LACINÉ VYDÁNÍ SPISŮ JACKA LONDONA.

47.

JACK LONDON:

ŠARLATOVÝ MOR

KOSTI KAHEKILLIOVY. – KDYŽ SE ALICE ZPOVÍDALA.

Z ANGLIČTINY PŘELOŽIL

Dr. KAREL KOSCHIN

1924

NAKLADATEL B. KOČÍ, KNIHKUPEC,

PRAHA I., MASARYKOVO NÁBŘ. 14.

Knihtiskárna Jos. B. Zápotočného v Rokycanech 3405.

ŠARLATOVÝ MOR

I.

Cesta vedla po čemsi, co kdysi bývalo železničním náspem. Po mnoho let však tudy už neprojel ani jediný vlak. Houština vyšplhala se po obou svazích náspu a rozlila se po něm jako zelená vlna stromoví a křoví. Stezka ta byla tak úzká, co by člověk sotva prošel, a podobala se spíše pěšině vyšlapané divokou zvěří. Tu a tam prokmital lesním podrostem kus rezavého železa a prozrazoval tak, že je tu vespod ještě kolej. Na jednom místě vyrazil asi deseticoulový stromek právě na rozhraní dvou kolejnic a nadzdvihl konec jedné z nich tak, že trčela do vzduchu. Pražec patrně vylezl ssebou, jsa připevněn k ní silným hákem, a zůstal s ní spojen tak dlouho, až otvor po něm se vyplnil pískem a suchým listím, takže ten shnilý a zpuchřelý kus dřeva, dopadnuv zpět na svoje místo, zaujímal nyní prapodivně nahnutou posici. Musila to již býti prastará trať, přes to však bylo patrno, že náležela k typům jednokolejných drah.

Stezkou touto ubíral se stařec s chlapcem. Pohybovali se zvolna, neboť ten stařec byl velmi starý a byl stižen dnou, takže se ustavičně chvěl a byl nucen těžce se opírati o sukovitou hůl. Hrubá čepice z kozí kůže chránila mu hlavu před úžehem slunečním. Z pod ní splýval mu řídký pramen slepených, špinavě bílých vlasů. Stínidlo, uměle zrobené z velkého listu, viselo mu nad očima, jež pečlivě upíraly se na úzkou cestu, táhnoucí se vpřed. Vous jeho, jenž měl vlastně býti sněhobílý, ve skutečnosti však byl právě tak zvětralý jako jeho vlas, splýval mu v mohutných provazcích téměř až po pás. Přes plece a ramena měl zavěšenu dlouhou, odřenou kozí kůži. Nohy i ruce jeho, pouhá to kost a kůže, svědčily o vysokém věku, a neméně než zvětralost jejich i nesčetné rány a jizvy prozrazovaly dlouholetý styk s přírodou a drsnými živly.

Chlapec kráčel napřed a stěží jen krotil chtivost svých svalů, aby se držely ve volném tempu staršího druha. Měl rovněž velmi primitivní ústroj – kus medvědí kůže s otrhanými kraji a s dírou uprostřed, jež sloužila k prostrčení hlavy. Nemohlo mu býti více než dvanáct let. Za uchem trčel mu koketně zatčený ocásek z právě uloveného kance. V jedné ruce držel nevelký luk a šíp a na zádech měl toulec plný dalších šípů. Z pochvy zavěšené na řemeni kolem krku vyčnívala mu ohmataná rukojeť loveckého nože. Byl osmahlý jako ostružina a našlapoval měkce jako divoká kočka. Podivným kontrastem k jeho opálené kůži působily jeho oči – modré, temně modré, avšak odvážné a bystré jako dvojice dýk. Zdály se zatínati do všeho vůkolí způsobem, jenž jim byl vlastní. Dovedl však i čichem rozeznávati vše kolem sebe, neboť jeho široce rozevřené, chvějící se nozdry donášely čivům jeho nekonečnou směsici zpráv z vnějšího světa. I sluch jeho byl nadmíru bystrý a tak vycvičený, že pracoval zcela automaticky. Beze vší vědomé námahy slyšel i nejjemnější šelest zdánlivě naprosto tichého sousedství – slyšel i rozeznával i odhadoval tyto zvuky – zda je to záchvěv listů pod nárazy větru, či bzučení včel nebo komárů, vzdálené hučení moře, jež doráželo sem jako nevinné bublání, nebo zas ještěrka prchající z pod jeho nohy a smetávající špetku hlíny za sebou do svého brlohu.

Pojednou na něm bylo znáti živé napjetí. Sluch, zrak i čich ho současně na cosi upozornily. Ruka jeho natáhla se do zadu, dotkla se starce a oba zůstali nepohnutě stát. V předu po jedné straně náspu ozval se praskot a pohled chlapcův utkvěl na vrcholu pohybujícího se keře. Po chvíli vynořil se mohutný, černošedý medvěd z houštiny a rovněž se náhle zarazil při pohledu na lidské tvory. Nedůvěřoval jim i zabručel hrozivě. Zvolna založil chlapec šíp do luku a zvolna napjal tětivu. Při tom s medvěda oka nespustil. Stařec upřeně zíral z pod zeleného listu na hrozící nebezpečí a stál tu tiše jako ten chlapec. Vzájemné toto prohlížení trvalo několik vteřin; ježto však medvěd jevil stále rostoucí podráždění, učinil chlapec posuněk hlavou na znamení, aby stařec se uhnul s trati a sestoupil s náspu. Sám ho pak následoval ustupuje po zpátku a drže ustavičně luk napjatý a připravený k výstřelu. Čekali pak, až praskot ve křoví na druhé straně náspu je poučil, že medvěd se vzdálil. Chlapec se ušklíbl vraceje se nahoru na trať.

»To byl chlap, Granseře,« zabručeli.

Stařec pokývl hlavou.

»Množí se tu každým dnem,« postěžoval si slabým, žalostným falsettem. »Kdo by si to byl pomyslil, že já se dožiju časů, kdy se lidé budou strachovati o svůj život cestou do Cliff-Housu. Když jsem byl mladý, Edwine, přicházeli sem za krásného počasí ze San Francisca mužové, ženy i děti po desetitisících. Tenkráte tu ovšem nebylo medvědů. Kdepak! To platili ještě penězi za to, aby je mohli shlédnouti v klecích, tak byli tehdy vzácní.«

»Co jsou to peníze, Granseře?«

Než ještě stařec mohl odpověděti, zabořil chlapec ruku kamsi hluboko do své kůže a s vítězoslavným úsměvem vytáhl odtud ošoupaný a zašlý stříbrný dolar. Zraky starcovy se zaleskly, když pozdvihl minci blíže k očím.

»Já nevidím dobře,« zabručel. »Podívej se ty, zda rozeznáš datum na něm, Edwine.«

Chlapec se zasmál.

»Ty jsi dobrý, Granseře,« zvolal vesele, »pořád bys nám chtěl namluviti, že ta malá znaménka něco znamenají.«

Stařec si povzdechl s posuňkem bolu, jemuž, jak se zdálo, již dávno byl přivykl, načež přiblížil peníz onen opětně až těsně k oku.

»2012,« zaskřehotal a upadl pak v podivné blábolení. »To bylo onoho roku, kdy Morgan Pátý byl sněmovnou magnátů jmenován presidentem Spojených Států. Musí to býti jedna z posledně ražených mincí, neboť Šarlatová Smrt přišla roku 2013. Můj Bože! – kdo by si to byl pomyslil! Je tomu sotva šedesát let a jsem nyní jediným člověkem na světě, jenž prožil ony dny. Kde’s to našel, Edwine?«

Chlapec, jenž ho byl pozoroval s útrpným úsměvem, jaký míváme pro žvanění slabomyslných, odvětil hbitě.

»Dostal jsem ho od Hoo-Hoo. On ho našel, když pásl kozy loňského roku tam dole poblíž San José. Hoo-Hoo mi říkal, že je to peníz. Nemáš hlad, Granseře?«

Stařec stiskl pevněji hůl a vykročil rychleji po trati, při čemž oči se mu chtivě zableskly.

»Doufám, že Hare-Lip chytil nějakého kraba… nebo dva,« broukal si. »Je to dobré jídlo, tihle krabi, znamenité jídlo, když už člověk nemá zubů, má ale za to několik vnuků, kteří mají rádi svého děda a ochotně mu nachytají krabů. Když já byl mladý –«

Edwin se však náhle zarazil nad čímsi, co přivedlo opětně šíp jeho na luk a přimělo ho k natažení tětivy. Zastavil se na pokraji jakés trhliny v náspu. Starý kanál tu vyvěral, jenž během času zbavil se svého utěsnění a prorval si úžlabinu celým náspem. Na druhé straně vyčníval kus staré kolejnice a visel dolů do vody, jež splachovala jeho řezem sežraný konec. Tam seděl pod keřem králík a chvěl se pln nerozhodnosti. Vzdálenost obnášela dobrých padesát stop, ale šíp ho našel správně. Probodnutý králík bolestně zaječel a zalezl pracně do křoví. Hoch však jako střela vymrštil své hnědé tělo, bleskurychle svezl se po příkré stěně a mžikem byl již zase nahoře na druhé straně. Pružné jeho svaly byly jako ocelová pera, jež pracovala v elegantních a vydatných pohybech. Ve vzdálenosti sotva sto kroků dohonil pod keřem zraněné zvíře, rozrazil inu hlavu o příhodný strom a podal je Ganserovi, aby je nesl.

»Králík je dobrý, velmi dobrý,« liboval si stařec, »co se však týče delikátnosti, tu dávám přednost krabům. Když já byl mladý –«

»Proč pořád říkáš takové věci, jež vůbec nemají smyslu?« přerušil netrpělivě Edwin hrozící starcovu žvanivost.

Hoch nepronesl vlastně právě tato slova, nýbrž cosi, co se jim jaksi zdaleka podobalo, co však bylo daleko hrdelnější, trhanější a také úspornější při tvoření vět. Jeho řeč měla vzdálenou příbuznost s řečí starcovou, jež zase byla sice angličtinou, avšak angličtinou již pokaženou mnohaletým zneužíváním.

»Rád bych věděl,« pokračoval Edwin, »proč říkáš krabu delikátnost? Krab je přec krab a nic jiného. Jakživ jsem od nikoho jiného neslyšel ho tak prapodivně nazývati.«

Stařec povzdychl, avšak neodpověděl, i ubírali se mlčky dále. Hučení se nyní začalo ozývati hlasitěji a oni vystoupili z lesa na písčinu na břehu mořském. Několik koz popásalo se mezi písčitými pahrbky a hoch oděný v kožešinu hlídal je za pomoci psa vlčího vzhledu, jen vzdáleně podobného collimu. V řev přílivu mísil se tu ustavičně jakýsi štěkot, jenž doléhal sem se skupiny skalisk vzdálených asi na sto yardů od pobřeží. Zde stádo obrovských lvounů rozvalovalo se na slunci, nebo zas mezi sebou se rvalo. V bezprostřední blízkosti vystupoval kouř z ohně, udržovaného třetím chlapcem divošského zevnějšku. Vedle něho leželo na zemi několik psů, podobných onomu, jenž hlídal kozy.

Stařec zrychlil krok a blíže se k ohni, chtivě čenichal do vzduchu.

»Mušle!« zamlaskal si labužnicky. »Mušle! A máš taky kraby, Hoo-Hoo? Chytl jsi nějakého kraba? Ba věru, hoši, vy jste dobří ke svému dědu!«

Hoo-Hoo, chlapec asi téhož věku jako Edwin, se ušklíbl.

»Co jich budeš chtít, Granseře. Chytl jsem čtyry.«

Starcova malátná chtivost působila trapným dojmem. Usednuv do písku tak rychle, pokud to jen zhublé jeho údy dovolovaly, vyhrábl ihned z popelu velkou skalní mušli. Žárem rozestouply se obě lastury a maso barvy lososí bylo již úplně dovařeno. Uchopiv pochoutku mezi palec a ukazováček, pozdvihl ji chvějícím se chvatem k ústům. Byla však příliš horká, i odhodil ji zase v nejbližším okamžení. Zalkal při tom bolestí, slzy vytryskly mu z očí a stékaly mu po uvadlých tvářích.

Chlapci byli praví divoši, neznající než nelítostnou veselost rozpustilou. Jim zdál se případ ten ohromně legračním, i propukli v hlasitý smích. Hoo-Hoo poskakoval vzhůru dolů, zatím co Edwin válel se smíchy po zemi. I ten chlapec, co hlídal kozy, přiběhl a povykoval s nimi.

»Dej je vychladnout, Edwine, dej je vychladnout!« žebronil staroch ve svém bolu, nepokoušeje se ani setříti slzy, jež nepřestávaly mu stékati z očí. »A také jednoho kraba, Edwine. Víš, že tvůj děd jí rád kraby.«

Z ohně ozval se silný sykot, způsobený tím, že mnoho mušlí se s praskotem otevíralo a vypouštělo šťávu. Byly to velké exempláře zvící tří až šesti palců do délky. Hoši vyškrabovali je kusem dřeva a rovnali je pak na jednu z naplavených klád, aby zde vychladly.

»Když já byl ještě mladý, tu jsme se neposmívali starým lidem, měli jsme je ve vážnosti,« napomínal stařec.

Hoši si toho však ani nevšimli a Granser pokračoval v blábolení nesouvislých stesků a nářků. Byl však nyní už opatrnější a nespálil si již ústa. Všichni dali se chutě do jídla, nepoužívajíce jiných příborů krom vlastních prstů, při čemž ozývalo se všeobecné hlasité mlaskání jazyků i rtů. Třetí chlapec, jemuž říkali Hare-Lip, nasypal nepozorovaně špetku písku do mušle, již stařec se chystal dopraviti do úst, a když pak zrnka se zaryla do změklé sliznice i dásně dědovy, propukl nezřízený chechtot na novo. Ubožák netušil, že si z něho udělali žert, a prskal a plival, až konečně Edwin se nad ním smiloval a podal mu tykev s čerstvou vodou, aby si mohl vypláchnouti ústa.

»Kdepak máš kraby, Hoo-Hoo?« otázal se Edwin. »Granser je na ně jako posedlý.«

Opětně zaplanul týž lačný žár v očích Granserových, když přijímal podávaného mu obrovského kraba.

Byla to skořápka s klepety a se vším, avšak maso bylo už dávno z ní vybráno. S chvějícími se prsty a s labužnickým broukáním utrhl stařec jednu nohu, nalezl tam však jenom prázdnotu.

»Kraby, Hoo-Hoo?« zalkal. » Kraby?«

»Žertoval jsem toliko, Granseře. Nemám vůbec žádných krabů a žádných jsem taky nechytil.«

Chlapci byli přímo zpiti rozkoší při pohledu na slzy stařeckého zklamání, jež zase vyrazily do očí Granserových. Tu Hoo-Hoo nahradil zase prázdnou skořápku čerstvě uvařeným krabem. Byl již rozloupnut a z pootevřeného klepete vydechovalo bělostné maso jemné obláčky vonného dýmu. To přivábilo zase nozdry starcovy, jenž s údivem pohlédl před sebe. Nálada jeho se rázem změnila v dětinskou radost. Čuchal, olizoval se a pobroukával si nanejvýš spokojeně. Toho si arci hoši už nevšímali, neboť bylo jim to každodenní podívanou. Rovněž tak málo pozornosti věnovali jeho občasným výkřikům i hlasitě pronášeným myšlenkám, jež pro ně nic neznamenaly, jako když hlasitě si pomlaskuje jazykem i pysky, meditoval asi takto: »Mayonnaisa! Je tomu již šedesát let, co naposled byla připravena! Dvě generace zašly a ani čichu po ní! A tenkráte ji přece člověk dostal ke krabům v každé restauraci!«

Když se byl do syta najedl, povzdychl, otřel si ruce o nahá lýtka a zahleděl se kamsi daleko za moře. Se spokojeností plného žaludku vracely se mu také vzpomínky.

»Kdo by si to byl pomyslil! Viděl jsem nejednou za krásného nedělního odpoledne toto pobřeží plné mužů, žen i dětí. A tenkrát se tu nepotulovali žádní medvědi, kteří by je byli mohli sežrat. Zde na pravo na tom úskalí stála ohromná restaurace, kde bylo možno dostati vše, co hrdlo ráčilo. Čtyři miliony lidí žily tehdy v San Franciscu, kdežto nyní v celé té metropoli i se širým okolím by nenapočítal ani čtyřicet duší. Zde na moři bylo lze ustavičně zříti plno lodí, plujících do Zlaté Brány nebo z ní vyplouvajících. Letadla vznášela se ve vzduchu – řiditelné vzducholodi i aeroplány. Ty dovedly uletěti dvě stě mil za hodinu. Poštovní smlouvy společnosti New York-San Francisco vyžadovaly tuto rychlost jako minimum. Jeden chlapík, byl to Francouz, ale zapomněl jsem už. jak se jmenoval, urazil jich za hodinu dokonce tři sta. Bylo to však odvážné, příliš odvážné pro usedlé občany. On byl ale na dobré stopě a byl by celý ten problém jistě bezpečně rozřešil, kdyby nepřišel ten Šarlatový mor. Když já byl malý chlapec, žili ještě lidé, kteří se pamatovali na vzlet prvních aeroplanů, a já zase jsem se dožil posledního, a to již před šedesáti léty.«

Starý ten muž blábolil dále, nedávaje se rušiti chlapci, již dávno již byli uvykli jeho povídání a jichž zásoba slov ostatně byla tak omezená, že nedovedli pochytiti ani polovinu z toho, co jim vyprávěl. Bylo zvláštní, že za této samomluvy jeho angličtina zdála se přecházeti v lepší konstrukci i fraseologii. Když však se dal zase do hovoru s chlapci, upadala zase značně v jejich drsné a prosté formy.

»Za oněch časů nebylo však tolik krabů,« vykládal staroch dále. »Byli vychytáváni a platili za velikou lahůdku. Otevřená sezona trvala jen asi tak měsíc. Nyní možno si kraby opatřiti po celý rok. Kdo by si byl pomyslil, že jednou bude možno nachytati si krabů, co jich kdo chce, kdykoli, a to ještě hned na nábřeží pod Cliff Housem!«

Náhlý neklid mezi kozami pomohl chlapcům na nohy. Psi rozložení kolem ohně vyskočili a připojili se ke svému druhu, jenž hlídal kozy, kdežto tyto zase hnaly se úprkem ke svým lidským ochráncům. Asi půl tuctu hubených, šedých postav plížilo se po písčitých nánosech a chystalo se napadnouti zježené psy. Edwin zalícil šíp, jenž ale nedoletí. Za to však Hare-Lip roztočil prak, takový, jakým kdysi David skolil Goliáše, a vymrštil z něho kámen do vzduchu, až hlasitě zasvištěl. Dopadl přímo mezi vlky a donutil je kvapně se stáhnouti zpět a zmizeti v temných hlubinách černého hvozdu.

Hoši se zasmáli a lehli si znovu do písku, zatím co Granser si v myšlenkách hluboce vzdychl. Najedl se trochu příliš mnoho i skřížil ruce na břiše, provlékl prsty mezi prsty a dal se opět do dumání.

»Vše pomíjí na světě jako pěna,« pronesl, jako by deklamoval. »To je to právě – pěna a pomíjitelnost. Všechno pachtění lidské na této planetě bylo právě pouhou pěnou. Člověk ochočil domácí zvířata, vyhladil nepřátelské mu šelmy a očistil zemi od divoké vegetace. Pak ale on zanikl také a vlna prvotního života přivalila se zpět a odplavila zase všechno jeho dílo – lesy a křoviny rozhostily se zase po jeho polích, dravá zvěř rozkradla mu stáda a nyní pobíhají docela i vlci po nábřeží Cliff Housu.« Otřásl se při této myšlence. »Kde svého času žili čtyři miliony lidí, tam dnes vyjí draví vlci, a zdivočelí potomci našich elegánů brání se předpotopními zbraněmi těmto zubatým vetřelcům. Kdo by si to byl pomyslil! A vše to způsobil ten Šarlatový mor –«

Přívlastek tento dotkl se ucha Hare-Lipova.

»Pořád to říká tak,« pravil Edwinovi. »Co je to Šarlatový?«

»To znamená červený,« odvětil Edwin. »Ty to nevíš, poněvadž pocházíš ze kmene Šoférova. Ti nikdy nic nevědí, žádný z nich. Šarlatový znamená červený – já to vím.«

»Červený je červený a dost,« zabručel Hare-Lip. »Nač se tak vynášet a nazývat to šarlatovým?«

»Granseře, proč vlastně ty říkáš tolik věcí, jimž nikdo nerozumí?« otázal se. „ Šarlatový není nic, ale červený je červený. Proč tedy neřekneš červený, co?«

»Červený není to pravé slovo,« zněla odpověď. »Ten mor byl šarlatový. Celý obličej i celé tělo zbrunátnělo v jediné hodině. Jakž bych to nevěděl? Což neviděl jsem toho sám dost? A říkám ti, že to bylo šarlatové, protože – inu, protože to bylo prostě šarlatové. Není pro to jiného výrazu.«

»Pro mne stačí červený docela,« odsekl Hare-Lip neústupně. »Můj táta nazývá červené červeným, a on to přece musí vědět. Říká, že každý zemřel Červenou smrtí.«

»Tvůj táta je sprostý člověk, pocházející rovněž od sprostého člověka,« odvětil Granser podrážděně. »Já znám dobře původ Šoférů. Tvůj děd býval šoférem, služebníkem a byl to nevzdělaný chlap. Pracoval pro cizí lidi. Za to však tvoje babička byla z dobré rodiny; bohužel, že se děti nevyvedly po ní. Pamatuji se na ně, jako by to bylo dnes, když jsem se s nimi poprvé setkal u jezera Temescalského, kde lovili ryby.«

»Co je to vzdělání?« otázal se Edwin.

»To je, když se nazývá červené šarlatovým,« odsekl Hare-Lip, načež se pustil zase do Gransera. »Můj táta mi říkal, a on to věděl zase od svého táty, že ty jsi měl za ženu Santu Rosanovou a že ta také nebyla nic kalého. Říkal, že prý byla před Červenou smrtí kelnerkou, ač musím se přiznati, že sám nevím, co to kelnerka je. Snad mi to můžeš ty říci, Edwine?«

Edwin však zavrtěl záporně hlavou.

»Je pravda, byla číšnicí,« přiznával Granser. »Byla to však dobrá žena a tvoje matka byla její dcerou. Žen je nyní velmi málo od dob Moru. Byla to jediná žena, již se mi podařilo nalézti. Třeba že však byla pouhou „kelnerkou“, jak ji nazývá tvůj otec, není to slušným, mluviti takto o svých předcích.«

»Táta říká, že prý žena prvního Šoféra byla lady –«

»Co je to lady?« otázal se Hoo-Hoo.

»Lady, to je žena Šoférova,« ozvala se rychlá odpověď Hare-Lipova.

»První Šofér se jmenoval Bill a byl to sprostý chlap, jak jsem už řekl,« vykládal stařec; »avšak jeho žena byla lady, vznešená lady. Před vypuknutím Šarlatového moru byla ženou Van. Wardenovou. Byl to president Sněmovny Průmyslových Magnátů a byl jedním z dvanácti mužů, již vládli celé Americe. Byl odhadován na jeden bilion, osm set milionů dolarů – takových penízů, jako ty máš zde v kapse, Edwine. Pak přišla Šarlatová smrt a jeho žena se stala manželkou Billa, prvního Šoféra. Ten ji dokonce někdy tloukl. Viděl jsem to sám na vlastní oči.«

Hoo-Hoo, jenž leže na břiše hrabal se líně prsty v písku, vykřikl a jal se prohlížeti nejdříve svůj nehet a pak díru, již byl vyhrabal. Oba druzí hoši přiběhli k němu a jali se ihned rukama hbitě odhrabávati písek, až objevily se tři kostry. Dvě z nich náležely dospělým lidem, kdežto třetí pocházela od staršího dítěte. Stařec schýlil se na zemi a pohlédl na nálezy.

»Oběti moru,« vysvětloval. »To je způsob, jakým umírali všude za posledních dnů. Toto zde musila býti celá rodina, jež prchala před nákazou a zhynula zde na nábřeží Cliffe Housském. Oni – co to děláš, Edwine?«

Otázka tato byla plna nevrlého hněvu, neboť Edwin jal se pomocí svého loveckého nože vyrážeti zuby z čelisti jedné z těch lebek.«

»Navléknu si je na provázek,« zněla odpověď.

Hoši byli nyní při plné práci a chvíli ozývalo se jen ustavičné lámání a klepání, v němž Granserovo naříkání zaniklo úplně.

»Jste praví divoši. Už rozšířil se zase zvyk nositi lidské zuby. V následujícím pokolení budete si už provrtávati nosy a uši a budete v nich nositi ozdoby z kostí a mušlí. Znám to. Pokolení lidské odsouzeno je k tomu, aby klesalo vždy hlouběji a hlouběji až do té nejprimitivnější temnoty, než nastane u něho zase krvavý vzestup civilisace. Až se zase rozmnožíme tak, že budeme pociťovati nedostatek místa, začneme se navzájem vražditi. A pak budete asi nositi zase lidské skalpy za pasem – jako ty, Edwine, jenž jsi nejlepší z mých vnuku, jsi začal už s tím proklatým vepřovým ohonem. Odhoď to, Edwine, hochu můj, odhoď to!«

»Co ten starý vrták toho nažvaní!« prohodil Hare-Lip, když vytrhavše všechny zuby jali se o ně děliti.

