlehli nemocem a železnici, pak je dostali Spiggoti. Ale nebyl to můj osud, ani tehdy ne, když jsem sjel se svým strojem na dno čtyřicet stop hlubokého výmolu. Ztratil jsem svého topiče; a průvodčí vlaku a ředitel vozby (jenž náhodou jel do Duranu, aby setkal se tu se svojí nevěstou) měli uříznuty hlavy od Spiggotů, které parádovaly pak na kůlech. Ale já ležel tiše jako hmyz pod vrstvou uhlí několik stop vysoké, ležel tam den a noc, až všechno rozčilení zchladlo. Ano, já byl šťastný. Nejhorší, co se mi přihodilo, bylo nastuzení a jednou jsem »měl vřed. Ale ti druzí! Zmírali jako mouchy žlutou zimnicí, zánětem plic, Spiggoty a železnicí. Sotva jsem se s některým seznámil, už zmíral – všichni, až na topiče jménem Andrews.

»Vedlo se mi dobře hned od počátku a bydlel jsem v Quito v domě s velikými španělskými dlaždicemi na střeše, který jsem pronajal. A nikdy neměl jsem nepříjemností se Spiggoty, nechávaje je vplížiti se do vozu jako slepé cestující. Abych je vyhodil? Nikdy! Viděl jsem, že Jack Harris vyhodil jich několik a že jsem brzy byl na jeho pohřbu – mio pronto –«

»Mluv anglicky,« zasyčela vedle něho malá žena.

»Sára nemůže prostě vystáti, slyší-li mne mluviti španělsky,« omlouval se, »Působí to velmi neblaze na její nervy, že jsem ji slíbil, že nebudu tak mluviti. Nu, jak jsem byl řekl, všechno šlo dobře a já střádal mzdu, abych mohl vrátiti se do Nebrasky a oženiti se se Sárou, když jsem se srazil s Vahnou –«

»Tou courou!« zasyčela Sára.

»Nu, Sáro,« vymlouval ji její manžel, tyčící se obr. »Přece se musím o ní zmíniti, jinak bych nemohl vyprávěti o onom kuse zlata. – Bylo to jedné noci, kdy jsem jel s lokomotivou – ne vlakem – dolů do Amata asi třicet mil vzdáleného od Quita. Seth Manners byl můj topič. Zaváděl jsem ho do strojvůdcovství a nechal jsem ho říditi lokomotivu, zatím co seděl jsem na jeho místě, přemýšleje tady o Sáře. Dostal jsem od ní právě dopis, v němž mne prosila jako obyčejně, abych se vrátil domů a narážela jako obyčejně na nebezpečí, jež číhá na neženatého člověka, jako jsem já, toulajícího se volně v zemi plné seňorit. Bože! Kdyby je byla bývala mohla jenom viděti. Pravými postrachy byly, majíce tváře namalovány bíle jako mrtvoly a rty červené jako – jako některé trosky vlaků, jež jsem pomáhal uklízeti.

»Byla příjemná dubnová noc, ani závan větru a ohromně veliký měsíc svítil právě nad vrcholem Čimborasa. – Nějaká hora, pane! Železnice lemovala ji dvanáct tisíc stop nad hladinou mořskou a její vrchol byl ještě deset tisíc stop vyšší.

»Snad jsem dřímal, když Seth řídil stroj; v tom ale náhle zabrzdil tak silně, že bych byl málem vyletěl oknem ven.

»Co se děje,« zařval jsem a »u čerta« zvolal Seth, když jsme oba vyhlíželi, co to jest na kolejích. Souhlasil jsem úplně se Sethem, pokud se týče jeho poznámky. Bylo to indiánské děvče – a věřte mi, Indiáni nejsou Spiggoti žádným způsobem. Sethovi se podařilo zastaviti právě dvacet stop před ní – jeli jsme totiž s vrchu! Ale to děvče! Byla –«

Viděl jsem, jak celá bytost paní Jonesové ztuhla, ačkoliv stále upírala pohled na dvě potápky, jež proháněly se v mělčině laguny před námi, »Coura!« zasyčela nelibě. Při tomto zvuku Jones ustal, ale pokračoval okamžitě dále.

»Bylo to veliké děvče, štíhlé a útlé, znáte je přec, s černými vlasy splývajícími až dolů a stála tam docela beze strachu majíc vztažené paže, aby zastavila stroj. Měla na sobě zvláštní druh přikrývky ovinutou kolem těla ne ze sukna, nýbrž z koží jemných a jako hedvábných. To bylo vše, co měla na sobě –«

»Coura!« vydechla paní Jonesová.

Ale pan Jones pokračoval, ponechávaje jí dojem, že neslyšel jejího přerušení.

»To je pěkný způsob zastaviti lokornotivu,« postěžoval jsem si Sethovi, když jsem slézal dolů k pravé straně koleje. Šel jsem dále kolem našeho stroje až k dívce a co si myslíte? Její oči byly úplně pevně zavřeny. Třásla se tak mocně, že jste to mohl viděti v měsíčním světle. A byla také bosa.

»Co se děje?« řekl jsem ne příliš jemně. Pohnula sebou, zdálo se, že se probouzí ze svého strnutí a otevřela oči. Poslyšte! Byly velké a černé a krásné. Věřte, byla to krasavice –«

»Coura!«, při kterémžto zasyčení obě potápky odpluly několik stop od kraje. Ale Jones ovládal se při tom úplně a ani nemrkl.

»Proč zastavujete lokomotivu?« naléhal jsem na ni ve španělském jazyku. Žádná odpověď. Dívala se ztrnule na mne, pak na oddechující lokomotivu a pak propukla v pláč, což, jak mi sám doznáte, jistě není obvyklým zjevem u indiánské ženy.

»Chcete-li se tímto způsobem svésti,« vyhrkl jsem na ni ve spiggotské španělštině, což jest poněkud odlišné, jak mi říkali, od správné španělštiny. – »pak budete rozmazaná po celém předku lokomotivy a můj topič bude vás muset seškrabat i.«

»Moje spiggotská španělština nebyla, čím bych se mohl vychloubati, ale přece jsem pozoroval, že mi porozuměla, ačkoliv jenom zavrtěla hlavou a nemluvila. Ale u velkého Mojžíše, byla to krasavice –«

Podíval jsem se pozorně na paní Jonesovou, jež mne musela zachytiti zrakem, neboť zamumlala:. »Kdyby jí nebyla, myslíte, že by ji vzal do svého domu, aby tam žila?«

»Nu, přestaň, Sáro,« protestoval. »To není správné, vždyť to jen vypravuji. – V nejbližším okamžiku zařval na mne Seth: »Což tu zůstanete po celou noc?«

»Pojďte,« řekl jsem dívce, »a vylezte si nahoru. Ale podruhé, až budete se chtíti svésti, nezastavujte lokomotivu mezi stanicí. Šla se mnou. Ale když jsem se přiblížil k stupátku a obrátil jsem se, abych jí pomohl nahoru, nebylo jí tam. Šel jsem opět ku předu. Nebyla po ní ani známka. Nahoře a dole byly pouhé útesy a koleje běžely vpřed na sto stop, aniž by na nich bylo co viděti. A pak jsem ji postřehl skrčenou právě těsně před strojem, že bych býval skoro na ni šlápl. Kdybychom byli jeli dále, přejeli bychom ji ve vteřině. Všechno to bylo tak nerozumné, že jsem si nikdy nedovedl vysvětliti její jednání. Snad se pokoušela o sebevraždu. Uchopil jsem ji v zápěstí a ne příliš jemně srazil jsem ji k nohoum. A pak šla se mnou docela dobře. Ženy vždycky vědí, když muž to myslí vážně.«

Pohleděl jsem s tohoto Goliáše k jeho malé ženě a divil se, jestli se kdy pokusil i u ní dokázati, že to myslí vážně.

»Seth nejprve se vzpouzel, ale já jsem jí pomohl na stroj a posadil ji vedle sebe –«

»A Seth, myslím, byl zaměstnán řízením stroje,« poznamenala paní Jonesová.

»Vždyť jsem ho zaučoval či ne?« protestoval pan Jones. »A tak jsme jeli dále do Amata. Ani jednou neotevřela ústa a sotva se stroj zastavil, vyskočila na zem a zmizela. Jakoby nic. Ani děkuji. Nic.

»Ale následujícího rána, když jsme chtěli vyjeti do Quita s tuctem vozů naložených kolejnicemi, byla už ve voze čekajíc na nás; a za denního světla mohl jsem pozorovati, že jest ještě hezčí než byla noc před tím.

»Eh! Nějak si vás přivlastnila,« ušklíbl se Seth. A také to tak vyhlíželo. Jen tam stála a dívala se na mne – na nás – jako přítulný pes, jehož máme rádi a jehož jsme chytli s pletencem salámů a který docela dobře ví, že na něj nevztáhneme ani ruky. »Táhni!« řekl jsem pronto. (Paní Jonesová prozradila svou přítomnost trhnutím těla při tomto španělském slově.) »Nu, vidíš, Sáro, nemohl jsem ji k ničemu potřebovat hned z počátku.«

Paní Jonesová se vypjala. Její rty pohybovaly se bezhlasně, ale já věděl, jaké slabiky vyjadřují.

»A co mi bylo nejhroznější, že Seth si tropil ze mne šašky, „Té se nezbavíte,“ řekl. „Zachránil jste jí život…“

„Ne já,“ odsekl jsem ostře. „Byl jste to vy.“

„Ona však myslí, že jste to byl vy, což jest totéž,“ opáčil rychle. „A nyní náleží vám. Zvyk země, jak byste měl vědět.“«

»Pohanský,« řekla paní Jonesová a ačkoli, její zrak byl stále upřen na Věž Klenotů, věděl jsem příliš dobře, že si docela nevšímá její architektury.

»„Přišla, aby pro vás dělala lehkou domácí práci,“ vysmíval se Seth. Nechal jsem ho řádit, ačkoli později přidržoval jsem ho k tomu, aby pilně přihazoval uhlí a dal ústům pokoj. Poslyšte, když jsem dostihl místa, kde jsem ji sebral a zastavil vlak, aby vystoupila, klekla přede mnou, objala pevně má kolena a usedavě lkala nad mýma botama. Co jsem měl dělat?«

S nepostižitelným pohybem, jehož jsem však postřehl, paní Jonesová dala na jevo, že ví docela dobře, co by ona udělala.

»A v tom okamžiku, když jsme přijeli do Quita, učinila totéž, co před tím – zmizela. Sára mi nikdy nevěří, když jí říkám, jakou jsem pocítil úlevu, když zmizela. Neměl jsem se však dlouho radovati. Přišel jsem domů a těšil jsem se na dobrý oběd, jejž mi moje kuchařka připravila. Byla z větší části Spiggotka, z pola Indiánka a její jméno bylo Paloma. – Nuže, Sáro, neříkal jsem ti přeci, že byla starší než babička a že vyhlížela spíše jako bručoun než hrdlička? Věřte, neměl jsem ani chuť k jídlu, když byla kolem mne a když jsem ji mohl viděti. Ale upravila mi vše velmi pohodlně a byla velmi hospodářská, když se jednalo o nakupování.

»Toho odpoledne po dlouhé siestě, co myslíte, že jsem nalezl v kuchyni, právě tak zdomácnělé, jakoby tam odjakživa patřilo, – než ono indiánské děvče. A stará Paloma štěbetala u nohou děvčete a hladila její kolena a nohy, jakoby měla rheumatismus, ačkoliv jsem věděl, že toho není, podle toho, jak jsem pozoroval její chůzi, – a stále ji hladila při podivném žvatlavém nápěvu. Obořil jsem se na ně. Jak Sára ví, nikdy jsem nemohl snésti ženy v domě – myslím mladé, nevdané ženy. Ale vše bylo marné. Stará Paloma postavila se za děvče a prohlásila, půjde-li děvče, že půjde rovněž. Zároveň mne nazvala tak různými výrazy pošetilců, že byste je marně hledal v anglickém jazyku. Jistě by se ti líbila španělská řeč, Sáro, abys se mohla vyjadřovati v tolika různých výrazech, a jistě by se ti zalíbila i stará Paloma. Byla to ostatně dobrá žena, ačkoliv neměla zubů a její obličej byl s to zabíti chuť k jídlu silného muže.

»Poddal jsem se. Musel. Mimo výmluvu, že potřebuje Vahninu pomoc v domě (což ovšem nebylo pravda), stará Paloma nikdy neřekla, proč tak přilnula k onomu děvčeti. Ať tak či onak, Vahna byla tichou bytostí, nikdy v cestě. A nikdy se netoulala. Seděla doma, žvatlajíc s Palomou, vypomáhajíc jí v práci. Netrvalo však dlouho, když jsem došel přesvědčení, že se něčeho obává. Hleděla mnohokráte tak úzkostlivě, že to až bolelo, zejména když někdo přišel na návštěvu, jako na příklad nějací hoši k vůli hře pedra. Hleděl jsem vyzvěděti od Palomy, co to děvče rmoutí, všechno však, co stará ta žena učinila, bylo, že vzhlédla úzkostlivě vzhůru a zavrtěla hlavou, jakoby všichni ďáblové pekla měli nás náhle navštíviti.

»A pak jednoho dne Vahna měla hosta. Přišel jsem zrovna z práce a trochu jsem se s ní bavil – musel jsem přece býti zdvořilý, i když se tak vetřela ke mně a přišla nadobro žíti v mém domě – když jsem postřehl podivný výraz v jejích očích. Ve dveřích stál indiánský hoch. Vyhlížel jako ona, byl však mladší a štíhlejší. Uvedla jej do kuchyně a museli míti asi mezi sebou dlouhou rozmluvu, poněvadž neodešel až hodně po soumraku. Odešel jsem dříve a když jsem se vrátil domů, vložila Paloma ohromný kus zlata do mých rukou, pro nějž Vahna hocha poslala. Ten kus skutečně vážil plné dvě libry a měl cenu více než pět set dolarů. Vysvětlovala mi, že Vahna si přála, abych to přijal jako odměnu za její vydržování. Musel jsem to přijati, abych měl pokoj v domě.

»Pak po dlouhé době přišel jiný host. Seděli jsme před krbem…«

»On a ta coura,« poznamenala paní Jonesová. »A Paloma,« rychle dodal.

»On a jeho kuchařka a jeho ochránkyně rodinného ohně seděli před krbem,« opravila.

»Nu, já připouštím, že mne Vahna měla velice ráda,« ujišťoval nerozvážně, pak se ale opravil poněkud opatrně: »Jistě více než jí příslušelo, zvláště když viděla, že jí nejsem zrovna nakloněn.

»Nuže, jak jsem pravil, měla jiného hosta. Byl to belhavý, veliký, bělovlasý, starý Indián s nosem jako orel. Vstoupil přímo dovnitř bez zaklepání. Vahna vyrazila ze sebe slabý výkřik, jenž byl zpola štěkotem, zpola vzdechem, a shroutila se na kolena přede mnou, obracejíc ke mně své srnčí oči a k němu oči srny, jež měla býti zabita a jež se tomu vzpírá. Pak po celou minutu, jež zdála se býti věčností, ona a ten starý chlap dívali se upřeně na sebe. Paloma byla první, jež promluvila v jeho vlastní řeči, neboť on jí odpovídal. Ale, Bože, jestli on nebyl nějaká veliká nebo vznešená bytost! Stará kolena Palomy se třásla a plazila se před ním jako pes. A to všechno v mém vlastním domě! Vyhodil bych ho za límec, ale byl přece jen tuze starý.

»Bylo-li to vše, co řekl Vahně, tak strašlivé, jak se při tom jevil! Poslyšte! Zrovna na ni slova chrlil. Ale Paloma stále brumlala a pletla se do řeči, až konečně něco, co řekla, ho upokojilo, poněvadž obličej jeho vzal na sebe mírné tahy. Prohlédl si mne a vyhrkl několik otázek na Vahnu. Sklonila hlavu, vyhlížela velice pošetile a začervenala se a pak odpověděla jediným slovem a zavrtěla hlavou. A po té obrátil se a zmizel. Myslím, že řekla „Ne“.

»Po nějakou dobu po této příhodě byla Vahna rozčilena, kdykoli mne viděla. V takových chvílích uchýlila se na nějakou dobu do kuchyně. Ale po nějakém čase počala opět tráviti svoje chvíle ve velikém pokoji. Byla stále velice ostýchavou, ale pronásledovala mne všude těma svýma velikýma očima…«

»Coura!« slyšel jsem zřetelně. Ale Julian Jones i já byli jsme tomu už docela uvyklí.

»Nepopírám, že jsem se rovněž o ni zajímal – ó, nikoliv v tom smyslu, ve kterém Sára to vždycky myslí. Spíše onen dvouliberní kus zlata mne zajímal. Kdyby mi Vahna prozradila, odkud ho získala, mohl bych říci sbohem železnici a vrátiti se do Nebrasky k Sáře.

»A pak se to stalo… čirou náhodou. Přišlo psaní z Wisconsinu. Moje teta Elisa zemřela a zanechala mi velkou farmu. Výskl jsem si, když jsem to četl; mohl jsem se docela dobře mírniti ve své radosti, neboť jsem byl o to okraden potom soudy a právníky – nezískal jsem ani centu a ještě jim platím splátky dosud.

»Tenkráte jsem toho ovšem nevěděl; a připravoval jsem se k návratu do božské země. Paloma se hněvala a Vahna dala se do pláče. „Nechoďte! Nechoďte!“ to byla její písnička. Ale já dal výpověď a napsal dopis tadyhle Sáře – není-liž pravda, Sáro?

»Té noci, když jsme seděli u krbu jako po pohřbu, Vahna poprvé opravdu rozvázala.

»„Nechoďte,“ řekla mi, zatím co stará Paloma přikyvovala na znamení souhlasu. „Ukáži vám, kde dostal můj bratr onen kus zlata, nepůjdete-li.“

„Příliš pozdě,“ řekl jsem. A vyprávěl jsem, proč.«

»A řekl jí o mně, že čekám na něho v Nebrasce,« poznamenala paní Jonesová studeně a pohněvaně.

»Nu, Sáro, proč bych měl dělat bolest tomu ubohému indiánskému děvčeti? Toť se ví, že jsem to neřekl.

»Nuže, ona a Paloma rozmlouvaly mezi sebou ještě chvíli po indiánsku a pak ona řekla: „Zůstanete-li, ukáži vám největší kus zlata, jenž jest otcem všech ostatních kusů.“

„Jak veliký?“ ptal jsem se. „Tak jako já?“ Zasmála se. „Větší než vy, mnohem, mnohem větší.“ „Tak veliké nerostou,“ řekl jsem. Prohlásila však, že je viděla, a Paloma to potvrdila. Věřte, když jste je tak poslouchal, mohl jste si mysleti, že jsou celé miliony v tom jediném kusu zlata. Paloma jej sice nikdy neviděla, ale slyšela o něm. Bylo to tajemství kmene, do něhož ona, jsouc toliko zpola Indiánkou, nemohla býti zasvěcena.«

Julian Jones ustal a povzdechl.

»A tak na mne naléhaly, že jsem konečně podlehl…«

»Té couře,« řekla paní Jonesová náhle jako drzé ptáče.

»Nikoli, ale tomu zlatu. Maje farmu tety Elisy, byl jsem dosti bohat, abych zanechal služby na železnici, ale přece jenom ne tak bohat, abych se obrátil zády k velikým penězům – a já si opravdu nemohl pomoci, abych nevěřil těm dvěma ženám. Ach! Vždyť jsem se mohl státi druhým Vanderbiltem nebo J. P. Morganem. Tak jsem si myslel, a počal jsem vyzvídati na Vahně. Ale nedostal jsem z ní ničeho. „Pojďte se mnou,“ řekla. „Můžeme býti zpět v několika týdnech se vším tím zlatem, jež oba můžeme unésti.“

„Vezmeme soumara anebo několik soumarů,“ navrhoval jsem. To odmítla. A Paloma s ní souhlasila. Bylo to příliš nebezpečné. Indiáni by nás chytili.

»Oba jsme tedy vyšli za měsíční noci. Šli jsme jenom v noci a odpočívali jsme ve dne. Vahna mi nedovolila ani roznítiti ohně a já jsem hrozně postrádal své kávy. Stoupali jsme do skutečných vysokých hor hlavního hřbetu And, kde sníh v jednom průsmyku činil nám značné nepřijemosti; ale děvče znalo stezky a ačkoliv jsme nemařili času, trvalo to plný týden, než jsme tam dostihli. Znal jsem všeobecný směr naší cesty, poněvadž jsem nesl kapesní kompas. A tento všeobecný směr jest vše, co potřebuji znáti, abych se tam dostal! Nelze zablouditi. Není jiného útesu podobného ve světě. Nuže, nebudu vám vypravovati o jeho zvláštním tvaru, ale když se tam jednou spolu vydáme z Quita, povedu vás přímo k němu.

»Není to snadné vyšplhati se na něj a není člověka na světě, jenž by se tam mohl vyšplhati v noci. To jsme museli učiniti za denního světla a nedostihli jsme vrcholu dříve, až po západu slunce. Věřte, mohl bych vám vypravovati hodiny a hodiny o poslední části našeho šplhání, ale nebudu. Vrchol byl plochý jako kulečník ve velikosti asi čtvrt akru a byl téměř prost sněhu. Vahna mi řekla, že prudké větry, jež tu obyčejně dují, zbavují ho sněhu.

»Byli jsme udýcháni a já dostal horskou nemoc v takovém stupni, že jsem si musel odpočinouti. Pak, když měsíc vyšel, zkoumali jsme kolem. Netrvalo to dlouho a já jsem ani nepostřehl ani necítil ničeho, co by vyhlíželo jako zlato. A když jsem se ptal Vahny. smála se jenom a tleskala rukama. Zatím moje horská nemoc se hrozně zhoršila a já usedl na veliký balvan, čekaje, až se mi trochu uleví.

»„Pojďte nyní,“ řekla, když jsem se cítil lépe. „Zanech svých pošetilostí a řekni mi, kde je ten kus zlata.“

„Je vám blíže, než jsem kdy byla já,“ odpověděla, zatím co její oči roztouženě plály. „Vy Gringové všichni jste stejní. Zlato jest láska vašeho srdce a ženy u vás ničeho neznamenají.“

»Neřekl jsem jí ničeho. Nebyla k tomu chvíle, abych jí vyprávěl tu o Sáře. Zdálo se však, že Vahna vybavila se ze stísněných svých pocitů, smála se zase a škádlila mne. „Jak se vám líbí?“ tázala se. „Co?“ „Onen kus zlata, na kterém sedíte.“

»Vyskočil jsem, jako bych seděl na žhavých kamenech. Všechno to byla skála. Sklesl jsem na mysli. Buď se zbláznila anebo to byl její způsob žertování. Zmýlil jsem se však v obou směrech. Podala mi sekeru a vyzvala mne, abych sekl do balvanu, což jsem učinil několikráte a žlutá místa objevila se po každé ráně. Můj Bože! Bylo to zlato! Celý ten ohromný balvan!«

Jones vztýčil se najednou v celé své výši, rozpřáhl dlouhé své paže a zadíval se v jižní oblohu. Jeho pohyb poděsil labuť, jež připlula blíže s přátelskými úmysly. Náhlý její ústup byl proti mysli jedné tlusté staré dámy, jež zabručela a hodila jí sáček oříšků. Jones se posadil a pokračoval:

»Zlato, pravím vám, pravé zlato, tak čisté a jemné, že jsem mohl usekati celé plátky. Bylo povléknuto jakýmsi druhem nepromokavého barviva nebo nějakým lakem obsahujícím asfalt nebo něco podobného. Ký div, že jsem všechno to pokládal za pouhou skálu. Byla deset stop dlouhá a zužovala se k oběma koncům jako vejce. Zde. Podívejte se.«

Vyňal z kapsy kožené pouzdro, otevřel je a vybavil předmět, zabalený v hedvábném papíře. Vybalil jej a vložil v moji ruku plátek čistého měkkého zlata velikosti asi desetidolaru. Všiml jsem si šedé hmoty na jedné jeho straně, jíž byl natřen.

»Usekl jsem jej s jednoho konce toho balvanu,« pokračoval Jones, vkládaje zase plátek do papíru a koženého pouzdra. »A bylo štěstím, že jsem jej vložil do své kapsy. Neboť v tom za sebou uslyšel jsem hlas – spíše jako zachroptění než hlas, když tak přemýšlím. A v tom už tu stál onen belhavý starý chlap s orličím nosem, jenž nás přepadl jednoho večera. A s ním. bylo asi třicet Indiánů, samí štíhlí mladí muži.

»Vahna klesla na zem, dala se do nářku, ale já jí řekl: „Jdi a urovnej to s nimi.“

„Ne, ne,“ volala. „To jest smrt. S Bohem, amigo…“«

V tom paní Jonesová sebou škubla, ale její manžel zarazil už předem její proud řeči.

»„Pak pojď a bojuj se mnou,“ řekl jsem jí. A ona šla. Byla jako ďáblice tam na tom vrcholku, kousajíc a škrábajíc jako pravá kočka. A já nelenil rovněž, ačkoliv jediné, co jsem při sobě měl, byla sekera a dlouhé moje ruce. Bylo jich na mne příliš mnoho a nebylo tu místa, o něž bych se mohl opříti a chrániti tak útok ze zadu. Když jsem přišel k vědomí, chvíli po té, když mne praštili do hlavy – zde, sáhněte.«

Sejmuv klobouk, Julian Jones vedl konečky mých prstů plavými svými vlasy, až zapadly do prohlubiny. Byla zplna tři palce dlouhá a vnikala až do samé kosti lebky.

»Když jsem přišel k vědomí, byla tu Vahna roztažená na balvanu zlata a ten starý chlap s nosem mumlal slavnostně, jakoby prováděl nějaký druh náboženských obřadů. V ruce měl kamenný nůž – znáte jej, tenký, ostrý, z oné hmoty, ze které tvoří si hlavičky šípů. Nemohl jsem ani pozvednouti rukou, neboť mne drželi a mimo to byl jsem příliš sláb. A konečně onen kamenný nůž byl pro ni, neboť mne nepokládali ani za hodna zabíti mne tam na onom posvátném útesu. Shodili mne odtamtud dolů jako mrchu.

»Ještě dnes vidím svit měsíce, jak ozařoval útesy skal, bělavé jako sníh, když jsem letěl dolů. Pane, byl to pád s výše pěti set stop, jenže jsem ho nedokončil. Padl jsem do veliké sněhové závěje v průlomu skalním. A když jsem pak přišel k vědomí (po dlouhých hodinách, neboť byl už jasný den, když jsem spatřil slunce), nacházel jsem se v pravidelné sněhové jeskyni nebo, chcete-li, v tunelu, jenž byl vytvořen vodou z tajícího sněhu, stékající se hřbetu skal. Několik jen kroků stranou a byl bych býval zabit. Byl to opravdu zázrak, opravdu.

»A zaplatil jsem to draze. Trvalo to dvě léta a snad ještě déle, než jsem si uvědomil, co se vlastně stalo. Vše, co jsem si pamatoval, bylo, že se jmenuji Julian Jones, že jsem byl na výluce v oné ohromné stávce a že jsem vešel ve sňatek tuhle se Sárou. To jest pravda. Nevěděl jsem o ničem, co se stalo mezitím, a když Sára pokoušela se se mnou o tom mluviti, působilo mi to hrozné bolesti v hlavě. Myslím, že s mojí hlavou něco bylo, vím to docela dobře.

»A pak jednou, sedě na pavlači farmářského stavení jejího otce tam v Nebrasce, za měsíčního večera, pamatuji se, jak Sára vyšla a vložila zlatý plátek v mé ruce. Nalezla jej právě pod odtrženým papírem, jímž byl vylepen starý kufr, jejž jsem přinesl ssebou z Ecuadoru – já, jenž po dvě léta ani nevěděl, že jsem byl v Ecuadoru, nebo v Austrálii, a vůbec nic! Nuže, seděl jsem a díval jsem se za svitu měsíčního na ten plátek, obraceje jej znova a znova a přemýšleje, co to asi jest a odkud asi pochází, když náhle zaluplo mi v hlavě, jakoby se tam cosi zlomilo, a já jsem viděl Vahnu roztaženou na onom velikém balvanu zlata a starého chlapa s nosem, mávajícího kamenným nožem a… všechno. To jest, všechno to, co se stalo od té doby, když jsem poprvé opustil Nebrasku, až ke chvíli, když jsem se vyhrabal k dennímu světlu ze sněhu po té, když mne shodili dolů se skály. Ale všechno, co se stalo potom, zapomněl jsem úplně. Když mi Sára řekla, že jsem jejím manželem, ani jsem ji neposlouchal. Celá její rodina a kněz, který nás oddával, museli mne teprve přesvědčiti.

»Později psal jsem Sethu Mannersovi. Železnice ho dosud nezabila a vypsal mi toho hodně. Ukáži vám ta psaní. Mám je v hotelu. Jednoho dne, píše v dopise, když jel vlakem, vyškrábal jsem se na koleje. Nešel jsem vzpřímeně, lezl jsem toliko. Zprvu pokládal mne za tele nebo velikého psa. Nevyhlížel jsem nijak lidsky, psal mi, a nepoznával jsem ho, ani cokoliv jiného. Pokud tak mohl souditi, bylo to asi deset dní od té doby, co jsem byl shozen se skály, než mne Seth sebral. Co jsem jedl, ani nevím. Možná, že jsem vůbec nejedl. A pak přišli lékaři v Quitu a Paloma, která mne ošetřovala (ona musela vložiti onen zlatý plátek do mého kufříku), až konečně se shodli na tom, že jsem člověkem pomateným a železnice poslala mne zpátky do Nebrasky. Ať tak či onak, to jest, co mi psal Seth. Já sám nevím o tom ničeho. Ale Sára tuhle to ví. Korespondovala se železnicí dříve, než mne odeslali a projednávala všechny ty věci.«

Paní Jonesová kývala na souhlas jeho slovům, vzdychla a projevila neomylné známky touhy, že by mohli už jíti.

»Od té doby nebyl jsem schopen práce,« pokračoval její manžel. »A nemohu se domysliti, jak bych mohl získati toho balvanu zlata. Sára má svoje vlastní peníze, ale ta nepustí ani halíř…«

»Do té země už nepůjde!« vyhrkla.

»Ale, Sáro, Vahna jest mrtvá – víš to přece,« protestoval Julian Jones.

»Nevím o ničem,« odpověděla resolutně, »leda to, že ta země není místem pro ženatého člověka.«

Její rty pevně se sevřely a oči upíraly se v místa, kde odpolední slunce pomalu nořilo se v červánky. Díval jsem se chvíli na její obličej, bělavý, tlustý, nevýrazný, a obrátil se k jejímu muži.

»Jak si vysvětlíte to ohromné množství zlata na tom místě?« ptal jsem se Juliana Jonese. »Snad zlatý meteor nějaký, který spadl s oblohy?«

»Ani zdání.« Zavrtěl hlavou. »Byl tam zanesen Indiany.«

»Tak vysoko do hor? – a tak ohromné váhy a velikosti!« namítal jsem.

»Docéla snadno,« usmál se. »Také jsem se nad tím pozastavoval, když se mi vrátila pamět. „U všech všudy…“ říkal jsem a pak jsem trávil celé hodiny, přemýšleje o tom. A pak, když jsem si konečně zjednal na to odpověď, byl jsem všecek pitomý, jak to bylo snadné.« Ustal chvíli a pak prohlásil: »Oni to tam nedonesli.«

»Ale vždyť jste právě řekl, že donesli.«

»Donesli a nedonesli,« byla jeho záhadná odpověď. »Ovšem, že tam nedonesli onen ohromný balvan zlata. Co činili, bylo, že tam donášeli jeho obsah.«

Čekal, až viděl, že jsem počal chápati.

»A pak ovšem svařili všechno to zlato nebo slili do jediného kusu. Víte přeci, že první Španělové, kteří tam vnikli pod vůdcem jménem Pizarro, byla banda lupičů a hrdlořezů. Táhli zemí jako nákaza a zabíjeli Indiány jako dobytek. Víte přece, že Indiáni mají spoustu zlata. Nuže, čeho se Španělové nezmocnili, Indiáni, kteří tu zůstali, uchovali to v onom ohromném balvanu v horách, a tam stále na mne čeká od té doby – na mne a na vás, chcete-li tam jíti se mnou.«

A zde, u jezírka před palácem umění, skončila moje známost s Julianem Jonesem. Když jsem projevil souhlas, že budu podnik financovati, slíbil mi, že mne navštíví druhého dne v hotelu i s dopisy Setha Mannerse a železnice, a že se o dalším dohodneme. Nepřišel však. Telefonoval jsem onoho večera do hotelu, kde bydlel, a bylo mi řečeno, že pan Julian Jones s chotí odcestoval i se zavazadly brzy odpoledne.

Či snad paní Jonesová odstranila ho a ukryla ho někde v Nebrasce? Pamatuji se, když jsme se loučili, že jsem pozoroval něco v jejím úsměvu, co mi připamatovalo liščí spokojenost Mony Lisy, Moudré.

Kone c.

Kohala, Hawai, 5. května 1916.

JAKO ARGUS DÁVNÝCH DOB.

Bylo léto 1897. a byly jisté nepříjemnosti v rodině Tarwaterově. Děd Tarwater, byv náležitě zkrocen na deset klidnějších let, vyváděl zase. Tentokráte byla to horečka klondická. První a neměnící se příznak takového záchvatu byl u něho zpěv. Zpíval jedinou píseň, ačkoliv nepamatoval z ní více než první sloku a to ještě jenom tři řádky. A celá rodina věděla už, že ho svrbí nohy a že mozek zaznívá starým bláznovstvím, když zanotoval svým chraplavě vrzavým hlasem, nyní docela stařeckým falsetem:

Jako Argus dávných dob,

moderní opustíme Řecko,

tum-tum, tum-tum, tum, tum, tum-tum,

a zlaté rouno sestřiháme všecko.

Před desíti léty zpíval také, tenkráte na melodii »Doxologie«, když byl zachvácen horečkou po dolování zlata v Patagonii. Četná jeho rodina mu v tom zabránila, ale stálo to hodně práce. Když všechno minulo se účinkem otřásti jeho rozhodnutím, pohrozili mu právníky s podotknutím, že ho dají pod kuratelu a zavřou do státního blázince, – což bylo dosti silné pro muže jeho druhu, jenž před čtvrt stoletím prospekuloval všechno kromě desíti akrů chudé kalifornské půdy a jenž od té doby neprojevil lepšího obchodního vtipu.

Hrozba právníky značila Johnovi Tarwaterovi totéž jako pohrožení hořčičnou náplastí. Neboť dle jeho soudu byla to čeládka, která více než co jiného odřela ho o rozsáhlé pozemky tarwaterské. Tak v době horečky patagonské pouhá myšlenka na takový drastický lék postačila, aby byl vyléčen. Rychle dokázal, že není blázen, setřásl se sebe horečku a prohlásil, že do Patagonie nepůjde.

Potom ukázal, jakým bláznem skutečně byl, předav své rodině, aniž byl o to žádán, oněch deset akrů v tarwaterském území, dům, stodolu, stavení a vodní právo. Zároveň jí přidal osm set dolarů, jež měl v bance a které představovaly dlouho střádané zachráněné zbytky scvrklého jeho jmění. K vůli této věci rodina však nedomnívala se míti příčinu, aby ho zavřela do blázince, poněvadž takové zavření patrně by učinilo neplatným, co učinil.

»Děd jest jistě špatně naložen,« řekla Mary, nejstarší jeho dcera, sama už babičkou, když otec zanechal kouření.

Vše, co si ponechal, bylo spřežení starých koni, horský vozík a svůj pokoj v nacpaném domě. Pak, nechtěje k nikomu z rodiny míti závazků, sjednal si smlouvu, dle níž dopravovati mohl poštu Spojených Států. Dvakráte týdně z Kelterville vzhůru přes Tarwaterův Vrch do Starého Almadenu – což byly roztroušené rtuťové doly v horské krajině, kde se choval hojně dobytek. Se dvěma starými koňmi zabraly mu celý jeho čas cesty, které konal dvakráte týdně. A po deset let v dešti i za slunečního jasu nevynechal ani jedenkráte. A také neopomenul platiti týdenní stravné Mary. Na tomto stravném trval od doby, kdy zotavil se z horečky patagonské, a platil je přesně, ačkoli zanechal kouření, aby je mohl platiti.

»Hu!« zabručel nad rozbitým vodním kolem starého tarwaterského mlýna, jejž vystavěl ze dřeva v lese získaného a který semílal pšenici pro první osadníky. »Hu! Nedají mne do chudobince, pokud se mohu sám vydržovati. A poněvadž nemám ani penny, nezdá se, že by se našli právníci, kteří by po mně pásli.«

A přece, právě pro tyto vysoce rozumné činy věřilo se, že John Tarwater jest poněkud blázen.

Poprvé, když zazpíval píseň »Jako Argus dávných dob«, bylo v roce 1849, když dvaadvacetiletý, prudce zachvácen kalifornskou horečkou, prodal dvěstcčtyřicet michiganských akrů, čtyřicet z nich vykácených, za cenu čtyř spřežení volů a vozu, s nimiž se pustil přes poušť.

»A u Fort Hallu jsme se obrátili, tam, kde oregonští vystěhovalci směřovali k severu, a zahnuli na jih do Kalifornie,« – to byl způsob zakončení jeho vypravování o této namáhavé výpravě. »A Bill Ping a já chytali jsme lasem medvědy v houštinách Cache Sloughu v Údolí Sacramenta.«

Následovala léta dolování a zabrav některá místa rýžoviště Mercedu, ukojil svůj hlad po půdě a usadil se konečně v území Sonomy.

Během deseti let, kdy dopravoval poštu z osady Tarwater vzhůru údolím Tarwater a přes Vrch Tarwater, kteréžto území z největší části mu kdysi patřilo, trávil čas přemýšlením, jak by všechnu tu půdu zase získal zpět, dříve než zemře. A teď se svou vysokou, vyzáblou postavou, vzpřímenější než kdy za poslední leta, se svítícími modrými ohni v malých, blízko sebe zasazených očích, zpíval svůj starodávný nápěv opět.

»Už zase – slyšte ho,« řekl William Tarwater.

»Úplný blázen,« smál se Harris Topping, dělník, manžel Anny Tarwaterové a otec jejích devíti dětí.

Kuchyňské dveře se otevřely, aby vpustily starce vracejícího se od krmení koní. Píseň umlkla na rtech; ale Mary byla podrážděna, popálivši si ruku i tím, že vnukův žaludek odepřel tráviti náležitě zředěné kravské mléko.

»K ničemu to není, abys takhle vyváděl, otče,« dorážela. »Doba už minula, abys se vydal do mist, jako jest Klondike, a zpíváním ničeho nekoupíš.«

»Nevadí,« odpověděl klidně. »Vsadil bych se, že bych mohl jíti do Klondike a získati dosti zlata, abych mohl koupiti zpět tarwaterskou půdu.«

»Starý blázen,« podotkla Anna.

»Nemůžeš ji koupiti zpět za méně než třista tisíc a něco,« pokusil se William ho zchladiti.

»Mohl bych tedy získati 300.000 a něco, jen kdybych tam byl,« odvětil stařec mírně.

»Díky Bohu, že tam nemůžeš už jíti, nebo bys se dávno byl vydal na cestu,« zvolala Mary. »Přeprava přes oceán stojí peníze.«

»Míval jsem také peníze,« odpověděl otec skromně.

»Ale teď nemáš žádných, tedy na to zapomeň,« radil William, »tý doby minuly, kdy jsi lasoval medvědy s Billem Pingem. Není už ani medvědů.«

»Nevadí…«

Mary ho však zarazila. Vzavši noviny s kuchyňského stolu, mávala jimi před nosem letitého svého ploditele.

»Co říkají lidé v Klondike? Zde je to černé na bílém. Jen mladí a silní vydrží v Klondike. Jest tam hůře než na severní točně. A z těch zajde tam plno. Pohleď na jejich obrázky. Jsi o čtyřicet let starší, než nejstarší z nich.«

John Tarwater pohlédl, ale jeho oči upřely se na jiné obrázky, na sensační zprávy první stránky novin.

»Ale pohleď na fotografie těch kusů zlata, jež si ssebou přinesli,« řekl. »Rozumím zlatu. Což jsem nevyzískal dvacet tisíc v Mercedu? A nebylo by to sto tisíc, kdyby průtrž mračen neprorvala můj jez? Jen kdybych byl v Klondike…«

»Hotový blázen,« ušklíbl se William stranou k ostatním.

»Pěkný způsob mluviti takto k svému otci,« pokáral ho mírně starý Tarwater. »Můj otec zvalchoval by mi hřbet holí, kdybych k němu takto byl mluvil.«

»Jsi ale blázen, otče…« počal William.

»Snad máš pravdu, synu. A po té stránce můj otec nebyl bláznem. Ten by to byl učinil.«

»Staroch četl v některých časopisech články o tom, jak někteří lidé měli úspěch i po čtyřicítce,« zaštěbetal Anma.

»A proč ne, dcero?« otázal se. »Proč by nemohl míti úspěch člověk po sedmdesáti? Bylo mi sedmdesát teprve letos. A možná, že bych měl docela úspěch, jen kdybych se dostal do Klondike…«

»Tam se však nedostaneš,« zarazila ho Mary.