Byli hbiti i úsečni právě tak ve svém počínání jako ve svých výrazech a jejich mluva za prudké rozepře o jednotlivé krásnější zuby byla pravým drmolením. Vyráželi většinou jen jednoslabičná slova a krátké, jadrné poznámky, což podobalo se spíše štěbetání, než mluvě lidské. Přes to však prokmitla tu i tam stopa po gramatické konstrukci a o ucho zavadil zbytek skloňování jakési vyšší kultury. I řeč Granserova byla tak pokažena, že kdyby byl někdo napsal vše tak, jak on to říkal, byl by z toho nesrozumitelný nesmysl. Tak tomu bylo ovšem jen tehdy, mluvil-li s těmi hochy. Upadl-li však v plný proud vlastního rozjímání, vyčišťovala se zvolna jeho řeč, až přešla v nejčistší angličtinu. Věty stávaly se delšími a byly pronášeny s přízvukem a lehkostí, jež připomínaly učitelskou kathedru.

»Vypravuj nám o Červené Smrti, Granseře,« požádal ho Hare-Lip, když zubní záležitost byla ukončena ke všeobecné spokojenosti.

»O Šarlatové Smrti,« opravil ho Edwin.

»Nech si ale při tom pro sebe všechny ty své legrační výrazy,« pokračoval Hare-Lip. »Mluv hezky srozumitelně, Granseře, tak jako se sluší a patří na Santa Rosana. Žádný z ostatních Santa Rosanů nemluví tak jako ty.«

II.

Stařec byl zjevně potěšen, že se mu dostalo tohoto vyzvání. Odkašlal hlasitě a začal:

»Před dvaceti až třiceti léty býval ještě veliký zájem o moje vypravování. Za dnešních dnů však se zdá, že už nikoho neinteresuje –«

»Tady to máme!« zvolal Hare-Lip nakvašen. »Vynech přece ty směšné výrazy a mluv srozumitelně. Co je to neinteresuje? Mluvíš jako nemluvně, jež neví, co povídá.«

»Nech ho být,« konejšil ho Edwin, »nebo se dopálí a nebude nám povídati vůbec nic. Nevšímej si těch blbostí. V celku už porozumíme, co nám chce říci.«

»Tak povídej dále, Granseře,« pobízel Hoo-Hoo, neboť stařec začínal už bručeti cosi o neúctě k šedinám i o sesurovění všeho lidstva, jež kleslo s tak vysokého stupně kultury až do hlubin nejprimitivnější nevzdělanosti.

Vyprávění tedy začalo znova.

»Za oněch časů bylo velmi mnoho lidstva na světě. Samo San Francisco mělo jich čtyry miliony – –

»Co jsou to miliony?« přerušil ho Edwin.

Granser pohlédl na něj laskavě.

»Vím, že nedovedeš počítati dále, než do desíti, vysvětlím ti to tedy. Zdvihni obě ruce. Na obou dohromady, máš deset prstů. Tedy dobrá. Vezmu nyní toto zrnko písku – ty je podrž, Hoo-Hoo.« Pustil ono zrnko do dlaně chlapcovy a pokračoval. »Toto zrnko písku bude nyní představovati deset prstů Edwinových. Přidám k němu ještě jedno zrnko. To bude o deset prstů více. Přidám pak ještě jedno a ještě jedno, až bude tolik zrnek, kolik má Edwin prstů. To pak je do hromady to, čemu já říkám jedno sto. Pamatujte si to slovo – jedno sto. Nyní vložím tento oblázek do ruky Hare-Lipovy. Ten bude představovati deset zrnek písku, čili deset desítek prstů, čili jedno sto prstů. Vložím tam deset takových oblázků. To dělá dohromady jeden tisíc prstu. Vezmu pak tuto lasturu a ta bude zastupovali deset oblázků, čili jedno sto zrnek písku, čili jeden tisíc prstů…«

Tak pokračoval pracně a za častého opakování pokoušel se ujasniti v myslích chlapců jakousi představu o počtu. Když hodnoty rostly, dal každému chlapci drželi v každé ruce rozličné množství. Pro stále vyšší hodnoty kladl pak symboly na kus naplaveného dříví, ježto pak se mu již nedostávalo jiných symbolů, použil zubů z vykopaných lebek za miliony a skořápky z krabů za biliony. Zde konečně se zastavil, neboť na chlapcích jevily se již známky únavy.

»Tak tedy v San Franciscu byly čtyři miliony lidí – čtyry zuby.«

Oči chlapců přebíhaly řadami od zubů, po jednotlivých rukou až po oblázky, zrnka písku i Edwinovy prsty, a hned zase nazpět opačným směrem, snažíce se pochytiti tak nevýstižné veličiny.

»To byla velká hromada lidí, Granseře,« prohodil posléze Edwin.

»Bylo jich jako písku zde na tomto pobřeží, jako by každé to zrno bylo mužem, ženou nebo dítětem. Ano, milý hochu, všichni tito lidé žili právě zde v San Franciscu. Občas pak všichni tito lidé vyšli si ven, právě na toto pobřeží – a ještě více lidí, než tu je zrnek písku. Víc – a víc – a víc. A San Francisco bylo nádherné město. A tam za tím zálivem – kde jsme tábořili loňského roku, žilo ještě více lidí, hned za Point Richmondem, v rovině i na návrších, kolem do kola až po San Leandro – což bylo obrovské město se sedmi miliony lidí. – Sedm zubů… tady se podívejte, sedm milionů.«

Opětně probíhaly oči hochů dlouhou řadou vzhůru i dolů od prstů Edwinových až po skořápky krabů.

»Svět byl plný lidí. Při sčítání lidu v roce 2010 bylo jich na celém světě napočteno osm bilionů – osm skořápek, ano osm bilionů. To nebylo jako dnes. Lidé znali daleko více způsobů, jak opatřiti si potravu. Čím však více jídla přibývalo, tím více přibývalo také lidí. Roku 1800 bylo jich jen v Evropě samotné jedno sto sedmdesát milionů lidí. O sto let později – jedno zrnko písku, Hoo-Hoo – o sto let později, roku 1900, bylo už pět set milionů lidí v Evropě – pět zrnek písku, Hoo-Hoo, a tento jeden zub. Z toho je patrno, jak snadno bylo lze tehdy opatřiti si potravu a jak se lidé rozmnožovali. A v roce 2000 bylo jich už v Evropě patnáct set milionů. Tak tomu také bylo po celém ostatním světě. Osm skořápek, ano osm bilionů lidí žilo na světě, když začala řáditi Šarlatová Smrt.

»Já byl ještě mladý, když ten mor přišel – bylo mi dvacet sedm let; žil jsem tehdy na druhém břehu zálivu San Franciscanského, v Berkeley. Pamatuješ se ještě na ty veliké kamenné domy, Edwine, jež jsme viděli, když jsme sestoupili s kopců u Contra Costa? Tam jsem bydlil, v těch kamenných domech. Byl jsem profesorem anglické literatury.«

Mnoho z těchto výkladů přesahovalo úroveň těchto hochů, přes to však snažili se aspoň poněkud vniknouti do tobolo vyprávění o minulosti.

»K čemu byly ty kamenné domy?« vyzvídal Hare-Lip.

»Pamatuješ se na to, když tě tvůj táta učil plovat?« Chlapec přisvědčil. »Tedy, na universitě Kalifornské – tak jsme totiž říkali oněm kamenným domům – učili jsme mladé muže i ženy, jak mají mysliti, právě tak. jak jsem byl právě nyní učil vás pomocí písku, kamenů a skořápek, jak mnoho lidí žilo za oněch časů. Tehdy se toho učilo velmi mnoho. Ti mladí muži a ženy, jež jsme vyučovali, jmenovali se studenti. Měli jsme veliké místnosti, kde jsme je učili. Mluvíval jsem k nim – bývalo jich čtyřicet až padesát najednou – právě tak, jako nyní mluvím k vám. Vykládal jsem jim o knihách, jež napsali jiní lidé za dob před nimi, a někdy i za jejich časů –«

»A to bylo vše, co jsi dělal? – Jen povídat, povídat a povídat?« ozval se Hoo-Hoo. »Kdo dobýval za tebe potravu? Kdo dojil kozy? a kdo chytal ryby?«

»Případná to otázka, Hoo-Hoo, velmi případná. Jak jsem vám už řekl, bylo za oněch dnů velmi snadné získati potravu. Byli jsme velmi moudří. Několik málo lidí opatřovalo potravu pro velmi mnoho jiných. Ti ostatní dělali zase jiné věci. Jak ty říkáš, já jsem jen povídal. Povídal jsem celý čas a za to jsem dostával potraviny – velmi mnoho dobrých potravin, krásných potravin, jakých jsem, už od té doby neokusil po šedesát let a také již do smrti neokusím. Zdá se mi občas, že nejvyšší dokonalostí naší civilisace bylo naše jídlo – jeho neuvěřitelné množství, jeho nekonečná rozmanitost, jeho báječná delikátnost. Ach, moji hoši, to byl život za oněch dnů, dokud jsme měli tak znamenité věci k jídlu.«

To bylo zase čímsi příliš vysokým pro naše tři chlapce, již nechali ta slova i myšlenky zcela nepovšimnuty, spatřujíce v tom pouhé stařecké vybočení z vlastního vypravování.

»Naši opatřovatelé potravy nazývali se ‚svobodní‘. To byla vlastně ironie. My, vládnoucí třída, byli jsme vlastníky půdy, strojů a vůbec všeho. Oni opatřovatelé potravin byli našimi otroky. Brali jsme jim téměř veškeru potravu, již dobyli, a ponechávali jsme jim jen tolik, aby se mohli najísti, pracovati a dobývati pro nás ještě více potravin –«

»Já bych byl odešel do lesa a byl bych tam opatřoval potravu sám pro sebe,« prohlásil Hare-Lip; »a kdyby se byl pokusil někdo mně ji vzíti, byl bych ho zabil.«

Stařec se zasmál.

»Což neřekl jsem vám, že nám, vládnoucí třídě, náležela veškerá půda, všechny lesy a vůbec vše? Kdokoliv z oněch opatřovatelů potravin by se nám byl zprotivil, toho bychom byli ztrestali nebo nechali bídně zahynouti. Bylo jich velmi málo, již se toho odvážili. Dobývali raději potraviny pro nás, zhotovovali nám šaty a připravovali i upravovali nám tisíce – jednu lasturu, Hoo-Hoo – tedy tisíc nejrozmanitějších pochoutek a rozkoší. Já byl tehdy profesor Smith – profesor James Howard Smith, a moje přednášky byly velmi populární, to jest, velmi mnoho mladých mužů i žen rádo mne poslouchalo, když jsem jim vykládal o knihách, jež napsali jiní lidé.

»Já byl tehdy velmi šťastný, neboť jsem měl vždy mnoho znamenitých věcí k jídlu. Ruce moje byly měkké, protože jsem jimi nepracoval, a tělo mé bylo čisté a oděno v nejjemnější roucha –« Tu s odporem přelétl zrakem svoji odřenou kozí kůži. »Tehda jsme nenosili takovéto věci. I naši otroci měli lepší šaty, a také jsme byli většinou čisti. Umývali jsme si obličej i ruce několikrát za den. Vy, hoši, se nikdy nemyjete, leda když padnete do vody nebo když se vám zachce plavat.«

»Však ty také, Ganseře,« odsekl Hoo-Hoo.

»Vím to, vím. Jsem už zvetšelý, starý člověk. Časy se však mění. Nikdo se dnes už nemyje a také už pominulo veškeré pohodlí. Už šedesát let jsem neviděl kousek mýdla. Vy nevíte, co to je mýdlo, a já vám to nebudu vykládati, neboť já nyní povídám o Šarlatové Smrti. Víte však, co to je nemoc. Velmi mnoho nemocí povstává z čehosi, co jsme nazývali bacilem. Pamatujte si to slovo – bacil. Takový bacil je docela malinká věc. Vypadá jako připínák, jaké nalézáte z jara na psech, když pobíhají po lesích. Jenom že ten bacil je velmi malý. Je tak malý, že ho ani není vidět –«

Hoo-Hoo se dal do hlasitého smíchu.

»Ty jsi dobrý, Granseře, budeš nám povídat o věcech, jež není vidět. Když je nemůžeš vidět, jak můžeš vědět, že vůbec jsou? To bych rád věděl. Jak můžeš vědět o něčem, co není vidět?«

»Dobrá otázka, velmi dobrá otázka, Hoo-Hoo. Přece však jsme viděli – některé z nich. Měli jsme takzvané mikroskopy a ultramikroskopy, jež jsme přikládali k oku a dívali jsme se jimi, tak že jsme viděli věci větší, než ve skutečnosti byly, a mnoho věcí jsme bez mikroskopů nemohli viděti vůbec. Naše nejlepší ultramikroskopy ukazovaly nám bacily čtyřicet tisíckrát zvětšené. Jedna lastura je tisíc Edwinových prstů. Vezmi tedy čtyřicet lastur a tolikrát větší objevil se nám bacil, když jsme se na něj dívali mikroskopem. Mimo to měli jsme ještě další způsoby, jichž používáním jsme dovedli vyvolati pohyblivé obrazy a těmi jsme ty čtyřicettisíckrát zvětšené bacily mohli učiniti ještě mnoho, mnohotisíckrát větší. Tak viděli jsme všechny ty věci, jež naše oči samy o sobě viděti nemohly. Vezmi zrnko písku. Rozdrob je na deset dílů. Vezmi jeden ten dílek a rozdrob ho v dalších deset, z nichž jeden pak rozdrob v dalších deset a zase jeden v dalších deset a zase jeden v dalších deset a zase jeden v dalších deset a dělej to po celý den, a možná, že při slunce západu budeš mít tak malý kousek, jako je bacil.«

Hoši tvářili se velmi nedůvěřivě. Hare-Lip se uštěpačně posmíval a Hoo-Hoo se šklebil, až Edwin je zakřikl, aby byli z ticha.

»Připínák vyssává krev ze psa, avšak bacil se dostává přímo do krve v těle a tam má mnoho, mnoho mladých. V jednom těle bývalo jich tenkrát až jeden bilion – jedna skořápka kraba. Tyto bacily nazývali jsme mikroorganismy. Když jich bylo několik milionů nebo celý bilion v člověku, v krvi toho člověka, tu byl nemocen. Tyto bacily byly nemoc. Bylo velmi mnoho rozličných druhů – více rozličných druhů, nežli je zrnek písku zde na tomto pobřeží. Znali jsme těch druhů jenom velmi málo. Mikroorganický svět byl neviditelný, byl to svět, jejž nebylo viděti, a my věděli o něm velmi málo. Přece však věděli jsme o něm něco. Byl to bacilus anthracis; byl to micrococcus; bylo to Bacterium termo, i Bacterium lactis – to, jež do dnes působí, že mléko koz zkysne, Hare-Lipe; a bylo tu nekonečné množství schizomycetů i mnoho, mnoho jiných…«

Zde pohřížil se stařec do rozboru bacilů i jejich vlastností, užívaje slov i obratů tak podivuhodné délky i bezvýznamnosti, že hoši ušklíbnuvše se zahleděli se do nekonečných dálav opuštěného oceánu a zapomněli docela, že tu ten stařík stále ještě něco blábolí.

»Ale co je s tou Šarlatovou smrtí, Granseře?« vyburcoval ho posléze Edwin.

Granser se vzpamatoval a škubnuv sebou, vrátil se zase s kathedry universitního sálu, kdež před jiným auditoriem rozkládal poslední theorie, zaniklé již před šedesáti léty, o bacilech i o chorobách bacily způsobených.

»Ba věru, Edwine, já docela zapomněl. Někdy vzpomínky na minulost dolehnou tak těžce na mne, že zapomínám, že jsem špinavý stařec, oděný v kozinu, potulující se se svými zdivočilými vnuky, pastevci z předpotopních pustin. ‚Vše pomíjí na světě jako pěna‘, a tak pominula i naše ohromná, slavná civilisace. Já jsem starý, utahaný Granser. Náležím ke kmeni Santa Rosanů. Přiženil jsem se do toho kmene. Moji synové a dcery přiženili a přivdaly se k Šoférům, Sacramentům i Palo-Altosům. Ty, Hare-Lipe, pocházíš ze Šoférů, ty, Edwine, náležíš k Sacramentům a ty pak, Hoo-Hoo, jsi Palo-Altos. Tvůj kmen dostal jméno podle města, jež leželo nedaleko jiného, velkého ústavu vyučovacího, jež se jmenovalo Stanford-University. Ale, vzpomínám si nyní, vždyť jsem vám začal vyprávět o Šarlatové Smrti. Kdepak jsem vlastně zůstal?«

»Povídal jsi nám o bacilech, oněch malých zvířatech, jež není viděti, jež však dělají lidi nemocnými,« připomenul mu Edwin.

»Ano, ano, tam jsem zůstal. Člověk zprvu ani nic nepozoroval, dokud jen několik málo takových bacilů se dostalo do jeho těla. Každý z těch bacilů se však rozdělil ve dva a to se dělo tak rychle, že za krátkou dobu měl jich v těle na miliony. Tu pak ten člověk onemocněl. Měl nemoc a tato nemoc se jmenovala dle druhu bacilu, jenž byl v něm. Mohla to býti chřipka, nebo spalničky, nebo žlutá zimnice, mohly to však býti také tisíce a tisíce jiných chorob.

»S těmito bacily je to ale podivná věc. Stále a stále se objevovaly nové druhy v těle lidském. Před dávnými a dávnými časy, dokud bylo ještě málo lidí na světě, bylo také málo takových nemocí. Když však lidé se rozmnožovali a začali žíti těsněji pohromadě ve velkých městech, vznikaly nové nemoci a nové druhy bacilů vnikaly do jejich těl. Tímto způsobem zahynuly miliony i biliony lidských bytostí. Čím pak hustěji se lidé k sobě tísnili, tím hroznější byly také nemoci, jež tu propukaly. Dávno před mým věkem, ve středověku, byl to Černý mor, jenž dolehl na Evropu. Ten se pak převalil přes Evropu mnohokrát. Pak tu byla tuberkulosa, jež vznikla všude, kde lidé žili hustě pohromadě. Asi sto let před mým věkem řádila bubonická epidemie. V Africe zase byla rozšířena spavá horečka. Bakteriologové bojovali proti všem těmto chorobám a potírali je právě tak, jako vy, hoši, bojujete nyní s vlky, již přepadají vaše kozy, nebo ubíjíte komáry, již na vás dotírají. Bakteriologové –«

»Ale, Granseře, co to byli ti – jak jim to říkáš?« přerušil ho Edwin.

»Ty, Edwine, jsi pasákem koz. Tvým úkolem jest hlídati kozy. Ty toho víš mnoho o kozách. Bakteriolog zase hlídá bacily. To je zase jeho úkol a on toho také ví mnoho o bacilech. Jak jsem tedy řekl, bakteriologové bojovali proti bacilům a také je ničili – někdy.

Byla tu leprosie, hrozná choroba. Sto let před tím, než já žil, podařilo se bakteriologiím odkryti bacila leprosie. Věděli o něm všichni. Pořídili si dokonce obrazy jeho. Já sám viděl tyto obrazy. Nikdy však se jim nepodařilo najiti způsob, jak ho zabíti. Naproti tomu vypukla roku 1984 Pantoblast Plague, choroba, jež vznikla v zemi zvané Brasilie, a ta zahubila mnoho milionů lidí. Bakteriologové však odkryli jejího bacila a našli také způsob, jak ho zničiti, takže se tato nemoc dále už nerozšířila. Zhotovili sérum, jak tomu říkali, jež vstříkli do lidského těla, a to pak usmrtilo bacily, aniž by bylo uškodilo lidem. V roce 1910 se zase objevila Pellagra, tu však bakteriologové snadno potřeli. Za to v roce 1947 se rozšířila nová choroba, jež byla dotud naprosto neznáma. Ta vnikala do těl nemluvňat desetiměsíčních a mladších a působila, že nemohla hýbati ani rukama ani nohama, nemohla jisti a vůbec nic dělati. Jedenáct let potřebovali bakteriologové, než se jim podařilo najíti prostředek, jak vyhubiti tyto bacily a zachrániti nemluvňata.

»Vzdor všem těmto chorobám i novým nemocem, jež vždy zase propukaly, bylo na světě stále víc a více lidí. Příčinou toho bylo, že bylo tak snadným se uživiti. Čím snazším se toto stávalo, tím více se lidé množili, a čím více se množili, tím hustěji byli usazeni na světě. Čím pak hustěji bydlili, tím více nových bacilů se objevovalo a vyvolávalo nemoci. Začaly se ozývati varovné hlasy. Byl to zejména Soldervetzky, jenž už roku 1929 upozornil bakteriology, že je nebezpečí jakési nové choroby, tisíckráte smrtelnější než všechny ty, jež byly až dosud známy, a ta že by mohla zachvátiti a usmrcovati lidi po stech milionech. Jak vidíte, zůstal mikroorganický svět hádankou až do konce. Vědělo se, že svět takový existuje, a že čas od času vytrhnou z něho celé armády bacilů a usmrcují lidi. To však bylo vše, co se o něm vědělo. Hlavně se vědělo, že v tomto neviditelném, mikroorganickém světě může býti tolik rozličných druhů bacilů, kolik je zrnek písku na pobřeží mořském, a že právě tolik se jich může ještě nově vyvinouti. Možná, že zde právě začínal život – ona ‚nevyzpytatelná plodnost‘, jak to nazýval Soldervetzky, používaje slov, jež napsali jiní lidé, kteří žili před ním…«

Za těchto slov vyskočil Hare-Lip a s výrazem nejhlubšího opovržení prohlásil:

»Granseře, to tvé žvanění je k zblbnutí. Proč nám nepovídáš o Červené smrti? Nezačneš-li hned o ní vyprávěti, utečeme ti zpět do tábořiště.«

Stařec na něj smutně pohleděl a začal potichu plakati. Chabé slzy stáří stékaly mu po tvářích a veškera malátnost jeho osmdesáti sedmi let projevovala se v jeho utrápené tváři.

»Jen si sedni,« konejšil Edwin. »Granser má pravdu. Právě teď přichází k Šarlatové smrti, není-liž pravda, Granseře? Právě se chystá nám o ní vyprávěti. Sedni si, Hare-Lipe. Pokračuj, Granseře.«

III.

Stařec setřel si slzy kostnatými prsty a začal své vypravování zprvu chvějícím se sípavým hlasem, jenž brzy však zase se upevnil, jakmile se dostal do proudu řeči.

»Bylo to v létě roku 2013, kdy Mor onen vypukl. Bylo mi tehdy dvacet sedm let. Pamatuji se na to, jako by to bylo dnes. Bezdrátová telegrafie –«

Hare-Lip si hlasitě odplivl na znamení opovržení, načež Granser ihned si pospíšil s omluvou.

»Mluvili jsme tenkráte skrze vzduch na vzdálenost tisíce a tisíce mil. Docházely zprávy o jakési záhadné nemoci, jež vypukla v New Yorku. Sedmnáct milionů lidí žilo tenkráte v tomto nejkrásnějším městě Ameriky. Nikdo se nepozastavil nad těmito zprávami. Byla to celkem bezvýznamná věc. Bylo hlášeno jen několik málo úmrtí. Zdálo se jen, že zemřeli velmi rychle a že jedna z prvních známek této nemoci bylo, že obličej i celé tělo náhle úplně zčervenalo. Ve dvacetičtyřech hodinách došla zpráva o prvém případu v Chicagu. Téhož dne ještě proniklo na veřejnost, že Londýn, největší město na světě vedle Chicaga, už po čtrnáct dnů tajně bojoval proti tomuto moru a censuroval depeše – to jest nedovoloval, aby se zprávy o tom dostaly do světa, že v Londýně vypukl takový mor.

»Znělo to vážně, avšak my v Kalifornii, jako všude jinde, nebyli jsme nijak ustrašeni. Byli jsme přesvědčeni, že bakteriologové najdou prostředek k vyhubení tohoto bacilu, jako byli učinili se všemi bacily v minulosti. Nejhorší při tom byla úžasná rychlost, s jakou tento bacil ničil lidské tvory, a pak ta okolnost, že neúprosně usmrcoval každé tělo lidské, do něhož byl vnikl. Nikdo z onemocnělých se neuzdravil. U asijské cholery bylo možné, že jste s někým večeřeli a on byl při plném zdraví, a druhý den ráno, když jste si přivstali, mohli jste ho viděti, jak ho odvážejí na káře do márnice. Tato nová nemoc byla však ještě rychlejší – mnohem rychlejší. Od okamžiku, kdy se na člověku objevily první známky choroby, byl zpravidla za hodinu mrtev. Někteří vydrželi sice několik hodin, mnozí však zmírali již za deset až patnáct minut.

»Srdce začínalo tlouci rychleji a teplota těla stoupala. Pak přišlo to šarlatové vzplanutí, jež jako požár se rozlilo po celé tváři i těle. Většina lidí ani nepozorovala ono zvýšení teploty a tlukotu srdce a první, co viděli, bylo ono šarlatové zbarvení. Obyčejně bylo toto zrudnutí provázeno záchvaty, jež však netrvaly dlouho a nebyly příliš prudké. Kdo je přečkal, stal se pak nápadně klidným a cítil jenom ochrnutí, jež rychle mu stoupalo od nohou po celém těle. Nejprve ztuhly paty, potom lýtka, potom boky, a když to ztrnutí dosáhlo až k srdci, nastala smrt. Nikdo neblouznil ani neusínal. Mysl nemocných zůstávala jasnou a klidnou až do toho okamžení, kdy srdce jejich ztuhlo a přestalo tlouci. Další zvláštností při tom byl nápadně rychlý rozklad mrtvol. Sotva že člověk zemřel, už zdálo se, že tělo jeho se rozpadává, rozletuje, rozplývá, přímo před vašimi zraky. To bylo jedním z důvodů, proč nákaza se tak rychle šířila. Všechny ty biliony bacilů v těle mrtvého se tak rázem zase uvolnily.

»Proto také bakteriologové měli tak málo naděje na zničení těchto bacilů. Byli jimi sami usmrcováni ve svých laboratořích, zatím co studovali bacily Šarlatové smrti. Byli to hrdinové. Jakmile klesli, už jiní byli připraveni a nastupovali na jejich místa. V Londýně se jim nejdříve podařilo je isolovati. Zpráva o tom byla ihned telegraficky rozšířena. Trask jmenoval se tem muž, jenž to provedl, avšak během třiceti hodin sám zahynul. Pak nastal shon ve všech laboratořích, jak najiti prostředek k ničení těchto morových bacilů. Všechny jedy zklamaly. Celá věc záležela v tom, nalézti nějaký jed nebo sérum, jež by dovedlo vyhubiti bacily v těle lidském, aniž by zabilo zároveň člověka. Pokoušeli se vyhubiti je pomocí jiných bacilů, pokoušeli se totiž naočkovati do těla nemocného bacily, jež by byli nepřáteli těch morových bacilů –«

»Vždyť ani nemůžeš viděti ty bacilové pitomosti, Granseře,« namítl Hare-Lip, »a tady žvaníš a žvaníš a žvaníš o nich, jako by něco byli, a oni nejsou nic. Co nemůžeš vidět, to není, a basta! Ničit věci, které vůbec nejsou, pomocí věcí, které taky nejsou! Musili to býti samí hlupci za oněch časů. Proto také pochcípali. Nemám nejmenší chuti věřit takovým blbostem, to ti říkám hned.«

Granser začal ihned plakati, zatím co Edwin mu ohnivě přispěl k obraně.

»Podívej se, Hare-Lipe, ty sám věříš na celou spoustu věcí, jež nemůžeš vidět.«

Hare-Lip zavrtěl hlavou.

»Ty věříš na mrtvé lidi, kteří chodí v noci. Jak živ jsi neviděl mrtvého člověka chodit.«

»Oho, já ho viděl, minulé zimy, když jsem s tátou byl na lovu vlků.«

»Dobrá tedy, ale ty vždycky vyplivneš, když přecházíš tekoucí vodu,« namítl znovu Edwin.

»To je proto, abych zahnal neštěstí,« zněla obrana Hare-Lipova.

»Ty věříš v neštěstí?«

»Ovšem.«

»A jak živ jsi neštěstí neviděl,« doložil Edwin vítězoslavně. »Ty jsi právě tak pitomý jako Granser s jeho bacily. Věříš ve věci, jež nevidíš. Pokračuj, Granseře.«

Hare-Lip schlípl po této metafysické porážce, ztichl, a stařec pokračoval ve svém vypravování. Opět a opět bylo přerušováno líčení Granserovo výpady chlapců, již nyní často se hádali mezi sebou, nebo si zase navzájem hleděli polohlasem vysvětlovati mnohé z jeho záhad, aby tak mohli sledovati starce po jeho pouti neznámým a zaniklým světem.

»Šarlatový mor vypukl také v San Franciscu. První smrtelný případ udál se jednoho pondělního rána. Ve čtvrtek umírali už v Oaklandě i San Franciscu jako mouchy. Zmírali všude – v postelích, při práci, ba i cestou na ulicích. Bylo to ve čtvrtek, kdy sám jsem viděl první případ úmrtí – Miss Colbranová, jedna z mých žaček, seděla právě přede mnou v mé posluchárně. Díval jsem se na její obličej během přednášky. Pojednou zrudl do šarlatova. Přestal jsem mluviti a nebyl jsem s to dělati nic jiného, než se na ni dívati, neboť první strach z moru nás všechny již byl zachvátil a my věděli, že je zde. Dívka ta zabědovala a vyběhla z místnosti. Rovněž tak uprchli odtud všichni ostatní mladí lidé až na dva. Záchvaty Miss Colbranové byly velmi mírné a netrvaly ani po celou minutu. Jeden z mladíků přinesl jí sklenici vody. Upila jen trochu, načež hned vykřikla: „Moje nohy! Všechen cit mi z nich vymizel!“

»Asi za minutu pravila: „Teď už nemám žádných nohou, necítím jich vůbec. I kolena mi zchladla. Skoro už ani necítím, že mám kolena.“

»Ležela na zemi, majíc několik sešitů pod hlavou, a my nemohli jsme nic dělati. Chlad a ztuhlost stoupaly po bocích výše a když dostihly až k srdci, bylo po ní. V patnácti minutách – já to sledoval podle hodin – byla mrtva, zde, přímo v mé třídě, mrtva. Byla to tak krásná, zdravá a silná dívka, a přece od objevení se prvních známek až po její smrt uběhlo toliko patnáct minut. Dle toho vidíte, jak rychle zabíjela ta Šarlatová smrt.

»Za těch několik minut, co já zůstal ve své třídě s umírající dívkou, rozšířil se poplach už po celé universitě a studenti po tisících, všichni, opustili posluchárny i laboratoře. Když jsem vyšel, abych případ ohlásil presidentu fakulty, našel jsem universitu jako by vymetenu. Na nádvoří potkal jsem ještě několik opozdilců, spěchajících k domovům. Dva z nich přede mnou utekli.

»President Hoag, jejž jsem zastihl v jeho pracovně samotna, vypadal velmi staře a velmi šedivě, a mnoho vrásek brázdilo mu obličej, jež jsem u něho nikdy před tím neviděl. Jakmile mne spatřil, vyskočil zmateně a prchl do zadní místnosti, přiraziv za sebou dveře a zamknuv je na klíč. On totiž již věděl, že já jsem přišel ve styk s onemocnělou, i bál se mne. Volal na mne za dveřmi, abych šel pryč. Nikdy nezapomenu na ten pocit, jejž jsem měl, když jsem kráčel ztichlými chodbami i po opuštěném nádvoří. Sám jsem neměl strachu. Byl jsem ve styku s nemocnou i považoval jsem se už za mrtva. To mne nechávalo chladným, za to však pocit hrozné stísněnosti na mne dolehl. Všecko se zastavilo. Bylo mi, jako by byl nadešel konec světa pro mne – konec toho mého světa. Narodil jsem se v dohledu university a ona byla také mou předurčenou dráhou životní. Můj otec býval zde profesorem přede mnou a jeho otec zase před ním. Po půldruhé století byla tato universita v ustavičném chodu, jako znamenitý stroj, a nyní, v jediném okamžiku, se zarazila úplně. Bylo mi, jako bych viděl uhasínali posvátný plamen na jakémsi třikráte posvátném oltáři. Přešla mne hrůza, nevýslovná hrůza.

»Když jsem přišel domů, vykřikla domovnice a utekla, a když jsem zvonil u bytu, shledal jsem, že i služka moje byla již pryč. Dal jsem se do hledání. V kuchyni zastihl jsem kuchařku, chystající se k odchodu. Ale i ona vykřikla, ve spěchu upustila vak se svými věcmi, vyběhla z domu a utíkala tryskem dále, ustavičně naříkajíc. Slyším ji dodnes naříkati. Nikdy jsme si takto nepočínali, když obyčejné nemoci na nás dolehly. Zůstali jsme vždy chladnými a poslali jsme pro lékaře a ošetřovatelky, kteří již věděli, co mají dělati. Tentokráte však tomu bylo jinak. Přicházelo to tak náhle, usmrcovalo to tak rychle a nikdy se rána neminula s účinkem. Když ona šarlatová záplava se rozhostila po obličeji nějaké osoby, propadla ona neúprosné smrti. Neslyšel jsem nikdy o žádném případu uzdravení.

»Byl jsem sám ve svém rozsáhlém domě. Jak jsem vám byl několikráte vyprávěl, mohli jsme za oněch dnů mluviti se vzdálenými lidmi pomocí drátů nebo prostě skrze vzduch. Ozval se zvonek u telefonu a hlásil se můj bratr. Oznamoval mi, že nepřijde domů ze strachu, aby se ode mne nenakazil, a že odvezl také obě naše sestry do domu profesora Bacona. Radil mi, abych zůstal na svém místě a čekal, zda jsem se nakazil, či nic.

»Se vším jsem souhlasil, i zůstal jsem doma a poprvé v životě jsem se pokusil vařiti. Mor na mne nepřicházel. Pomocí telefonu mohl jsem rozmlouvati, s kým se mi právě líbilo, a tak si opatřovati zprávy. Vedle toho byly tu i noviny, i nařídil jsem, aby mi byly házeny do dveří, abych zvěděl vše, co se děje v ostatním světě.

»V Novoyorské City i v Chicagu zavládl úplný zmatek, a co se dálo tam, to dálo se také ve všech ostatních velkých městech. Třetina novoyorské policie byla mrtva. Její chef byl mrtev i její velitel. Veškeren řád i zákon přestal. Mrtvoly ležely na ulicích nepohřbeny. Všechny vlaky i lodi dovážející potraviny i jiné potřebné věci do velkých měst přestaly dojížděti a houfy hladové chudiny loupily skladiště i obchody. Všude rozmohly se vraždy, loupeže a opilost. Miliony lidí prchly již z měst – nejprve bohatí ve svých soukromých automobilech a řiditelných vzducholodích, a za nimi zástupy ostatního obyvatelstva, pěšky, roznášejíce sebou nákazu. Všichni strádali i přepadali farmáře i všechna města i vesnice, na něž cestou přišli.

»Muž, jenž rozesílal tyto zprávy, byl bezdrátový telegrafista, jenž seděl sám se svým přístrojem na vrcholu vysoké stavby. Obyvatelé, již zůstali ve městě – odhadoval je na několik set tisíc lidí – na polo sešíleli strachem a pitím, a na všech stranách jeho stanoviště zuřily požáry. Byl to hrdina, ten muž, jenž setrval na svém stanovišti, ač to byl patrně obyčejný novinářský zpravodaj.

»Po dvacetčtyři hodiny, tak sděloval, nepřiletěla už žádná zámořská vzducholoď a také nedocházely už žádné zprávy z Anglie. Konstatoval však, že zpráva v. Berlína – to bylo město v Německu – oznamuje, že Hoffmeyer, bakteriolog ze školy Mečnikovy, objevil sérum proti této nemoci. To byla poslední slova, jež jsme zde v Americe slyšeli o Evropě. Jestliže Hoffmeyer objevil skutečně takové sérum, bylo to asi již pozdě, neboť jinak by byli cestovatelé z Evropy již dávno se přišli sem na nás podívat. Můžeme toliko usuzovati, že to, co se odehrálo v Americe, odehrálo se také v Evropě, a že v nejlepším případě jen několik malých skupin přežilo Šarlatový Mor na celé světové pevnině.

»Ještě po celý den docházely zprávy z New Yorku, pak ale také ty zmlkly. Ten muž, jenž je rozesílal ze svého povýšeného místa, buď sám zhynul nákazou, nebo byl sežehnut požáry, jež dle jeho zpráv zuřily kolkolem. Co stalo se v New Yorku, to opakovalo se ve všech ostatních městech. Totéž odehrávalo se i v San Franciscu, Oaklandě i v Berkeley. Ve čtvrtek zmírali již lidé tak rychle, že nebylo již možno těla jejich pohřbívati, a mrtvoly ležely všude. Ve čtvrtek v noci začal panický útěk na venek. Představte si, hoši, zástupy lidí větší a hustší, než když z jara se hrnou lososi vzhůru po řece Sacramentu, a ti se rozlévali v milionech po širém kraji v marné touze uniknouti všudypřítomné smrti. Oni však již nesli zárodky smrti v sobě, i vzducholodi bohatých, již prchali do hor, byly plny těch bacilů.

»Na sta vzducholodí těch uniklo na Hawai, nejen však, že přinášely nákazu sebou, ony zde našly už chorobu tu rozšířenu před svým příjezdem. O tom jsme zvěděli z telegramů, dokud řád ještě v San Franciscu nepominul a dokud ještě telegrafisti byli na svých stanovištích a přijímali a odesílali zprávy. Pak ustalo všechno. Působilo to hrozně, to naprosté přerušení veškerého styku se zevnějším světem. Bylo to, jako by byl veškeren svět vymizel, jako. by byl prostě vymazán ze všehomíra. Po šedesát let již tento svět pro mne neexistuje. Vím, že musí býti kdesi místa, jako New York, Evropa, Asie a Afrika, avšak ani slova jsem o nich již neslyšel – po celých těch šedesát let. S příchodem Šarlatové smrti rozpadl se starý svět úplně a neodvratitelně. Desetitisíciletá kultura a civilisace zanikla mžikem oka, rozplynula se jako dým.

»Vyprávěl jsem vám o vzducholodích boháčů. I ti zasaženi byli nákazou a ať si prchali kamkoli, zahynuli také. Setkal jsem se s jediným pozůstalým z nich, to byl Mungerson. Stal se později Santa Rosanem a oženil se s mou nejstarší dcerou. Dostal se k našemu kmeni osm let po vypuknutí moru. Bylo mu tehdy devatenáct let, musil však čekati dvanáct let, než se mohl oženiti. Nebylo tehdy neprovdaných žen a některé ze starších dcer Santa Rosanských byly již zasnoubeny. Byl tehdy nucen čekati, až moje Mary dosáhla šestnáctého roku. To byl její syn, Gimo-Leg, jenž byl loňského roku roztrhán horským lvem.

»Mungersonovi bylo jedenáct let při vypuknutí moru. Jeho otec byl jedním z průmyslových magnátů, byl to velmi bohatý a mocný muž. Celá ta rodina prchala na vlastní vzducholodi, Condoru, do pustin Britské Columbie, což jest daleko na sever odtud. Stihla je však nehoda a oni byli nuceni přistáti nedaleko Mount Shasta. Slyšeli jste již o tomto pohoří. Je to na severu. Mor vypukl zde mezi nimi a tento jedenáctiletý chlapec zůstal jediný z nich na živu. Po celých osm let zůstal sám a bloudě opuštěnými kraji, marně pátral po lidské bytosti. Po nekonečném hledání pustil se konečně k jihu a zde se srazil s námi, Santa Rosany.

»Dostal jsem se však poněkud napřed ve svém vypravování. Když nastalo velké stěhování ze San Francisca a dokud ještě telefony fungovaly, spojil jsem se se svým bratrem. Řekl jsem mu, že tento útěk z města jest nerozumný, že na mne se neukázaly žádné symptomy nemoci, a že bude nejrozumnějším, isolovati se s několika příbuznými a přáteli někde na nějakém bezpečném místě. Rozhodli jsme se pro Chemický ústav při universitě, kdež jsme zamýšleli nahromaditi dostatečně zásob a se zbraní v ruce hájiti toto naše útočiště před vpádem nevítaných vetřelců.

»Když bylo ujednáno, prosil mne ještě bratr, abych zůstal ve svém domě ještě aspoň čtyřiadvacet hodin, kdyby snad přece se choroba u mne měla ukázati. Souhlasil jsem s tím, načež on slíbil, že příštího dne pro mne přijde. Projednávali jsme spolu ještě podrobnosti zásobování i obrany Chemického ústavu, až telefon uhasl. Stalo se tak uprostřed našeho rozhovoru. Toho večera už nesvítila elektrika a já byl po celou noc sám ve svém domě po tmě. Noviny se už netiskly, i nevěděl jsem vůbec, co se děje venku. Slyšel jsem řev davu i střílení z pistolí a oknem viděl jsem na nebi zář nějakého požáru směrem k Oaklandu. Byla to noc hrůzy. Ani oka jsem nezamhouřil. Jakýsi člověk – proč a jak, to nevím – byl zavražděn na chodníku před naším domem. Slyšel jsem rychlé výstřely automatické pistole a v několika minutách zaslechl jsem, jak ten ubožák se škrabe na naše vrata, naříká a prosí o pomoc. Ozbrojiv se dvěma revolvery vyšel jsem ven. Rozškrtnuv sirku spatřil jsem, že zatím, co umíral od střelných ran, již také stižen byl morem. Prchl jsem do domu a slyšel jsem ho pak ještě asi půl hodiny venku křičeti a naříkati.

»Ráno přišel ke mně bratr. Složil jsem si do cestovního vaku něco cenností, jež jsem zamýšlel vzíti s sebou, když jsem mu však pohlédl do tváře, seznal jsem, že on mne již nikdy nedoprovodí do Chemického ústavu. Nákaza už byla v něm. Chtěl mi podati ruku, já však rychle před ním couvl.

»,Podívej se do zrcadla,‘ přikázal jsem mu.

»Učinil tak a při pohledu na svoji tvář zrudnul ještě temněji. Klesl zdrcen do křesla.

»,Můj Bože.‘ zvolal. ‚Už jsem to dostal. Nechoď ke mně. Jsem už mrtvola.‘„

»Pak přišly na něj křeče. Dvě hodiny umíral a byl až do konce při plném vědomí, stěžuje si na chlad a ztrátu citu v nohou, v lýtkách i ve stehnech, až posléze dospělo to k srdci a on byl mrtev.

»Takto právě usmrcovala Šarlatová Smrt. Chytl jsem svůj vak a uprchl jsem. Pohled do ulic byl příšerný. Všude člověk klopýtal přes mrtvoly. Někteří ti ubožáci nebyli ještě docela mrtvi. Jinde zase padali lidé a smrt je měla ve spárech. Bylo viděti mnoho požárů v Berkeleyi, kdežto Oakland i San Francisco zdálo se státi v jednom plameni. Celá obloha zahalena byla kouřem a čoudem ze spálenišť, takže v poledne bylo šero jako za večera a jenom občas, když zavanul vítr a roztrhl poněkud ty mraky dýmu, bylo zříti na obloze krvavě rudou kouli slunce. Ba věru, hoši, myslil jsem, že nadešel soudný den.

»Mnoho automobilů stálo na ulicích, neboť v garážích došel benzin i olej. Pamatuji se na jeden takový vůz. Muž a žena leželi mrtvi na sedadlech a na dláždění vedle nich ležely ještě dvě jiné ženy a dítě. Hrůzostrašné obrazy střídaly se všude. Lidé mihali se kolem, tiše, pokradmo, jako strašidla – ženy bledé jako stěna s nemluvňaty v náručí; otcové vedoucí dítky za ruce; jednotlivci, po dvou i celé rodiny – vše prchalo ven z toho města smrti. Někteří vlékli s sebou zásoby potravin, jiní zase peřiny a cenné věci, a mnoho jich utíkalo jen tak s holýma rukama.

»Byl tu hokynářský krám – místo, kde se prodávaly potraviny. Člověk, jemuž ten obchod náležel – já znal ho dobře – klidný, střízlivý, avšak hloupý a neústupný muž, hájil ho proti vetřelcům. Okna i dvéře byly vyraženy, avšak on uvnitř, ukryt za pultem, střílel ze své pistole na zástup lidí na chodníku, již se k němu dobývali. U vchodu leželo několik mrtvol – usoudil jsem, že jsou to asi ti, jež postřílel již dříve, než jsem přišel. Stoje opodál viděl jsem, jak jeden z těch lupičů vyrazil výkladní skříň sousedního krámu, kdež se prodávaly boty, a docela bez příčiny zde založil oheň. Nešel jsem hokynáři na pomoc. Čas pro takové jednání dávno již byl minul. Civilisace hynula a každý tu stál sám pro sebe.

IV.

»Odcházel jsem chvatně postranní ulicí a za prvním rohem spatřil jsem novou tragedii. Dva chlapi chytili zde muže a ženu se dvěma dětmi a olupovali je. Znal jsem muže od vidění, třeba že jsem mu nikdy nebyl představen. Byl to básník, jehož verše jsem už dávno obdivoval. Vzdor tomu nešel jsem mu na pomoc, neboť v témž okamžiku, co já jsem k nim docházel, ozval se výstřel a muž onen klesl na dlažbu. Žena vzkřikla, byla však ihned sražena pěstí jednoho z těch ničemů. Křičel jsem na ně chtěje je zastrašiti, oni však po mně začali stříleti z revolverů, takže jsem utekl za nejbližší roh. Zde jsem se nemohl dostati dále pro požár, jenž tu zuřil. Po obou stranách stály domy v plném plameni a ulice byla plna kouře i ohně. Odkudsi z temnoty ozýval se hlas ženy volající o pomoc. Nešel jsem však k ní. Srdce lidské zatvrdlo jako kámen uprostřed těchto výjevů a také bylo slyšeti příliš mnoho těch prosebných hlasů.

»Vrátiv se na roh shledal jsem, že oba lupiči již prchli. Básník i jeho žena leželi mrtvi na dlažbě. Byl to hrozný pohled. Obě děti zmizely – kam, to jsem nevěděl. Věděl jsem však nyní, proč ti prchající lidé, jež jsem potkával, se tak pokradmu míhali a proč byli tak smrtelně bledí. Uprostřed naší civilisace, tam dole v brlozích nejnižší spodiny, vychovali jsme si hordy barbaru a divochů, a nyní v okamžiku naší strázně, vrhli se na nás jako divé šelmy, jakými vskutku byli, a ubíjeli nás. Ubíjeli však také sebe. Opájeli se silnými nápoji a páchali na tisíce ukrutností hádajíce a vraždíce se při tom navzájem za tohoto všeobecného šílení. Viděl jsem zástup dělníků lepšího druhu, již se byli srotili, a majíce ženy a děti uprostřed, churavé a starce naložené na trakařích a na voze, jejž táhlo několik koní, i velkou zásobu potravin, klestili si cestu z města. Byl to pěkný pohled na ně, když se vynořili pojednou v ulici z valícího se dýmu, třeba že by mne byli málem zastřelili, jakmile jsem se před nimi objevil. Když pak táhli kolem mne, volal na mne jeden z jejich vůdců, omlouvaje se, že střílejí lupiče a záškodníky na potkání, a že byli nuceni takto se srotiti, poněvadž je to jediný prostředek, jak možno se té čeládce ubrániti.

»Zde viděl jsem po prvé něco, co vídal jsem později tak často. Na jednom z těch táhnoucích mužů objevily se náhle ony neklamné známky moru. Okamžitě ti, již kráčeli podle něho, uskočili, a on bez jediného slova odporu vystoupil ze svého místa a nechal je táhnouti dále. Jedna žena, patrně jeho manželka, pokusila se běžeti za ním, vedla malého chlapce za ruku, on však jí přísně rozkázal, aby šla dále a ti ostatní se jí hned uchopili a zabránili jí, aby k němu nemohla. To jsem viděl a viděl jsem také, jak ten muž se šarlatovým obličejem vstoupil do průjezdu nejbližšího domu. Hned na to ozvala se odtud rána z revolveru a muž ten klesl bez ducha k zemi.

»Ještě dvakráte jsem musil odbočiti pro šířící se oheň, konečně se mi však přece podařilo dostati se až do university. Hned na nádvoří narazil jsem na zástup universitních lidí, již se ubírali směrem k Chemickému ústavu. Byli to vesměs ženatí lidé a měli s sebou své rodiny i s chůvami a služebnictvem. Profesor Badminton mne pozdravil a já bych ho byl málem ani nepoznal. Musil kdesi proběhnouti ohněm a ten mu sežehl celý vous. Na hlavě měl krvavý obvaz a šaty měl samou špínu. Vyprávěl mi, že byl ukrutně zbit od lupičů a že jeho bratr byl den před tím zabit, když hájil jejich dům proti nim.

»Uprostřed dvora ukázal pojednou na tvář Mrs. Swintonové. Neklamný šarlat byl zde. Hned daly se všechny ženy do křiku a prchaly od ní zděšeny. Její obě dítky byly u chůvy a také ty prchaly s ostatními ženami. Její muž však, doktor Swinton, zůstal u ní.

»Jdi, Smithe,“ pravil mi. „Dohlédni, prosím, na naše děti. Já zůstanu zde u své ženy. Vím, že je už odsouzena k smrti, nemohu ji však opustiti. Později, podaří-li se mi vyváznouti, přijdu za vámi do Chemického ústavu. Dávejte pozor na mne a vpusťte mne tam.“

»Zanechal jsem ho sklánějícího se nad svojí ženou a snažícího se ulehčiti jí poslední hodinku, já pak běžel za ostatní společností. Byli jsme poslední, již byli vpuštěni do Chemického ústavu. Potom již udržovali jsme pomocí automatických ručnic svoji naprostou odloučenost. Podle našeho původního plánu mělo nás býti asi šedesát v tomto útulku. Na místě toho však každý z těch původních členů přibral si ještě příbuzné a přátele, ba i celé rodiny, takže na konec nás zde bylo na čtyři sta duší. Chemický ústav byl však velmi rozsáhlý a stál o samotě, tak že tu nebylo nebezpečí, že by mohl býti zachvácen požáry, jež zuřily všude po celém městě.