»Nu, dobře,« povzdechl, »když tedy ne, mohu jíti spáti«

Vzpřímil se, veliký, vyzáblý, silných kostí a otužilý, skvostná zřícenina člověka. Rozcuchaný vlas a vousy nebyly šedé, ale sněhově bílé, jako byly i chomáče vlasů, jež vyrůstaly na hřbetech jeho kostnatých prstů. Šel ke dveřím, otevřel je, povzdechl a stanul, pohlížeje nazpět.

»Nevadí,« zamručel smutně, »chodidla nohou pálí mne hrozně.«

Dlouho před tím, než rodina druhého dne vstala, nakrmiv koně a zapřáhnuv za svitu lucerny, uvařiv při lampě snídani a vypiv ji, starý Tarwater byl už na cestě údolím tarwaterským ke Kelterville. Dvě věci byly však neobvyklé při této obvyklé cestě, kterou konal tisíckráte od té doby, co uzavřel poštovní smlouvu. Nejel ke Kelterville, ale obrátil se na hlavní silnici jižně k Santa Rosa. Ještě podivuhodnější než to byl balík v papíru zabalený u jeho nohou. Obsahoval jeho jediný slušný černý oblek, jejž ho nenechala Mary už nositi, ne že by byl sešlý, ale proto, jak soudil, že myslí, – že totiž jest dosti slušný, aby byl v něm pochován.

A v Santa Rosa v obchodě s obnošeným šatstvem prodal přímo oblek za dva a půl dolaru. Od téhož obchodníka dostal čtyři dolary za svatební prsten své dávno zemřelé ženy. Spřežení koní a vůz přenechal za sedmdesátpět dolarů, ačkoliv toliko dvacetpět dolarů dostal na ruku. Potkav náhodou na ulici Altona Grangera, jemuž nikdy před tím nebyl připomněl oněch deset dolarů, jež mu zapůjčil v roce 74, připamatoval Altonu Grangerovi malou tuto záležitost a bylo mu přesně zaplaceno. Mimo to našel místního opilce, jemuž koupil častěji nějaký nápoj ve starých a kvetoucích dnech. A od něho si vypůjčil dolar. Konečně použil odpoledního vlaku do San Franciska.

Za dvanáct dní, nesa zpola prázdný vak s pokrývkami a starými šaty, ocitl se na břehu Dyey uprostřed veliké výpravy do Klondike. Nábřeží bylo řvoucím blázincem. Deset tisíc tun zavazadel leželo nakupeno a roztroušeno a dvakrát deset tisíc lidí zápolilo s nimi a křičelo kolem. Náklad, nesený na zádech Indiánů přes Chilcoot k Jezeru Linderman, stoupl ze šestnácti na třicet centů za libru, později na šest set dolarů za tunu. A subarktická zima se valem blížila. Všichni to věděli a všichni věděli, že z těch dvaceti tisíců velmi málo dostane se přes průsmyky a že zanechají ostatní zimě a čekání na tání pozdního jara.

Takový byl břeh, na němž starý John Tarwater stanul. A právě přes tuto zátoku měl namířeno k cestě k Chilcootu, skřehotaje svůj starodávný zpěv, jsa úplně sám jako děd Argus, bez jakéhokoliv zavazadla a výstroje, o niž by se staral, neboť žádné neměl. Té noci přespal na pláni pět mil nad Dyeou, tam, kde počínala plavba canoi. V těch místech řeka Dyea přecházela v rychle tekoucí horský proud, vyrážející z temného caňonu z ledovců, jež ji napájely se svých výšin.

A zde brzy následujícího rána zpozoroval malého mužíka, vážícího ne více než sto liber, potácejícího se přes trám pod sto librami mouky, již nesl na zádech. Zároveň zpozoroval, že malý ten mužík klopýtl na trámu a padl obličejem do mírného víru, kde voda byla dvě stopy hluboká, a počal tonouti. Netoužil jistě po tom, aby tak snadno zahynul, ale mouka na zádech vážila právě tolik jako on a nedovolila mu pozvednouti se.

»Děkuji vám, starý brachu,« řekl Tarwaterovi, když ho vytáhl na vzduch a na břeh.

Zatím co rozvazoval si boty a vyléval vodu, rozprávěli spolu. Pak vytáhl z kapsy zlatý desítidolar a nabídl jej zachránci.

Starý Tarwater zavrtěl hlavou a zachvěl se, neboť ledová voda smáčela jej až po kolena.

»Neodmítl bych však posaditi se s vámi k přátelskému obědu.«

»Neměl jste snídani?« ptal se malý mužík, jenž byl přes čtyřicet a řekl, že se jmenuje Anson.

»Ani sousta,« odpověděl John Tarwater.

»Kdě máte zavazadla? Napřed?«

»Nemám zavazadel.«

»Myslíte, že koupíte potravu až tam?«

»Nemám ani dolaru, jímž bych ji koupil, milý příteli. Což není tak důležité, jako teplá snídaně právě teď.«

V Ansonově táboře, čtvrt míle vzdáleném, nalezl Tarwater suchého, rudovousého mladého muže asi třicetiletého, klnoucího nad ohněm mokrého vrbového dřeva. Byv představen jako Charles, přenesl svůj hněv a mračení na Tarwatera, jenž naprosto si toho nevšímaje, ujal se ohně, zužitkoval studený ranní vítr, aby způsobil tah, jejž Charles hloupě ucpal kameny, a brzy vyvinul méně kouře a více plamene. Třetí člen družiny Bill Wilson, nebo také Veliký Bill, jak ho nazývali, přišel se stočtyřicetiliberním balíkem; a co Tarwater uznal za velice mizernou snídani, bylo předloženo Charlesem. Kaše byla zpola vařená, z větší části připálená, slanina zuhelnatělá a o kávě nebylo vůbec lze mluviti.

Jakmile byly pokrmy zhltnuty, oni tři společníci sebrali okamžitě svoje prázdné rance a vydali se na místo, kde ležely zbytky jich zásob, asi míli odtud. A starý Tarwater se dal do díla. Myl talíře, sháněl suché dříví, spravoval roztrhané rance, brousil nože a sekery a svázal krumpáče a lopaty, aby se lépe mohly nésti.

Čeho si zvláště dobře všiml během kratičké snídaně, byl zvláštní druh strachu Ansona a Velikého Billa před Charlesem. Jednou během rána, když Anson odpočíval, donesa jiný stoliberní ranec, Tarwater se toho jemně dotekl.

»Víš, to je tak,« řekl Anson. »Rozdělili jsme si vedení. Máme každý svoji specialitu. Já jsem tesař. Až dostihneme jezera Linderman a budou skáceny stromy a rozřezány na prkna, já budu říditi budování lodě. Velký Bill jest dřevař a horník. A tak bude říditi získání klád a všechny operace spojené s dolováním. Většina naší výzbroje a zavazadel jest už napřed. Ožebračili jsme se skoro placením Indiánů za to, aby ji dopravili až na vrchol Chilcoota. Jeden z našich druhů jest tam s tím vším. dopravuje to sám dolů na druhé straně. Jmenuje se Liverpool a je plavcem. A tak, až bude zbudována loď, přepraví celou naši výstroj a zásobu jezery a peřejemi až do Klondike.«

»A Charles – tento pan Crayton, co jest jeho specialita?« tázal se Tarwater.

»Ten je jaksi ředitelem. Vše, co se týká obchodu a organisace, řídí on.«

»A tak!« řekl zamyšleně Tarwater. »Je to štěstí, míti takové specialisty v jediné družině.«

»Víc než štěstí,« souhlasil Anson. »A byla to čirá náhoda. Každý z nás začal samostatně. Setkali jsme se na parníku při plavbě ze San Franciska a utvořili jsme družinu – nu, musím zase jít. Charles by mohl hubovat, že neodnáším, co mi patří. Ovšem, nelze očekávati, aby stoliberní člověk nesl beze všeho stošedesátiliberní rance.«

»Zůstaň zde a uvař nám něco k obědu,« řekl Tarwaterovi Charles, když přišel se svým rancem a všiml si, jak si Tarwater počíná.

A Tarwater uvařil oběd, jenž byl opravdu obědem, myl talíře, připravil opravdové vepřové s fasolemi k večeři a napekl tolik chutného chleba, že se ti tři jím téměř přecpali. Umyl talíře po večeři, nařezal třísek na ranní oheň, ukázal Ansonovi trik vázání obuvi, jenž byl velice cenným každému chodci, zazpíval »Jako Argus dávných dob« a vyprávěl jim o velikém putování přes Poušť v létech čtyřicátých devátých.

»Ach, Bože, první radostné a srdečné táboření od přistání,« poznamenal Veliký Bill, vyklepávaje dýmku a zouvaje si boty před spaním.

»Udělal jsem vám to pohodlné, hoši, co?« ptal se Tarwater s úsměvem.

Všichni přikývli. »Nuže, mám návrh, hoši. Můžete jej přijmouti nebo zavrhnouti, ale prve mne vyslyšte. Chvátáte, abyste se dostali na místo, než přijdou mrazy. Polovice času ztrácí se střídáním se ve vaření a toho času mohli byste použíti k přípravám. Budu-li vařiti pro vás, budete s tím dříve hotovi. A i to vaření bude lepší a vy budete pracovati. Já vám mohu dosti pomoci v přípravách, chvílemi dosti pomoci.«

Veliký Bill a Anson kývali už hlavou na souhlas, když je Charles zarazil.

»Co za to od nás žádáš?« naléhal na starce.

»Ach, ponechám to vám.«

»To není obchodní,« odsekl Charles z ostra. »Učinil jsi návrh, dokonči jej.«

»Nuže, je to takhle...«

»Očekáváš, že tě budeme krmiti po celou zimu, co?« přerušil ho Charles.

»Ne, neočekávám. Myslím, že přeprava do Klondike na vaši lodi byla by dostatečnou odměnou.«

»Nemáš však ssebou ani unci pokrmu, starý brachu. Zemřeš hladem, když se tam dostaneš.«

»Živil jsem se už dlouho s dobrým výsledkem,« odpověděl starý Tarwater a zamžikal potutelně očima. »Jsem sedmdesát let a nikdy jsem nezmíral hladem.«

»Podepíšeš, že se postaráš sám o sebe, jakmile dostihneš do Dawsonu?« naléhal.

»Zajisté,« odpověděl.

A zase Charles zarazil své druhy, kteří souhlasili s tímto návrhem.

»Ještě něco, starý brachu. Jsme družinou čtyř a všichni máme stejný hlas v záležitostech jako je tato. Mladý Liverpool je napřed s hlavní výstrojí a zásobami. Má také pravo do toho mluviti, není však tady, aby tak učinil.«

»Co je to za člověka?« tázal se Tarwater.

»Je to rvavý lodník, prudkého temperamentu.«

»Hašteřivý,« potvrzoval Anson.

»A jak dovede klíti, je prostě hrozné,« dokládal Veliký Bill.

»Ale je to správný hoch,« dodal.

Anson přikyvoval tomuto popisu.

»Nuže, hoši,« ukončoval Tarwater. »Vydal jsem se do Kalifornie a dostal jsem se tam. A teď se chci dostati do Klondike. Nic není, co by mne zastavilo, nic. Musím vyzískati třista tisíc ze země. Nic není, co by mne zastavilo, nic, poněvadž musím míti ty peníze. Přehlížím úplně prudký temperament, jen když je hoch správný. Budu s vámi tak dlouho pracovati, až se s ním zase sejdeme. Nevím ale, jak by mohl říci ne, poněvadž by to znamenalo, že bych tu mrzl a že by bylo pozdě, abych našel takovou příležitost, jako je tato. A poněvadž jsem pevně rozhodnut dostati se do Klondike, je přece nemožným, aby řekl ne.«

Starý Tarwater stal se nápadnou figurkou na cestě, jež i tak jest přeplněna nápadnými figurkami. Tisíce lidí, z nichž každý nesl na zádech ranec vážící téměř půl tuny, ho znalo a pozdravovalo ho jako »otec Mikuláš.« A když pracoval, zpíval vždycky svým stařeckým falsetem. Žádný z těch tří, k nimž se přidal, nemohl si stěžovati do jeho práce. Pravda, měl ztuhlé klouby, – doznával, že trpí trochu rheumatismem. Pohyboval se pomalu a zdálo se, že to v něm praská, když se pohyboval; ale pohyboval se. Poslední na lůžku večer, první ráno vstával, takže druzí tři měli už kávu, než svázali první své rance. A mezi snídaní a obědem a večeří vykonal několik cest s ranci. Šedesát liber byla ovšem pro něho krajní mez. Někdy nesl i břímě sedmdesátipěti liber, ale toho dlouho nečinil. Jednou pokusil se o devadesát liber, ale klesl na cestě a byl po několik následujících dní všecek rozlámán.

Práce! Na cestě, kde těžce pracující lidé poznali poprvé, co jest práce, žádný člověk v poměru ke své síle nepracoval více než starý Tarwater. Hnáni zoufale hrozbou blížící se zimy a šíleně lákáni snem o zlatě, pracovali tu lidé až do posledních svých sil a padali podle cesty. Jiní, když se přesvědčili, že ztroskotali, prostřelili si hlavu. Někteří zešíleli a jiní pod drtící námahou rozešli se s druhy, zapomenuvše dlouholetých přátelství kamarádů, právě tak dobrých jako byli oni a právě tak sedřených a šílených.

Práce! Starý Tarwater mohl je všecky zahanbiti přes všechno praskání v kloubech a kašel, jenž se dostavil. Brzy z rána, nebo pozdě večer, na cestě nebo v táboře podle cesty, všude ho bylo viděti, vždy v práci, vždy odpovídajícího na pozdrav »otec Mikuláš. Unavení poutníci, kteří se vraceli, složili svoje rance na kládu nebo balvan podle jeho rance a říkali: »Zazpívej nám tu svou písničku, otče, o letech čtyřicátých devátých.« A když ochotně tak učinil, vzpřimovali se pod svými břemeny na důkaz, že to bylo pro ně skutečně povzbuzující a pokračovali dále.

» Jestliže si kdo vysloužil svoji přepravu a zasloužil si ji,« pravil Veliký Bill svým dvěma druhům, »pak je to ten starý chlapík.«

»Ba že,« souhlasil Anson. »Je cenným přídatkem družiny a pokud mne se týče, nebyl bych docela proti tomu učiniti ho skutečným společníkem –«

»Nic takového!« vmísil se Charlec Crayton. »Až dostihneme Dawsonu, zbavíme se ho – tak zní úmluva. Museli bychom ho jen pohřbíti, kdybychom ho nechali déle u sebe. Mimo to nastane hlad a bude nutno počítati s každou uncí potravy. Pamatujte, že ho živíme z vlastních zásob po celou tu cestu. A bude-li se nám nedostávati budoucího roku, budete věděti, proč. Parníky nedopraví potraviny do Dawsonu až asi v polovici července a do té doby je ještě devět měsíců.«

»Nu, vložil jsi do podniku právě tolik peněz, jako my ostatní,« ustupoval Veliký Bill, »a máš dle toho stejným dílem právo do všeho mluviti.«

»A také do toho budu mluviti,« ujišťoval Charles se zvýšenou podrážděností. »A je pro vás s vaší citlivostí opravdovým štěstím, že tu máte někoho, kdo by za vás předem myslel, nebo byste zemřeli hlady. Říkám vám, přijde hlad. Studuji celou situaci. Mouka bude dva dolary libra, nebo deset a nebude, kdo by ji prodával. Vzpomeňte na mne.«

Po štěrkem pokryté planině temným caňonem vzhůru strmými prohlubinami sněhem pokrytých skal šplhali se lidé obtěžkaní ranci a starý Tarwater vařil v táboře, balil a zpíval. Vyšel přes chilcootský průsmyk, kde už nebylo lesa, za první vánice podzimního sněhu. Ti, kteří byli dole bez paliva, na smutném kraji Většího Jezera, slyšeli z výšin nad sebou podivný hlas zpívající:

»Jako Argus dávných dob,

moderní opustíme Řecko,

tum-tum, tum-tum, tum, tum, tum-tum,

a zlaté rouno sestřiháme všecko.«

A v poprašku sněhovém viděli velikou vyzáblou postavu s vlajícími vousy a vlasy, jež splývaly s padajícím sněhem, ohýbající se pod šedesátiliberním nákladem.

»Otec Mikuláš!« pozdravovali ho a pak volali: »Sláva otci Mikuláši!«

Dvě míle za Větším Jezerem leží Šťastný Tábor – pojmenovaný tak proto, poněvadž tu byla nalezena nejzazší mez, kde rostly opět stromy a kde se lidé zase mohli zahřáti u ohňů. Sotva mohlo se to nazývati dřívím, neboť byly to trpasličí skalní keře, jež nepozvedaly svých nejvyšších větví výše než jednu stopu nad mech a jichž kořeny rostly, splétajíce se pod mechem. Zde na stezce vedoucí do Šťastného Tábora za prvního slunečního jasu svitnuvšího zase v půl tuctu dnech, starý Tarwater opřel svůj ranec o ohromný balvan a lapal po vzduchu. Kolem tohoto balvanu vedla stezka plná lidí pracně postupujících vpřed a lidí s prázdnými ranci belhajících se zpět pro nový náklad. Dvakráte starý Tarwater pokusil se zvednouti se a pokračovati v cestě, ale pokaždé zapotácel se a usedl znova, aby získal více síly. A kdesi za skálou slyšel hlasy pozdravné a rozpoznav hlas Charlesa Craytona poznal, že konečně setkali se s Mladým Liverpoolem. Charles dal se ihned do vyjednávání a Tarwatter slyšel docela zřetelně každé slovo Charlesovo, nelichotivý svůj popis i návrh, aby mu umožnili přepravu do Dawsonu.

»Zatraceně pošetilý návrh,« soudil Liverpool, když Charles ukončil. »Starý dědek sedmdesátiletý! Je-li na posledních nohou, proč jste ho k Čertům k sobě vzali. Bude-li hlad, a vyhlíží to tak, potřebujeme každou unci potravy pro sebe sami. Jsme zásobeni pro čtyři, nikoliv pro pět.«

»To jest pravda,« slyšel Tarwater, jak Charles ujišťoval druhého. »Nerozčiluj se. Staroch souhlasil ponechati konečné rozhodnuti tobě, až se sejdeme. Potřebuješ si jen dupnout a říci ne.«

»Myslíš, abych tedy já si vzal na sebe odmítnouti starce, když jste jej prve sami povzbudili a měli prospěch z jeho práce už od Dyei?«

»Je to namáhavá cesta, Liverpoole, a jenom lidé velice otužilí ji překonávají,« snažil se Charles omlouvati.

»Mám já dělat všechnu tu špinavou práci?« zavrčel Liverpool, zatím co pokleslo srdce Tarwaterovo.

»To je vlastně, o co se jedná,« řekl Charles. »Třeba, abys o tom rozhodl.«

A srdce Tarwaterovo zase povzneslo se vzhůru, když vzduch byl prorýván cyklonem kleteb, z jejichž víru vyvěraly věty jako: »Špinaví tchoři!… Dříve vás uvidím v pekle!… Už jsem se rozhodl!. .. Peklo je oheň a korupce!… Ten staroch půjde do Yukonu s námi, na to vezmi jed... Namáhavá cesta? Nevíš, co je namáhavým, až ti to ukáži! Pošlu všechno k čertu, jestliže se ho zbavíte!... Jen se ho zkuste zbavit, to je vše. A budete myslet, že poslední soud a všechny trouby rozbily tábor na padrť!«

Takové bylo posílení v Liverpoolově proudu řeči, že, aniž by se příliš namáhal, stařec docela lehce povstal pod svým nákladem a pokračoval v cestě k Šťastnému Táboru.

Ze Šťastného Tábora k Dlouhému Jezeru, od Dlouhého jezera k Hlubokému Jezeru a od Hlubokého Jezera dolů k Jezeru Linderman, takový byl běh o závod se zimou. Lidé malomyslněli a plakali podél cesty z pouhého vyčerpání. Podzimní vichry duly a mezi dešti, jež je prosákly, a na mohutnosti přibývajícími vánicemi sněhovými Tarwater a jeho družina, k níž se připojil, nakupili poslední zavazadla na břeh.

Nebylo klidu ani odpočinku. Za jezerem asi míli nad hučící bystřinou objevili kus porostlý sosnami a upravili místo pro řezání dříví. Zde ručně, s obyčejnou pilou, řezali kusy sosnové na prkna. Pracovali dnem i nocí. Třikráte za noční směny starý Tarwater při pile omdlel. Za dne vařil a mezitím pomáhal Ansonovi stavěti loď podél proudu, jak se prkna dopravovala.