»Bylo tu nahromaděno veliké množství potravin a zřídili jsme si i zvláštní vyživovací výbor, jenž vydával jednotlivým rodinám i skupinám denní porce, a ty si pak zařídily samostatné domácnosti. Mimo to byla ustavena ještě celá řada jiných výborů a vše bylo co nejdokonaleji zorganisováno. Já náležel k obrannému výboru, avšak první den se neukázal ani jediný lupič. V dáli jsme je však pozorovali a podle kouře požárů jsme seznali, že asi několik tlup se již zmocnilo budov na druhém konci universitního pozemku. Byli všichni na mol zpiti a často jsme je slyšeli zpívati zpustlé písně nebo vyrážeti šílené skřeky. Zatím co svět kolem nich se sesouval v rozvaliny a vzduch byl naplněn dýmem požárů, pouštěly tyto temné kreatury uzdy své bestialitě a rvali se a pili a umírali. A konečně, co na tom záleželo? Každý tu umíral, ať dobrý, ať zlý, srdnatí i zbabělci, ti, již milovali život i ti, již jím pohrdali. Hynuli. Hynulo všecko.

»Když prošlo čtyřiadvacet hodin a žádné známky nákazy se neukazovaly, blahopřáli jsme si navzájem a dali jsme se do kopání studny. Viděli jste ty ohromné železné roury, jež za oněch dnů rozváděly vodu po bytech všech obyvatelů města. Obávali jsme se, že by požáry mohly poškoditi tyto roury a že by nádrže vody se mohly vyprázdniti. Vytrhali jsme tudíž cementové dláždění na nádvoří Chemického ústavu a kopali jsme studni. Bylo tu mnoho mladých mužů, docentů, s námi, i pracovali jsme dnem i nocí. Naše obavy se také vyplnily. Tři hodiny před tím, než jsme se dostali na vodu, vyschl vodovod.

»Dalších čtyřiadvacet hodin minulo a dosud se mezi námi nemoc ta neukázala. Myslili jsme, že už jsme zachráněni. Nevěděli jsme však ještě, co později jsem shledal pravdivým, že inkubační lhůta těchto morových bacilů v těle lidském obnášela větší počet dnů. Mor ten ubíjel tak rychle, jakmile se jednou známky jeho ukázaly, že jsme považovali za samozřejmé, že i lhůta inkubační je při něm velmi krátká. Když tedy dva dny nás nechaly bez pohromy, byli jsme již plni naděje, že jsme unikli nákaze.

»Za to však třetí den nás rozčaroval. Do smrti nezapomenu oné noci, jež mu předcházela. Měl jsem dozor nad nočními strážemi od osmi do dvanácti a se střechy budovy pozoroval jsem zánik kdysi slavného díla tolika milionů lidí. Tak hrozné byly ty požáry, jež na všech stranách řádily, že celá obloha byla jasně osvětlena. Bylo možno čísti nejdrobnější tisk při této rudé záplavě. Zdálo se, jako by celý svět byl zahalen v jediný plamen. San Francisco sršelo kouř a oheň z nesčetného počtu ohromných požáru, jež podobaly se stejnému počtu sopečných kráteru. Oakland, San Leandro, Haywards – všechno to hořelo, a k severu až po mys Richmondský jiné požáry vykonávaly svoje zhoubné dílo. Byl to pohled, jenž působil posvátnou hrůzou. Civilizace, moji hoši, civilisace hynula tu ve výhni plamenů a pod dechem smrti. O desáté hodině vzňala se skladiště prachu v Point Pinole a vyletěla do vzduchu za výbuchů krátce po sobě následujících. Byly to tak příšerné otřesy, že mohutná naše budova chvěla se jako při zemětřesení a všechny tabulky v oknech popraskaly. Hned na to jsem sestoupil se střechy a procházel všemi chodbami od ložnice k ložnici a uklidňoval vyděšené ženy sděluje jim, co se vlastně stalo.

»O hodinu později stoje u přízemního okna uslyšel jsem pekelný řev z tábora záškodníků. Ozýval se křik a nářek i výstřely mnoha revolverů. Jak jsme později zjistili, byl tento zápas vyvolán onou částí lupičů, již chtěli prosaditi, aby onemocnělí byli vyháněni z tábora. Následek toho však byl, že celá řada těch nakažených záškodníků prchala přes nádvoří a línala se směrem k naším dveřím. Zaháněli jsme je zpět, oni však začali nám hned nadávati a vypálili na nás salvu ze svých pistolí. Při tom byl usmrcen profesor Merryweather, jenž stál u okna a dostal ránu přímo mezi oči. Opětovali jsme ihned palbu a všichni lupiči prchli až na tři. Jedna z nich byla žena. Byli už zachváceni morem a nemohli se hnouti z místa. Jako rudí ďáblové kymáceli se tu v rudé záplavě, při čemž opuchlé jejich tváře ještě hrůzněji se šklebily, a neustávali nás proklínati a na nás stříleti. Jednoho z nich jsem sám odstřelil. Na to ten druhý muž a ta žena za neutuchajících nadávek si lehli pod naše okna, kdež jsme byli nuceni je hlídati, dokud jim smrt neuzamkla ústa.

»Byla to kritická situace. Výbuch skladiště prachu byl vyrazil všechna okna Chemického ústavu, i byli jsme vystaveni bacilům unikajícím z mrtvol zde ležících. Zdravotní výbor byl vyzván k zakročení a on se zachoval velmi šlechetně. Bylo třeba dvou mužů, kteří by vyšli ven a odstranili ty mrtvoly, což znamenalo téměř jisté obětování života, neboť bylo vyloučeno, aby po vykonání svého úkolu mohli býti opětné vpuštěni do budovy. Jeden z profesorů, starý mládenec, a jeden z docentů se přihlásili dobrovolně. Rozloučili se s námi a vyšli ven. Byli to hrdinové. Obětovali svůj život, aby čtyři sta jiných mohlo žíti. Když vykonali práci jim uloženou, zůstali chvíli pozdáli stati a zahleděli se smutně do našich oken, pak nám ještě zamávali na rozloučenou, načež se zvolna vzdalovali přes hlavní nádvoří směrem k hořícímu městu.

»A přece bylo to všechno nadarmo. Následujícího rána byl první z nás zachvácen morem – mladá chůva v rodině profesora Stouta. Nebyl nyní čas na zženštilou sentimentalitu. Uvažujíce, že by snad mohla býti jedinou nakaženou, vyhodili jsme ji z budovy a kázali jsme jí odejiti. Vzdalovala se zvolna pustým nádvořím lomíc rukama a naříkajíc srdcervoucně. Připadali jsme si jako barbaři, co však nám jiného zbývalo? Bylo nás zde čtyři sta i bylo nutno obětovati jednotlivce.

»V jedné laboratoři ubytovaly se tři rodiny a odpoledne toho dne nalezli jsme mezi nimi ne méně než čtyry mrtvoly a sedm případů moru ve všech možných fásích pokročilosti.

»Potom už nastala doba hrůzy. Zanechavše mrtvé tam, kde padli, donutili jsme dosud žijící, aby se uchýlili do oddělených místností. Mor začal propukati mezi námi ostatními, a jakmile se na někom objevily známky ochuravění, odesílali jsme ho ihned do oněch oddělených místností. Nutili jsme je, aby tam odcházeli sami, abychom my nebyli nuceni vložiti na ně ruce. Bylo to příšerné. Stále však se mezi námi ta nákaza rozšiřovala a místnost za místností plnila se mrtvými i umírajícími. My pak, kteří jsme dosud zůstali čisti, ustupovali jsme do vyššího poschodí a pak ještě do vyššího před tímto mořem mrtvých, již místnost po místnosti, poschodí po poschodí, zaplavovali celou budovu.

»Místo toto stalo se pohřebištěm a uprostřed noci my pozůstalí jsme uprchli odtud, odnášejíce s sebou toliko zbraně, náboje a těžkou bednu, plnou plechových konserv. Utábořili jsme se na opačném konci nádvoří než ona smečka lupičů, a zatím co někteří z nás stáli na stráži, uvolili se jiní pustiti se do města a poohlédnouti se zde po nějakých koních, automobilech, vozech, kárách nebo čemkoli vhodném, na čem bychom mohli odvezli naše zásoby a tak napodobiti onu skupinu dělníků, jež jsem byl viděl před několika dny, ani si klestili cestu městem do širého kraje.

»Já byl jedním z těchto poslednějších a doktor Hoyle, jenž si vzpomněl, že jeho automobil zůstal doma v jeho garáži, vybídl mne, abych se tam podíval. Vypravili jsme se po dvou, a mne doprovázel Dombey, mladý docent. Musili jsme projíti na půl míle zpustošeným městem, než jsme se dostali k domu doktora Hoylea. Zde stály jednotlivé budovy dosti vzdáleny od sebe uprostřed stromů a travinatých záhonů, a zde také oheň řádil zcela náhodně, sežehnuv celé řady domů a ušetřiv zase řady jiných. Často i jediný dům zůstal sám nedotčen uprostřed celého spáleného okolí.

A zde také byli lupiči stále ještě při práci. Drželi jsme své revolvery zcela otevřeně v rukou a vypadali jsme dosti zoufale, aby se každý chránil nás napadnouti. Avšak právě u domu doktora Hoylea potkalo nás nové neštěstí. Dům byl dosud nedotčen požárem, avšak právě, když jsme se blížili, vyrazil z něho kouř i plameny.

»Ten ničema, jenž ho byl zapálil, prchal po schodech dolů a ze vrat ven. Z kapes čouhaly mu lahve whisky a byl opilý na mol. První má myšlenka byla ho zastřeliti a do smrti budu toho litovati, že jsem tak neučinil. Klopýtaje dále a bruče si cosi nesrozumitelného do vousů, byl se svýma zalitýma očima a s pramenem krve, stékajícím mu po jedné straně zarostlého obličeje, typickým obrazem nejsešlejší zhýralosti a špíny, jaký jsem kdy viděl. Nestřelil jsem ho a on se opřel o jeden strom stojící uprostřed trávníku, nechávaje nás projíti podle sebe. Jakmile jsme ho však přešli, vytáhl pojednou revolver a střelil Dombeye přímo do hlavy. Byl to čin naprosté zhovadilosti. V nejbližším okamžiku jsem ovšem zase já zastřelil jej. Bylo však již pozdě. Dombey se svalil bez hlesnutí a: jsem přesvědčen, že si ani již neuvědomil, co se s ním stalo.

»Opustiv obě mrtvoly spěchal jsem podle hořícího domu do garáže a zde jsem našel automobil doktora Hoylea. Nádrže byly naplněny benzinem a vůz byl připraven k použití. V tomto voze proletěl jsem pak zříceninami města a šťastně jsem dorazil k tábořícím pozůstalým na nádvoří university. Ostatní zvědové vrátili se rovněž, žádný však nemohl se vykázati takovým úspěchem, jako já. Profesor Fairmead přivedl sice skotského ponyka, ubohý ten tvor však, jenž po kolik dní byl uvázán ve stáji bez potravy a bez vody, byl následkem toho tak slabý, že nebyl vůbec schopen nésti jakékoli břemeno. Někteří navrhovali, abychom ho zase pustili, já však trval na tom, abychom ho vzali ssebou, neboť mohli jsme ho případně zabiti a snísti, kdyby nám došly potraviny.

»Bylo nás ještě čtyřicet sedm, když jsme vyrazili, a mezi tím bylo mnoho žen a dětí. Předem tu byl president fakulty, starý člověk, úplně zlomený událostmi posledních dnů, i naložili jsme ho ještě s několika malými dětmi a se starou matkou profesora Fairmeada do automobilu. Wathope, mladý profesor angličtiny, jenž měl prostřelenou nohu, řídil ten vůz. My ostatní šli pěšky a profesor Fairmead vedl ponyka.

»Měl to vlastně býti jasný, letní den, avšak kouř z dohořívajícího světa naplňoval oblohu, skrze níž kalně prokmitalo slunce jako neurčitý, neživotný kotouč, krvavě rudý a zlověstný. My jsme však byli už zvyklí na toto krvavě rudé slunce. S kouřem to bylo horší. Štípal do nosu i očí a nebyl z nás ani jediný, jenž by byl neměl oteklá víčka. Zamířili jsme směrem jihovýchodním, míjejíce nesčetné předměstské usedlosti a hledíce se dostati k oněm prvním návrším, vystupujícím z rozlehlé planiny, na níž stálo to obrovské město. Byla to jediná cesta, po které jsme mohli doufati, že se dostaneme do venkovských krajů.

»Náš postup byl trapně pomalý. Ženy a děti nemohly jiti rychle. Neměly ani ponětí o chůzi, moji drazí, na jakou jsme nyní zvyklí. Abych řekl pravdu, žádný z nás nebyl tehdy zvyklý choditi. Já sám se teprve od dob Šarlatového moru naučil pořádné chůzi. Následek toho byl, že tempo toho nejpomalejšího muselo býti dodržováno všemi ostatními, neboť nesměli jsme se rozptylovati z obavy před lupiči. Tou dobou nebylo už arci tolik těch lidských hyen viděti, neboť mor již řádně byl zdecimoval jejich řady, přece však žilo jich ještě dosti, takže nás stále ještě dostatečně ohrožovaly. Mnoho z těch nádherných usedlostí bylo dosud nedotčeno ohněm, avšak kouřící se rozvaliny bylo všude viděti. Zdálo se, že i ti lupiči vystřízlivěli už poněkud z té šílené chtivosti po zapalování, a zřídka jen setkávali jsme se nyní s nově založenými požáry.

»Někteří z nás vydali se na prohlídku soukromých garáží, zda by tam nenašli ještě nějaký automobil nebo zásoby benzinu, v tomto směru jsme však již neměli štěstí. První veliký útěk z města odplavil všechny tyto potřeby ssebou. Calgan, výborný to mladík, zahynul při této příležitosti. Byl zastřelen lupiči, když přebíhal trávník. To byla však naše jediná ztráta, ač jednou jakýsi opilý zlotřilec začal zcela rozmyslně do nás všech páliti z revolveru. Na štěstí střílel divoce a my ho srazili, než mohl ještě někomu ublížiti.

»Ve Fruitvale, ještě v samém srdci nádherné vilové čtvrti, přepadla nás nákaza znova. Tentokráte se stal profesor Fairmead její obětí. Dav nám znamení, abychom neříkali ničeho jeho matce, zabočil do zahrady jakési nádherné vily. Usedl zde na stupně zarostlé verandy, a já zůstav chvíli pozadu jsem mu zamával poslední s bohem. Tohoto večera utábořili jsme se několik mil za Fruitvalem, stále však ještě v obvodu zahradní čtvrti. V noci byli jsme však nuceni dvakráte přenášeti stany a prchati před novými mrtvými. Nikdy nezapomenu na presidenta fakulty. Za ranního pochodu ukázaly se příznaky choroby na jeho ženě, jež kráčela pěšky. Když vystoupila z naší řady, aby nás nechala přejiti, doléhal na nás, abychom ho pustili z automobilu, že zůstane u ní. Chvíli jsme se s ním hádali, posléze jsme však povolili. Bylo to konečně správné, neboť jsme nemohli tušiti, kdo z nás, jestliže vůbec kdo, zůstane na konec na živu.

»Následující noci, byla to druhá noc našeho pochodu, tábořili jsme za Haywardsem, po prvé v otevřené krajině. Do rána zbylo nás už jen jedenáct. Během noci ujel nám také profesor Wathope, ten s tou prostřelenou nohou, i s automobilem, vzav ssebou svoji sestru a matku a největší část našich konserv. Tohoto dne odpoledne, když jsme odpočívali při cestě, viděl jsem poslední vzducholoď ve svém životě. Zde v otevřeném kraji byl kouř mnohem řidší a já první zahlédl letadlo ono, jež bezmocně kymácelo se ve výši asi dvou tisíc stop. Co se s ním pojednou stalo, to nemohl jsem rozeznati, avšak zatím co jsme se na ně dívali, začala přída jeho nápadně klesati. Pak ale musily patrně obaly jednotlivých komor prasknouti, neboť najednou spadla celá ta obrovská loď střemhlav k zemi jako veliký meteor. Od toho dne až podnes jsem už neviděl žádnou vzducholoď. Častokráte jsem během následujících let vzhlížel toužebně k nebi, doufaje stále ještě, že v nějakém zastrčeném koutku světa se udrželo kousek civilisace, však nadarmo, nemělo tomu tak býti. Co odehrálo se zde s námi v Kalifornii, to musilo se odehráti se všemi lidmi na celém světě.

»Následujícího dne byli jsme u Niles už jenom tři. Za Nilesem našli jsme uprostřed silnice Wathopa. Automobil se překotil a na zemi na zavazadlech ležely mrtvoly jeho sestry a matky i on sám.

»Znaven nezvyklou námahou ustavičné chůze usnul jsem té noci tvrdě. Když jsem se z rána probudil, byl jsem na světě sám. Canfield a Parsons, moji poslední druhové, leželi tu mrtvi, schváceni morem. Z těch čtyř set lidí, již hledali záchranu v Chemickém ústavě, a z těch čtyřiceti sedmi, již se mnou se vydali na cestu, zbyl jsem já sám – a pak ten skotský pony. Jak se to stalo, nedovedu vysvětliti. Byl jsem immunní. Byl jsem právě jediný šťastlivec z celého milionu – právě jako každý z ostatních pozůstalých byl jsem já jediný z celého milionu, či spíše z mnoha milionů, neboť takový byl asi ten poměr.«

V.

»Po dva dny jsem se zdržoval v útulném háji, kde nebylo mrtvol. Za tyto dva dny, ač hluboce sklíčen a každým okamžikem připraven, že i mně nadchází poslední hodina, jsem si nicméně dostatečně odpočinul a se zotavil; rovněž tak i můj pony. Třetího dne naložil jsem svému zvířeti na záda chudou zásobu konserv, jež mi ještě zbyla, a vydal jsem se do kraje úplně opuštěného. Ani živého člověka jsem nikde nepotkal, ani muže, ani ženu, ani dítě, ač mrtvol leželo všude plno. Za to potravin byla na všech stranách hojnost. Země však nevypadala tehdy tak jako dnes. Všude byla vyčištěna od stromů a křovin a byla vzdělána. Potrava pro miliony lidí tu rostla, dozrávala a přicházela na zmar. Na polích i zahradách trhal jsem si zeleninu, ovoce i jiné plodiny. U opuštěných farem sbíral jsem si vejce a chytal kuřata, ba často jsem nalezl i značné zásoby konserv.

»Podivná věc dála se s domácími zvířaty. Všude divočela a přepadala se navzájem. Slepice a kachny vyhynuly první, kdežto zase vepři první zdivočeli a s nimi zároveň i kočky. Ani psi nepotřebovali dlouhého času, aby se přizpůsobili změněným poměrům. Ti stali se vůbec metlou celého kraje. Ohlodávali mrtvoly, štěkali a vyli za noci a za dne se plížili kolem jako stíny. Během času jsem zpozoroval změnu v jejich chování. S počátku potulovali se jednotlivě, chovajíce se velmi nedůvěřivé a připraveni ustavičně se práti. Po nepříliš dlouhé době však začalo jich běhat již více pohromadě, ba přicházeli i v celých houfech. Pes totiž byl vždy tvorem společenským a bylo tomu již tak dříve, než ještě byl člověkem ochočen. V poslední době před morovou ranou bylo velmi, velmi mnoho různých druhů psů – byli psi bez chlupů i s teplými kožichy i psi tak malí, že by se jich bylo vešlo několik do tlamy jiných, kteří byli zas tak velcí, jako horští lvi. Nuže, všichni ti malí psi i ty slabé druhy jejich byli zadáveni svými velkými soudruhy. Avšak ani ty obrovské druhy nebyly způsobilé k divokému životu a vyhynuly. Následek toho byl, že mnoho těch různých druhů vymizelo a zůstali jen ti vlčáci prostřední velikosti, již do dnes pobíhají po lesích ve velkých houfech.«

»Kočky však nepobíhají v houfech, Granseře,“ namítl Hoo-Hoo.

Kočka nebyla nikdy tvorem společenským. Již v devatenáctém století řekl jeden spisovatel, že kočka žije vždy pro sebe. Již od počátku žila vždy pro sebe, dříve ještě, než byla člověkem ochočena, i po celý ten čas, co žila v domácnostech člověka, i nyní zase, kdy opětně zdivočela.

I koně zase zdivočeli, a všechny ty nádherné druhy, jež jsme měli, zdegenerovaly se zase v toho nízkého, prériového koně, jak jej vídáme dnes. I krávy staly se zase divokými, i holubi, i ovce, a že také malá část slepic a kohoutů se udržela, to víte dobře sami. Ty divoké kury dnešní jsou však něco zcela odlišného od těch kuřátek, jež my jsme tehdy chovali.

»Musím však pokračovati ve svém vypravování. Cestoval jsem opuštěným krajem. Během času jsem stále víc a více začal toužiti po lidských tvorech. Nikdy jsem však nenašel nikoho a začalo se mi stále víc a více stýskati. Prošel jsem Livermoreským údolím a přešel jsem i pohoří, jež se táhne mezi ním a mezi širokým údolím San Joaquinským. Vy jste nikdy neviděli to údolí, je velmi rozsáhlé a tam se hlavně zdržují ohromná stáda divokých koní. Po třiceti létech jsem tam přišel ještě jednou i znám to dobře. Vy si myslíte, že zde v pobřežním údolí žije mnoho divokých koní, to však není nic u srovnání s těmi, co jsou v tom San Joaquinském. Je zajímavo, že zdivočelé krávy se uchýlily zase do nižších kopců; patrně se tam snáze mohou chrániti.

»Ve venkovských okresích řádili lupiči, jak se zdálo, mnohem méně, neboť nalezl jsem celou řadu vesnic i městeček nedotčených ohněm. Byly však naplněny puchem hnijících mrtvol, pročež jsem se jim raději vyhýbal. Nedaleko Lathropu chytil jsem si párek psů, collií, kteří byli očividně teprve velmi krátce na svobodě, takže ochotně zase se vrátili ve společnost člověka. Tito collie provázeli mne pak po mnohá léta a potomci jejich jsou právě tito psi, jež máte vy zde. Během šedesáti let vymizela však z nich ona raca a dnes podobají se spíše ochočeným vlkům než čemukoli jinému.‘

Hare-Lip povstal, přehlédl kozy, zda jsou v pořádku a v bezpečí, podíval se na výši slunce na západním nebi a dával na jevo netrpělivost nad ustavičným protahováním starcova vyprávění. Popohnán Edwinem, jal se Granser pokračovati.

»Nezbývá již mnoho říci. Se svými dvěma psy a ponym, jeda na hřbetě koně, jejž se mi podařilo chytit, dostal jsem se skrze San Joaquin do jiného, nádherného údolí v Sieře, zvaného Yosemite. Zde nalezl jsem ve velkém hotelu bohatou zásobu masitých konserv. Byly zde bujné pastviny i hojnost zvěře a křišťálová říčka, jež protékala údolím, byla plna pstruhů. Zůstal jsem zde po plná tři léta v naprosté opuštěnosti, již dovede posouditi jen ten, kdo jednou žil v poměrech vysoké civilisace. Pak jsem to však už nemohl déle vydržeti. Cítil jsem, že bych se tu zbláznil. Jako ti psi, tak i já byl tvorem společenským a pociťoval jsem potřebu po tvorech sobě rovných. Usuzoval jsem, že když já přežil mor, že snad přece někde je ještě někdo, jenž také zůstal na živu. Také jsem byl přesvědčen, že za tři léta musely už zmizeti všechny bacily a že země zase bude bezpečná.

»Vyrazil jsem, provázen svým koněm, svými psy i poníkem. Opět jsem prošel údolím San Joaquinským a sestoupil jsem opětně do údolí Livermoreského. Změna tu byla za ta tři léta úžasná. Když jsem se tudy ubíral po prvé, byla všechna ta pole tak nádherně obdělána, a nyní jsem je sotva mohl poznati, jak všude se rozmohlo býlí a zaplavilo všechna ta díla lidských rukou. Pšenice, zelenina i ovocné stromy byly totiž vždy pěstěny a ošetřovány lidmi, takže byly hebké a jemné. Býlí, trní a podobné věci byly zase lidmi vždy potlačovány, takže byly tuhé a nepodajné. Následek toho byl, že jakmile ruka lidská byla odstraněna, vyrazila ta divoká vegetace a udusila do slova veškero kultivované rostlinstvo. Šakalové se značně rozmohli a zde jsem se také po prvé setkal s vlky, táhnoucími po dvou, po třech i v menších houfech dolů z krajin, kde vždycky se udrželi.

»U jezera Temescalského, nedaleko bývalého města Oaklandu, jsem po prvé narazil na lidské tvory. Ach, moji drazí, jak mohl bych vám jen popsati ono pohnutí, jež se mne zmocnilo, když sjížděje na svém koni s pahorků obklopujících jezero, uzřel jsem skrze stromoví kouř, jenž vystupoval z jakéhosi ohniště. Srdce mi téměř přestávalo tlouci. Zdálo se mi, že sešílím. Pak uslyšel jsem pláč dítěte – skutečného, lidského dítěte. I psi zaštěkali a moji psi jim odpovídali. Věděl jsem nyní, že už nejsem jediným živoucím člověkem na tomto světě. Skoro se mi to zdálo nemožným, že jsou tu ještě jiní lidé – ten kouř i ten pláč dítěte.

»Prodrav se k jezeru, spatřil jsem ve vzdálenosti ani ne sto yardů muže, vysokého muže. Stál na visuté skále a lovil ryby. Byl jsem všecek bez sebe. Zastavil jsem koně. Chtěl jsem zavolati, ale nemohl jsem. Zamával jsem rukou. Zdálo se mi, že mne ten muž vidí, on však se ani nehnul. Pak jsem si položil hlavu do rukou, jež skřížil jsem na sedle. Bál jsem se znovu se podívati, neboť jsem byl přesvědčen, že vše to byl klam, byl jsem přesvědčen, že podívám-li se tam znova, nebude tam nikdo. Tak drahým byl mi ten klam, že jsem si přál, aby mi aspoň ještě chvilku potrval. Byl jsem také přesvědčen, že skutečně potrvá, dokud se tak znova nepodívám.

»Zůstal jsem v této posici tak dlouho, až uslyšel jsem vrčení svých psů a hned na to mužský hlas. A co myslíte, že ten hlas pravil? Povím vám to. Pravil: „Kde k čertu se tu, chlape, bereš?“

»To byla ta slova, Hare-Lipe, jimiž tvůj děd mne přivítal na březích jezera Temescalského před sedmapadesáti léty. A přece byla to ta nejsladší slova, jež jsem kdy v životě slyšel. Otevřel jsem oči a zde stál přede mnou ten veliký, osmahlý, zarostlý muž se širokou bradou, šikmým obočím a pronikavýma očima. Jak jsem se dostal s koně dolů, to nevím, zdá se mi však, že nejbližší okolnost, na niž se pamatuji, byla, že uchopil jsem pravici jeho do obou rukou a dal jsem se do pláče. Byl bych ho nejraději objal, on však byl vždycky sprostý, nedůvěřivý člověk, i u couvl přede mnou. Přes to nepustil jsem ruku jeho a nepřestal jsem slzeti.«

Granserův hlas chvěl se při této vzpomínce a selhával, a stařecké slzy stékaly mu po tvářích k nemalé radosti všech tří hochů.

»Přes to jsem nepřestal slzeti,« pokračoval, »a toužiti po jeho objetí, přes to, že Šofér byl surovec, ano, spustlý surovec – nejmizernější chlap, jakého jsem kdy poznal. Jmenoval se… zvláštní, že jsem to jméno zapomněl. Každý ho nazýval Šoférem – což bylo vlastně jeho zaměstnání, a to mu již zůstalo. Tím se také stalo, že do dnes ten kmen, jejž on založil, se nazývá kmenem Šoférovým.

»Byl to násilný, neuznalý člověk. Proč morové bacily ušetřily právě jeho, to nedovedu pochopiti. Zdá se, že právě v opak našemu starému, metafysickému přesvědčení o absolutní spravedlnosti je pravdou, že ve vesmíru není vůbec spravedlnosti. Proč vlastně žil? – ten neurvalec, ten zvrhlý zhýralec, ta skvrna ve tváři přírody, ten ukrutný, nemilosrdný, bestiální padouch. Nedovedl o ničem promluviti než o automobilech, strojích, benzinu a garáži – a zejména, s obzvláštní oblibou, o svých sprostých krádežích a špinavých podvodech, jichž se byl dopouštěl na svých zaměstnavatelích, než přišel Šarlatový mor. A přece byl ušetřen, ač sta milionů, ba biliony lepších lidí musely zahynouti.

»Šel jsem s ním do jeho příbytku a tu spatřil jsem ji, Vestu, tu jedinou ženu. Bylo to ohromné a… zoufalé. Zde stála, Vesta Van Wardenová, ta mladá žena Johna Van Wardena, oděna v cáry, s upracovanýma rukama, rozedřenýma a mozolnatýma rukama, skloněna nad ohništěm perouc prádlo – ona, ta Vesta, jež byla zrozena jako purpur nejvznešenějšího peněžního magnátství, jaké kdy svět poznal. John Van Warden, její choť, odhadovaný na jeden bilion, osm set milionů, president sněmovny průmyslových magnátů, byl pánem nad celou Amerikou. Jako člen Mezinárodní kontrolní komise byl nad to jedním ze sedmi mužů. vládnoucích celému světu. Ona sama pak pocházela z rodu právě tak vznešeného. Otec její, Filip Saxon, byl presidentem sněmovny průmyslových magnátů až do své smrti. Tento úřad začínal se již stávati dědičným, a kdyby byl měl Filip Saxon syna, byl by tento jistě po něm nastoupil. Jeho jediným dítětem byla však Vesta, pravý to výkvět všech generací nejvyšší kultury, jaký byla kdy planeta tato zrodila. Teprve po zasnoubení Vestinu s Van Wardenem označil Saxon tohoto za svého nástupce. Jsem přesvědčen, že to byl politický sňatek. Mám důvod věřili, že Vesta nikdy nemilovala opravdu svého manžela oním šíleně vášnivým způsobem, jak jej naši básníci opěvali. Podobalo se to spíše sňatku, jaký býval ve zvyku mezi korunovanými hlavami, než byly vystřídány našimi magnáty.

»Tady nyní stála, vaříc nějakou rybí jíchu v hrnci zahaleném dýmem. Ty její věhlasně krásné oči byly zaníceny od štiplavého kouře otevřeného ohně. Její osud byl velmi smutný. Na jednom z dominujících pahorků výšiny Alameflské, odkud bylo možno přehlédnouti celý záliv Kalifornský, vystavěl si Van Warden rozsáhlou letní residenci. Kolem do kola rozprostíral se park o nejméně tisíci arech. Když vypukl mor, poslal ji sem Van Warden. Ozbrojené hlídky střežily hranice pozemku toho a nic nedostalo se dovnitř, ani od potravin, ba ani ne poštou, co by nebylo bývalo dříve desinfikováno. A přece pronikla nákaza i sem, srážejíc stráže na stanovištích, služebnictvo při práci i celou tu armádu komornictva – nebo aspoň všechny ty, již neprchli, aby nalezli smrt jinde. Tak se stalo, že jednoho dne shledala Vesta, že zůstala jedinou živoucí osobou v celém tom paláci, jenž proměnil se v ohromnou márnici.

»Šofér byl jedním ze sluhů, jenž uprchl. Vrátiv se po dvou měsících, nalezl Vestu v malém, zahradním pavilonu, kde nebylo mrtvých a kde ona se nyní ubytovala. On byl surovec. Bála se ho i utekla před ním a ukryla se v houštinách. Ještě téže noci prchla pak pěšky do hor – ona, jejíž jemné nožky a něžné tílko nikdy nepoznaly, co to je kámen a ostré trní. Pronásledoval ji a ještě téže noci ji chytil. Stloukl ji. Dovedete to pochopiti? On ji bil těma ukrutnýma pěstěma a učinil ji svojí otrokyní. Ona mu musela sbírati klestí, rozdělávati oheň, vařiti i obstarávati všechnu tu nejhrubší práci – ona, jež po celý svůj život nikdy nepracovala rukama. Přinutil ji, aby tak činila nyní, zatím co on, ten zpustlý ničema, se jen válel na líné kůži a díval se, jak ona se dře. On nedělal nic, zhola nic, leda že si občas vyšel na lov zvěře nebo ryb.«

»To bylo něco pro Šoféra,« prohodil Hare-Lip polohlasem k ostatním chlapcům. »Pamatuji se na něj, než ještě zemřel. Byl to lotr, ale provedl také ledacos a dovedl s každým zatočit. Víte, že můj táta si vzal jeho dceru a byli byste měli vidět, jak ten ho dovedl prohánět. Šofér byl chlap jako řemen. My děti jsme musely před ním stát jako vojáci. Ještě když dodělával, rozpřáhl se na mne jednou a rozrazil mi hlavu tou dlouhou holí, kterou měl stále při sobě.«

Hare-Lip podrbal si svoji šišatou lebku v bolestné vzpomínce, načež hoši se obrátili zase k starci, jenž překypoval chvalozpěvy na Vestu, ženu zakladatele kmene Šoférů.

„Povídám vám, vy nedovedete pochopit tu hrůznou situaci. Šofér býval služebníkem, rozumějte, služebníkem, a jako takový musel se prohýbati až k zemi, kdykoli předstoupil před takovou dámu, jakou byla ona. Byla nejvznešenější šlechtičnou, jak rodem, tak i sňatkem. Osud milionů lidí, takových, jakým byl on, ležel na dlani její růžově bílé ručky, a za dnů před morovou ranou by byl i ten nejmenší dotek s takovým individuem, jakým byl on, znamenal pro ni poskvrnění. O, já to viděl. Jednou Mrs. Goldwinová, manželka jednoho z těch velkých magnátů, právě když na letišti vstupovala do své soukromé vzducholodi, upustila slunečník. Jeden sluha ho zdvihl a učinil tu osudnou chybu, že ji ho chtěl podati – jí, jedné z nejvznešenějších, královských dam celé země! Trhla sebou, jako by to byl člověk stižený malomocenstvím, a nařídila svému tajemníku, aby ho vzal od toho člověka. Nakázala také tomuto tajemníku, aby zjistil jméno toho opovážlivec a postaral se, aby byl ihned propuštěn z jejích služeb. A právě takovou ženou byla Vesta Van Wardenova. A tu ten Šofér tloukl a učinil ji svou otrokyní.“

»… Bill – teď to mám, šofér Bill. Tak se jmenoval. Byl to ničemný, nevzdělaný chlap, beze všeho jemnějšího cítění a kavalírského chování kulturních duší. Nikoli, zde na světě není spravedlnosti, neboť jemu připadl ten ženský zázrak, Vesla Van Wardenova. Krutost tohoto osudu vy nikdy nepochopíte, moji vnukové, neboť vy sami jste nevzdělaní, malí divoši, neznající na světě nic jiného, než právě to divošství. Proč nemohla Vesta náležeti mně? Byl jsem člověk kulturní, zjemnělý? By jsem profesorem na věhlasné universitě. I za těch okolností, v dobách, než dopadla ta morová, rána, bylo její postavení tak vznešené, že by se byla nikdy nesnížila tak hluboce, aby si vůbec uvědomila, že já existuji. Uvažte tedy tu bezednou propast, do níž se sřítila v rukou Šoférových. Jedině úplné zničení celého lidstva dovedlo umožniti, abych ji poznal, abych jí směl pohlédnouti do očí, rozmlouvati s ní, dotknouti se její ruky – a milovati ji a zvěděti, že city její vůči mně jsou velice přátelské. Mám dokonce dosti důvodů věřili, že by se byla snad do mne i zamilovala, kdyžtě tu nebylo na světě jiného člověka mimo Šoféra. Proč jen ta rána, když dovedla skoliti osm milionů duší, neskolila ještě o jednoho člověka více, a proč jím nemohl býti ten Šofér?

»Jednou, když Šofér byl někde na lovu ryb, prosila mne, abych ho zabil. Se slzami v očích prosila mne, abych ho zabil. On však byl silný a robustní člověk a já se ho bál. Později jsem s ním vyjednával. Nabídl jsem mu svého koně, svého poníka, své psy i vše, co jsem měl, dá-li mi Vestu. Jen se mi ušklíbl do obličeje a zavrtěl hlavou. Byl velmi mstivý. Řekl, že za mladých let býval otrokem, byl jen bahnem pod nohama mužů, jakým jsem byl já, a žen, jakou byla Vesta, a nyní zase on má nejvznešenější dámu celého světa za svoji služku, jež mu musí vařit a kojit jeho děti. „Vy jste měli zlaté časy před morovou ranou,“ pravil; „nyní však přišla řada na mne, a vede se mi při tom znamenitě. Za nic na světě bych si ty staré časy zpět nevyhandloval.“ To byla jeho slova – však, co dím, byl to surovec nejnižšího řádu, a zpustlé klení propukalo ještě u něho za každým druhým slovem.

»Také mi pohrozil, že kdyby mne přistihl, že mu chodím za ženou, že by mi zakroutil krk a ji že by zmlátil, že by toho měla do smrti dost. Co jsem mohl dělati? Bál jsem se ho. Byl to takový surovec. Oné první noci po mém příchodu do jejich tábořiště měli jsme s Vestou dlouhý rozhovor o našem zhynulém světě. Mluvili jsme o umění, o knihách i o poesii; Šofér jen poslouchal, šklebil se a posmíval se nám. Nudil se a zlobil nad způsobem zábavy, jíž nerozuměl, na konec však povstal a pravil: „A toto jest Vesta Van Wardenová, bývalá žena magnáta Van Wardena – vysoce vznešená kráska, jež nyní je mojí polovicí. Eh, profesore Smithe, časy se mění, časy se mění. Hej, ženo, sundej mi střevíce, a pospěš si. Chci ukázati profesoru Smithovi, jak dobře jsem si tě vychoval.“

»Viděl jsem, jak zaťala zuby a jak plamen vzpoury rozpálil jí líce. Pozdvihl svoji hranatou pěst jako by k ráně, a já se bál a bylo mi krušno. Nemohl jsem nic proti němu zmoci. Vstal jsem tedy a chtěl jsem odejiti, abych nebyl svědkem takového ponížení. Šofér se dal do smíchu a hrozil mi bitím, nezůstanu-li seděti. I seděl jsem tu, proti své vůli, u ohniště na břehu jezera Temescalského, a zřel jsem, jak Vesta, Vesta Van Wardenova, na kolenou sundávala střevíce tomuto rozšklebenému, chlupatému, spíše opici než člověku podobnému surovci.

»… Ó, tomu vy nerozumíte, moji vnukové. Nikdy jste se ničemu nenaučili a ničemu nerozumíte.

»„Trochu jankovitá ještě a tvrdohubá,“ rozkládal surově Šofér, zatím co prováděla tu hroznou úlohu. „Někdy taky trochu líná, profesore, trochu líná, ale pěkná facka po hubě dělá ji tak měkkou a poddajnou jako ovečku.“

»Jindy zase pravil: „Bylo nám souzeno, abychom přežili vše a naplnili svět novými lidmi. Vy jste při tom handicapován, profesore.“ Ukázal na jejich sotva jednoroční dítě. „Tady máte ženu, jenže budete musiti počkat, až vyroste. Je bohatá, co? A já jsem teď největším pánem na celé té mizerné zeměkouli. Já jsem ale tím nezpyšněl, to ne. Prokazuji vám tu čest, profesore Smithe, tu ohromnou čest, že vám zasnubuji dceru svou i Vesty Van Wardenové. Škoda, že tu není Van Warden, aby se na tohle mohl podívat!“«

VI.

»Po tři neděle žil jsem zde v Šoférově tábořišti v ustavičné trýzni. Konečně jednoho dne, nabaživ se mne, nebo snad k vůli špatnému vlivu, jejž měla přítomnost moje na Vestu, sdělil mi, že před rokem, když sestupoval jednou s pahorkatiny Contra Costské směrem k úžině Carquinezské, spatřil na druhé straně této úžiny vystupovati kouř. To znamenalo, že zde žili také ještě jiní lidští tvorové. Po celé tři neděle prý mi zatajoval tuto ohromně cennou informaci. Vydal jsem se ihned na cestu se svými psy i koni do pahorkatiny Contra-Costské a pak dolů k mořské úžině. Neviděl jsem žádný kouř na druhé straně, avšak v Porta Costa našel jsem ocelový člun, do něhož jsem mohl naložiti svoje zvířata. Našel jsem kus starého plátna, jež mi sloužilo za plachtu, a jižní vánek dopravil mne pak na druhou stranu úžiny až k rozvalinám Vallejským. Zde na kraji města našel jsem známky nedávno opuštěného tábořiště. Mnoho ustřicových lastur prozradilo mi, proč tito lidští tvorové přišli sem na pobřeží tohoto zálivu. Byl to kmen Santa Rosa a já se dal hned po jejich stopě po staré silnici přímo přes solná pole směrem k údolí Sonomskému. Zde ve staré cihelně v Glen Ellen přišel jsem na jejich tábořiště. Bylo jich celkem osmnáct duší. Dva z nich byli starci, nichž jeden byl bankéř Jones. Druhý byl Harrison, bývalý majitel zastavárny, jenž pojal za manžeiku představenou Státního ústavu pro choromyslné v Napě. Ze všech obyvatelů města Napy i ze všech ostatních měst a vesnic v tomto bohatém a hustě zalidněném údolí zůstala ona jediná na živu. Potom tu byli tři mladí muži – Cardiff a Halle, bývalí farmáři, a Wainwright, obyčejný nádeník. Všichni tři našli si ženy, Hallovi, hrubému, negramotnému sedláku, připadla Isadora, nejcennější to žena po Vestě ze všech, jež přežily morovou ránu. Byla to jedna z nejslavnějších zpěvaček; epidemie zastihla ji v San Franciscu. Po celé hodiny vyprávěla mi jednou svoje příběhy, jež končily tím, že na konec byla zachráněna Hallem od zahynutí hladem v houštinách lesa Mendocinského, a že jí pak nezbývalo nic jiného, než státi se jeho ženou. Halle však byl dobrý chlap vzdor své nevzdělanosti. Měl vrozený smysl pro spravedlnost a poctivost, a ona s nim žila mnohem šťastněji než Vesta se Šoférem.

»Manželky Cardiffa a Wainwrighta byly prosté ženy z lidu, silné konstituce a zvyklé na těžkou práci – přímo zrozené pro nový, divoký život, k němuž byly nyní odsouzeny. Mimo to byli tu dva dospělí blbečkové z ústavu pro slabomyslné z Eldrcgde a pět nebo šest dětí a nemluvňat, zrozených už po ustavení se kmene Santa Rosanského. Byla tu také Bertha. Byla to dobrá žena, třeba že otec tvůj ji tak zlehčoval. Tu jsem pojal za ženu já. Byla matkou tvého otce, Edwine, i tvého, Hoo-Hoo. Naše dcera Vera pak provdala se za tvého otce, Hare-Lipe – Šandowa, nejstaršího syna Vesty Van Wardenové a Šoféra.

»Tak jsem se stal devatenáctým členem kmene Santa Rosanského. Po mně přibyli pak už jen dva noví členové. Prvý byl Mungerson, potomek magnátů, jenž se sám potuloval po osm let divočinami Severní Kalifornie, než přišel sem na jih a spojil se s námi. To byl on, jenž musil čekati ještě dvanáct let, než se mohl oženiti s mou nejstarší dcerou Mary. Druhý byl Johnson, jenž založil kmen Utahů. On totiž pocházel z Utahu, země, jež leží velmi daleko odtud na východ, za rozlehlými pustinami. Teprve po dvaceti sedmi létech dorazil Johnson do Kalifornie. Dle jeho zpráv zůstali v celém kraji Utažském toliko tři lidé na živu, a to pouze muži, z nichž jedním byl on. Po mnoho let žili tito muži pospolu, až posléze zoufalí nad tím, že by snad s nimi vyhynulo veškeré lidské pokolení, vydali se na západ v naději, že snad v Kalifornii najdou nějaké ženy. Johnson jediný se dostal tou pouští, kdežto oba jeho druzi tam zahynuli. Když k nám dorazil, bylo mu čtyřicetšest let, i oženil se se čtvrtou dcerou Isadory a Hala; jeho nejstarší syn pak si vzal tvoji letu, Idare Lipe, která zase byla třetí dcerou Vesty a Šoféra. Johnson byl silný muž pevné vůle. Z toho důvodu právě odtrhl se zase od Santa Rosanských a založil kmen Utahů v San José. Je to malý kmen – je jich celkem jen devět; ačkoli však on už zemřel, měl přece tak velký vliv na svoje lidi, že z nich jistě vzejde silný a mocný kmen, jenž bude hráti vůdčí úlohu v civilisaci nového lidstva.

»Vedle těchto známe už jen dva další kmeny – Los Angelity a Carmelity. Tito poslednější byli založeni jediným mužem a jedinou ženou. On se jmenoval Lopez, pocházel ze staré rodiny Mexikánské a byl velmi smělý. Býval pasákem na horách Carmelských a jeho žena sloužila jako pokojská ve velkém hotelu Del Monte. S Los Angelity jsme přišli ve styk teprve před sedmi léty. Mají tam dole velmi úrodný kraj, ale je tam příliš horko. Odhaduji nynější populaci celého světa na tři sta padesát až čtyři sta duší – předpokládaje ovšem, že není roztroušeno po celém světě ještě více menších kmenů. Je-li tomu tak, neslyšeli jsme dosud nic o nich. Od té doby, co Johnson sem přišel z Utahu, nepřišlo už ani slovo aniž jakákoliv známka ani z východu ani odkudkoli jinud. Velký ten svět, jejž jsem znal za svého dětství a později v mužných létech, zašel úplné. Přestal prostě existovali. Jsem poslední člověk, jenž přežil morovou ránu a jenž pamatuje nádheru oněch dávných časů. My, kteří jsme ovládli tuto planetu – její zemi, moře i vzduch – a kteří jsme byli téměř bohy, žijeme nyní nejprimitivnějším životem podél vodních cest v Kalifornii.

My však se rozmnožujeme se značnou rychlostí – tvoje sestra, Hare-Lipe, má už čtyry děti. Rosteme a činíme již přípravy k novému vzestupu k civilisaci. Během času donutí nás hustota populace se rozejíti po kraji a za nějakých sto generací můžeme očekávati, že naši potomci přestoupí Sierru a zvolna budou pronikati dále, generace po generaci, budou kolonisovati ten dálný Východ, a nastane nové rozšíření se Arijského plemene po celém světě.

Půjde to však pomalu, velmi pomalu, neboť máme tak daleko k oné výši, na níž jsme bývali. Sřítili jsme se tak beznadějně hluboko. Kdyby byl aspoň jediný fysik – nebo aspoň jeden chemik zůstal na živu! Nemělo tomu tak býti a my zapomněli vše. Šofér začal pracovati v železe. On postavil si kovárnu, jíž používáme až dodnes. On však byl lenoch, a když zemřel, vzal ssebou do hrobu vše, co věděl o kovech a strojích. Co mohu já věděti o takových věcech? Byl jsem klasický literát a žádný chemik. Ostatní lidé, již zůstali na živu. byli nevzdělaní. Jen dvě věci zdokonalil Šofér – vaření silných nápojů a pěstování tabáku. Jednou, když byl opilý, zabil Vestu. Jsem pevně přesvědčen, že zabil Vestu v návalu pijácké ukrutnosti, přes to, že on vždycky tvrdil, že padla do jezera a utopila se tam.

»A, vnuci moji, musím vás důtklivě varovati před nynějšími tak zvanými lékaři. Říkají si doktoři, ve skutečnosti však znesvěcují to, co bývalo kdysi vznešeným povoláním. Ve skutečnosti jsou to pekelní škůdci, již rozšiřují jen pověry a temnotu. Jsou to žvanilové a lháři. My však jsme tak sešlí a tak degenerováni, že liž jim věříme tyto lži. Také jich bude přibývati se vzrůstem lidstva a oni budou se pokoušeti strhnouti na sebe veškeru moc. Jsou to však bídní šarlatáni a lháři. Pohleďte jen na toho mladého Cross-Eye, jenž se vydává za doktora a prodává lektvary proti nemocem i prostředky přinášející štěstí na lovu, vyměňuje sliby dobrého počasí za dobré maso a kůže, posílá smrtonosnou hůl a provádí na sta jiných nehorázností. Přes to sám pravím, že říká-li o sobě, že dovede všechny ty věci, pak lže. Já, profesor Smith, profesor James Howard Smith, pravím, že lže. Řekl jsem mu to přímo do obličeje. Proč na mne neposlal smrtonosnou hůl? Protože ví, že by mu to u mne nebylo nic platno, ty však, Hare-Lipe, jsi klesl tak hluboko v černou pověru, že bys strachy zemřel, kdybys v noci našel vedle sebe smrtonosnou hůl. Nezemřel bys však proto, že ta hůl snad má nějakou tajemnou moc, ale protože jsi divoch, s temnou, zabedněnou duší divošskou.

Doktoři musí býti vyhlazeni a vše, co přišlo na zmar musí býti znova objeveno. Pročež vám říkám nyní velmi vážně a opakuji vám to opět a opět, abyste si to zapamatovali a řekli také svým dětem, aby i ony o tom věděly, že zahřívá-li se voda ohněm, vychází z ní báječná věc, zvaná pára, jež je silnější než deset tisíc lidi a dovede vykonali všechnu práci za člověka. Jsou i jiné užitečné věci. V záři blesku sídlí podobný silný služebník člověka, jenž už jednou byl jeho otrokem a stane se jím jednoho dne opět.

Zcela jinou věcí jest abeceda. To je ona věc, jež umožňuje mi, abych poznal smysl drobných značek, kdežto vy, hoši, znáte jen hrubé písmo obrazové. V suché jeskyni na Telegraph Hillu, kamž mne vídáte často docházeti, když ostatní jsou u moře. nahromadil jsem mnoho knih. Je v nich uloženo mnoho moudrosti. K nim uložil jsem zároveň klíč k té abecedě, takže ten, kdo zná písmo obrazové, muže také čísti to tištěné. Nadejde den, kdy lidé budou zase čísti, a pak, nepotká-li jeskyni moji nějaká nehoda, dovědí se, že žil jednou profesor James Howard Smith, a ten že jim zachránil moudrost dávných předků.