Dny se krátily. Vítr dul ze severu, přecházeje v nekonečné vichřice. Z rána unavení muži vylézali zpod svých přikrývek v ponožkách a zmrzlé boty roztavovali při ohni, jejž Tarwater měl pro ně připraveny. Stále se vyprávělo o blížícím se hladu. Poslední parníky s poživatinami v Beringově moři uvázly na mělčině při Planině yukonské, sta mil severně od Dawsonu. Stáli na starém stanovišti společnosti Hudson Bay u tvrze Yukon už uvnitř arktického kruhu. Mouka stoupla v Dawsonu na dva dolary za jednu libru, ale nikdo neprodával. Lidé i s plnými měšci opouštěli tuto krajinu, poněvadž nemohli nakoupiti potravy. Výbory horníků zabavily všechny poživatiny a rozdělovaly obyvatelstvu přiměřené podíly. Člověk, jenž by zadržel unci potravy, byl zastřelen jako pes. Celé desítky lidí byly takto popraveny.

A pod obrovskou námahou, jež zlomila mnoho mladších lidí, počal klesati i starý Tarwater. Kašel stával se přímo hrozným a kdyby jeho unavení druhové nespali jako zabití, budil by je celou noc. Počaly se dostavovati třesavky, takže uléhal na lůžko oblečen. A když se tak oblékl, nezůstal ani hadr v jeho ranci, v němž choval šatstvo. Vše, co mu náleželo, měl na sobě a objímalo kostnatou starou jeho postavu.

»Bože!« řekl Veliký Bill. »Jestliže už teď obléká na sebe tohle všechno, když není větší zimy než dvacet stupňů, co bude činiti později, až sklesne rtuť padesát a šedesát stupňů pod bod mrazu?«

Spustili zhruba sdělanou loď na horský říční proud, jsouce v nebezpečí, že ji mohli půltuctukrát ztratiti a veslovali přes jižní konec Jezera Linderman do podzimní plískanice. Následujícího jitra zamýšleli nakládati a vydati se na cestu přímo k severu na svém nebezpečném přechodu přes půl tisíce mil, jezer, řek a caňonů. Ještě než odebral se na lůžko toho večera, mladý Liverpool zašel do tábora. Když se vrátil, nalezl celou družinu ve spánku. Vzbudil Tarwatera a promlouval s ním tlumeným hlasem.

»Poslechni, otče,« řekl. »Máš zajištěnou přeplavbu v naší lodi a jestliže si ji někdo dobře zasloužil, byl jsi to ty. Víš ale sám velmi dobře, že jsi už v letech a že tvoje zdraví právě teď není nejlepší. Půjdeš-li s námi, jistojistě zahyneš – počkej, až dokončím. Obnos placený za přeplavbu stoupl na pět set dolarů. Ohlížel jsem se kolem a získal jsem cestující. Jest to nějaký úředník obchodní společnosti Alaska a musí za každou cenu jeti. Nabídl mi šest set dolarů, aby se mohl přepraviti v naší lodi. Nuže, to místo patří tobě. Prodej mu je, seber těch šest set a odeber se clo Kalifornie, dokud ještě můžeš. Možno dostihnouti do Dyei ve dvou dnech a do Kalifornie v dalším týdnu. Co tomu říkáš?«

Tarwater zakašlal a chvěl se po nějakou chvíli, dříve než mu dovolil kašel promluviti.

»Synu,« řekl, »rád bych ti řekl jedno. Hnal jsem svoje čtyřspřeží volů přes poušť v devětačtyřicátých letech a neztratil jsem ani jednoho. Hnal jsem je přímo až do Kalifornie a vozil jsem jimi potom náklad ze Sutterovy tvrze k American Bar. A teď půjdu do Klondike. Nic není, co by mne zadrželo, naprosto nic. Pojedu na té lodi s tebou přímo do Klondike a vyzískám, musím vyzískati oněch tři sta tisíc ze země. Mají-li se věci takto, bylo by docela nerozumné, abych prodal svoje místo. Ale děkuji ti srdečně, synu, děkuji ti srdečně.«

Mladý lodník rozpřáhl paže a nadšeně objal starce.

»Bože, otce!« zvolal, »jistě že se tam dostaneš. Jsi skutečně pravým chlapíkem.« Pohlédl s nelíčeným pohrdáním k ostatním spáčům, kde Charles Crayton chrápal ve svůj rudý vous. »Zdá se, že už se takoví nerodí, otče.«

Pracně prodírali se k severu, ačkoliv staří osadníci pozorujíce je, potřásali hlavami a prorokovali, že zamrznou v jezerech. Že mráz může dostaviti se každým dnem, bylo zjevno a ani neuvažovali o různých opatřeních bezpečnostních. Jen z té příčiny Liverpool se rozhodl, že propluje rychlý proud říční spojující Jezero Linderman s Jezerem Bennettem lodí úplně naplněnou. Bylo totiž zvykem nechati plouti v těchto místech loď prázdnou a náklad přenésti. Vždyť i tak mnoho prázdných lodí ztroskotalo. Ale doba pro takové opatrnosti už dávno minula.

»Vylez, otče,« nařizoval Liverpool, když připravoval se odraziti od břehu a vplouti do proudu.

Starý Tarwater zavrtěl svou šedivou hlavou.

»Zustanu při zásobách,« prohlásil. »Je to jediný způsob je zachrániti. Víš přece, synu, že jdu do Klondike. Zůstanu-li na lodi, pak přirozeně i loď dostane se rovněž do Klondike. Opustím-li ji, pak velmi pravděpodobně přijdete i o loď.«

»Nu, není to k ničemu, přetěžkávati loď,« prohlásil Charles, vyskočiv náhle na břeh, když loď odrážela.

»Podruhé čekej na mé rozkazy!« zařval Liverpool na břeh, zatím co proud uchvátil loď. »Půjdeš teď po břehu a my ztratíme spoustu času čekáním na tebe!«

Co jim trvalo deset minut po řece, to trvalo Charlesovi půl hodiny po zemi a zatím co na něho čekali při počátku Jezera Bennett, trávili čas s několika starými pionýry. Pověsti o hladu byly vážnější, než kdy před tím. Severozápadní jízdní policie, umístěná při počátku Jezera Marshe, kde zlatokopci vstupovali na území kanadské, odepřela každému průchod, kdo nenesl ssebou sedmset liber potravin. V Dawsonu tisíce ‚ lidí s tažnými psy čekalo až zamrzne, aby mohli pokračovati v další cestě po ledě.

»To to rozhodlo,« prohlásil Charles, když se dověděl o jízdní policii na hranici. »Starochu, můžeš se vrátiti hned.«

»Pojď na loď!« rozkázal Liverpool. »Plavíme se do Klondike a staroch půjde ssebou.«

Prudký vichr dující k jihu byl jim příznivý po Jezeře Bennettu a pod jeho závanem pluli pod obrovskou plachtou sdělanou Liverpoolem. Těžká váha zásob dodala takové přítěže, že Liverpool klnul jako každý starý lodník, jenž počítá s časem. Vítr, vanoucí rychlostí čtyř uzlů k jihozápadu, dostavil se právě ve chvíli, kdy vpluli do Carobou Crossing, a hnal je po proudu spojujícím Jezero Tagish a Marsh. Za bouřlivého slunečního západu a soumraku překonali nebezpečnou část cesty při Great Windy Arm, kde viděli jiné dva náklady lodní, patřící zlatokopům, převrhnouti a potopiti se.

Charles navrhoval, aby pro tuto noc přistáli ke břehu, ale Liverpool byl pro pokračování v cestě, kormidluje podél břehu a řídě se dle hluku mořského příboje na mělčinách a tu a tam objevujícími se pobřežními ohni. Starý Tarwater bdě slyšel, jak Liverpool zavolal k sobě Charlesa a uslyšel zároveň jednostrannou konversaci.

»Poslouchej, příteli Charlesi, a drž hubu,« počal Liverpool. »Přál bych si vpraviti ti do hlavy jednu věc, abys ji tam na vždy podržel: ten staroch projde policií. Rozuměĺs? Projde, až budou prohledávati jeho zásoby, staroch má pětinu jako podíl, rozuměl‘s mi? A teď si dobře zapamatuj: nikomu necekneš ani slova…«

»Myslíš-li, že bych toho starocha prozradil…« počal Charles uraženě.

»Myslels to,« zarazil ho okamžitě Liverpool, »poněvadž jsem se o takové věci vůbec nezmínil. Ale teď si dobře zapamatuj: nezáleží mi na tom, co jsi si myslel. To je tvojí věcí. Dostihneme policejní stanice někdy odpoledne a musíme býti připraveni je oblafnouti, – to snad moudrému stačí.«

»Domníváš-li se, že já jsem zamýšlel…« počal opět Charles.

»Poslyš,« zarazil ho Liverpool. » Nevím, co zamýšlíš. Nechci to ani věděti. Přeji si však, abys věděl, co já mám v hlavě. Prozradíš-li něco, bude-li ten staroch policií vrácen, pak vyberu první příhodné místo a vytáhnu tě na břeh. A pak tě sbiji, jaks to nikdy nezažil. Rozuměj mi dobře. Nebude to obyčejné bití, ale bití pořádným opravdovým chlapem. Neočekávám, že tě zabiji, ale bude to zatraceně blízko.«

»Co mám tedy činiti?« fňukal Charles.

»Jen jediné,« bylo konečné slovo Liverpoolovo. »Jen se modli. Modli se tak vroucně, aby stařec byl puštěn policií, že skutečně jí bude puštěn. Toť vše. A teď můžeš jíti do svých pokrývek.«

Dříve než dostihli Jezera Le Barge, byla země pokryta sněhem, k jehož roztáni nedojde ani za půl roku.

Ani nemohli dle své vůle přiraziti s člunem ke břehu, neboť tam tvořil se už ledový lem. Při ústí řeky, dříve než vepluli do Jezera Le Barge, našli sta bouří ušlehaných lodí argonautů. Ze severu po celé rozloze jezera dul nekonečný vichr. Po třikráte každého rána chtěli se vydati na další plavbu v boj s vichrem, ale rozpěněná voda jezera, jež jím bylo vzdouváno, mrzla, jakmile se vlny roztříkly po lodi. Zatím co ostatní se zúplna vyčerpávali u vesel, starý Tarwater hleděl uchovati cirkulaci aspoň do té míry, aby mohl žíti, tím, že sekal led a vyhazoval jej z lodi.

Po tři dny zmučeni do nemohoucnosti pokaždé obrátili a pluli zpět do řeky skýtající jim ochranu. Čtvrtého dne oněch sto lodí zmnožilo se na tři sta a dva tisíce argonautů na nich vědělo, že obrovský vichr byl předzvěstí zamrznutí Jezera Le Barge. Za ním rychle tekoucí řeky nezamrznou ještě po několik dní, ale nedostanou-li se do nich, a to hned, byli odsouzeni zamrznouti na celých šest měsíců.

»Dnes vyplujeme,« prohlásil Liverpool. »Ani za nic. se nevrátíme. A ti z nás, kteří zemrou u vesel, musí znovu oživiti a veslovati dále.«

A vypluli dostihnuvše polovici jezera při soumraku a pluli dále po celou noc, když vítr se utišil, usínajíce při veslech, kde Liverpool je budil poklepáváním, – tak namáhavě pracovali, zatím co hvězdy vyšly a povrch jezera vzal na sebe formu neklidného bělavého papíru a ledové pokožky, jež cinkala jako rozbité sklo, když vesla ji drtila.

Když nadešel jasný a studený den, vepluli do řeky. – za nimi zůstalo jezero ledu. Liverpool pátral po starci a našel ho zničeného a skoro mrtvého. Když obrátil loď ke břehu, aby roznítil oheň a zahřál Tarwatera, Charles odporoval takovému maření časem.

»To není obchod, nepleť se tedy do toho,« oznámil mu Liverpool. »Já řídím plavbu lodi. Vylez tedy, nasekej dříví a hodně. Budu zatím pečovati zde o starce. Ty, Ansone, rozdělej na břehu oheň. A ty, Bille, postav kamínka na lodi. Stařec není tak mladý, jako my, a na zbytek cesty bude míti oheň na lodi, u něhož bude vysedávati.«

Tak se všechno stalo; a loď v objetí proudu jako říční parník s kouřem vystupujícím z komínku kamen, plula skrze kaňony, pokračujíc ve své plavbě hlouběji do severní zimy. Velká a malá Řeka Lososů přinášely ve svých vodách rozbředlý led do hlavní řeky a v noci i za dne ledový lem podél břehu se šířil, až v klidných místech rozprostíral se na deset yardů od břehu. A starý Tarwater, maje na sobě navlečeny všechny svoje šaty, seděl u kamínek a pečoval o oheň. Ve dne v noci pluli, neodvažujíce se zastaviti ze strachu před zamrznutím, a kolem nich plula s nimi ledová tříšť.

»Jak se vede, starý brachu?« volal častěji Liverpool.

»Znamenitě1, hochu,« odpovídal obyčejně Tarwater.

»Čím budu se ti, hochu, moci odměniti?« tázával se Tarwater někdy Liverpoola, přikládaje do kamen a tře tu a po chvíli onu ruku, jak snažil se oživiti oběh krevní.

»Jen zazpívej tu svoji písničku, starý devětačtyřicátníku,« odpovídal pokaždé.

A Tarwater vždy zazpíval tak, jako ji zazpíval nakonec, když loď zabočila skrze plující kry a zakotvila při břehu Dawsonu, kde obyvatelé stojící na břehu zbystřili sluch, aby slyšeli vítězoslavný paján:

»Jako Argus dávných dob,

»moderní opustíme Řecko,

tum-tumi, tum-tum, tum, tum, tum-tum,

a zlaté rouno sestřiháme všecko.«

Charles to provedl, ale učinil to tak nenápadně, že nikdo z družiny, nejméně lodník, se o tom nedozvěděl. Viděl dvě veliké otevřené bárky, plnící se muži, a na otázku dostalo se mu odpovědi, že to jsou ti, kteří nemají zásob a kteří byli shromážděni a posláni zpět do Yukonu bezpečnostním výborem. Bárky budou taženy posledním malým parníčkem, jenž zbyl v Dawsonu, a mělo se za to, že dostihnou tvrze Yukonu, kde kotvily parníky, dříve než řeka zamrzne. Každým způsobem, ať už by se jim přihodilo cokoliv, Dawsonu by se ulevilo o množství lidí potřebujících potravy. A tak tedy. Charles došel k tomuto bezpečnostnímu výboru, tajně mu našeptal, že Tarwater jest bez zásob i peněz a už starý. Tarwater byl jedním z posledních, jenž byl sebrán, a když mladý Liverpool vrátil se na loď, viděl odrážeti od břehu bárky do proudu ledových ker, ztrácející se v ohbí řeky Moose-hide Mountain.

Plujíce celou cestu mezi krami a uniknuvše několikrát rozdrcení, překonali sta mil a zamrzli podle loďstva vezoucího potravu. Zde v arktickém okruhu usadil se starý Tarwater a trávil dlouhou zimu. Několik hodin práce denně, sekání dříví pro paroplavební společnost, stačilo mu, aby si opatřil potravu. Zbytek času neměl ničeho na práci, než přezimovati v chatě zrobené ze srubů.

Teplo, odpočinek a hojnost potravy vyléčilo ho z trhavého kašle a uvedlo ho do formy tak dobré, jak v jeho pokročilém věku vůbec bylo možno. Než právě před vánocemi nedostatek čerstvé zeleniny vyvolal kurděje a zklamaný dobrodruh jeden po druhém uchyloval se do svého brlohu, poddávaje se bídně vyvrcholenému neštěstí. Ne tak Tarwater. Ještě dříve, než objevily se u něho první známky této choroby, prováděl jednu věc, totiž cvičení. Z haraburdí staré obchodní stanice vyhrabal několik rezavých pastí a od jednoho kapitána parníku vypůjčil si pušku.

Takto vybaven zanechal sekání dříví a počal vydělávati více než pouhé živobytí. A nebyl skleslé mysli, když kurděje propukly na něm samotném. Stále líčil železa a zpíval svůj starodávný zpěv. A žádný pessimista nemohl otřásti jeho jistotou o třech stech tisících aljašského zlata, jež dobude ze země.

»Tohle však není zlatorodná země,« říkávali mu.

»Zlato je tam, kde je nalezneš, synu, jak snad já asi dobře vím, jenž doloval dávno před tím, než jsi se narodil, v letech devětačtyřicátých,« bývala jeho odpověď. »Co byl Bonanza Creek jiného, než pouhá mechovitá pastvina? Žádný horník by se na ni ani nepodíval. A přeci bylo odtamtud získáno za padesát milionů dolarů zlata. Eldorado bylo právě tak špatné. Pamatuj, snad právě pod tímto domkem, anebo zrovna na protějším pahrbku jsou miliony, čekající prostě na toho jednoho šťastlivce, jenž přijde a vyhrabe je.«

Na konci ledna nadešla nepříjemná příhoda. Nějaké zvíře, o němž usoudil, že to byla asi silná divoká kočka, chytla se do jedněch ze slabších želez a odtáhla je ssebou. Sněhová vánice zamezila pronásledování, ztratil cestu a zbloudil úplně. Bylo jen několik hodin denního světla mezi dvaceti hodinami následující temnoty a jeho pokusy v šedavém světle a neustále padajícím sněhu způsobily jenom, že zbloudil úplně. Na štěstí, když v zimě sníh počne na severu padati, teploměr zpravidla stoupá. A tak na místě obvyklých čtyřiceti a padesáti, ba i šedesáti stupňů mrazu, teplota setrvala na patnácti stupních mrazu. K tomu byl teple oblečen a měl plnou škatulku sirek. Na zmírnění jeho postavení podařilo se mu zabíti pátého dne raněného losa, jenž vážil přes půl tuny. Utvořiv si jakýsi pelech ze sosnových větví, byl připraven, že předrží tu zimu, leda že by ho nalezli lidé, již byli snad za ním vysláni, anebo že by se zhoršily kurděje.

Ale na konci druhého týdne nebylo známek o tom, že by ho hledali, zatím co na druhé straně kurděje skutečně se zhoršily. U ohně, chráněn před zimou ochrannou stěnou z větví sosnových, krčil se po dlouhé hodiny spánku a dlouhé hodiny bdění. Než hodiny bdění se krátily, přecházejíce ve chvíli polospánku a polosnění, jak pochod přezimování na něho působil. Pozvolna jiskrný bod vědomí a vědomí jeho já klesal hlouběji a hlouběji v hlubiny jeho bytí, jež tvořily se dříve než člověk stal se člověkem, i v období, kdy stával se teprve člověkem.

Jako člověk v horečce probouzející se chvílemi k vědomí, tak starý Tarwater se probouzel, vařil losí maso a přikládal na oheň. Ale stále delší a delší dny ztrávil ve svém ztrnutí, nerozeznávaje dobře mezi sněním za dne a sněním ve spánku v obsahu svého vědomí. A zde v hlubinách nepsané historie člověka, nemyslitelné a neuskutečnitelné, jako záchvaty přízračné nebo nemožné zážitky šílenství, setkal se s netvory, již mučili ho v předivech fantasie, jimž unikal anebo s nimi zápasil.

Zkrátka, obtěžkán svými sedmdesáti lety, v hrozném tichém osamocení severu, starý Tarwater jako v deliriu po opojném nápoji nebo prostředku uspávacím, znovu objevil v sobě samém dětinnou duši dětinného člověka prvotních světů. Bylo to v přítmí chvějících se perutí smrti, kdy se Tarwater plazil a jako pračlověk oddal se mythům, zosobnění slunce a pokládal se za hrdinu vyšedšího za dobytím pokladu nesnadno dosažitelného.

Buď získá tento poklad, – neboť takovou byla neúprosná logika stínů bezvědomí, – nebo upadne do moře vše pohlcujícího, do temna stravujícího světlo, jež pohlcovalo slunce každého dne… slunce, jež věčně zvedalo se v znovuzrození každého následujícího rána na východě a jež stalo se člověku symbolem nesmrtelnosti pro svoje znovuzrození. Všechno to v hlubinách jeho bezvědomí bylo blížící se tmou smrti, do níž zvolna upadal.

Ale jak uniknouti tomuto netvoru temnoty, jenž z jeho nitra pozvolna ho pohlcoval? Příliš hluboko už klesl, než aby snil o útěku, anebo cítil nutkání touhy, aby unikl. Pro něho skutečnost přestala. A také ze zatemněné jeho schránky nemohla se skutečnost obnoviti. Stáří těžce na něho doléhalo, vysílení nemocí, lethargie, ztrnutí a zima byly příliš veliké. Jen ze zevnějšího světa mohla skutečnost dodati mu náraz a znova probuditi ho k uvědomění si skutečnosti. Jinak pronikal by říší stínů bezvědomí ve skutečnou tmu smrti.