»Pak je ještě jedna věc, kterou lidé postupem času vynaleznou. Je to střelný prach. To je ten prostředek, jenž nám umožňoval usmrcovati jistě a na velkou vzdálenost. Určité věci, jež lze nalézti v zemi, smísí-li se ve správném poměru dohromady, dají střelný prach. Které to věci jsou, to jsem již zapomněl, nebo snad spíše jsem to ani nikdy nevěděl. Rád bych to však věděl, neboť kdybych dovedl udělati střelný prach, usmrtil bych jistě Cross-Eye a tak bych osvobodil zemi od pověry –«

»Až dorostu, dám Cross-Eyovi všechny své kozy i maso i kůže a vůbec vše, co budu moci sehnati, aby mne naučil býti doktorem,« ujišťoval Hoo-Hoo. »Až to budu uměli, pak jim to ukážu, všem! Budou se přede mnou plazit v prachu, to se vsadím, že budou.«

Stařec zakýval smutně hlavou a bručel si pro sebe:

»Jak podivno slyšeti tyto zbytky komplikované řeči arijské splývali se rtů takového špinavého kluka divošského v kozí kůži. Celý svět je obrácen vzhůru nohama, už od morové rány. «

»Však mně neukážeš docela nic,« kasal se Hare-Lip na toho adepta vědy lékařské. »Jestliže ti zaplatím zato, abys někomu poslal smrtonosnou hůl a nebude to nic platno, tak ti rozbiju hlavu – rozumíš, ty Hoo-Hoo? «

»Já budu raději doléhat na Grancera, aby si vzpomněl, z čeho se dělal ten střelný prach,« pravil Edwin mírně, »a pak si vás všecky podmaním. Potom budeš, ty Hoo-Hoo, chodit za mne na lov a budeš mi nosit maso, a ty zas Hare-Lipe, budeš posílat smrtonosnou hůl, komu já budu chtít, a každý bude mít ze mne strach. A jestliže přistihnu Hare-Lipa, že ti bude, HooHoo, chtít rozrazit hlavu, pak ho odstřelím svým střelným prachem. Granser není takový hlupák, jak vy si myslíte. Budu ho raději poslouchat a jednoho dne vás všechny strčím do kapsy.«

Stařec zakýval zamyšleně hlavou, načež pravil:

»Střelný prach přijde. Nic tomu nemůže zabrániti – stále tatáž a tatáž historie. Lidé se rozmnoží a budou bojovati. Střelný prach umožní jim, aby zabíjeli miliony lidí, a jenom touto cestou, ohněm a krví, vzejde jednoho vzdáleného dne zase nová civilisace. Ale k čemu to vše bude? Právě tak, jako zanikla ta stará civilisace, zanikne i ta nová. Bude snad potřebovati padesát tisíc let, než dostoupí svého vrcholu, ale zajde přece. Jediné, co zůstane, je kosmická síla a hmota, stále proudící, stále tvořící i bořící a uskutečňující vždy zase tytéž typické postavy – kněze, vojáky a krále. Z úst nemluvněte vychází moudrost všech věků. Někteří budou bojovati, jiní budou kralovati a zase jiní se budou modliti, kdežto všichni ostatní se budou dříti až do krve, zatím co z jejich krvavých mozolů vyvstává vždy znovu a zase znovu a bez konce ta oslňující krása a nedostižný zázrak civilisovaného státu. Bylo by to úplně stejné, kdybych zničil ty nahromaděné knihy – ať zůstanou, ať zajdou, vše jedno, všechna ta pravda bude znovu objevena a staré lži jejich přežity a vyvráceny. Jaký je z toho prospěch –«

Hare-Lip vyskočil a rozhlédl se po pasoucích se kozách i sklánějícím se slunci.

»Brr!« zahučel k Edwinovi. »Ten starý žvanil stává se den ode dne zdlouhavějším. Vraťme se domů.«

Zatím co oba druzi za pomoci psů sháněli kozy na pěšinu vedoucí lesem, zůstal Edwin u starce a vedl ho louže cestou. Když dospěli až ke staré silnici, zastavil se Edwin pojednou a ohlédl se nazpět. Hare-Eip, Hoo-Hoo, psi i kozy prošli kolem nich. Edwin se díval na stádo divokých koní, již byli seběhli na písčitý břeh. Bylo jich aspoň dvacet, hříbata malá i jednoroční i matky a v čele jejich nádherný hřebec. Stál tu v rozpěněném příboji vln s ohnutým krkem, vlající hřívou a zářícíma očima a lačně vdechoval do sebe slaný vzduch vanoucí od moře.

»Co je?« otázal se Granser.

»Koně,« zněla odpověď. »Po prvé vidím je zde na pobřeží. To patrně horští lvi se tak rozmáhají a zahánějí je až sem dolů.«

Zapadající slunce vystřelovalo své ohnivě rudé šípy jako vějíř zpod zamlženého obzoru a nedaleko uprostřed bílé pláně rozčeřených vln poštěkovali lvouni svoji starou odvěkou píseň, řvali z moře nahoru do černých skal a prali se a milovali.

»Pojď, Granseře,« pobídl Edwin starocha.

Stařec a hoch, oba jako barbaři oděni v kůže, se otočili a ve stopách koz dali se v před po staré silnici.

Konec.

KOSTI KAHEKILIOVY.

Přes mohutné vrcholky Koolauských hor zavanul občas potulný náraz pasátního větru, rozhoupávaje velké, neohebné listy banánů, potřásaje palmami a rozechvívaje i rozšeptávaje vykrajované listoví rohovníků. Jen chvílemi zadýchalo tak ovzduší – neboť bylo to věru dýchání, či spíše, byly to vzdechy dusného Havajského odpoledne. V přestávkách mezi jednotlivými výdechy stával se pak vzduch zase těžkým a prosyceným vůní květů i výpary tučné, pracující půdy.

Několik lidských postav bylo tu na blízku nízkého bungalowského domu, ale jen jedna z nich byla pohřížena ve spánek, kdežto všechny ostatní se držely zticha jako myšky. Na zápraží toho domu propuklo jakési novorozeně ve vřískavý nářek, jejž ani rychle vyhozený prs nedovedl uklidniti. Matka jeho, štíhlá hapa haole (poloběloška), oděná ve volně splývající holoku z bílého mušelínu, prchala chvatně pryč do nedalekého háje banánů a papaiovníků, aby tak seslabila neumlčitelný hluk zvýšením vzdálenosti. Jiné ženy, hapa haole i čisté domorodkyně, úzkostlivě za ní hleděly, jak prchala.

Na trávníku před průčelím domu dřepělo několik Havajanů. Byli to vesměs svalnatí, zavalití muži širokých plecí. Osmahlé jejich tváře širokých tahů i jasné, černé oči svědčily o tom, že povaha jejich je právě tak veselá a dobrodružná jako to podnebí. Pravým opakem všeho toho zdál se jen jejich divošský ústroj. Z pasů hrubých, kožených kalhot trčely jim rukojeti dlouhých zabijáků a na podpatcích leskla se mohutná ozubená kolečka španělských ostruh. Měli vzezření banditů, až na ty nepřípadné věnečky květin a vonné maile, jez zdobily střechy jejich širokých, cowboyských klobouků. Jeden z nich, se čtverácky roztomilým výrazem fauna, měl za uchem koketně zatčený ohnivý květ ibišku. Nad nimi vyrůstal – tvoře tak mocnou ochranu před žhavými paprsky slunce – široce rozevřený baldachýn Ponciany Regie v plné záři nejkrásnějších květů a z každé té koruny se zdálo, jako by vyskakoval chomáček rozčepýřených prášníků. Z daleka doléhal sem temně dusot jejich přivázaných koní. Oči všech byly pevně upjaty na toho osamělého spáče, jenž u vzdálenosti asi padesáti stop ležel na znak na Lauhalské rohoži pod Opičím chlebovníkem.

Ač dlouzí byli ti Havajští cowboyové, ten spáč byl ještě delší. Byl také, jak svědčil jeho sněhobílý vlas i vous, mnohem starší. Šířka ruky i délka prstu odpovídala plně těm rozměrům jeho mohutné postavy, zahalené ve volné plátěnky a hrubou košili bez knoflíku, rozhalenou od pasu až po ohryzek a obnažující prsa zarostlá chlupy právě tak bílými, jako byla jeho hlava i tvář. Hluboké vdechováni a oddechování těchto prsou, jejich nádherná klenba i rozvolněné a plastické svalstvo svědčilo o houževnaté síle, jež dosud v nich byla domovem. Než žádný bronz ani osmahlost slunce a větru nedovedla zakrýti výmluvné svědectví jeho pleti, že je to čistokrevný haole – běloch.

Ležel tu na znak s tím mohutným, bílým, od žádného holiče nezušlechtěným vousem, trčícím k nebi a narovnávajícím se i klesajícím při každém pohybu prsou, zatím co bílý jeho knír při každém vydechnutí zježil se jako ostny dikobrazovy, aby hned zase při nejbližším vdechování se poslušně složil na jeho tvář. Vedle něho seděla schloulena mladá, asi čtrnáctiletá dívka, oděná pouze v dlouhou řízu, či muumuu , dcera to spícího muže, a zaháněla mu dotěrné mouchy dlouhým vějířem z per. Ve tváři zračila se starostlivost, neklid i poníženost, jako by tu bděla nad nějakým bohem.

A v pravdě byl Hardman Pool, ten spící vousáč, pro ni i celou řadu jiných bohem – zdrojem života, zdrojem potravy, zřídlem moudrosti, dárcem zákonů, usmívající se dobročinností i temnotou hromu a trestu – zkrátka muž – vládce, jehož potomstvo tvořilo čtrnáct žijících a dospělých synů a dcer, šest pravnuků a více vnoučat, než jich ve svých nejjasnějších okamžicích dovedl napočítati.

Bylo tomu jedenapadesát let, co přistál v otevřeném člunu u Laupahoehoe na větrné straně Havajského pobřeží. Byl to jediný člun, jenž se zachránil z velrybářské lodi Black Prince z Nového Bedfordu. On sám pocházel z Nového Biedfonlu, bylo mu tehdy dvacet let a sloužil už tehdy, v ocenění své nezdolné síly a zdatnosti, jako druhý lodník na oné ztroskotané lodi. Dostav se do Honolulu potloukal se nejprve nějaký čas sám, pak ale se oženil s Kalamou Mamaiopili a pracoval nějaký čas jako kormidelník v Honolulském přístavu. Později si otevřel výčep a živnost noclehářskou, až posléze po smrti Kalamina otce pustil se do chovu dobytka na širých pastvinách, jež ona po něm zdědila.

Po více jak půl století žil mezi Havajci a bylo všeobecně známo, že ovládá řeč jejich lépe než mnohý z nich. Oženiv se s Kalamou přiženil se nejen do jejího hospodářství, nýbrž do jejího rodového postavení, a úcta prokazovaná jí následkem jejího vyššího původu byla přenášena také na něj. On sám měl nad to všechny přirozené vlastnosti rozeného náčelníka: obrovskou postavu, neohroženost, hrdost i onu vysoce vznětlivou povahu, jež nesnesla žádnou nestoudnost ani urážku, jež nedala se ani zaslepiti ani zastrašiti sebe vznešenější mocností chodící po dvou nohách, a jež dovedla si vynutiti jakoukoli službu na každém nižším tvoru lidském, nikoli snad nějakým špinavým smlouváním, nýbrž neslíbenou sice, avšak s určitostí očekávanou, štědrostí. Znal svoje Havajce skrz na skrz, znal je lépe než oni sami sebe, a znal i jejich Polynézská nářečí, mravy, zvyky, pověry i záhady.

A nyní ve svých jedenasedmdesáti létech, když byl od čtvrté hodiny z rána seděl v sedle a dohlédl na celý svůj statek, ležel zde pod opičím chlebovníkem a trávil svoji obvyklou a posvátnou siestu, již žádný z jeho poddaných neodvážil se porušiti, a z níž nebylo ani stejně mocným náčelníkům dovoleno ho probuditi. Jediné králi příslušelo toto právo, ten ale, vzdor tomu, že byl králem, brzy seznal, že porušiti siestu Hardmana Poola znamenalo vzbudit i velmi podrážděného a mrzutého Hardmana Poola, jenž pak začne mluviti přímo od plic a řekne mnoho nepříjemných, ale pravdivých věcí, jež žádný král rád neslyší.

Slunce pražilo. Koně tam v dáli netrpělivě dupali. Uhasínající záchvěvy pasátního větru vzdychaly a šelestily stále v delších a delších přestávkách. Vůně stávala se omamnější. Žena přinesla dítě, nyní již ztichlé, zpět k zápraží domu. Opičí chlebovníky svíjely své listy a zkolébávaly se zvolna ve vlastní siestu v tom sladkém ovzduší nad hlavou spáčovou. Dívka s dechem staženým nad důležitostí svěřeného jí úkolu odháněla stále ještě dorážející mouchy a hlouček cowboyů stále ještě upjatě a mlčky přihlížel jejímu počínání.

Hardman Pool se probudil. Následující vydechnutí, očekávané dle dlouhotrvajícího rythmu, se nedostavilo. Také se ten dlouhý, bílý knír již nenadzdvihl. Místo toho nadmuly se tváře pod tím knírem, otevřela se víčka odhalující modré oči, ohnivě i plně a okamžitě se vzpamatovavší, pravice sáhla po nedokouřené dýmce, zatím co levá hmatala po sirkách.

»Přines mi můj gin s mlékem,« nařídil po havajsku malé dívce, chvějící se leknutím nad jeho probuzením.

Zapálil si dýmku, nedal však na sobě znáti. že by si byl všiml přítomnosti svých poddaných, dokud pohár ginu s mlékem nebyl přinesen a vypit.

»Tak co?« otázal se zhurta, načež za pomlčky, během níž dvacet těch obličejů se roztáhlo v rozpačitý úsměv a dvacet párů temných očí zazářilo oddanou radostí, setřel kostnatou pravicí kapky ginu a mléka utkvěvší mu na zarostlých rtech. »Co se tu povalujete? Co chcete? Pojďte sem.«

Dvacet těch obrů, většina z nich mladíků, vstalo a s velikým rachotem a za cinkotu ostruh i ostruhových řetízků blížilo se k němu. Seřadili se před ním do půlkruhu, snažíce se nesměle schovávati druh za druha, s tvářemi šklebícími se a prosícími za odpuštění, současně však prozrazujícími neurčitou a bezděčnou demokratičnost. Ve skutečnosti byl jim Hardman Pool více než pouhým náčelníkem. Byl jim buď starším bratrem, buď otcem i patriarchou, a se všemi byl spřízněn, buď tak či onak, po havajském způsobu, buď skrze ženu, nebo skrze nesčetné sňatky svých dětí a – vnuků. Jeho nejslabší chmura by je byla znepokojila, jeho hněv by je byl poděsil, jeho rozkaz by je byl dovedl vehnati do náručí jisté smrti. Vzdor tomu by zase nikomu z nich nebylo napadlo, aby ho oslovil jinak než důvěrně jeho prvním jménem »Hardman«, jež přeloženo do jejich řeči znělo Kanaka Oolea.

Na jeho pokyn usadil se půlkruh do manieniového trávníku a za dalšího prosebného usmívání se čekal na jeho oslovení.

»Co chcete ode mne?« otázal se po havajsku s úsečností a přísností, o níž věděli, že není vážně míněna.

Usmáli se ještě více do široka a zaklátili líbezně svýma širokýma ramenama i mohutnými plecemi, jako by byl natažené figurky. Hardman Pool vybral si nyní jednoho z nich.

»Tak tedy, Iliíopoi, co ty chceš?«

»Deset dolarů, Kanako Ooleo.«

»Deset dolarů!« zvolal Pool zdánlivě poděšen tak ohromnou sumou. »Chceš si snad za to koupiti ještě jednu ženu? Pomni, co tě missionáři učili. V jednom čase jen jednu ženu, Iliiopoi; jen jednu ženu v jednom čase, neboť ten, kdo si drží několik žen najednou, přijde jistě do pekla.«

Chechtot a úšklebky rozjařených očí přivítaly tento vtip.

»Ne, Kanako Ooleo,« ozvala se odpověď. »Čert ví, že nemohu sehnati dosti kow-kow pro jednu ženu a celou řadu příbuzných.«

»Kow-kow?« opakoval Pool tento z čínštiny převzatý výraz pro potravu, jímž byli Havajci nahradili své vlastní slovo paina. »Cožpak jste tu dnes v poledne, hoši, nedostali kow–kow?«

»Ó, ano, Kanako Ooleo,« dotvrdil starý, zvětralý domorodec, jenž právě docházel k této skupině směrem od domu náčelníkova. »Všichni dostali v kuchyni kow-kow, a to hodně. Jedli jako zaběhnuvší se koně, když se vrátí z lávy.«

»A co ty chceš, Kumuhano?« obrátil se Pool na starocha, dávaje zároveň dívčině znamení, aby mu odehnala mouchy s druhé strany.

»Dvanáct dolaru,« odvětil Kumuhana. »Chci si koupit osla a starší sedlo s uzdou. Stárnu už příliš, než aby mne moje nohy mohly ještě nositi pěšky.«

»Ty tu počkej,« rozkázal mu jeho haolský pán. »Chci s tebou o tom pohovořiti, jakož i o jiných důležitých věcech, až budu hotov s těmi ostatními a oni odejdou.«

Zvětralý stařík pokynul hlavou a jal se zapalovati si dýmku.

»Ten kow-kow v kuchyni byl dobrý,« začal zase lliiopoi olizuje si pysky. »Poi byl na prst tlustý, vepřová byla tučná, lososí vnitřnosti nezapáchaly, ryby byly docela čerstvé a bylo jich hodně, jenom Opihisy« (drobné skalní mušle) »byly slané a nad to ještě tuhé. Opihisy se nemají nikdy solit. Už jsem ti kolikrát říkal, Kanako Ooleo, že se opihisy nemají nikdy solit. Jsem nasycen dobrým kow-kow. Moje břicho je ho plno, a přece mi není lehko u srdce, protože nemám kow-kow doma, kdež je moje žena, která je tetou druhé ženy tvého čtvrtého syna, kdež je moje malá dcera, i schovanka stařičké matky mojí ženy, která je mrzák, i sestra mé ženy, jež rovněž žije u nás se svými třemi dětmi od té doby, co otec jim zemřel na zastaralou vodnatelnost –«

»Stačí vám pět dolarů všem dohromady na několik dnů, abyste nezemřeli hlady?« přetrhl Pool mrzutě dlouhé ty výklady.

»Ale ano, Kanako Ooleo, to budu moci koupiti svojí ženě ještě nový hřeben a pro sebe trochu tabáku.«

Hardman Pool sáhl do kapsy u kalhot, vytáhl odtud velký měšec, vylovil zlaťák a položil jej přímo doprostřed natažené pravice.

Jeden neženatý, jenž chtěl šest dolarů na nové kalhoty, tabák a ostruhy, dostal tři dolary, právě tak jako jiný, jenž potřeboval klobouk, kdežto třetímu, jenž skromně požádal pouze o dva dolary, dostaly se čtyři a ještě spousta květnatých pochval za jeho hrdinnost, že chytil do lasa a přivedl z hor divokého býka. Věděli už, že zpravidla utrhne jejich požadavky na polovičku, pročež už zdvojili žádaný obnos předem. I Hardman Pool věděl, že oni to tak dělají, a jen se tomu smál. Bylo to už jeho zvykem a bylo to také velmi praktické při rozsáhlosti jeho příbuzenstva, u něhož tím neklesl nikterak ve vážnosti.

»A co ty, Ahuhu?« otázal se jednoho, jehož jméno znamenalo »jedovaté dřevo«.

»A cena jedněch kalhot,« uzavíral Ahuhu výčet svých potřeb. »Musil jsem mnoho a dlouho jezditi za tvými stády, Kanako Ooleo, a kde přiléhaly mé kalhoty k sedlu, tam z nich nic nezbylo. Nebylo by ostatně slušné, kdyby se mohlo říci o Kanaka Ooleovu cowboyovi, kterýž je ostatně i bratrancem polorodé sestry ženy Kanaka Ooleovy, že se stydí ukázat se před lidmi jinak než v sedle, poněvadž vše, co má na sobě, visí na něm jen s předu.«

»Cena jednoho tuctu párů kalhot budiž tvou, Ahuhu,« zvolal Hardman Pool se zářícím obličejem, podávaje mu potřebný obnos. »Jsem hrd na to, že rodina má sdílí se mnou moji hrdost. Potom, Ahuhu, až budeš mít ten tucet kalhot, tak mi jedny dáš, neboť by jinak i na mně viselo vše jen ze předu, když tě moje vlastní a jediné kalhoty jsou už v právě tak rozedřeném a hanebném stavu, jako ty tvoje.«

Prohýbajíc se srdečným smíchem nad tímto novým vtipem svého haolského náčelníka, odebrala se všecka ta dětsky dobrosrdečná i tělesně vynikající společnost ke svým koním, až na onoho zvětralého starce, Kumuhanu, jenž byl požádán, aby zde posečkal.

Po plných pět minut zůstali tu seděti beze slova. Potom nařídil Hardman Pool oné malé dívce, aby přinesla pohár ginu s mlékem, a když se tak stalo, pokynul jí, aby jej podala Kumuhanovi. Sklenice neopustila jeho rty, dokud nebyla úplně prázdna, načež se ozvalo hlasité oddechnutí »A-a-h« a spokojené zamlasknutí.

»Mnoho awy vypil jsem za svého života,« pravil zamyšleně. »Přece však je ta awa nápoj pro sprosté lidi, kdežto likér haolů je nápoj pro náčelníky. Awa nemá té vřelé rozvolněnosti likéru, té jeho ostruhy do slabin cítění, toho vydráždění k živosti, což právě je tak příjemné, neboť člověk je rád na světě.«

Hardman Pool se usmál, přikývl na znamení souhlasu a starý Kumuhana pokračoval.

»Je v něm takové teplo. Dovede rozehřátí duši i ledví. Dovede rozehřátí srdce. A právě ta duše i to srdce tak chladnou, když člověk začíná stárnouti.«

»Ty jsi starý,« přisvědčoval Pool. »Téměř tak starý jako já.«

Kumuhana zavrtěl hlavou a zabručel: »Kdybych nebyl starší, byl bych právě tak mladý jako ty.«

»Mně je jedenasedmdesát,« řekl Pool.

»Já neumím věk počítati tímto způsobem,« ozvalo se v odpověď.

»Co se stalo, když ty jsi se narodil?«

»Počkej,« jal se Pool přemítati. »Teď máme 1880. Odečteme sedmdesát jeden a zbude devět. Narodil jsem se roku 1809, tedy toho roku, kdy zemřel Kaliimakai, tedy také toho roku, kdy Skot Archibald Campbell žil v Honolulu.«

»Jsem tedy opravdu starší než ty, Kanako Ooleo. Pamatuji se na toho Skota dobře, nebo tehdy jsem si už hrával mezi slaměnými domky v Honolulu. Mohl bych tě dovésti na to místo, kde stávala slaměná chata toho Skota. Námořní Misse stojí dnes právě na témže místě, Vím však také, kdy jsem se narodil. Často mi to říkali, můj děd i moje matka. Narodil jsem se, když Madame Pele« (bohyně ohně nebo bohyně sopky) »se rozhněvala na obyvatele Paieu, protože jí nechtěli obětovali žádné ryby ze svého rybníka. Poslala příval lávy a naplnila jí ten rybník. Od té doby zůstal rybník Paiejský naplněn lávou. To se stalo, když já jsem se narodil.«

»To bylo v roce 1801, když James Boyd stavěl v Ililo lodi pro Kamchamehu,« podotkl Pool, proběhnuv svým kalendářem, jejž nosil v hlavě; »je ti tedy sedmdesát devět a jsi o osm let starší než já. Jsi opravdu velmi starý.«

»Ano, ano, Kanako Ooleo,« zahučel Kumuhana, vypínaje hrdě svá zapadlá prsa.

»A jsi také velmi moudrý.«

»Ano, ano, Kanako Ooleo.«

»A znáš také mnoho tajných věcí, o nichž vědí jenom staří lidé.«

»Ano, ano, Kanako Ooleo.«

»A víš tedy také –« Hardman Pool se odmlčel, při čemž ku zvýšení dojmu upřel dvojici svých vodově modrých očí na svého staršího druha. »Říká se, že prý kosti Kahekiliovy byly ukradeny ze svého úkrytu a leží nyní v Royal Museu. Šeptá se, že prý ty jediný ze všech žijících lidí víš o tom skutečnou pravdu.«

»Ba že vím,« ozvala se hrdá odpověď. »Já jediný to vím.«

»Nuže tedy, leží tam? Ano nebo ne?«

»Kahekili byl alii« (vysoký náčelník). »Tvoje žena Kalama pochází v přímé linii z téhož pokolení. Ona je alii.« Starý ten nevolník se odmlčel a zamysliv se sevřel pevné tenké své rty. »Já jsem jejím poddaným, jako všichni moji lidé přede mnou byli jejími poddanými. Jen ona sama může mi naříditi, abych vyzradil to tajemství. Ona je moudrá, příliš moudrá, než aby mi někdy nakázala, abych mluvil o tom tajemství. Tobě, ó Kanako Ooleo, neodpovím ani ano, a neodpovím ani ne. Je to tajemsvtí aliů, jež však ani aliové neznají.«

»Zcela správně. Kumuhano.« podotkl Hardman Pool. »Ty však zapomínáš, že i já jsem alii, a že to, nač moje dobrá Kalama neodvažuje se tě otázati, mohu ti nyní nakázat: já sám. Mohu pro ni poslati a přikázati jí, aby se tě zeptala. To by však byla hloupost, leda že bys ty se ukázal dvojnásob hloupým. Řekni mi to tajemství a ona je nikdy nezví. Každá žena musí ze sebe vychrliti, cokoli do ní vniklo uchem, neboť to leží již v její povaze. Já jsem muž a muži jsou jinak založeni. Víš dobře, že rty moje dovedou se přimknouti na tajemství, jako když sepie se přissaje na slané skalisko. Nechceš-li to říci mně samotnému, pak řekneš to před Kalamou i přede mnou a rty její to budou povídati a povídati, že i poslední malahini zví v krátku to, co jinak bychom znali jenom ty a já.«

Dlouho tu seděl Kumuhana pohřížen v mlčení, přemítaje o slovech Poolových a nenalézaje nijakého východiska z jeho logických argumentů.