A dostavil se opravdu náraz skutečnosti ze zevnějška, zarachotivší mu na ušním bubínku v hlasitém explosivním zafrkání. Po dvacet dní v zimě, jež nikdy nestoupla na padesát stupňů mrazu, ani větřík nezašelestil, ani nejmenší zvuk nepřerušil hlubokého ticha. Jako kuřák opia na lenošce vrací se zrakem z ohromného prostranství svých snů k těsnému prostoru malého pokojíku, tak starý Tarwater upřeně hleděl sesláblým svým zrakem přes uhasínající oheň na ohromného losa, jenž zíral na něho v překvapení, cloumaje za sebou poraněnou nohu a prozrazující nekonečnou vyčerpanost. I on bloudil slepě v říši stínů a probudil se ke skutečnosti právě včas, než stoupl v Tarwaterův oheň.

Namáhavě stáhl velikou kožešinovou rukavici, podšitou vlnou, s pravé ruky. Poznal, že ukazovák jest příliš ztuhlý pro jakýkoliv pohyb. Pozorně a pomalu v dlouhých minutách snažil se dostati pod pokrývkami rukou skrze otvor košile na prsou do poněkud teplejšího podpaží. A zase dlouhé minuty minuly, než se mohl prst pohybovati, když právě tak pomalu a pozorně přiložil k rameni pušku a namířil přes oheň na veliké zvíře.

Po výstřelu jeden z těchto tvorů ve stínech bloudících klesl v temnotu, druhý pozvedl se k světlu, potáceje se opile na nohou zničených kurdějemi, třesa se rozčilením a zimou, mna si slzící oči chvějícími se prsty a dívaje se na skutečný svět kolem sebe, jenž se vrátil tak neočekávaně náhle. Otřásl sebou a uvědomil si, že po dlouhou dobu, jak dlouho, sám ani nevěděl, trval v náruči smrti. Vyplivl se s určitým úmyslem, slyšel zapraskati slinu v mrazu a usoudil, že musí býti hluboko pod šedesát stupňů mrazu. A v pravdě, toho dne ve tvrzi Yukonu lihový teploměr ukazoval sedmdesátpět stupňů mrazu, což rovná se, poněvadž bod mrazu jest při třicítidvou stupních nad nulou, jednomu stu a sedmi stupňům mrazu.

Pomalu mozek Tarwatcrův vyvinoval činnost. Zde v těchto končinách osamělých sídlila smrt. Sem přišli dva ranění losi. Když vyjasnilo se nebe po dostavení se velikého mrazu, poznal, že oba ranění losové přitáhli k němu z východu. A tak tedy na východě byli lidé – běloši nebo Indiáni, toho nemohl s určitostí říci, ale každým způsobem lidé, již by mu mohli pomoci v jeho potřebách a napomáhati mu, aby mohl zakotviti ve skutečnosti nad mořem temnoty.

Pohyboval se zvolna, ale pohyboval se ve skutečnosti, opatřiv se puškou, náboji, sirkami a dvaceti librami losího masa. Pak jako omládlý Argus, ačkoliv schromlý na obou nohou a všecek se potáceje, obrátil se zády k nebezpečnému západu a belhal se v jasný slunečný a síly dodávající východ…

Po dnech – jak mnoho jich bylo, nikdy ani nevěděl – v snění a maje vidění, skřehotaje svůj starý zpěv z devětačtyřicátých let, jako tonoucí, jenž snaží se chabě ještě plavati, aby jen udržel se při vědomí nad obklopující ho temnotou, vyšel na sněhem pokrytý svah caňonu a uviděl dole do výše stoupající kouř a lidi ustavší v práci, aby si ho prohlédli. Potácel se dolů k nim se svahu stále zpívaje, a když ustal ve zpěvu z nedostatku dechu, volali na něj: Mikuláš, vousáč, poslední Mohykán, a zase: otec Mikuláš. A když stanul mezi nimi, stál tiše, nemluvě, s velikými slzami řinoucími se z očí. Plakal tiše a dlouho, až náhle rozpomenuv se, posadil se do sněhu, zatím co klouby jeho praskaly, a tu uchýliv se stranou, omdlel vysílením.

Dříve než za týden byl však starý Tarwater už na nohou, účastně se domácích prací v domku, vaře, myje nádobí pro ostatních pět mužů. Byli to praví pionýři, tvrdí a otužilí, kteří tu byli tak zahrabáni, že ani nevěděli o nalezištích zlata v Klondiku. Noviny, jež jim o tom přinesl, slyšeli poprvé. Živili se téměř úplně masem losů, sobů a uzených lososů, obohacených divokými brusinkami a připravených divokými kořínky, jež měli uschráněny pro zimu. Zapomněli už, jak chutná káva, tvořili si oheň zvětšovacím sklem, nosili svítící pochodně ssebou, kamkoliv šli, a v dýmkách kouřili suché listí, jež štípalo na jazyku a bylo odporné chřípím.

Před třemi lety vyšli hledati zlato z Koyokuk severně a rovnou k ústí Mackensie při arktickém oceánu. Zde na velrybářských lodích uviděli naposled bělochy a opatřili se posledními poživatinami bělocha, sestávájícími zvláště ze soli a tabáku. Davše se na jih a západ dlouhou cestou ke křižovatce při tvrzi Yukon, nalezli konečně zlato při tomto potoku a zůstali zde, aby prozkoumali půdu.

Uvítali s radostí příchod Tarwaterův, nikdy nejsouce unaveni poslouchati jeho vypravování o devětačtyřicátých letech a překřtili ho na Starého Hrdinu. Zároveň s čajem uvařeným z jehličí a nápojem svařeným z vnitřní kůry vrbové, kyselými a hořkými kořínky a bobulemi, vyhnali z něho kurděje, takže ustal pokulhávati a počal ukládati tkáň na svou kostru. Neviděli příčiny, proč by nemohl získati ze země bohatý poklad zlata.

»Nevíme, získáte-li všech tří set tisíc,« řekli mu jednoho rána při snídani, než odešli po své práci, »ale snad byste se spokojil se sto tisíci, Starý Hrdino? To jest asi tak, co myslíme, že byste mohl získati, neboť země jest dosti prohrabaná. A už jsme také umístili vaše zabírací pravo.«

»Nu, hoši,« odpověděl starý Tarwater, »děkuji vám upřímně a vše, co mohu říci, jest, že sto tisíc by bylo dosti dobrých pro začátek. Ale já nepřestanu, až vyzískám plných třista tisíc, neboť z té příčiny jsem přišel sem.«

Smáli se mu a chválili jeho ctižádost, prohlašujíce, že budou museti pro něho najíti nějaká vydatnější místa. Starý Hrdina usmyslil si, až přijde jaro a trochu sesílí, že si vyjde a poohlédne se kolem sám.

»Vždyť nikdo neví,« řekl jednou, ukazuje na stráň zvedající se nad potokem, »zda mech pod sněhem nemá kořeny obaleny kusy zlata.«

Neřekl už více, ale když slunce stoupalo výše a dny se prodlužovaly a stávaly se teplejšími, často hleděl přes potok na zvláštní formaci půdy asi v půli stráně.

A jednoho dne, když všechno roztálo, překročil potok a stoupal na stráň. Odkryl kousky země, jež už roztála na palec hluboko. A při jednom takovém kousku se zastavil, vzal hrst mechu do svých kostnatých rukou a vyrval ji i s kořeny. Slunce zasvítilo na matně třpytící se žluť. Zatřásl trsem mechu a hrubé kousky zlata jako oblázky vypadaly na zem. Bylo to zlaté rouno, připravené ke stříhání.

V análech Aljašky není zplna zapomenut letní shon roku 1898 ke Tarwaterově stráni z okolí tvrze Yukon. A když Tarwater prodal svoje místo společnosti Bowdie za pouhý půl milionu dolarů a vracel se do Kalifornie, jel na mule už novou cestou s pohodlnými domky podél ní roztroušenými přímo až k stanovišti parníků při tvrzi Yukon.

A u prvního oběda na parníku vyjíždějícího na oceán ze Sv. Michaela obsluhoval ho sklepník šedavých vlasů, obličeje bolestí zkřiveného a těla zničeného kurdějemi. Starý Tarwater byl nucen dvakráte se na něho podívati, aby s určitostí zjistil, že jest to Charles Crayton.

»Sebralo tě to, hochu, co?« oslovil ho Tarwater.

»Moje štěstí,« stěžoval si druhý, když ho byl poznal a pozdravil. »Jsem jediným z naší družiny, jenž byl postižen kurdějemi. Prožil jsem muka. Ostatní tři pracují a jsou zdrávi a získali právo prohledávati okolí Bílé Řeky tuto zimu. Anson vydělává dvacetpět dolarů denně tesařstvím, Liverpool dostává dvacet za zpracování klád na pile a Veliký Bill jest placen čtyřiceti dolary denně jako vedoucí na pile. Dělal jsem, co jsem mohl, a kdyby to nebylo pro ty kurděje…«

»Ovšem, hochu, dělal jsi, co jsi mohl, čehož nebylo mnoho, ježto jsi povahou velice dráždivý a příliš obchodnický. Řeknu ti tedy něco. Nejsi schopen pro žádnou práci, tak jak jsi nyní zmrzačen. Zaplatím ti přeplavbu jako vzpomínku na přeplavbu, již jste poskytli mně, a můžeš se položiti a odpočinouti si na zbytek cesty. A co zamýšlíš učiniti, až přistaneš v San Francisku?«

Charles Crayton pokrčil rameny.

»Řeknu ti něco,« pokračoval Tarwater. »Na mé farmě jest dosti práce do té doby, než budeš moci opět počíti obchod.«

»Mohl bych vám říditi správu vašeho hospodářství, « pokračoval Charles chtivě.

»Nikoli,« prohlásil Tarwater s důrazem. »Ale vždycky se najde něco, jako kopati jámy pro sloupy, štípati sáhové dříví, a podnebí jest tam velmi příjemné…«

Tarwater vrátil se domů jako pravý opravdový marnotratný děd, pro něhož tučné tele bylo zabito a připraveno. Ale prve, než zasedl ke stolu, musel vyjíti, aby se poohlédl po hospodářství. A synové a dcery jeho krve i dle zákona museli jíti s ním a zobati z jeho kostnatých starých rukou, jež měly půl milionu na rozdání. On je vedl a žádný názor, jejž vyslovil, nebyl do té míry nesmyslný nebo nemožný, aby vyvolal nesouhlas jeho průvodu. Stanuv u rozbitého vodního kola, jež sám zbudoval kdysi, rozjasnil obličej, když pohlédl na lány Údolí Tarwaterova a vzhůru až k výšinám Tarwaterova Vrchu, – jež všechno bylo nyní zase jeho.

A tu ho napadla myšlenka, jež donutila ho, aby se obrátil a skryl potutelné zamrkání. Stále doprovázen svojí rodinou, pokračoval k rozpadávající se stodole. Se země zvedl klacek.

»Williame,« řekl, »pamatuješ se na malý ten rozhovor, jejž jsme mezi sebou měli, než jsem se odebral do Klondike? Jistě, že se pamatuješ. Řekl jsi mi, že jsem blázen. A já ti řekl, že můj otec zvalchoval by mi hřbet klackem, kdybych byl k němu mluvil takovým způsobem.«

»Ach, to byl pouhý žert,« prohlašoval William.

William byl prošedivělý pětačtyřicátník a jeho žena a dorůstající synové stáli kolem ‚a v údivu pozorovali děda Tarwatera svlékati si kabát, jejž nechal podržeti Mary.

»Williame – pojď sem!« nařizoval velitelsky.

Ne právě ochotně, ale William šel přece.

»Abys jen ochutnal, Williame, synu, co můj otec často mi způsobil,« mručel starý Tarwater, když mlátil svého syna, klackem přes záda. »Pomni, že tě netluču přes hlavu. Můj otec měl zvláštní temperament a nezastavil se ani u hlavy, když mne řezal. Nestrkej sem do zadu svých loktů! Mohl bych tě náhodou do nich uhodit. A řekni mi jenom jedno, Williame, synu: myslíš ještě, že jsem blázen?«

»Nikoli!« zasténal William, bolestí tancuje kolem. »Nejsi blázen, otče! Ovšem, že nejsi!«

»Ovšem, že ne,« poznamenal starý Tarwater slavnostně, odhodiv klacek stranou a oblékaje se do kabátu. »A nyní pojďte všichni a pojíme společně.«

Konec.

Glen Ellen, Kalifornie, 14, září 1916.

POTOMEK MC. COYÚV.

Pyrenees, jejíž železné boky nořily se hluboko do vody pod nákladem pšenice, valila se těžce ku předu tak, že muž, jenž lezl na palubu z malého canoe, mohl učiniti tak bez obtíže. Když jeho oči dostaly se do úrovně pažení tak, že mohl přehlédnouti palubu, zdálo se mu, že vidí slabou, téměř neznatelnou mlhu. Měl chuť protříti si oči, leč v témž okamžiku ho napadlo, že již stárne, a že je na čase, aby si poslal do San Franciska pro pár brejlí.

Když přelezl pažení, pohlédl vzhůru na štíhlé stěžně a pak k čerpadlům. Nepracovala. Nezdálo se, že by tu bylo něco v nepořádku na této velké lodi, a divil se, proč asi dávali signál z nouze. Vzpomínal na své šťastné ostrovany a doufal, že nejedná se o nějakou nemoc. Snad měla loď jen nedostatek vody nebo potravy. Stiskli si ruce s kapitánem, jehož vpadlá tvář a ustarané oči netajily, že je zle, ať zlo záleží v tom nebo v onom. V témž okamžiku postřehl příchozí slabý, neurčitý zápach, jako od spáleného chleba, ale přece poněkud jiný.

Rozhlédl se zvědavě kolem sebe. O dvacet stop dále námořník se znavenou tváří ucpával konopím štěrbiny v podlaze paluby. Když jeho oko spočinulo na tomto muži, viděl pojednou, jak pod jeho rukama vystupuje slabý kotouč mlhy, vine se vzhůru, rozptyluje se a mizí. Kráčel nyní po podlaze a ucítil svýma bosýma nohama nepříjemné horko, pronikající jeho mozolovitou kůži. Věděl nyní, v čem záležela pohroma, jež postihla loď. Jeho oči zabloudily rychle na přídu, odkud hleděla na něho vážně tlupa zasmušilých námořníků. Jeho vlídné, hnědé oči přelétly je, jako by jim žehnal, jako by je chtěl utěšiti, zahaluje je pláštěm velkého míru. »Jak dlouho už hoří, kapitáne?« tázal se hlasem tak měkkým a pokojným, že upomínal na vrkání holuba.

S počátku kapitán cítil klid a mír sálající z příchozího, pak ale vědomí všeho toho, co se stalo a co se stane, proniklo ho tak, že byl podrážděn. Jakým právem nabízel tento rozhadrovaný pobřežní poběhlík v kartounových spodcích a bavlněné košili mír a útěchu jemu a jeho zkrušené, vyčerpané duši? Kapitán o tom neuvažoval, byl to jakýs bezděčný proces vzrušení, jenž vyvolal toto podráždění.

»Patnácte dní,« odvětil úsečně. »Kdo jste?«

»Jmenuji se Mc Coy,« zněla odpověď hlasem dýšícím soucitem a vlídností.

»Myslím, jste-li lodivoda?«

Mc Coyův utěšující pohled svezl se na vysokého, ramenatého muže se strhanou, neholenou tváří, jenž přistoupil ke kapitánu.

»Jsem lodivoda jako kdokoli jiný,« odvětil Mc Coy. »Jsme všichni lodivody, kapitáne, a známe každou píď v těchto vodách.«

Kapitán však byl netrpěliv.

»Potřebuj i některé z úředních osob. Musím mluviti s nimi a to co nejdříve.«

»Pak to mohu také obstarati.«

Opět ten potutelný přízvuk útěchy a při tom pod nohama loď jako rozpálená pec. Kapitán svraštil netrpělivě a nervosně obočí a zatnul pěst, jako by s ní chtěl někoho udeřiti.

»Kdo u čerta jste?« naléhal.

»Jsem náčelníkem zdejších úřadů,« byla odpověď hlasem, že nemohl býti vlídnější a klidnější.

Vysoký, ramenatý muž vypukl v drsný smích, z části veselý, ale z většího dílu hysterický. Oba, on i kapitán, hleděli na Mc Cove nedůvěřivě a překvapeni. Že tento bosý poběhlík by měl tak zvučně znějící hodnost, nebylo lze pochopiti. Jeho bavlněná košile, nezapnutá, odhalovala zarostlá, ničím nekrytá prsa. Obnošený slaměný klobouk zakrýval špatně chundelaté, šedivé vlasy. Do polou prsou splýval mu rozcuchaný vous patriarchy. U každého vetešníka byl by ho celého pořídil za dva šilinky tak, jak tu stál před nimi.

»Nějaký příbuzný Mc Coye z Bounty?« tázal se kapitán.

»To byl můj praděd.«

»Oh,« ozval se kapitán a zamyslil se. »Jmenuji se Davenport a zde je můj první kormidelník, pan Konig.« Podali si ruce.

»A nyní k věci.« Kapitán mluvil rychle, neboť naléhavost věci poháněla jeho slova. »Hoříme už přes dvě neděle. Každým okamžikem mohou plameny vyšlehnouti jako v pekle. Proto jsem se obrátil k Pitcairnu. Chci ji vehnati na mělčinu nebo ji potopiti a zachrániti alespoň skořápku.«

»Pak jste se zmýlil, kapitáne,« řekl Mc Coy. »Měl jste ji dovléci k Mangarevě. Tam je krásný břeh a laguna, v níž je voda jako v mlýnském rybníce.«

»Ale my jsme zde, či nejsme?« vykládal kormidelník. »S tím musíme počítati. My jsme zde a musíme něco podniknouti.«

Mc Coy zavrtěl mírně hlavou.

»Zde nemůžete podniknouti nic. Zde není mělčiny, ba, zde není ani kotviště.«

»Nesmysl!« ozval se opět kormidelník. »Nesmysl!« opakoval hlasitě, když kapitán mu dal znamení, aby se poněkud mírnil. »Nebudete mi přece něco takového povídati. Kde pak máte své vlastní čluny, he – své škunery nebo kutry, nebo co vůbec máte? He? Řekněte mi to.«

Mc Coy se usmál právě tak vlídně, jako mluvil. Jeho úsměv byl lichotkou, byl objetím, jež obetkalo znaveného kormidelníka a vábilo ho v náruč klidu a miru pokojné duše Mc Coyovy.

» Nemáme ani škunerů, ani kutrů,« odvětil, »a vytahujeme svá canoe nahoru na útes.«

»Děláte si ze mne dobrý den,« soptil kormidelník. »A jak se dostanete odtud na jiné ostrovy, he? Řekněte mi to.«

»Nechodíme nikam. Jako guvernér na Pitcairnu musím někdy jít. Když jsem byl mladší, byl jsem často pryč, někdy na kupeckém škuneru, ale většinou použil jsem k tomu misionářské brigy. Briga je však nyní ta tam a tak jsme odkázáni pouze na kolem plující lodi. Někdy jsme měli až šest návštěv, do roka. Jindy rok i déle uplynulo, aniž by nějaká loď přišla. Vaše je první za sedm měsíců.«

»A chcete mi snad namluviti –« počal kormidelník. Avšak kapitán Davenport ho přerušil.

»Dosti toho. Ztrácíme čas. Co máme dělati, pane Mc Coyi?«

Starý muž obrátil své hnědé oči, něžné jako oči ženy, ke břehu a oba, kapitán i kormidelník, sledovali jeho pohled od osamělé skaliny Pitcairnské až k houfu mužstva kupícího se na přídi a očekávajícího úzkostlivě, jak bude rozhodnuto. Mc Coy neměl na spěch. Přemýšlel klidně a zvolna, krok za krokem, s onou jistotou mysli, jež nikdy nebyla sužována nebo tísněna životem.

»Vitr je nyní slabý,« pravil konečně. »A je silný proud, ženoucí se k západu.«

»Proto také uchýlili jsme se do závětří,« přerušil ho kapitán, chtěje ospravedlniti své námořnické umění.

»Ano, to vás přinutilo k závětří,« pokračoval Mc Coy. »Nuže, vy nezmůžete dnes proti proudu nic. A kdybyste i zmohli, není tam u břehu žádné mělčiny a vaše loď by byla úplně ztracena.«

Umlkl a kapitán i kormidelník pohlédli na sebe zoufale.

»Povím vám však, co můžete udělati. Bríza sesílí dnes v noci kolem půlnoci – vidíte ty pruhy mračen a vrcholek na návětrné straně, tam za tím pohořím? Odtamtud přijde, přímo od jihovýchodu. K Mangarevě je tři sta mil. Pusťte se tam s ní. Je tam pěkné lože pro vaši loď.«

Kormidelník zavrtěl hlavou.