»Veliká jest tvoje hoalská moudrost,« povolil posléze.

»Ano? nebo ne?« ťal zase Hardman Pool přímo do věci.

Kumuhana se nejprve rozhlédl kolem, načež zraky jeho zvolna spočinuly na služebném děvčeti.

»Jdi,« rozkázal jí Pool. »A nevracej se, dokud neuslyšíš zatleskání.«

Hardman Popi neřekl již ani slova, ani když to děvče zmizelo v domě; obličej jeho však výmluvně pravil: »Ano?– či ne?«

Opětně rozhlédl se Kumuhana opatrně kolem sebe, i nahoru se podíval do větví opičího chlebovníku, jako by tam chtěl vyslíditi tajného naslouchače. Rty jeho byly velmi suché. Navlhčoval je co chvíli jazykem. Dvakrát chtěl spustiti, pokaždé se však odkašlal, jako by měl chrapotem stažené hrdlo. Konečně se sklopenou hlavou zašeptal tak tiše a tak důležitě, že i Hardman Pool byl nucen nakloniti k němu tvář, aby zaslechl: »Ne.«

Pool zatleskal hlasitě a mladá dívka přiběhla v největším chvatu.

»Přines mléko a gin zde pro starého Kumuhanu,« kázal Pool; načež ke Kumuhanovi: »Nyní mi vyprávěj celý ten příběh.«

»Počkej,« odvětil tento. »Počkej, až ta malá wahine se vrátí a zas odejde.«

Když pak děvče opět odešlo a gin i mléko nastoupily cestu, jež předurčena jest jim tehdy, jsou-li dohromady smíšeny, čekal Hardman Pool klidně, nenaléhaje nikterak na ono vyprávění. Kumuhana přitiskl ruku na prsa a zakašlal několikrát dutě, dodávaje si tak odvahy; na konec však rozhovořil se sám od sebe.

»Byla to hrozná věc za starých časů, když zemřel velký alii. Kahakili byl velký alii. Byl by se mohl stati králem, kdyby byl zůstal na živu. Kdo to může věděti. Byl jsem tehdy mladý a ještě svobodný. Ty víš, Kanako Ooleo, kdy Kahekili zemřel, i můžeš mi říci jak jsem tehdy byl stár. Zemřel, když Governor Boki zřídil zde v Honolulu Blonde Hotel. Slyšel jsi o tom?«

»Byl jsem tehdy ještě na větrné straně Hawaii,« odvětil Pool. Slyšel jsem však o tom. Boki postavil si vinopalnu a najal si Manojské pozemky, aby tu mohl pěstovali potřebný cukr. Kaahumanu, jenž tu byl tehdy vládcem, zrušil ten nájem, dal vytrhali cukrovku a nasázel tam brambory. Boki se dopálil a chystal se k válce. Sehnal také větší počet bojovníků, k nimž přidalo se několik sběhů z velrybářských lodí, a opatřil si pět mosazných, šestiliberních houfnic z Waikiki –«

»To bylo právě tou dobou, kdy Kahekili zemřel,« vpadl Kumuhana všecek zaujat. »Ty jsi velmi moudrý. Znáš mnoho věcí ze starých dob, mnohem lépe než my staří kanakové.«

»Bylo to roku 1829,« pokračoval Pool nedávaje se rušiti. »Bylo ti tehda dvacet osm let, a mně bylo dvacet. Přistál jsem právě tehdy u zdejších břehů v otevřeném člunu, když byl náš Black Prince na širém moři shořel.«

»Bylo mi dvacet osm,« rozvažoval Kumuhana. »Bude to tak správné. Pamatuji se dobře na Bokiovy mosazné houfnice ve Waikiki. Kahekili také v tu dobu zemřel ve Waikiki. Lidé tam do dnes věří, že kosti jeho byly odneseny do Haleo Keawe« (mausolea) »v Honaunau v Kona –«

»A po nějakém čase že byly přeneseny do Královského Mausolea zde v Honolulu,« doplnil Pool.

»Také žijí dodnes lidé, Kanako Ooleo, kteří věří, že královna Alice uložila je s kostmi ostatních svých předků do velkých konvic ve své vlastní modlitebně. Všichni se mýlí. Já to vím. Posvátné kosti Kahekiliovy zmizely, ano, zmizely na vždy. Neodpočívají nikde. Přestaly vůbec existovati. A mnoho větrů zbičovalo od té doby břehy Waikikijské, co poslední člověk spatřil naposledy Kahekilia. Já jediný jsem zůstal na živu z těch lidí. Jsem poslední z nich a nebyl jsem šťasten, že jsem směl býti přítomen jeho konci.

»Neboť viz! Já byl lehdy mladý muž a srdce mé planulo jako žhavá láva pro Maliu. jež sloužila v domě Kahekiliově. Právě tak žhavě bilo pro ni i srdce Anapunovo, ač barva srdce jeho byla černá, jak brzy seznáš. Měli jsme jakousi pitku – Anapuni a já – oné noci, co Kahekili zemřel. Anapuni i já jsme byli nevolníci, právě tak jako všichni statní kanakasové i wahiny, jež tehdy se súčastnili té pitky s plavčíky a lodníky z velrybářských člunů. Pili jsme v jakési krčmě na pobřeží Waikikijském nedaleko heiau« (chrámu), »což jest poblíže dnešního Wilder’s beach place. Poznal jsem tu tenkrát poprvé, jaké množství kořalky tihle bílí lodníci snesou. My kanakasové jsme měli hlavy rozžhavené; lehké i rozrachocené jako suché tykve od té whisky i od toho rumu.

»Bylo po půl noci, pamatuji se na to dobře, když jsem spatřil Maliu, již jsem byl dosud při žádné pitce neviděl, jak přechází po vlhkém a tvrdém písku přes pobřeží. Hlava mi vzplanula jako žhavé doutnáky pekla, když uzřel jsem, jak se Anapuni na ni zahleděl, sedě jí nejblíže, neboť byl na protější straně našeho kroužku. Vím, že to byla whisky i rum i mládí, co mne tak rozplamenilo; avšak v onom okamžiku šílená moje duše se rozhodla, že jestli ona promluví nejprve s ním a půjde s ním prvním tančit, že chytnu ho oběma rukama za hrdlo a praštím jim o zemi a svrhnu ho zde do toho moře vedle nás a vyškrtím a vytopím z něho život, jako jedinou překážku, jež stála mezi ní a mnou. Ona se totiž nikdy nerozhodla pro žádného z nás a to bylo příčinou, proč dávno již nebyla mou.

»Byla to velká, mladá žena, nádherného těla jako nějaká náčelnice, a vypadala toho večera ještě krásněji, když přes vlhký písek docházela k nám oblita měsíčním jasem. I ti bílí lodníci se na chvíli odmlčeli a s otevřenými ústy hleděli na ni. Ta její chůze! Slyšel jsem jak vyprávěli o Kanako Ooleo, O jakési ženě Heleně, jež byla příčinou Trojské války. To ti povídám, že k vůli Malii bylo by více mužů podniklo útok na brány pekelné, než se jich vypravilo proti tomu starodávnému městu, o němž ty máš ve zvyku dlouze a široce vykládati, když jsi vypil příliš málo mléka a příliš mnoho ginu.

»Ta její chůze! Při záři měsíce i při tlumeném světélkování medúz, tlačících se při pobřeží a podobných těm petrolejovým lampičkám, jak jsem je viděl na rampě nového bělošského divadla! Nebyla to chůze dívky, nýbrž chůze ženy. Nevznášela se lehce ku předu jako rozčeřené vlnky v klidné zátočině pod ochranou útesu skal. Bylo cosi v její chůzi, co bylo pevné a majestátní, cosi jako pohyb sil přírodních, cosi jako rytmický tok lávy valící se po svazích Kau dolu do hlubin mořských, cosi jako to ustavičné stoupání a klesání čtyř ročních přílivů, jež zní snad jako hudba věčnému uchu Boha, třeba že to je příliš pomalým úkazem, než aby to mohlo vytvořiti tón pro překotný, krátký a rychle uhasínající život obyčejného tvora lidského.

»Anapuni byl nejblíže. Ona však pohlédla na mne. Zaslechl jsi někdy volání, Kanako Ooleo, jež třeba beze zvuku zní přece silněji než fanfáry boží? Tak volala na mne přes kruh těch pijáku. Povstal jsem zpola, neboť jsem nebyl ještě docela zpitý; avšak ruka Anapuniova chytila ji ze zadu a táhla ji k sobě; já klesl zase zpět, díval jsem se a zuřil. Nutil ji, aby si sedla vedle něho. a já čekal. Sedne-li si k němu a bude-li pak s ním první tančit, věděl jsem, že do rána bude Anapuni chladnou mrtvolou, uškrcenou a utopenou mýma rukama v hlubinách nedaleké zátočiny.

»Podivno, není-liž pravda, Kanako Ooleo, že všechen ten žár se nazývá „láska“? A přece to není nic divného. Musí tak býti, dokud je člověk mlád, sice by lidské pokolení vyhynulo.«

»Právě proto musí býti touha po ženě mocnější než touha po životě,« přisvědčil Pool. »Jinak by nebylo ani mužů ani žen.«

»Ano,« pravil Kumuhana. »Je tomu však nyní již mnoho a mnoho let od té doby, co poslední takový žár mi proběhl žilami. Pamatuji se na to, jako si člověk vzpomíná na dávný východ slunce – na cosi, co bylo. A tak člověk stárne a chladne a pije gin, ne k vůli tomu bláznění, nýbrž aby se zahřál. Ostatně to mléko je také velmi výživné.

»Malia si však nesedla k němu. Pamatuji se, že oči její byly divoké, vlasy měla rozpuštěné a poletovaly kolem ní, když se k němu nakláněla a šeptala mu cosi do ucha. A ty vlasy její zahalily a ukryly jej, když mu tak šeptala, a pohled ten rozbušil mé srdce a rozběsnil hlavu mou, že chytala se mne závrať a vše se začínalo se mnou točit. Umínil jsem si svatosvatě, že nepřijde-li v několika málo minutách sem ke mně, že skočím tam na druhou stranu a sám si ji přivedu.

»Byla to věc, jež se nikdy neměla státi. Pamatuješ se na náčelníka Konukalaniho? On sám zjevil se pojednou v našem kruhu. Obličej jeho byl rudý hněvem. Uchopil Maliu, nikoli za ruku, nýbrž za vlasy, a táhna ji za sebou vzdálil se beze slova. Podnes nedovedu pochopiti ani polovinu všeho toho, co se tu odehrálo. Já, jenž chtěl zavražditi Anapuniho kvůli ní, nepozdvihl jsem ani ruky, ani hlasu na její obranu, kdy, Konukalani ji táhl odtud za vlasy – a stejně zachoval se i Anapuni. Ovšem, my byli obyčejní nevolníci a on byl náčelník. To vím. Jak ale mohli ti dva nevolníci, šílení touhou po ženě, tou touhou, jež plála v nich žhavějí než touha po životě, jak mohli dopustiti, aby ten jeden náčelník jim odvlékl tuto ženu za vlasy? Prahnouce po ní více než po životě, jak mohli se báti a nezabíti okamžitě toho jednoho náčelníka? Zde vězí cosi silnějšího než život, cosi silnějšího než ženy, ale co je to? a proč?«

»Já ti na to odpovím,« řekl Hardman Pool. »Je tomu tak, protože většinou jsou lidé hloupí a proto se musí odevzdali do péči těch několika málo, kteří jsou moudří. To je tajemství náčelnictví. Na celém světě vládnou náčelníci lidem. Co svět světem stojí, byli lidi a jsou vždy náčelníci, kteří těm mnoha hloupým musí říkat „Udělej to a nedělej ono. Pracuj a pracuj tak, jak ti přikazujeme my, nebo tvoje břicho zůstane prázdné a ty zahyneš hlady. Poslouchej zákonů, jež jsme pro tebe vydali, nebo budeš žíti jako zvíře a nenajdeš útulku na světě. Vy byste vůbec nebyli, kdyby nebylo náčelníků, kteří ovládali a řídili vaše otce. Také po vás by nevzešlo potomstvo žádné, kdybychom vás neřídili a neovládali my. Musíte chodit brzy spát a ráno zas brzy vstávat a pracovat, chcete-li spáti v postelích a nikoli hnízditi ve větvích stromů jako bláhové sovy. Nyní je čas k zasévání yamu a vy jej musíte zasívati. Říkáme nyní, dnes, a nesmíte hodovati a popíjeti dnes a zasévati yam snad zítra, nebo pozítří, nebo ve kterýkoliv jiný den, jenž se vám zlíbí. Nesmíte zabíjeti druh druha a musíte nechati ženy svých sousedů na pokoji. Vše to je pro vás život, neboť vy přemýšlíte jen jednou za věčnost, zatím co my, vaši náčelníci, přemýšlíme za vás každého dne a na mnoho dní napřed.«

»Jako mrak ležící na vrcholku hor, jenž sestupuje dolů a zahaluje tebe, a jejž ty sám ani nemůžeš viděti, tak připadá mi tvoje moudrost, ó Kanako Ooleo,« zahučel Kumuhana. »Je to však smutné, že já zrodil jsem se jako obyčejný člověk a musím po celé dny svého života žíti jako člověk obyčejný.«

»To je tím, že pocházíš z obyčejného rodu,« ujistil ho Hardman Pool. »Je-li však nějaký muž z obyčejného rodu, sám však od přírody jest neobyčejný, povstane a svrhne náčelníky a učiní se sám náčelníkem nad náčelníky. Proč nenajmeš ty si mou farmu s jejími tisíci kusy dobytka; proč nezkopáváš pastviny po dešti; proč nechytáš býky; proč neobchoduješ, nesmlouváš a neprodáváš maso na plachetní lodi i válečné koráby i lidem, kteří žijí v Honolulu v domech; proč nepereš se s advokáty a nepomáháš dělati zákony a neradíš i králi, co je moudré učinili a co nebezpečné? Proč žádný z vás mužů nedělá to, co dělám já? Všichni ti muži, kteří tu pro mne pracují, dají se živiti mojí rukou a přenechávají mně, abych za ně myslil – mně, jenž pracuji více než kdokoli z nich, jenž nejí o nic více než kdokoli z nich, a jenž nemůže se vyspati na více lauholských rohožích než na jedné, právě tak jako kterýkoli z nich?«

»Už jsem se doslal z toho mraku, Kanako Ooleo,« pravil Kumuhana se zjevným ulehčením. »Vidím nyní mnohem jasněji. Po všechen čas přemýšleli za mne aliové, pod nimiž jsem byl zrozen. Kdykoli jsem měl hlad, přišel jsem k nim pro jídlo, jako dnes přicházím do tvé kuchyně. Mnoho lidí jí ve tvé kuchyni a o svátečních dnech, kdy zabíjíš tučné býky, nahrneme se k tobě všichni. Proto také přicházím dnes k tobě já – starý člověk, jehož pracovní síla nestojí ani za šilink týdně, a žádám tě o dvanáct dolarů, abych si mohl koupiti osla i starší sedlo s uzdou. V tom to právě vězí, důvod, proč dvakrát deset hloupých mužů žádalo tě před půl hodinou zde pod tímto opičím chlebovníkem o dolar, či dva, či čtyry nebo pět, nebo dokonce deset, dvanáct. My jsme ti nedbalí lidé z těch nedbalých časů, kteří by nezasili svůj yam v pravý čas, kdyby nás aliové k tomu nedonutili, kteří nechtějí přemýšleti ani jeden den za sebe, a kteří vědí, až sestárnou k nepotřebě, že jejich aliové se jim postarají o kow-kow pro jejich žaludky a o to, aby měli slaměnou střechu nad hlavou.«

Hardman Pool pokynul mu spokojeně, pak ale ho pobídl:

»Co však se stalo s kostmi Kahekiliovýmí? Náčelník Konukalani tedy právě odvlékl Maliu za vlasy a ty i Anapuni jste zůstali seděti beze slova odporu v kruhu těch pijáků. Co to bylo, co Malia zašeptla Anapunimu do ucha sklonivši se nad ním a zahalivši ho svým vlasem?«

»Že Kahekili je mrtev. To zašeptala Anapunimu do ucha. Že Kahekili je mrtev, že právě skonal, a že náčelníci přikázavše, aby se nikdo nehnul z domu, radí se tam, co se má stati s kostmi jeho i masem, dříve ještě, než zpráva o jeho smrti se roznese mezi lid. Že velekněz Eoppo je přemluvil, což prý na vlastní uši slyšela, abychom Anapuni i já byli vyvoleni za oběti, které mají odejiti touže cestou jako Kahekili a jeho kosti, abychom nyní i po všechny časy sloužili jemu na chmurném onom světě.«

»Tedy moepuu, lidská oběť,« poznamenal Pool. »A bylo to přece již devět let po příchodu misionářů.«

»Již rok před jejich příchodem byly modly strženy a tabu rozmetány,« dodal Kumuhana. »Náčelníci však dosud zachovávali staré zvyky a obřady hunakale a ukrývali kosti aliů, aby je nikdo nemohl nalézti a nadělati si snad udičky z jejich čelistí a šípy z delších kostí ke střílení malých myší. Podívej se, ó Kanako Ooleo!«

Stařec vyplazil jazyk a k nemalému úžasu Poolovu objevily se na povrchu tohoto citlivého orgánu, od kořene až ke špičce, vytetované nejrůznější obrazce.

»To bylo provedeno po příchodu misionářů, několik let později, když Keopuolani zemřel. Vyrazil jsem si tehdy také čtyry přední zuby a pálil jsem si obloučky do těla hořící kůrou. Kdokoli se odvážil za takové noci z domu ven, byl od náčelníků ubit. Ani světlo nesmělo se objeviti v žádné chatě a každý sebe menší hluk byl co nejpřísněji zakázán. I psi a vepři byli ubíjeni, jakmile lomozili, a nebylo ani bělochům dovoleno zvoniti na své lodní zvony v přístavu. Byla to hrozná věc za oněch časů, když alii zemřel.

»Nyní však o noci, kdy zemřel Kahekili. Zůstali jsme seděti v tom pijáckém kroužku, i když Konukalani odvlékl Maliu za vlasy. Někteří z těch haolských lodníků dávali svou nevůli hlasitě na jevo, bylo jich však za oněch časů ještě velmi málo v naší zemi a nás kanakasů bylo mnoho. Od té doby již Maliu nikdo nespatřil. Konukalani věděl jediný, jakým způsobem zahynula, on to však nikdy nikomu neřekl. A za pozdějších let jak bylo možno, aby takoví obyčejní nevolníci, jakými jsme byli Anapuni a já, se ho na to vyptávali?

»Řekla to tedy Anapunimu ještě dříve, než byla odvlečena. Avšak srdce Anapuniho bylo černé. Mně neřekl nic. Zasloužil si tu smrt, již jsem mu chystal. V našem kroužku byl jeden obrovský harpuník, jehož zpěv zněl jako řev býka. Já s úžasem díval se naň, jak řval jakousi námořnickou píseň, když pak po chvíli jsem se rozhlédl po kroužku, byl Anapuni pryč. Uprchl do hor, kdež po celé měsíce skrýval se mezi lapači ptáku. To dověděl jsem se teprve později.

»A já? Já tu seděl dále všecek zahanben nad svojí touhou po ženě, jež nedovedla býti ani tak silnou jako moje otrocká poslušnost vůči náčelníkovi. I utápěl jsem svoji hanbu v mocných doušcích rumu a whisky, až svět začal se se mnou točiti, uvnitř mé hlavy i zevně, až Jižní Kříž tančil na nebi hulu, až Koolauské pohoří sklánělo své mohutné vrcholky k chatám Waikiki a zátočina Waikikijská zase líbala jejich hrdá čela. A ten obrovský harpuník dosud řval a řvaní to bylo poslední, co dolehlo k uchu mému, než jsem se svalil na lauhalskou rohož jako bezduchá mrtvola.

Když jsem se probudil, začalo se právě rozednívati. Byl jsem kopnut nějakou tvrdou, bosou patou mezi žebra. Následkem ohromného množství požitých lihovin nebyl ten pocit, jejž ona pata ve mně vyvolala, nikterak vábný. Všichni kanakasové i vahiny, již s námi byli pili, byli už pryč. Já zůstal tu jediný mezi spícími lodníky a ten obrovský harpuník chrápal tu jako velryba, maje hlavu složenu na mých nohou.

»Následovalo dalších několik kopanců. Já se posadil a bylo mi zle. Avšak ten člověk, jenž mne kopal, byl netrpělivý a vyptával se mne, zda nevím, kde je Anapuni. Já nevěděl, i byl jsem znovu zkopán, tenkráte s obou stran dvěma netrpělivými muži za to, že jsem to nevěděl. Nevěděl jsem také, že Kahekili zemřel. Nicméně tušil jsem, že se musilo cosi vážného přihoditi, neboť ti dva muži, kteří mne kopali, byli náčelníci, a žádný nevolník nekrčil se za nimi, aby vykonal jejich rozkazy. Jeden z nich byl Aimoku z Kanechca druhý Humuhumu z Manoy.

»Nařídili mi, abych šel s nimi, a nebyli při tom nikterak vlídni. Když jsem vstal, svezla se hlava toho obrovského harpuníka s mých nohou a smeknuvši se po kraji rohože upadla do písku. Zaklel jako tur, rty se mu při tom rozevřely a celý jazyk vyvalil se mu z úst do písku. Nestáhl ho zpět. Po prvé poznal jsem tu, jak dlouhý je jazyk člověka. Pohled na písek přilepený na tom jazyku zvrátil mi po druhé žaludek. Byl to hrozný pohled z rána po prohýřené noci. V hrdle jsem měl tak vyprahlo, tak suše vyprahlo, a vnitřnosti mne pálily jako žhavý popel, jako pramen lávy, a měl jsem tam takové sucho, jaké obestíralo ten harpuníkův jazyk s tím nalepeným pískem. Sehnul jsem se po nedopitém kokosovém ořechu, ale Aimoku vyrazil mi jej ze chvějících se prstu a Humuhumu praštil mne při tom pěstí do zad.

»Kráčeli přede mnou vedle sebe s tvářemi do černá zachmuřenými a já šel v patách za nimi. V ústech mi páchla ta včerejší kořalka, hlava mi třeštila ještě od těch lihových výparu, i byl bych si dal ruku urazit za trochu studené vody, za jediný jen, sebe menší doušek. A kdybych jej byl dostal, jsem jist, že by mi byl v břiše zasyčel jako kapka, jež dopadne na rozžhavenou plotnu. Takový den po prohýřené noci je hrozný. Život mnoha mužů zemřevších v mladých létech tanul mi pak často na mysli od onoho dne, kdy i já jsem byl schopen takové pitky mládí, jež nezná síly lihu a střemhlav se vrhá ve zkázu.

»Když jsme tak chvílí šli, poznal jsem, že nějaký alii musil zemříti. Žádný kanakas nespal na písku ani se nekradl od své milenky, a také žádné canoe nebylo venku na ranním lovu, ač v tu dobu se chytilo vždy nejvíce ryb. Když jsme přišli k hoiau« (chrámu), »kdež míval vždy Velký Kamehameha vytaženy svoje čluny i škunery, spatřil jsem, že s velikého dvojcanoe Kahekiliova byly sňaty slaměné rohože a ze vzdor nízké vodě několik mužů táhlo je po písčině k moři. Ale všichni tito lidé byli náčelníci. Tu přes to, že mi hlava šla kolem a že jsem uvnitř všecek hořel, uhodl jsem, že onen alii, jenž zemřel, byl Kahekili, neboť on byl už stár a dalo se očekávati, že první z těch alii zemře.«

»Byla to prý spíše jeho smrt, jak jsem slyšel, než zakročení Kekuanaovo, jež potlačila vzpouru Governóra Bokiho,« prohodil Book

»Byla to jedině smrt Kahekiliova, jež ji potlačila,« potvrdil Kumuhana. »Všichni nevolníci, jakmile se oné noci roznesla zvěst o jeho smrti, prchli pod záštitu svých slaměných domků, neodvažujíce se rozžehnouti ani ohně ani dýmky, ani netroufajíce si ani nahlas dýchati, neboť to vše jim dle starého zvyku bylo tabu. Uprchli tak všichni ozbrojenci Governora Bokiho, a to nejen domorodí nevolníci, nýbrž i haolští sběhové, takže mosazné jeho houfnice zůstaly zde bez obsluhy a těch několik vůdců nezmohlo pranic.

»Aimoku a Humuhutnu mi nařídili, abych si sedl do písku poblíže spouštěné lodi. Když ležela konečně na vodě, pocítili všichni náčelníci nesmírnou žízeň, neboť nebyli zvyklí tak těžké práci. Nakázali mi, abych vylezl na jednu palmu nad přístavištěm a sklátil jim několik kokosových ořechů. Pili z nich a občerstvili se, mně však nepovolili ani doušek.