»Pojďme do kabiny a podíváme se na mapu,« pravil kapitán.

Mc Coy našel dusivou, otravnou atmosféru v uzavřené kabině. Neviditelné výpary plynové pálily a bodaly do očí. Podlaha byla ještě teplejší, téměř k nesnesení horká po jeho bosé nohy. Pot počal se mu řinouti s těla. Rozhlédl se kolem sebe téměř poděšen. Tento záhubný vnitřní žár byl omamující. Bylo ku podivu, že kabina nevzplála ještě v plameny. Měl pocit, jako by se nalézal ve velké peci, kde žár může každým okamžikem strašně vzrůsti a stráviti ho jako stéblo slámy.

Když nadzdvihl nohu a třel horké chodidlo o nohavici druhé nohy, kormidelník se zasmál divokým, ponurým smíchem.

»Předsíň pekla,« pravil. »Peklo samo je dole právě pod našima nohama.«

»Je horko,« zvolal Mc Coy mimovolně, otíraje si tvář kapesníkem z bandany.

»Zde je Mangareva,« pravil kapitán, nakláněje se nad stůl a ukazuje na černou skvrnu uprostřed bílé plochy mapy. »A zde, na cestě, je jiný ostrov. Proč bychom se nepustili k němu?«

Mc Coy nepohlédl ani na mapu.

»To je Půlměsíční ostrov,« odvětil. »Je neobydlen a zdvihá se jen asi dvě nebo tři stopy nad hladinu. Je tam laguna, ale nemá vchod. Ne, Mangareva je nejbližší místo pro váš účel.«

»Nuže, tedy Mangareva,« řekl kapitán Davenport, přerušuje mrzuté námitky kormidelníkovy. »Svolejte mužstvo na záď, pane Konigu.«

Námořníci uposlechli, potácejíce se těžce po palubě a snažíce se s obtíží ke spěchu. Na každém jejich pohybu bylo patrno, že jsou vyčerpáni. Kuchař vyšel z kuchyně, chtěje také slyšeti, co bude, a sluha bloumal poblíž něho.

Když kapitán Davenport vyložil situaci a oznámil svůj úmysl pustiti se k Mangarevě, propukl nepokoj. Mezi hrdelním mumláním ozývaly se nečlánkované výkřiky vzteku a tu a tam hlasité zaklení, slovem, větou. Pronikavý hlas kuchařův se ozval a přerušil na okamžik ostatní, křiče: »Můj Ty Bože! Když jsme v pekle už patnáct dní, tak se máme zase s tím peklem pod nohama vydati na moře!«

Kapitán nestačil jich ovládnouti, leč zdálo se, že klid a vlídnost Mc Coyova je uklidnila, zahanbujíc je, a mručení a klení umlkalo, až všecko mužstvo mimo tu a tam nějakou úzkostlivou tvář, obrácenou ke kapitánu, hledělo s němou touhou na zelenavé vrcholky a porostlé břehy Pitcairnu.

Mírně jako jarní vánek nesl se hlas Mc Coyův.

»Zdá se mi, kapitáne, že jsem slyšel od některého z nich, že mají hlad.«

»Ovšem,« zněla odpověď. »Máme hlad. Měl jsem za poslední dva dny suchar a sousto lososa. Jsme biti. Víte, když jsme zjistili požár, zabednili jsme ihned všecky otvory, abychom udusili oheň. A pak teprve jsme shledali, jak málo potravy je ve spižírně. Bylo však již příliš pozdě. Neodvážili jsme se prolomiti opět bednění. Hladoví? Mám právě takový hlad jako oni.«

Mluvil obrácen opět ke svým lidem a opět ozvalo se hrdelní mručení a klení a tváře se jim stahovaly zvířecím vztekem. Druhý a třetí kormidelník přidružili se ke kapitánu, stojíce za ním v místech, kde začínala záď lodi. Jejich tváře byly vpadlé, bezvýrazné, zdálo se, že více než cokoli jiného tíží je tato vzpoura mužstva. Kapitán Davenport pohlédl tázavě na svého prvního kormidelníka, který však pokrčil pouze rameny na znamení své bezradnosti.

»Vidíte,« řekl kapitán Mc Coyovi, »nedonutíte námořníků, aby opustili bezpečnou zemi a vydali se na moře s hořící lodí. Byla jim nyní po čtrnácte dní plovoucí rakví, jsou vyčerpáni prací a mají toho již dost. Pusťme se k Pitcairnu.«

Leč vítr byl slabý a spodek Pyreneese byl znečištěn tak, že nesvedli nic proti silnému proudu, ženoucímu se k západu. Během dvou hodin ztratili tři míle. Námořníci pracovali usilovně, jako by silou svých rukou mohli přinutiti loď, aby zmohla nepříznivé živly. Nicméně, ať to zkoušeli tak nebo onak, hnala se táž pryč k západu. Kapitán přecházel neúnavně sem a tam, zastavuje se jen chvílemi, by pozoroval slabé obláčky dýmu a vystopoval, kterou skulinou v podlaze vystupují. Tesař neustal vyhledávati tyto štěrbiny a skuliny, a kde nějakou nalezl, ucpával je co nejpečlivěji.

»Nuže, co myslíte?« tázal se kapitán konečně Mc Coye, jenž pozoroval tesaře se zájmem a zvědavostí dítěte v očích.

Mc Coy pohlédl ke břehu, kde země mizela v houstnoucí mlze.

»Myslím, že by bylo lépe pustiti se k Mangarevě. Při bríze, jež nastává, byli bychom tam zítra večer.»

»Co však, vyrazí-li zatím oheň? Možno to očekávati každé chvíle.«

»Máte čluny připraveny na moře. Táž bríza dožene vaše čluny k Mangarevě, jestliže loď nám shoří pod nohama.«

Kapitán Davenport odporoval chvíli a pak uslyšel Mc Coy otázku, již nechtěl slyšeti, o níž však věděl, že jisté přijde.

»Nemám mapy Mangarevy. Na generální mapě je to skvrna, velká jako moucha. Nevěděl bych, kde hledati vchod do laguny. Nechtěl byste jíti s sebou a býti mi lodivod ou?«

Mc Coyova bodrost nebyla tím dotčena.

»Ano, kapitáne,« pravil s toutéž klidnou bezstarostností, s jakou by byl přijal pozvání k obědu, »půjdu s vámi k Mangarevě.«

Mužstvo bylo opět svoláno a kapitán promluvil k nim na zádi lodi.

»Pokusili jsme se hnouti se s ní kupředu, ale vidíte, že je to marno. Dostala se do proudu, jenž ji žene rychlostí dvou uzlů. Tento pán je ctihodný Mc Coy, první úředník a guvernér ostrova Pitcairnu. Půjde s námi k Mangarevě. Vidíte tedy, že situace není nebezpečná. Neodhodlal by se k takové nabídce, kdyby myslil, že mu při tom jde o život. Ostatně, ať je to jakkoli odvážné, jestliže on ze své dobré vůle přišel na palubu a zůstal zde, nemůžeme dělati méně než on. Co říkáte Mangarevě?«

Tentokráte nepokoj se neobjevil. Přítomnost Mc Goyova, jistota a klid, jež zdály se z něho sálati, měly svůj účinek. Hovořili mezi sebou tiše. Rozmýšleli se chvíli, shodli se úplně a označili kuchaře za svého mluvčího. Tento výtečník byl dojat heroismem svým a svých druhů a s planoucíma očima počal křičeti:

»Při sám Bůh, chce-li on, chceme také.«

Zástup zahučel souhlasně a šel po svém.

»Na okamžik, kapitáne,« ozval se Mc Coy, když onen se obrátil, chtěje dát rozkazy kormidelníkovi: »Musím dříve na břeh.«

Pan Konig byl, jako by do něho blesk udeřil a pohlédl na Mc Coye jako na šílence.

»Na břeh! zvolal kapitán. »A proč? Vždyť vám to bude trvati tři hodiny, než se tam dostanete ve svém canoe.«

Mc Coy změřil pohledem vzdálenost ostrova a přisvědčil.

»Ano, nyní je šest. Nedostanu se tam před devátou. Lidé nemohou se sejíti před desátou. Ježto bríza v noci zesílí, můžete se pustiti proti větru a vzíti mě na palubu zítra ráno při rozednění.«

» Jménem zdravého rozumu,« vybuchl kapitán, »a proč chcete svolati své lidi? Což nevíte, že mi hoří loď pod nohama?«

Mc Coy byl klidný jako moře v létě a vztek jeho druha nerozčilil ani sebe méně klidné hladiny jeho mysli.

»Ano, kapitáne,« zavrkal svým holubím hlasem, »vím dobře, že vaše loď hoří. To je přece, proč s vámi jdu na Mangarevu. Musím však dostati dovolení jíti tam s vámi. Je to náš obyčej. Je to přece důležitá věc, když guvernér opouští ostrov. Jde o zájem obyvatelstva a proto mají právo vysloviti své dovolení nebo zákaz. Oni však svolí, jsem si tím jist.«

»Jste si jist?«

» Naprosto.«

»Víte-li to tak jistě, tak proč se s tím tak mořiti? Pomyslete, jaká ztráta času – celá noc!«

»Je to náš zvyk,« byla neochvějná odpověď. »A pak také jsem guvernérem a musím učiniti opatření ohledně správy ostrova pro dobu své nepřítomnosti.«

»Ale vždyť cesta k Mangarevě trvá jen čtyřiadvacet hodin,« namítal kapitán. »Dejme tomu, že by to trvalo šestkráte tak dlouho, než byste se vrátil zpět, tak přece by to nevyžadovalo více času než týden.«

Mc Coy se usmál svým širokým dobráckým úsměvem.

»Vélice málo lodí přijíždí k Pitcairnu, a když se tak stane, přicházejí buď od San Franciska, nebo kolem mysu Hornova. Budu šťasten, vrátím-li se za šest měsíců. Mohu však býti vzdálen také rok a může se státi, že budu nucen zamířiti do San Franciska, abych našel loď, jež by mě dopravila zpět. Můj otec opustil jednou Pitcairn na tři neděle a uplynula tři léta, než se dostal zpět. A pak také máte málo potravin. Budete-li se musiti uchýliti do člunů a nastane nepříznivé počasí, může to trvati kolik dní, než se dostanete ke břehu. Mohu ráno přivézti dvě canoe naložená potravinami. Sušené banány budou nejlepší. Ježto bríza se zesiluje, pusťte se naproti. Čím blíže budete, tím větší náklad mohu pro vás vzíti. S Bohem!«

Podal mu ruku, kapitán ji stiskl a nerad ji pouštěl. Zdálo se, že se ji drží, jako tonoucí námořník lpí na záchranné bóji.

»Ale, jak mám věděti, že se z rána vrátíte?« tázal se.

»Ano, tak je to,« zvolal kormidelník. »Podle čeho máme věděti, že nejde odtud jen proto, aby zachránil svou vlastní kůži?«

Mc Coy nepromluvil. Pohlédl na ně sladce a blahovolně, a zdálo se jim, že dostali záruku neochvějné pevnosti jeho duše.

Kapitán pustil jeho ruku a s posledním letmým pohledem, jímž objal i mužstvo ve svou blahovolnost, Mc Coy přehoupl se přes pažení a sestoupil do svého canoe.

Vítr zesílil a Pyreneese, přes své znečištěné dno docílila půl tuctu mil prouti proudu. Při rozednění Pitcairn ležel tři míle na návětrné straně a kapitán Davenport uzřel blížiti se dvě canoe. Mc Coy vylezl opět nahoru a přehoupl se přes pažení na rozpálenou palubu. Byl provázen četnými balíky sušených banánů, zabalených do suchých listů.

»Nuže, kapitáne,« řekl, »napněte plachty a dejte se na honbu za drahým životem. Vidíte, jsem také plavcem,« vysvětloval o několik minut později, stoje na zádi vedle kapitána, který upíral zrak nahoru a pak stranou na hladinu, chtěje odhadnouti rychlost lodi. »Musíte ji vésti k Mangarevě. Až uzříte zemi, pak já ji tam zavedu. Co myslíte, jak rychle pluje?«

»Jedenáct,« odvětil kapitán Davenport, pohlédnuv ještě jednou na vlny ženoucí se do zadu.

»Jedenáct. Hleďme, podrží-li tento krok, uvidíme Mangarevu zítra ráno mezi osmou a devátou hodinou a k desáté ji dostaneme na mělčinu, nejpozději o jedenácté. A pak bude konec všemu vašemu trápení.«

Kapitánovi se téměř zdálo, že ten blažený okamžik již nastal, tak přesvědčivě zněla slova Mc Coyova. Kapitán Davenport byl po čtrnácte dní v hrozném napětí, pluje na své hořící lodi a počal nyní cítiti, že toho má již dost.

Prudcí závan větru dotkl se ze zadu jeho krku a zahvízdl mu kolem uší. Odhadoval jeho sílu a pak pohlédl letmo stranou přes palubu.

»Vítr stále sílí,« oznamoval. »Ta stará holka dělá už spíše dvanáct než jedenáct. Vydrží-li to tak, dostaneme se tam ještě v noci.«

Po celý den Pyreneese, nesoucí svůj náklad živého ohně, valila se šumícím mořem. Za soumraku byly napnuty také vrchní nadkošová závětrní plachta a plachta brámová. a loď řítila se tmou, nechávajíc za sebou velké, pěnící se vlny. Příznivý vítr měl svůj účinek a na přídě i na zádi bylo viděti vyjasnění na všech tvářích. Při druhé stráži (před osmou hodinou večer) nějaká bezstarostná duše zanotovala píseň, a o půlnoci všechno mužstvo zpívalo.

Kapitán Davenport vynesl své lože ven, a rozprostřel je na střeše kabiny. –

»Zapomněl jsem už, co to je spáti,« vysvětloval Mc Coyovi. »Musím si lehnouti, zavolejte mě však, kdykoli uznáte to za potřebné.«

Ve tři hodiny z rana byl probuzen slabým dotekem na svém rameni. Usedl rychle mžouraje proti jasnící se obloze, omámený ještě těžkým spánkem. Vítr hučel svou válečnou píseň v lanoví a rozbouřené vlny dorážely na Pyreneesu. Uprostřed lodi převalovaly se vlny přes zábradlí, zatopujíce chvílemi středopalubí. Mc Coy křičel něco, čemu nerozuměl. Kapitán se vzchopil, chytil ho za rameno a přitáhl ho k sobě tak těsně, že měl ucho téměř u jeho úst.

»Jsou tři hodiny,« zněl hlas Mc Coyův, podržuje stále svůj holubí zvuk, ale přece jaksi zastřený, jako by přicházel z dálky. »Urazili jsme dvěstěpadesát mil. Půlměsíční ostrov je pouze o třicet mil dále, tam někde před námi. Není na něm světel a poplujeme-li stále takto, narazíme na něj a budeme ztraceni i se svou lodí.«

»Co myslíte? zastaviti?«

»Ano, a čekati až do rozedněni. Zdrží nás to jen o čtyři hodiny.«

A tak Pyreneese, se svým nákladem ohně svinula své plachty, neposkytujíc větru opory a drtíc dorážející vlny vzedmutého moře. Byla to skořápka naplněná ohněm, a na jejím vratkém povrchu, držíce se pokud to jen bylo možno, lidští trpaslíci pomáhali jí v jejím těžkém boji.

»Takový vichr je něco neobyčejného,« řekl Mc Coy kapitánovi v závětří kabiny. »Správně neměl by býti žádný vítr v této roční době. Ale s počasím je to nyní všechno na ruby. Pasátní větry přestaly a nyní to duje právě se strany pasátu.« Napřáhl ruku do tmy, jako by jeho zrak mohl proniknouti na sta mil daleko. »Jde to od západu. Něco velikého se tam někde musilo státi – uragán, nebo něco podobného. Máme štěstí, že jsme tak daleko k východu. Ale je to jen přechodný vítr,« dodal. »Nepotrvá dlouho, o tom vás ujišťuji.«

Při rozednění vichr se zmírnil na normální sílu, avšak objevilo se nové nebezpečí – mlha. Moře se zahalilo mlhou nebo spíše parami, jež byly co do hustoty jako mlha zabraňujíce rozhledu, jinak však nebyly než jako závoj na moři, neboť slunce je pronikalo, naplňujíc je zářivým leskem.

Na palubě Pyreneese objevovalo se více kouře než předešlého dne, a veselost důstojníků i mužstva zmizela. Bylo slyšeti, jak sluha pláče schoulen za stěnou lodní kuchyně. Byla to první cesta toho hocha a srdce se mu svíralo strachem před smrtí. Kapitán bloudil kolem jako ztracená duše, hryzl si nervosně kníry, a mračil se, nemoha se rozhodnouti, co by měl dělati.

»Co myslíte?« tázal se stanuv u Mc Coye, jenž právě snídal – pečené banány a džbán vody.

Mc Coy dojedl poslední sousto banánu, dopil vodu a rozhlédl se zvolna kolem sebe. V jeho očích objevil se něžný výraz, když řekl:

»Nu dobře, kapitáne, můžeme právě tak plouti jako hořeti. Vaše paluba nevydrží věčně. Je dnes ještě více rozpálena. Nemáte nějakých střevíců, jež bych si mohl obouti? Je to už nepohodlné pro mé bosé nohy.«

Pyreneese byla napadena dvěma ohromnými vlnami s boku, až se zakymácela a první kormidelník vyslovil přání, aby měl všechnu tu vodu v podpalubí, jen kdyby při tom nemusil otevříti záklopy. Mc Coy sklonil hlavu nad kompasnici a pozoroval směr.

»Držel bych ji více z příma, kapitáne,« pravil. »Uhnula se trochu při svinutých plachtách.«

»Zabočil jsem s ní již o stupeň,« zněla odpověď. »Nestačí to?«

»Lépe by snad bylo o dva stupně, kapitáne. Ten vítr hnal proud k západu rychleji než si myslíte.«

Kapitán Davenport smluvil se na půl druhém stupni a vystoupil pak do lanoví, provázen Mc Coyem a prvním kormidelníkem, aby pátral po zemi. Napnuli plachty tak, že Pyreneese plula rychlostí desíti uzlů, předstihujíc rychle vlny. Mlha se však nikde netrhala, a v deset hodin kapitán Davenport počal býti opět neklidný. Všichni byli na svém místě, připraveni, jakmile ozve se volání »země v předu«, aby chopili se jako zuřivci práce a dali lodi náležitý směr. Země v předu, silný příboj před ní, to vše by mohlo býti náhle nebezpečně blízko při takové mlze.

Další hodina uplynula. Všichni tři muži v lanoví upírali napjatě své oči do světlého závoje.

»A co, mineme-li Mangarevu?« tázal se kapitán Davenport úsečně.

Mc Coy nezdvihnuv ani očí odvětil mírně:

»Ne, jen ji nechme plouti, kapitáne. To je vše, co můžeme udělati. Celý Paumotus je před námi. Můžeme plouti na tisíc mil útesy a atoly. Musíme se někam dostati.«

»Nuže, jeďme dále,« řekl kapitán Davenport, chystaje se sestoupiti na palubu. »Minuli jsme patrně Mangarevu. Bůh ví, kde je nejbližší země. Měl jsem s ní přece zabočiti ještě o toho půl stupně více,« přiznával o chvíli později. »Ten prokletý proud musí zahráti plavcům pěknou čertovinu.«

»Staří plavci nazývali Paumotus Nebezpečným souostrovím,« pravil Mc Coy, když sestoupil opět na záď, »a právě tento proud byl částečně zodpověden za ten název.«

»Mluvil jsem kdysi s jedním chlapíkem v Sydneyi,« řekl pan Konig. »Obchodoval v Paumotu. Ten mi řekl, že pojistné obnáší tam osmnáct ze sta. Je to pravda?«

Mc Coy se usmál a přisvědčil.

»Leda když se vůbec nepojistí,« vysvětloval. »Majitelé odepisují každoročně dvacet ze sta z ceny svých škunerů.«

»Můj bože,« vzdychl kapitán Davenport. »Dle toho obnáší tedy život škuneru jen pět let.« Potřásl smutně hlavou bruče »zlé vody, zlé vody«.

Odebrali se pak opět do kabiny, chtějíce se poraditi s velkou generální mapou, avšak otravné výpary vyhnaly je kašlající a dusící se ven na palubu.

»Zde je Moerenhoutův ostrov,« ukázal kapitán Davenport na mapě, již rozprostřel na podlaze. »Nemůže býti dále než na sto mil v závětří.«

»Sto a deset.« Mc Coy potřásl nedůvěřivě hlavou. »Mohli bychom se o to pokusiti, ale je to obtížné. Mohl bych ji zahnati na mělčinu, ale mohl bych s ní také naraziti na útes. Špatné místo, velice špatné místo.«

»Nu, zkusíme to,« znělo rozhodnutí kapitána Davenporta, který počal ihned dávati lodi příslušný směr.

Brzo odpoledne zkrátili plachtu, aby nenajeli v noci, a při druhé hlídce mužstvo jevilo opět svou znovu nabytou veselost. Země byla tak blízko a jejich útrapy vezmou z rána konec.

Leč ráno nastalo s planoucím tropickým sluncem. Jihovýchodní pasát obrátil se k východu a hnal Pyreneesu vodami rychlostí osmi uzlů. Kapitán Davenport občerstvil své staré vědomosti pokud šlo o odhadnutí polohy lodi a její rychlosti, a oznámil, že Morenhoutův ostrov není dále než deset mil. Pyreneese plula dalších deset mil, plula ještě jednou deset mil, a hlídky na třech stěžňových koších neviděly nic než širé, pusté, sluncem oblité moře,

»A já vám pravím, že země tam je,« houkl na ně kapitán Davenport ze své palubní chýše.

Mc Coy se konejšivě usmál, avšak kapitán hleděl kolem sebe jako šílenec, přinesl svůj sextant a zkoumal chronometr.

»Věděl jsem, že mám pravdu,« křičel téměř, když skončil svá pozorování. »Dvacet jeden, dvacet pět jižní a stotřicet šest dvě západní. Zde to máte. Jsme ještě osm mil k návětrné straně. Kolik vám vyšlo, pane Konigu?«

První kormidelník pohlédl na své výpočty a řekl polohlasem:

»Dvacet jeden, dvacet pět, zcela správně, ale moje délka dělá sto třicet šest, čtyřicet osm. To nás žene značně k závětří…«

Avšak kapitán Davenport ignoroval jeho výpočty tak opovržlivým mlčením, že pan Konig, zaťav zuby, v duchu zaklel.

»Zabočte,« nařídil kapitán muži u kormidla, »o tři stupně a nechte ji stále tímto směrem.«

Pak se vrátil ke svým výpočtům a přepočítával je znova. Pot řinul se mu s tváře. Hryzl si kníry, rty, tužku a upíral své oči na číslice, jako by hleděl na nějaký přízrak. Náhle prudkým pohybem rozmačkal popsaný papír v pěsti a rozdupal ho nohou. Pan Konig se zašklebil pomstychtivě a odvrátil se stranou, zatím co kapitán Davenport opřel se o kabinu a po půl hodiny nepronesl ani slova, obmezuje se na to, že hleděl k závětří s výrazem přemýšlivé bezradnosti na tváři.

»Pane Mc Coyi,« přerušil náhle mlčení. »Mapa ukazuje skupinu ostrovů, nevím ani, mnoho-li, stranou tam k severu nebo k severozápadu, asi na čtyřicet mil – Akteonovy ostrovy. Co je s těmi?«

»Jsou čtyři, vesměs nízké,« odvětil Mc Coy, »První z nich jihovýchodně je Matueri – neobydlený, bez vchodu do laguny. Pak přijde Tenarunga. Tam bývalo asi tucet obyvatel, ale jsou už asi všichni pryč. Na žádný způsob není tam přístupu pro loď – jen pro člun na sáh hloubky. Vehauga a Teuararo jsou druhé dva. Žádný vchod, žádné obyvatelstvo, velice nízké. V té skupině nenajdete lože pro Pyreneesu. Byl by z ní úplný vrak.«

»Poslouchejte takové řeči!« zuřil kapitán Dávenport. »Žádné obyvatelstvo, žádný vchod! K čemu, u čerta, tedy jsou takové ostrovy?«

»Dobře tedy,« vyštěkl pojednou jako rozdrážděný jezevčík, »mapa udává celou massu ostrovů směrem k severozápadu. Co je s těmi? Což ani jeden z nich nemá vchodu, kde bych mohl uložiti svou loď?«

Mc Coy klidně uvažoval. Nepotřeboval mapy. Všecky ty ostrovy, útesy, mělčiny, laguny, vchody a vzdálenosti byly vryty v mapu jeho paměti. Znal je jako obyvatel města zná jeho stavby, ulice a uličky.

»Papakena a Vanavana jsou tam k severozápadu nebo západoseverozápadu na sto mil odtud nebo o kousek dále,« pravil. »Jeden je neobydlen a slyšel jsem, že obyvatelstvo druhého přesídlilo na Cadmův ostrov. Na všechen způsob není tam ani laguny, ani vchodu. Ahunui je druhých sto mil k severozápadu. Ani vchodu, ani obyvatelstva.«

»Dobrá, čtyřicet mil za nimi jsou dva ostrovy?« vyptával se kapitán, zdvihnuv hlavu od mapy.

Mc Coy zavrtěl hlavou.

»Paros a Manuhungi – žádný vchod, žádní obyvatelé. Nengo-Nengo je čtyřicet mil dále v jedné řadě a nemá ani vchodu ani obyvatel. Ale je tam ostrov Hao. To by bylo to pravé místo. Laguna je třicet mil dlouhá a pět mil široká. Je tam dosti lidí. Můžete tam najíti i pitnou vodu a kterákoli loď na světě muže proplouti vchodem.«

Umlkl a hleděl starostlivě na kapitána Davenporta, který, nakláněje se nad mapu s měřickými nástroji v ruce, z hluboka vzdychl.

»Není tu nějaká laguna se vchodem blíže než ostrov Hao?« tázal se.

»Ne, kapitáne, ten je nejblíže.«

»Nuže, je to tři sta čtyřicet mil daleko.« Kapitán Davenport mluvil velmi zvolna, rozhodně. »Nechci vzíti si na zodpovědnost všecky ty životy. Potopím ji u Akteonových ostrovů. A je to dobrá loď,« dodal lítostivě, změniv směr, tentokráte s větší úchylkou než dříve, vzhledem na západní proud.

Za hodinu na to obloha se zachmuřila. Jihovýchodní pasát trval dosud, avšak hladina oceánu byla jako šachovnice následkem závanů větru.

»Budeme tam kolem jedné hodiny,« oznamoval kapitán Davenport důvěřivě, »Nejpozději kolem druhé hodiny. Mc Coyi, vy ji vženete na břeh tohoto ostrova, kde jsou lidé.«

Slunce se již neobjevilo a neobjevila se ani v jednu hodinu země. Kapitán Davenport pozoroval na zádi lodi čáru, vyrytou do vln jejím spodkem.

»Dobrý Bože!« vykřikl. »Východní proud! Pohleďte jen!«

Pan Konig jevil nedůvěru. Mc Coy neříkal ani tak, ani onak a projevil jen mínění, že zde v Paumotu není důvodu, proč by zde nemohl býti také východní proud. Za několik minut na to prudký závan vichřice připravil Pyreneesu na čas o její vítr a valila se těžce mezi dvěma vlnami.

»Kde je olovnice? Do vody s ní, vy tam!« Kapitán Davenport držel lano olovnice a pozoroval, jak se odklání k severovýchodu. »Zde je, podívejte se! Podržte ji sami!«

Mc Coy a kormidelník to zkusili a cítili, jak provazec se chvěje, jsa hnán silným poudem.

»Proud má rychlost čtyř uzlů,« pravil pan Konig.

»Východní proud místo západního,« pravil kapitán Davenport, hledě vyčítavě na Mc Coye, jako by ho chtěl za to plísniti.

»To je, kapitáne, jedna z příčin, proč pojistné obnáší v těchto vodách osmnáct ze sta,« odvětil Mc Coy bodře. »Nevíte nikdy, na čem jste. Proudy se stále mění. Byl tu nějaký muž, jenž psal knihy, zapomněl jsem jeho jméno, na lodi Casco. Minul Takaroa o třicet mil a dostal se k Tikei a to jen následkem změny proudu. Jste nyní návětrným směrem a udělal byste dobře, kdybyste ji držel o několik stupňů stranou.«

»Ale jak daleko mě proud dosud zanesl?« tázal se kapitán hněvivě. »Jak mohu věděti, o kolik stupňů ji mám odchýliti?«

»Nevím, kapitáne,« odvětil Mc Coy co nejvlídněji.

Vítr se opět dostavil a Pyreneese spěchala na slepo k závětrné straně. V jasně šedavém světle bylo viděti, jak se již z její paluby kouří. A zase zpět a zase změniti směr a vraceti se k Akteonovým ostrovům, jichž hlídky v koši v čas nezahlédly.

Kapitán Davenport byl již bez sebe. Jeho vztek změnil se v ponurou zamlklost a ztrávil odpoledne přecházeje sem tam ve své kajutě nebo opíraje se o stěnu. Za soumraku, aniž by se byl poradil s Mc Coyem, změnil směr a dal se k severozápadu. Pan Konig, poradiv se kradmo s mapou a kompasem, a Mc Coy, pohlédnuv zcela otevřeně s nevinnou tváří na kompas, poznali, že se dali k ostrovu Hao. K půlnoci vichr ustal a objevily se hvězdy. Kapitán Davenport se rozveselil, slibuje si jasný den.

»Z rána provedu zase svá měření,« řekl Mc Coyovi, »neboť co se týče šířky, zmýlil jsem se. Avšak použiji Sumnerovy methody a napravím to. Znáte Sumnerovu methodu?«

Na to vykládal ji do podrobná Mc Coyovi.

Den byl jasný, pasát vanul úporně od východu a Pyreneese právě tak úporně odměřovala svých devět uzlů. Oba, kapitán i kormidelník, zjišťovali polohu dle Sumnerovy methody, jejich výpočty souhlasily, a měření podle měsíce souhlasilo také a potvrdilo výsledek ranního výpočtu.

»Ještě čtyřiadvacet hodin a budeme tam,« ujišťoval kapitán Davenport Mc Coye. »Je ku podivu, že ta stará holka vydržela takovou cestu. Ale její paluby to už dlouho nevydrží, ba, že nevydrží. Hleďte, jak kouř jimi proniká, den ode dne více. A byla to dobrá podlaha, když jsme se vydali na cestu, nově upravena a ucpána, v San Francisku. Byl jsem překvapen, když oheň po prvé se objevil a my ucpávali skuliny. Hleďte sem!«

Umlkl a sledoval se skleslou čelistí kotouč dýmu, kroužící a vinoucí se v závětří křížového stožáru dvacet stop nad palubou.

»Nuže, jak se tam dostal?« tázal se nevrle.

Níže nebylo viděti dýmu. Vplížil se někde ze skuliny v palubě, chráněn stožárem před větrem, nabyl nějakým rozmarem podobu a tvar teprve v této výši. Odloučil se od stožáru a na chvíli vznášel se nad kapitánem jako nějaký hrozivý přízrak. V nejbližším okamžiku byl již odvanut větrem a kapitánova čelist vrátila se na své místo.

»Jak jsem pravil, když jsme začali ucpávati skuliny, byl jsem překvapen. Byla to těsně přiléhající podlaha a přece propouštěla dým jako síto. A my ucpávali stále a stále. Dole musí býti hrozný tlak, že žene tolik dýmu skrz.«

Téhož odpoledne zachmuřila se obloha opětně a nastalo bouřlivé, deštivé počasí. Vítr měnil se stále mezi jihovýchodním a severovýchodním, a o půlnoci byla Pyreneese zachvácena od zadu prudkou vichřicí od jihozápadu, odkud pak vítr dále chvílemi vanul.

»Nedostihneme Hao před desátou nebo před jedenáctou,« naříkal kapitán Davenport v sedm hodin z rána, když chvilková naděje na slunce byla zmařena spoustami mraků na východní obloze. A v následujícím okamžiku tázal se již všecek sklíčen: »A co dělají proudy?«

Hlídky v koších nemohly oznámiti žádnou zemi a den minul za střídavého počasí, chvíli bezvětří a déšť‘ chvíli pak prudký vichr. Za soumraku počalo se moře silně dmouti od západu. Tlakoměr klesl na 29.50. Nebyl vítr a přece zlověstné moře stále mohutnělo. Brzy zmítala se Pyreneese šíleně na ohromných vlnách valících se v nekonečném průvodu ze zachmuřeného západu. Bylo ubráno plachet tak rychle, jak jen obě hlídky stačily, a když unavená tlupa dokončila svou práci, ozývalo se tmou její reptání, nářky a žaloby, hlasy spíše zvířecí a výhrůžné. Jednu chvíli hlídka s pravé strany zádi byla volána na přídu, aby přivázala a zajistila lano, a mužstvo projevovalo při tom zřejmě svou nevoli a neochotu. Každý pomalý pohyb byl námitkou a výhrůžkou. Vzduch byl vlhký a lepkavý jako šlem a když vítr přestal, všichni oddychovali a lapali po vzduchu. Pot stál jim na tvářích a nahých rukou, a kapitán Davenport, s tváří ještě vpadlejší a ustaranější, očima nepokojnýma, těkavýma, byl zachvácen předtuchou hrozícího neštěstí.

»Je to daleko na západě,« povzbuzoval Mc Coy. »V nejhorším případě budeme jenom na okraji.«

Avšak kapitán Davenport nedal se uklidniti a při světle lucerny pročítal ve svém Výtahu kapitolu jednající o tom, jak si má velitel lodi počínati při cyklonových bouřích. Ticho bylo rušeno pouze tichým pláčem služebného hocha někde ze středu paluby.

»Oh, zavři hubu!« zahoukl pojednou kapitán Davenport tak silně, že se všichni na palubě polekali a pachatel vypukl ze strachu v divoký pláč.

»Pane Konigu,« řekl kapitán hlasem chvějícím se hněvem a rozčilením, »buďte tak laskav, jděte na přídu a zacpěte tomu klukovi hubu nějakým hadrem.«

Avšak byl to Mc Coy, jenž šel na přídu a za několik minut hoch se ztišil a usnul.

Krátce před rozedněním první závan vzduchu počal přicházeti od jihovýchodu a rostl rychle v silnější brízu. Všechno mužstvo bylo na palubě, vyčkávajíc, co přijde asi nyní.

»Nyní jsme na tom dobře, kapitáne,« ozval se Mc Coy, stoje těsně za ním. »Uragan je na západě a my jsme jižně od jeho dráhy. Tato bríza jest proud vzduchu, jejž bouře ssaje za sebou. Nebude vanouti silněji. Můžete napjati na ni plachty.«

»A k čemu? Kam mám plouti? Už druhý den je bez pozorování a my jsme měli už včera ráno viděti ostrov Hao. Kudy se k němu dostaneme, severně, jižně, východně nebo co? Řekněte mi to a nařídím loď okamžitě.«

»Nejsem plavcem, kapitáne,« řekl Mc Coy svým vlídným způsobem.

»Já jsem o sobě myslil, že jsem plavcem,« opáčil druhý, »ale jen tehdy, než jsem přišel na tenhle Paumotus.«

V poledne bylo slyšeti zavolání hlídky »příboj v předu«. Pyreneese byla rychle zdržována ve svém běhu. Plachta za plachtou byla spuštěna a svinuta. Pyreneese klouzala vlnami, přemáhajíc proud, jenž hrozil vrhnouti ji na úskalí. Důstojníci i mužstvo pracovali jako šílení, kuchař i hoch, kapitán Davenport sám i Mc Coy, všichni přikládali ruce k dílu. Jen tak tak že vyvázli. Byla to nízká písčina, pusté, nebezpečné místo, přes než se moře ustavičně převalovalo, kde nebylo možno, aby lidé žili a kde ani mořský pták nemohl si odpočinouti. Pyreneese na sto sáhů před písčinou vybavila se z větru, jenž ji tam hnal, a v témže okamžiku těžce oddychující mužstvo, skončivší svou práci, vypuklo proudem kleteb na hlavu Mc Coye – Mc Coye, jenž přijel na palubu a navrhl dáti se k Mangarevě, a odvrátil je daleko od bezpečného ostrova Pitcairnu do jisté zkázy v této zhoubné, hrozné mořské končině. Avšak klidná duše Mc Goyova nedala se vyrušiti. Usmíval se na ně s prostou, vlídnou dobrotou a zdálo se, jako by jeho zvýšená dobrota a bodrost pronikala jaksi do jejich temných, chmurných duší, až se zastyděli, a tento stud dusil kletby, chvějící se v jejich hrdlech.

»Zlé vody! zlé vody!« bručel kapitán Davenport, když jeho loď vyvázla z nejhoršího, leč umlkl náhle a pohlédl na mělčinu, jež měla býti přímo za zádí, jež však byla u kormového výboku lodi a točila se k návětrné straně.

Usedl a zakryl si tvář rukama. A první kormidelník viděl, i Mc Coy viděl, i mužstvo vidělo totéž, co viděl on. Jižně od mělčiny východní proud hnal je k mělčině, severně od mělčiny stejně prudký proud uchvátil loď a hnal ji pryč,

»Slyšel jsem již dříve o tomto Paumotu,« bruče kapitán, zdvihaje svou bledou tvář z dlaní. »Kapitán Moyendale vypravoval mi o něm, když zde přišel o svou loď. A smál jsem se mu za zády. Bůh mi odpusť, smál jsem se mu. Jaká je to mělčina?« přerušil své vypravování otázkou k Mc Coyovi.

»Nevím, kapitáne.«

»Jak to, že nevíte?«

»Proto, že jsem jí nikdy před tím neviděl a proto, že jsem o ní dosud nikdy neslyšel. Vím, že není vyznačena v mapě. Tyto vody nebyly dosud nikdy důkladně probádány.«

»Tak vy nevíte, kde jsme?«

»O nic více než vy,« odvětil Mc Coy vlídně.

Ve čtyři hodiny odpoledne spatřili kokosové stromy, rostoucí zdánlivě z vody. Za chvíli na to vynořila se nízká pevnina nějakého atolu nad hladinu.

»Vím nyní, kapitáne, kde jsme,« Mc Coy odložil skla od očí. »Je to ostrov zvaný Resolution. Jsme čtyřicet mil stranou od ostrova Hao a vítr nám věje do tváře.«

»Připravte se tedy uložiti ji na mělčinu. Kde je vchod?«

»Je tam jen úžina pro canoe. Ale nyní, když víme, kde jsme, můžeme se pustiti k Barclay de Tolley. Je to jen stodvacet mil odtud přesně severoseverozápadně. Při tomto větru můžeme tam býti zítra ráno o deváté hodine.«

Kapitán nahlédl do mapy a uvažoval sám u sebe.

»Dostaneme-li ji na břeh zde,« dodal Mc Coy, »budeme nuceni stejně vydati se na člunu k Barclay de Tolley.«

Kapitán dal příslušné rozkazy a loď vydala se na další cestu tímto nehostinným mořem.

Uprostřed odpoledne druhého dne bylo lze viděti zoufalství a vzpouru na kouřící se palubě. Proud přibral na rychlosti, vítr ochabl a Pyreneese byla zahnána opět na západ. Hlídky spatřily Barclay de Tolley k východu, sotva patrný z koše, a marně snažili se po několik hodin dostati Pyreneese k němu blíže. Kokosovníky ukazovaly se stále jako vzduchový přelud na obzoru, až je bylo lze viděti pouze ze stožárového koše, kdežto s paluby překážela tomu kulatost země:

Kapitán Davenport radil se opět s Mc Coyem i s mapou. Makemo leží pětasedmdesát mil k jihozápadu. Jeho laguna byla třicet mil dlouhá, a její vchod výtečný. Když kapitán Davenport dal své rozkazy, mužstvo odepřelo poslušnost. Prohlásili, že mají již dosti té pekelné výhně pod svýma nohama. Zde byla země. Co na tom, nemůže-li se tam loď dostati. Dostanou se tam po člunech. Ať tedy loď shoří. Jejich životy znamenají pro ně také něco. Sloužili věrně lodi, nyní chtějí sloužiti sobě.

Vrhli se ke člunům, odstrčivše druhého i třetího kormidelníka, stojící jim v cestě, a chystali se spustiti čluny a sestoupiti do nich. Kapitán Davenport a první kormidelník s revolvery v rukou postoupili proti nim, když Mc Coy, jenž vylezl na střechu kabiny, počal mluviti.

Mluvil k lodníkům a jakmile zazněl jeho holubí, vrkavý hlas, stanuli, aby ho vyslechli. Přenášel na ně svůj nevýslovný klid a bodrost. Jeho vlídný hlas a prosté myšlenky proudily k nim jakýmsi magnetickým proudem, konejšíce je proti jejich vlastní vůli. Věci dávno zapomenuté vynořily se jim znovu v mysli, někteří vzpomněli ukolébavky svého dětství a klidu a spokojenosti v matčině náruči za tichých večerů. Ve světě nebylo nebezpečí, útrap, únavy. Vše bylo, jak mělo býti, a rozumělo se samo sebou, že se obrátili zase zády k zemi a pustili se znova na moře s tou pekelnou výhní pod svýma nohama.

Mc Coy mluvil prostě, ale nebylo to to, co mluvil. Byla to jeho osobnost, jež mluvila výmluvněji než nějaké slovo mohlo vysloviti. Byla to jakási alchymie duše, tajemně subtilní a netušeně hluboká – tajemná emanace ducha, svůdná, přesvědčivá, sladce pokorná a přece hrozivě podmaňující, panovačná. Bylo to ozáření v tmavých hrobkách jejich duší, síla vlídnosti a přímosti daleko větší, než jaká tkvěla v lesklých smrtonosných revolverech důstojníků.

Muži přešlapovali váhavě na svém místě a ti, kdož vystoupili z řady, rychle vstoupili zase na své místo, pak jeden, pak druhý a pak všichni počali se šourati neobratně pryč.

Mc Coyova tvář zářila dětinskou radostí, když sestupoval se střechy kabiny. Vždyť se nic nestalo. Nestálo to ani za řeč, nebylo se čeho báti. Ani dříve nestalo se nic zlého, neboť v tom blaženém světě, v němž on žil, nebylo místa pro žádný zármutek a strázeň.

»Vy jste je hypnotisoval,« cenil se na něho pan Konig, mluvě polohlasem.

»Jsou to hodní hoši,« zněla odpověď. »Mají dobré srdce. Měli zlou dobu, těžkou práci a pracovali těžce, a chtějí pracovati těžce až do konce.«

‚Pan Konig neměl času k námitkám. Jeho kovový hlas pronášel rozkazy, lodníci skokem uposlechli a Pyreneese vybavovala se povlovně z větru, až její bok byl obrácen směrem k Makemo.

Vítr byl zcela mírný a po západu slunce téměř přestal. Bylo nesnesitelné vedro a na přídě i na zádi hledali lidé marně spánek. Paluba byla příliš horká, než aby na ní mohli ležeti, a otravné, jedovaté výpary, derouce se štěrbinami, vznášely se jako zlí duchové nad lodí, vkrádaly se do nozder a průdušek, působíce záchvaty kašle a kýchání. Hvězdy blikaly matně na tmavé klenbě nad jejich hlavami a plný měsíc, vynořující se na východě, dotýkal se svým světlem myriád chomáčů a vláken a závitků kouře, proplétajících se a kroužících a vinoucích se po palubě, po pažení a vzhůru po stožárech a plachtách.

»Řekněte mi,« ozval se kapitán Davenport, protíraje si své rozbolavělo oči, »co se stalo s mužstvem z Bounty, když se dostala k Pitcairnu? Zpráva, již jsem četl, sdělovala, že spálili Bounty a že se na ně přišlo až o mnoho let později. Ale co se stalo během té doby? Vždy jsem si přál zvěděti to. Byli mezi nimi muži, kteří nedali si nic líbiti, bylo tam také několik domorodců a pak byly tam ženy. Z toho je už na první pohled patrno, že nebylo lze čekati mnoho dobrého.«

»Ba že nebylo,« odvětil Mc Coy. »Byli to oškliví, zlí lidé. Hádali se ustavičně o ženy. Jeden ze vzbouřenců, Williams, přišel o svou ženu. Všechny ženy byly ženy tahitské. Jeho žena se sřítila se skalního útesu, chytajíc mořské ptáky. Odňal tedy ženu jednomu z domorodců. To popudilo silně všechny ostatní domorodce a ti zabili téměř všechny vzbouřence. Na to vzbouřenci, uniknuvší povraždění, pobili všechny domorodce. Ženy pomáhaly. I domorodci pobíjeli se navzájem. Každý hleděl zabíti druhého. Byli to strašní lidé.«

»Timiti byl zabit dvěma jinými domorodci při tom, když zcela přátelsky mu česali vlasy. Běloši je poslali, aby tak učinili, a na to běloši je zabili. Žena Tullaloova zabila tohoto v jeskyni, protože chtěla bělocha za manžela. Všichni byli hrozně zpustlí. Bůh odvrátil od nich Svou tvář. Koncem druhého roku byli povražděni všichni domorodí muži a všichni běloši krom čtyř. Byli to Young, John Adams, Mc Coy, můj praděd, a Quintal. Byl to také velmi zlý člověk. Jednou, jen proto, že jeho žena nenachytala pro něho dosti ryb, ukousl jí ucho.«

»Měli velice zlý los,« zvolal pan Konig.

»Ano, velice zlý,« souhlasil Mc Coy, vrkaje dále o krvi a vášních svých zlotřilých předků. »Můj praděd unikl vraždě, aby pak zemřel vlastní rukou. Zřídil si vinopalnu a vyráběl alkohol z kořene rostliny ti. Quintal byl jeho kamarád a opíjeli se spolu neustále. Konečně Mc Coy dostal delirium tremens, přivázal si kámen na krk a skočil do moře.

»Quintalova žena, ta, které ukousl ucho, našla smrt také pádem se skály. Na to Quintal přišel k Youngovi a požadoval jeho ženu. Adams i Young se báli Quíntala. Viděli, že by je rád zabil. Zabili ho tedy sami, oba dva společně, sekerou. Na to Young zemřel. A tím byl konec všeho jejich trápení.«

»To bych řekl,« poškleboval se kapitán Davenport. »Nebylo zde už nikoho, kdo by mohl býti zabit.«

»Vidíte, Bůh odvrátil od nich svou tvář,« dodal Mc Coy.

K ránu vanul už jen slabý vánek od východu, a kapitán Davenport, nemoha ho náležitě použíti k plavbě na jih, nařídil loď do závětří. Bál se toho hrozného západního proudu, jenž ho již připravil o tolik míst, kam by se byl mohl uchýliti se svou lodí. Bezvětří trvalo po celý den a celou noc, zatím co lodníci mručeli při svých sporých dávkách sušených banánů. Počali již také slábnouti a stěžovali si na bolesti v žaludku, přivolané stálým požíváním pouhých banánů. Po celý den proud zaháněl Pyreneese k západu, při čemž nebylo větru, jenž by jí pomohl k jihu. Uprostřed první večerní hlídky spatřili na jihu kokosové palmy, jichž kadeřavé hlavy týčily se nad hladinou.

»To je ostrov Taenga,« řekl Mc Coy. »Potřebujeme na noc brízu, nebo jinak mineme Makemo.«

»A co se stalo s jihovýchodním pasátem?« Tázal se kapitán. »Proč nevane? Co je s ním?«

»Je to vypařování velkých lagun – je jich tam několik,« vysvětloval Mc Coy. »Vypařování zpřevrací celý systém pasátu. Je dokonce příčinou, že vítr se obrátí naopak a přináší bouře od jihozápadu. To je ten Nebezpečný Archipelag, kapitáne.«

Kapitán Davenport pohlédl na starého muže, otevřel ústa a chtěl se dáti do klení, leč umlkl a zdržel se. Přítomnost Mc Coyova brzdila rouhání, jež mu vřelo mozkem a chvělo se v hrdle. Vliv Mc Coyův vzrostl během těch četných dnů, co byli pospolu. Kapitán Davenport byl samovládcem na moři, nebál se nikoho, nedržel jazyk na uzdě nikdy, nyní však shledal, že není s to klíti v přítomnosti tohoto starce se ženskýma hnědýma očima a hlasem holuba. Uvědomiv si to, kapitán Davenport se otřásl. Tento starý muž byl pouze potomkem Mc Coye, Mc Coye z Bounty, vzbouřence, uprchnuvšího před oprátkou, jež ho čekala v Anglii, téhož Mc Coye, jenž byl nástrojem ďáblovým v těch bývalých dobách krve, vášní a násilných smrti na ostrově Pitcairnu.

Kapitán Davenport nebyl nábožný a přece v tomto okamžiku cítil silný pud vrhnouti se druhému k nohám a říci mu, sám nevěděl co. Bylo to citové vzrušení, jež ho tak pohnulo, spíše než souvislá myšlenka, a byl si pojednou jaksi mimovolně vědom své vlastní nehodnosti a nicotnosti v přítomnosti tohoto muže, jenž měl prostotu dítěte a něžnost ženy.

Ovšem, že nemohl se tak pokořiti před očima svých důstojníků a svého mužstva. A přece hněv, jenž ho nutkal chrliti kletby, stále ještě v něm bouřil. Pojednou udeřil zaťatou pěstí do stěny kabiny a zvolal:

»Hleďte, starý muži, nedám se zdeptati. Tenhle Paumotus si ze mne dělal šašky, pohrával si se mnou. Nepovolím. Povedu svou loď a povedu a povedu a povedu ji Paumotem třeba do Číny, dokud nenajdu pro ni vhodného lože. Kdyby ji všichni opustili, zůstanu s ní. Ukáži Paumotu, co a jak. Nedám ze sebe dělati blázna. Moje loď je hodná holka a já se jí budu držeti, pokud jen bude z ní alespoň prkno, na němž bych se udržel. Slyšíte mě?«

»A já zůstanu s vámi, kapitáne,« pravil Mc Coy.

Během noci lehký, dovádivý větřík počal vanouti od jihu a rozzuřený kapitán se svým nákladem plamenů pozoroval a odměřoval svou západní dráhu, nemoha se chvílemi přemoci, aby nezaklel, ale jen tak tiše, aby ho Mc Coy neslyšel.

Při rozednění ukázalo se množství palem, nořících se z vody k jihu.

»To je závětřní bod Makemo,« řekl Mc Coy. »Katiu jest jen o několik mil dále k západu. Můžeme se tam dostati.«

Avšak proud, deroucí se mezi oběma ostrovy, zaháněl je k severozápadu a v jednu hodinu odpoledne viděli palmy Katiu vynořiti se nad mořem a zmizeti opět v moři.

Za několik minut na to, právě když kapitán zjistil, že jiný proud ze severovýchodu uchvátil Pyreneesu, hlídky v koši uzřely kokosové palmy na severozápadě.

»To je Raraka,« pravil Mc Coy, »k té se nedostaneme bez větru. Proud nás zahání od ní k jihozápadu. Musíme však dáti dobrý pozor. O několik mil dále žene se proud k severu a obrací se obloukem k severozápadu. Ten by nás zahnal od Fakaravy a Fakarava je místo, kde bychom našli lože pro Pyrenees u.«

»Může nás hnáti do všech pé…, kam se mu líbí,« poznamenal kapitán Davenport se zápalem, »najdeme pro ni vzdor tomu někde lože.«

Avšak situace na lodi dosáhla svého vrcholu. Paluba byla tak rozpálena, že se zdálo, že stoupne-li její teplota jen ještě o několik stupňů, vzplane jediným plamenem. Na mnohých místech ani střevíce se silnými podešvemi neposkytovaly mužstvu ochrany a byli nuceni přešlapovati stále, nechtěli-li si spáliti nohy. Dým vzrostl a stal se dusivějším. Všichni na palubě trpěli zanícením očí a kašlali a dusili se jako zástup souchotinářů. Odpoledne byly spuštěny a vystrojeny čluny. Několik posledních balíků sušených banánů bylo do nich naloženo, právě tak jako nástroje důstojníků. Kapitán Davenport vložil dokonce i chronometr do člunu, obávaje se, že každé chvíle může paluba vyletěti do vzduchu.

Po celou noc tížila tato obava všechny a sotva že se rozednilo, hleděli druh na druha vpadlýma očima, bledí jako duchové, divíce se, že Pyreneese drží ještě pohromadě a že jsou dosud na živu.

Kapitán Davenport prohlížel palubu, zrychluje chvílemi krok a pustil se dokonce tu a tam do nedůstojného skoku.

»Je to již jen otázkou několika hodin, ne-li minut,« oznamoval při svém návratu do kajuty.

Z koše ozvalo se volání oznamující zemi. S paluby nebylo jí viděti a Mc Coy vystoupil vzhůru, kdežto kapitán použil této příležitosti k tomu, že vyklel všechnu trpkost ze svého srdce. Leč klení bylo náhle zastaveno tmavým pruhem na vodě, jejž uzřel směrem k severovýchodu. Nebyla to vichřice, nýbrž pravidelná bríza – roztříštěný pasátní vítr, odchýlený o osm stupňů od svého‘ směru, ale vracející se opět do své dřívější dráhy.

»Jen ji držte rovně, kapitáne,« řekl Mc Coy, sestoupiv na palubu. »To je východní cíp Fakaravy a dostaneme se tam úžinou, rázem, vítr s boku, plnými plachtami.«

Za hodinu na to bylo lze viděti s paluby kokosové palmy a nízkou plochou zemi. Pocit, že nastává již konec způsobilosti lodi k odporu, tížil všechny. Kapitán Davenport dal spustiti tři čluny a vléci je na krátko za zádi, v každém s jedním mužem, aby je udržovali v příslušné vzdálenosti. Pyreneese plula podél břehu, majíc zpěněný příboj atolu na vzdálenost pouze dvou provazců.

»Buďte připraven, kapitáne, abyste ji dobře ovládal,« radil Mc Coy.

Za minutu na to břeh se rozdvojil, ukazuje úzký průchod a lagunu za ním, velké zrcadlo třicet mil dlouhé a třetinu tak široké.

»Nyní, kapitáne.«

Naposled mihla se rahna Pyreneese vzduchem, když uposlechla kormidla a zamířila do úžiny. Sotva byl obrat proveden a ještě nebyla ani lana složena, když mužstvo i kormidelníci vrhli se na záď ke kapitánově kajutě v panickém strachu. Nic se nestalo, oni však byli si vědomi toho, že se něco stane. Nemohli by říci, proč. Věděli prostě, že se něco chystá. Mc Coy chtěl právě zaujmouti své místo na přídě, aby odtud mohl dávati znamení, jak loď říditi, avšak kapitán uchopil ho za ruku a obrátil ho zpět.

»Učiňte tak odtud,« pravil. »Paluba není bezpečna. Ale co se děje?« tázal se již v následujícím na to okamžiku. »My stojíme na témž místě.«

Mc Coy se usmál.

»Dorážíme, kapitáne, na proud mající sedm uzlů rychlosti,« pravil, »neboť touto cestou řítí se ven odliv.«

Koncem druhé hodiny Pyreneese získala sotva svou délku, ale vítr zesílil a počala se protloukati ku předu.

»Lépe, aby někteří z vás sestoupili do člunů,« velel kapitán Davenport.

Jeho hlas ještě zněl a mužstvo právě se pohnulo, aby uposlechlo rozkazu, když střed paluby se spoustou plamenů a dýmu byl vymrštěn vzhůru do plachtoví a lanoví, kde část její zůstala, zbytek pak padl do moře. Že vítr šel se strany, zachránilo mužstvo, kupící se na zádi. Hnali se slepě, aby se dostali do člunů, leč hlas Mc Coyův, z něhož vyzníval klid, rozvaha a přesvědčení, že je na vše dosti času, je zastavil.

»Jen zvolna,« pravil. »Vše jde dobře. Pomozte, prosím, někdo tomu hochu dolů.«

Muž u kormidla zapomněl strachem na svůj úkol, avšak kapitán Davenport přiskočil a zachytil loukoť ještě v čas, aby zamezil, by loď nezabočila v proudu a nebyla vržena ke břehu.

»Hleďte si raději člunů,« řekl panu Konigovi. »Přivažte jeden na krátko právě pod kormovým výbokem… až půjdu odtud, půjde to skokem.«

Pan Konig váhal, pak přelezl pažení a sestoupil také sám do člunu.

»Stranou, kapitáne, o půl stupně.«

Kapitán Davenport učinil tak vlastní rukou, mysle, že má teď loď svěřenu pouze sobe.

»Dobře, dobře, o půl stupně,« odpověděl.

Ve středu paluby byla zející, plamenná pec, z níž valila se ohromná spousta dýmu, vystupujícího vysoko nad stožáry tak, že zakrýval přední část lodi. Mc Coy, chráněn kmenem křížového stožáru, pokračoval dále ve svém nesnadném úkolu, naznačuje posunky směr křivolakou úžinou. Oheň razil si cestu po palubě od místa výbuchu, až dmoucí se plachty na hlavním stěžni se zřítily a zmizely v záplavě plamenů. Ač nemohl viděti na přídu, věděli přece, že tam přední plachty dosud držely.

»Jen kdyby všecky plachty neshořely, než se dostane dovnitř,« naříkal kapitán.

»Dostane se tam,« ujišťoval ho Mc Cov s naprostou důvěrou. »Je dosti času. Musí se tam dostati. A jak tam jednou bude, zabočíme s ní napříč, to požene kouř na opačnou stranu od nás a zabrání ohni, aby se nešířil k zádi.«

Ohnivý jazyk namířil ke křížovému stožáru, vrhl se hladově na dolní cíp plachty, nedosáhl k ní však a zmizel. Hořící kus rahna spadl přímo na krk kapitána Davenporta. Rychlým pohybem člověka bodnutého včelou uchopil a odhodil oharek daleko od sebe.

»Jaký má loď směr, kapitáne?«

»Severozápadně, více k západu.«

»Držťe ji západoseverozápadně!«

Kapitán Davenport pohnul kolem a namířil loď.

»Více k severu, kapitáne.«

»Je více k severn.«

»A nyní západně.«

Zvolna, krok za krokem, vnikajíc do laguny, P yr e n e e s e opisovala kruh, přicházejíc do závětří a krok za krokem, s klidem, jako by měl ještě tisíc let na čas, Mc Coy předříkával, jak třeba změniti směr.

»Ještě o stupeň, kapitáne.«

» Hotovo.«

Kapitán Davenport otočil o několik loukotí a pak pojednou zase nazpět, aby ji udržel ve směru. » Přímo.«

»Přímo.«

»Přímo – rovnou ku předu.«

Přes to, že vítr vanul nyní od zadu, byl žár tak silný, že kapitán Davenport mohl se jen stranou dívati do kompasnice, řídě kormidlo hned jednou, hned druhou rukou, aby si otřel nebo chránil své rozpálené tváře. Vousy Mc Coyovy se kroutily, svrašťovaly a zápach z nich, vnikaje druhému do nozder, nutil ho ohlížeti se po něm starostlivě. Kapitán Davenport mohl říditi kormidlo už jen střídavě vždy jen jednou rukou, aby si mohl druhou, žárem ožehnutou, otříti o kalhoty. Všechny plachty křížového stěžně zmizely ve spoustách plamenů, nutících oba muže krčiti se a zakrývati si tváře.

»Nyní,« pravil Mc Coy, vrhaje pohled ku předu k nízkému břehu, »o čtyři stupně, kapitáne, a pak ji nechte běžeti.«

Oharky a kusy hořících ráhen a plachet padaly kolem nich a na ně. Dehtový dým kusu rahna, doutnajícího u nohou kapitánových, přinutil ho k prudkému kašli, při němž stále držel kolo.

Pyreneese narazila, její bok se nadzdvihl a spočinula přídou na dně, zastavivši se. Déšť hořících zlomků, uvolněných nárazem, snesl se kolem nich. Přída lodi se opět pohnula a narazila po druhé. Drtila křehký korál svým spodkem, pohnula se a narazila po třetí.

»Silně přes,« řekl Mc Coy. »Silně přes?« tázal se vlídně za minutu na to.

»Nechce poslechnouti,« zněla odpověď.

»Dobře. Nyní se neotočí.« Mc Coy hleděl upřeně po straně lodi dolů. »Jemný bílý písek. Nemůžeme si přáti lepšího. Překrásné lože.«

Když Pyreneese se otočila zádí po větru, spousta dýmu i plamenů vrhla se na záď. Kapitán Davenport opustil kolo, nemoha snésti strašného žáru. Přiskočil k lanu, jež poutalo člun ležící právě pod kormovým výbokem, a pak se ohlédl po Mc Coyovi, jenž stál stranou, chtěje ho pustiti napřed.

»Vy napřed,« zvolal kapitán, a uchopiv ho za rameno, přehodil ho téměř přes pažení. Avšak plameny a dým byly příliš strašné a následoval těsně za Mc Coyem. Oba zmítali se na laně a sklouzli spolu do člunu. Lodník u boku nečekaje na rozkaz přeťal lano svým zavírákem. Lodníci opřeli se o vesla připravená k zasazení a člun odrazil jako střela od lodi.

»Krásné lože, kapitáne,« bručel Mc Coy, ohlížeje se.

»Ano, krásné lože, a to všechno děkujeme pouze vám,« zněla odpověď.

Tři čluny hnaly se k bílému břehu z rozmělněných korálů, na němž opodál na okraji kokosového háje bylo viděti půl tuctu slámou krytých chatrčí a asi dvacet nebo více rozčilených domorodců, hledících s vyvalenýma očima na požár, jenž připlul k jejich zemi.

Čluny přirazily ke břehu a všichni vystoupili na bílou písčinu.

»A nyní,« řekl Mc Coy, »musím se poohlédnouti, jak bych se dostal zpět k Pitcairnu.«

Poznámky

[←1]

Gringo jest přezdívka, jíž Mexičané dávají Američanům Spojených států. Pozn. překl.