»Potom vynesli Kahekilia z domu do canoe ve z brusu nové, nalakované a vyleštěné, haolské rakvi. Byla zhotovena jedním lodním truhlářem, jenž snad byl toho mínění, že má urobiti člun, který nesmí téci. Byla dokonale utěsněna a nahoře, kde ležela 1vář Kahekiliova, bylo okénko z tenkého skla. Náčelníci nepřibili vrchního víka, jež mělo zakryti sklo. Možná, že neznali způsob, jakým se uživá těchto haolských rakví, a to bylo právě mým štěstím, jak později uvidíš.

»Je tu jen jeden moepuu,“ pravil kněz Eoppo pohlédnuv na mne, sedícího na rakvi na dně lodi. Tou dobou poháněli nás náčelníci vesly už ze zátočiny do otevřeného moře.

»,Druhý nám utekl a někde se skryl,‘ odvětil Aimoku. ‚Nebyli jsme s to sehnati jich více než tohoto jediného.‘

»A nyní jsem už věděl; věděl jsem vše. Měl jsem býti obětován. Anapuni byl vyhlédnut za druhou oběť. To bylo to, co Malia zašeptala Anapunimu do ucha. Byla odvlečena dříve, než to mohla říci také mně. A on, ve své černé duši, mně to neřekl.

»,Měli by býti dva,‘ pravil Eeppo. ‚Tak předpisuje zákon.‘

»Aimoku přestal veslovati a ohlédl se zpět ku pobřeží, jako by se chtěl vrátiti pro druhou oběť. Většina náčelníků se však vyslovila proti tomu namítajíc, že jistě všichni nevolníci už uprchli do hor nebo leží tabu ve svých chatách, a že by to mohlo trvati několik dní, než by se podařilo chytit druhého. Eeppo posléze povolil, vzdor tomu však čas od času si zabručel, že zákon vyžaduje dva moepuu.

»Pluli jsme dále podle Diamond Headu a minuli jsme Koko Head, až jsme se dostali doprostřed Molokajského průlivu. Zde bylo moře dosti pohnuté, ač pasátní vítr vanul jen docela slabě. Náčelníci přestali veslovati, jen kormidelník udržoval loď ve směru větru a proudu. Než se dali znova do veslování, rozbili několik kokosových ořechů a napili se.

»,Nemám nic proti tomu, že jsem určen za moepuu,‘ řekl jsem Humuhumuovi, ‚rád bych se však dříve napil, než budu zabit.‘ Nedali mi piti. Mluvil jsem však pravdu. Byl jsem příliš zmožen tím rumem a whisky, než abych se byl bál smrti. Nepáchlo by mi aspoň už v ústech, nebolela by mne hlava a neměl bych v sobě jako by hromadu žhavého písku. A co bylo nejhoršího, já pořád viděl před sebou jazyk toho harpuníka, jak jsem jej posledně spatřil ležeti plný písku. Ó Kanako Ooleo, jaká zběř jsou mladí lidé, když se dají do pití! Teprve když sestárnou, jako ty a já, dovedou krotiti svoji zběsilou žízeň a začnou piti střídměji, jako ty a já.«

»Protože my musíme,« doložil Hardman Pool. »Staré žaludky jsou už opotřebovány, jsou slabé a choulostivé, a my pijeme střídmě, protože se neodvažujeme piti více. Jsme moudří, ale ta moudrost je trpká.«

»Velekněz Eoppo zpíval dlouhou meleo Kahekiliově matce, i o matce jeho matky, i o všech jejich matkách nazpět až od počátku světa,« pokračoval Kumuhana. »A já už myslil, že musím zemříti tou svojí vnitřní vyprahlostí dříve, než bude hotov. On pak vzýval všechny bohy podsvětí, světa i nadsvětí, aby přijali mezi sebe toho mrtvého alii, i aby splnily všechny ty kletby – a byly to hrozné kletby – jež svolával na hlavy všech žijících nyní i v budoucnosti, kteří by znesvětili kosti Kahekiliovy a užívali by jich ke střílení malých myší.

»Víš, Kanako Ooleo, ten kněz mluvil zvláštní řečí, a já vím, že to byla řeč kněží, naše stará řeč. Mauí on nenazýval Mauí, nýbrž Maui-Tiki-Tiki a Maui-PoTiki. A Hinu, božskou matku Mauinu, jmenoval Ina. A Mauina děda nazýval jednou Akalana a jindy zase Kanaloa. Jak podivné je to, že člověk, jenž byl určen k zabití a měl tak ukrutnou žízeň, si tohle všecko mohl pamatovati! A pamatuji se také, že místo Hawaii říkal ten kněz Vaii a místo Lanai Ngangai.«

»To byla Maorijská jména,“ vysvětloval Hardman Pool, »Samojská a Tongauská; přivezli je ssebou kněží za svých prvních cest z jihu, před dávnými a dávnými časy, když objevili Hawaii a usadili se zde.«

»Velká je moudrost tvoje, ó Kanako Ooleo,« prohlašoval stařec slavnostně. »Ku, našeho nebeského ochránce, nazýval ten kněz Tu, a také Ru; a Lu, našeho boha Slunce, nazýval Ra –«

»Ra byl také bůh Slunce v Egyptě před dávnými a dávnými časy,« přerušil ho Pool se zřejmým zájmem. »Věru, vy Polynésané jste prošli velký kus světa za starých věků. Je to daleký výkřik starého Egypta z dob, kdy Atlantis byla ještě nad vodou, k Mladému Hawaii v Severním Oceáně. Vyprávěj však dále, Kumuhano. Pamatoval jsi si něco z toho, co kněz Eoppo zpíval?«

»Jenom ten konec,« přisvědčil po delším rozmýšlení Kumuhana. »Ač byl jsem blízek smrti sám sebou a blíže ještě od nože Eoppova, zapamatoval jsem si každé slovo. Poslyš, bylo to takto.«

A starý nevolník jal se zpívati chvějícím se falsetem, vynechávaje při tom po způsobu starců každou třetí notu.

»Patrně je to pohřební tanec starých Maorijců,« zvolal Pool, »a tady jej zpívá Havajec s tetovaným jazykem! Opakuj to ještě jednou a já ti to pak přeložím do angličtiny.«

Když dozněly poslední zvuky této podivné písně, jak se Pool zvolna odříkávati anglicky:

»Však smrt není ničím novým.

Smrt jest a byla vždy

od oněch dob,

kdy stará Maui zemřela.

Tu Pola-tai se hlasitě zasmál,

až vzbudil boha skřítků,

jenž hó rozťal ve dví a zavřel ho do země.

Tak zrodil se večerní soumrak.«

»A na konec já nebyl zabit,« začal zase Kumuhana. »Já nebyl zabit. Eoppo držel již vražedný nůž v ruce a byl již připraven k smrtící ráně, avšak nezasadil mi ji. A já? Co jsem při tom cítil a nač jsem myslil? Často, Kanako Ooleo, jsem se od té doby tomu zasmál. Cítil jsem žízeň. Nechtěl jsem zemříti. Chtěl jsem trochu vody. Věděl jsem, že na mne čeká smrt, i vzpomínal jsem na ty tisíce vodopádů, jež nadarmo řítí se se srázů větrného pohoří Koolauského. Nemyslil jsem na Anapuniho. Byl jsem příliš žízniv. Nemyslil jsem ani na Malin. Byl jsem příliš žízniv. Ustavičné však viděl jsem uvnitř své hlavy jazyk toho harpuníka, pokrytý suchým pískem, jak jsem jej naposledy spatřil ležeti v písku. Můj jazyk byl právě takový. A na dně naší lodi válelo se plno kokosových ořechů. Vzdor tomu jsem se nepokusil napíti se, neboť ti zde byli náčelníci a já byl prostý nevolník.

»,Ne,‘ prohlásil Eoppo přikazuje náčelníkům, aby shodili rakev do vody. ‚Nejsou tu dva moepuuové, nebude tu tedy žádný.‘

»,Zab toho jednoho,‘ křičeli náčelníci.

»Eoppo však zavrtěl hlavou a pravil: ‚Nemůžeme poslati Kahekilia na jeho pouť jen s bramborovou natí.‘

»,Půl ryby lepší než žádná,‘ prohodil Aimoku staré pořekadlo.

»,Nikoli při pohřbu alia,‘ zněla hbitá odpověď veleknězova. Je tu zákon. Nemůžeme se smlouvati s Kahekiliem a rozděliti jeho nárok na oběť na polovinu.‘

»Tak se stalo, že v okamžiku, kdy rakev letěla do vody, já zabit nebyl. A bylo to divné, že jsem ihned pocítil radost nad tím, že jsem zůstal na živu. I začal jsem hned vzpomínati na Maliu a začal jsem osnovali pomstu na Anapunia. Leč s tímto oživnutím krve v mých žilách stoupla také má žízeň desateronásobně a jazyk můj i ústa i hrdlo zdálo se zalepeno pískem jako jazyk toho harpuníka. Když rakev byla vyhozena, zůstal jsem sám na dně lodi. Jeden kokosový ořech skulil se mi mezi nohy a já je nad ním sevřel. Jakmile jsem jej však vylovil, praštil mne Aimoku veslem přes ruku. Viz!«

Zvedl ruku a ukázal dva úplně schromené prsty.

»Neměl jsem času trápiti se svou bolestí, neboť horší věci na mne čekaly. Všichni náčelníci řvali hrůzou. Svržená rakev se nechtěla potopiti. Skákala sem tam na vlnách podle naší lodi. Vítr hnal nás proti vlnám a vlny zase tu rakev proti nám. Ono zasklené okénko bylo obráceno k nám, takže jsme viděn tvář Kahekiliovu. A on se za tím sklem šklebil a zdál se býti zase už živým na onom světě a rozzuřeným na nás, hněvem onoho světa, jako by si chtěl vyliti vztek svůj na nás. Nahoru, dolů, poskakoval tu na vlnách a canoe hnáno bylo ustavičně blíže k němu.

»,Zab ho!‘.Podřež ho!‘ ‚Bodni ho do srdce!‘ Tak pokřikovali náčelníci na Eoppa ve své úzkosti. ‚Do vody s tou bramborovou natí!‘ ‚Ať má alii aspoň půl ryby!‘

»Eoppo, ač kněz, byl rovněž všecek ustrašen, i začal již kolísati při pohledu na Kahekilia, jenž nechtěl se v té haolské rakvi potopiti. Chytl mne za vlasy, srazil mne na kolena a pozvedl nůž, aby mi jej vrazil do srdce. Já jsem se nijak nebránil. Věděl jsem už zase jen, že mám velkou žízeň a před mýma zvlhlýma, přimhouřenýma očima klátil se v písku vyvalený jazyk harpuníkův.

»Nežli však mohl ten nůž dopadnouti a do mne vniknouti, stalo se to, co mi zachránilo život. Akai, nevlastní bratr Governora Bokiho, byl u kormidla a sedě na zádi byl tedy nejblíže té rakvi i tomu mrtvému, jenž se nechtěl potopiti. Byl všecek šílený hrůzou, i hodil koncem svého vesla snaže se odraziti tu zasklenou mrtvolu, jež zdála se býti jako by kouzlem přitahována k naší lodi. Konec vesla zasáhl okénko. Sklo prasklo –«

»A rakev se okamžitě potopila,« vpadl Hardman Pool; »vzduch, jenž byl uvnitř, před rozbitým sklem.«

»Rakev se okamžitě potopila neboť byla tím lodním truhlářem zrobena jako loď,« potvrdil Kumuhana. »A já jenž jsem byl moepu stal jsem se zase člověkem. I zůstal jsem na živu, ač tisíckrát jsem myslil, že už žízní je po mně, než jsme zase dostihli pobřeží Waikiki.

»A tak tedy, ó Kanako Ooleo, kosti Kahekiliovy neleží v královském Mausoleu. Jsou na dně Molokajského průlivu, jestliže dávno už nepřešly v plovoucí klovatinu, nebo se nestaly kostrou korálových útesů. Z lidí jsem já jediný už na živu, jenž viděl kosti Kahekiliovy klesati ke dnu Molokajského průlivu.“

Následovala dlouhá pomlčka, během níž Hardman Pool pohřížil se v hluboké zadumání, zatím co Kumuhana opět a opět si olizoval suché rty. Posléze přerušil mlčení:

»Těch dvanáct dolarů, Kanako Ooleo, na toho osla a starší sedlo s uzdou.«

»Těch dvanáct dolarů dostaneš,« odvětil Pool, podávaje staříkovi půl druhého šesti-dolaru. »Mám ale ve své bedně právě takové sedlo s uzdou, jaké ty potřebuješ, a to ti dám. Za těch devět dolarů pak můžeš si koupiti pěkného osla od paka« (Číňana) »v Kokako, právě včera mi říkal, že tolik stojí.«

A seděli dál. Pool pohřížil se zase v myšlenky a v duchu si opět a opět opakoval tu pohřební píseň starých Maoriň, zejména verš: »Tak zrodil se večerní soumraky a nalézal v něm nekonečnou krásu. Kumuhana zase si ustavičně olizoval rty, dávaje tak znáti, že čeká ještě na něco jiného. Konečně přerušil mlčení.

»Mluvil jsem dlouho, ó Kanako Ooleo. Nemám už v sobě tolik šťáv, jako když jsem byl mlád. Zdá se mi, že opět zmáhá mne taková žízeň, jaká mne trápila při pohledu na jazyk toho harpuníka. Gin s mlékem je výborný, ó Kanako na jazyk, který je tak vyprahlý, jako byl ten harpuníkův.«

Úsměv přelétl tváří Poolovou. Zatleskal, načež přiběhlo zase to malé děvče.

»Přines sklenici ginu s mlékem pro starého Kumuhanu,« nařídil Hardman Pool.

Waikiki na Honolulu, 28. června 1916.

KDYŽ SE ALICE ZPOVÍDALA.

Tato povídka o Alici Akanové je povídka Havajská, ne právě z dnešní doby, přece však ze dnů nedávno minulých, kdy věhlasný kazatel Abel Ah Yo hlásal na Honolulu svoje znovuzrození a přemlouval Alici Akanovou, aby se vyzpovídala. Z čeho však se Alice zpovídala, to týká se mladších dnů dnes žijící generace.

Alici Akanové bylo totiž padesát let, ona začala žíti záhy, a ten život, jejž vedla, byl jak z mládí tak i později velmi pestrý. Co ona věděla, to zasahovalo hluboko do kořenů a základů rodin, obchodu i plantáží. Ona byla živým repositářem nejpřesnější informace, k němuž se advokáti vždy utíkali, ať už ta informace, již sháněli, měla za předmět hranice pozemků, darovací smlouvy, sňatky, narození, odkazy či skandální aféry. Zřídka kdy, neboť dovedla pevně držeti jazyk za zuby, sdělila jim to, co od ní žádali, a kdykoli tak učinila, stalo se to jen tehdy, mělo-li tím býti poslouženo právu a spravedlnosti, a nebyl-li tím nikdo dotčen.

Alice žila už od svého nejútlejšího mládí životem plným růží, zpěvu, vína i tance, a zůstala i v pozdějších létech jeho středem, jsouc majitelkou hulské tančírny. V tomto ovzduší, v němž zákony boží i lidské, jakož i opatrnost z pravidla zůstávají stranou, a kde víno rozvazuje lidské jazyky, nasbírala svoje historické znalosti o věcech, o nichž se jinde neodvažuje nikdo ani šeptati, a jež těžko je uhodnouti. A její přísná diskrétnost se jí znamenitě vyplácela, neboť třeba že každý z jejích vrstevníků věděl, že ona ví vše, přece nikdy nikdo neslyšel od ní ani slova o dobách Kalakanovy loděnice, ani o vysokých návštěvách důstojníků na válečných korábech, ani o diplomatech a ministrech a tajných radách celého světa.

Tak se stalo, že ve svých padesáti létech, napěchovaná historickým dynamitem, jenž v případu výbuchu byl s to otřásti veškerým společenským i obchodním životem souostroví, a stále držíc jazyk pevně za zuby, byla Alice Akanová majitelkou hula-tančírny i ředitelkou sboru tanečnic, jež vydržovala ve své hule pro královská představení, pro luaus (slavnosti), domácí zábavy, intimní hostiny i pro zvědavé turisty. A ve svých padesáti létech nejen že nebyla hubená, nýbrž naopak malá a přitloustlá, po způsobu Polynézských venkovanek, pevné konstituce i zdravé barvy, což slibovalo dosažení značně vysokého věku. Stalo se však právě v jejích padesáti létech, že zapadla jednou, zcela náhodně a z pouhé zvědavosti, do shromáždění Abel Ah Yoových znovuzrozenců.

Ten Abel Yo byl ve své theologii i v řečnickém černokněžnictví osobností právě tak pestrou jako Bálly Sunday. Ve své genealogii byl však ještě mnohem pestřejší, neboť byl z jedné čtvrtiny Portugalec, z jedné čtvrtiny Skot, z jedné čtvrtiny Havajec a z jedné čtvrtiny Číňan. Ten posvátný zápal, jenž v něm háral, byl žhavější, než jak by jej kterýkoli z těch národů, z nichž, on pocházel, sám o sobě byl dovedl vytvořiti. V něm sloučeny byly schytralost i šikovnost, vtip i učenost, lstivost i bezohlednost, vášeň i filosofie, povznášející ideovost i nejsurovější realism všech oněch čtyř tak radikálně se lišících kmenů, jež tvořily složky jeho celkové bytosti.

Pokud šlo o řečnickou akrobatiku, předčil Billyho Sundaye, toho věhlasného mistra slangu¹ a argotu² v jednom jazyku o sto honů, neboť Abel Ah Yo byl živým slovníkem všech možných i nemožných frází a metafor čtyř živých řečí. Následkem své životní promíchaniny měl ve svých čtyřech rodných řečech vždy takový reservoir výrazů po ruce, že by se v něm byly mohly utopiti miriády Billy Sundayů. V této heterogenní lidské slátanině, v tomto beznárodním bastardu par excellence byla nahromaděna nejvystupňovanější genialita všech jeho národních složek, jako chameleón měnil s oslňující efektností methody dle svých vrozených prvků, hned napadaje frontálním útokem, hned zase útoče se strany, a překvapoval i mátl tak duševní homogenitu prostěji založených duší, jež přišly si poslechnouti jeho znovuzrozovací kázání a rozohniti se jeho žárem.

Abel Ah Yo věřil v sebe i ve svou spletitost, a věřil i ve spletitost svého prapodivného názoru, že Bůh je právě tak podoben jemu, jako komukoli z ostatních lidí, neboť není to bůh národní, nýbrž bůh světský, jenž se musí podobati všem kmenům celého věta, i kdyby k vůli tomu musil býti strakatý. A tento názor působil. Číňané, Korejci, Japonci, Havajci, Portorikáni, Rusové, Angličané, Francouzi – příslušnici všech kmenů a národností – klečeli tu svorně vedle sebe, když před nimi rozebíral božství.

Odpadnuv v mladých létech od církve anglikánské, pociťoval Abel Ah Yo po léta trpké výčitky svědomí, že je hříšným Jidášem. Ač v srdci svém hluboce pobožný, zradil přece Pána. Jednal jako ten Jidáš. Jidáš byl zatracen, pročež i on, Abel Ah Yo, měl býti zatracen. On však nechtěl býti zatracen. Způsobem úplně lidským kroutil a svíjel se tedy, aby unikl zatracení. Nadešel den, kdy našel záchranu. Učení, že Jidáš byl zatracen, tak rozumoval, je zcela falešným výkladem Boha, jenž nade vše ostatní miluje spravedlnost. Jidáš byl služebníkem Božím, obzvlášť vyvoleným k tomu, aby provedl nadmíru choulostivou úlohu. Proto Jidáš, vezdy věrný, se stal zrádcem jen z rozkazu božího, i byl tedy světcem. Důsledkem toho on, Abel Ah Yo, se stal světcem právě tímto odpadlictvím od určité náboženské sekty a mohl kdykoli s čistým svědomím předstoupiti před tvář Hospodinovu.

Tato theorie stala se jedním z hlavních pilířů jeho kazatelské činnosti a byla obzvlášť působivou v očišťování svědomí oněch sběhů ode všech možných náboženství, kteří právě tak jako on byli v hloubi duše své zkrušeni tíhou jidášského hříchu. Abelu Ah Yoovi byl celý plán boží právě tak jasným, jako by ho on sám byl vymyslil. Všichni budou na konec spaseni, třeba že to u některých bude trvati déle, a že se dostanou už jen na zadnější místa. Místo každého člověka v tomto koktavém chaosu světa jest již předem určitě vytčeno – rozuměj: nesedne-li si mu na ně dříve někdo jiný, nebo neukáže-li se, že vůbec žádný kolotavý chaos neexistuje. To vše je pouhý strašák bezhlavé fantasie lidské. Přesvědčivě odvážným spádem myšlenek a řeči i živou mluvou lidovou, jež svou nenuceností dovedla zasáhnouti v nejhlubší struny myšlenkového pochodu jeho posluchačů, zahnal z duší jejich ty strašáky, ukázal jim jasný obraz pravé Boží lásky a vrátil jim tak duševní rovnováhu i mír.

Jaké chance tu měla Alice Akanová, ta čistokrevná a homogenní Havajanka, proti tomuto mazanému, demokraticky přibarvenému, ze čtyř plemen pošlému, slangem vyzbrojenému útočníku? On z vlastní zkušenosti znal toho asi právě tolik jako ona o zvrácenosti a hříšnosti života – vždyť býval už jako dítě zpěvákem na lodích plujících mezi Hawaii a Kalifornií, a později byl bar-boyem jak na lodích, tak i ve všech možných pobřežních etablissementech, od Barbary Coast až po Heinie’s Tavern. Dotáhl to až na bar-boye číslo jedna v University-Clubu, odkudž posléze sběhl a vydal se na svoji kazatelskou výpravu.

Tak stalo se, že Alice Akanová, jež zašla sem jen z rozpustilé zvědavosti, zůstala zde klečeti a modlila se k Bohu Abel Ah Yoovu, jenž překvapil její zatvrzelou mysl jako nejshovívavější bůh, o jakém kdy slyšela. Vložila peníze do pokladničky Abela Ah Yoa, zavřela svoji hulskou tančírnu, propustila všechny hulské tanečnice, aby se mohly věnovati životu bohulibějšímu, svlékla se sebe pestrobarevný šat i květinové ozdoby a koupila si bibli.

Byla to doba náboženského zanícení na Honolulu. Bylo to demokratické přiklonění se lidu k Bohu. Vládní i společenské kruhy byly sice rovněž zvány, nikdy však se nedostavily. Jen ta hloupá a pokorná spodina padala zde po způsobu hříšníků na kolena, vyznávala svoje pathologické zatížení a znečištění hříchem, smývala a setřásala se sebe veškeru jeho – tíhu a vycházela pak odtud zase vzpřímena do slunečního jasu, čistá i znovuzrozena Abel Ah Yoovým bohem. Kázání Abel Ah Yoova byla zkrátka čistírnou duší od hříchu a sklíčenosti, tam hříšníci byli zbavováni svého břemene a byla jim vrácena lehkost, spokojenost i zdraví duše.

Alice však nebyla šťastna. Ona nebyla očištěna. Kupovala i rozdávala bible, odváděla ještě více peněz do pokladničky, přizvukovala nadšeně svým mohutným altem při všech hymnech i chorálech, nechtěla se však vyzpovídati. Nadarmo Abel Ah Yo s ní zápasil. Nechtěla padnouti na kolena po způsobu hříšníků a nechtěla vydati svědectví o tom kalu na dně duše své – o špatnostech dobrých přátel z minulých dnů. »Nemňžete sloužiti dvěma pánům najednou,« říkával Abel Ah Yo. »Peklo je plné těch, kteří se o to pokusili. Jednota srdce a čistota srdce musí vám přivoditi mír Boží. Dokud se nevyzpovídáte veřejně zde před celým shromážděním, nemůžete dojiti spasení. Dokud tak neučiníte, budete stále sžírána rakovinou hříchu, již nosíte ve svém nitru.«

S vědeckého stanoviska, třeba že o tom nevěděl a třeba že se sám ustavičně vědě posmíval, měl Abel Ah Yo vlastně pravdu. Nemohla se státi dříve dítětem a nemohla se dříve sluniti v milosti Boží, dokud neočistila duši svou zpovědí ode všech sofismat, jež tížila duši její, jakož i těch, jež sdílela s jinými. Po způsobu protestantském měla očistiti duši svou veřejně. Výsledkem tohoto očištění měla býti spokojenost, klid, štěstí, znovuzrození a nesmrtelnost života.

»Rozhodněte se,« zahřměl na ni Abel Ah Yo. »Buď věrnost Bohu nebo věrnost lidem.« A přece se Alice nemohla rozhodnouti. Příliš dlouho měla ústa zamčena důvěrou lidí v její čestnost. »Vyzpovídám se ze všeho, co mne se týká,« domlouvala se. »Bůh ví, že mám duši těžkou a že bych ji ráda očistila, aby byla zase takovou, jako tenkráte, když jsem byla ještě malým děvčetem v Kaneohe –«

»Veškera zkaženost duše vaší je spojena s dušemi jiných,« zněla neodchylná odpověď Abel Ah Yoova. »Tíží-li vás jaké břemeno, složte je zde. Nemůžete současně nésti své břemeno i býti od něho osvobozena.«

»Budu se každodenně modliti k Bohu, ba budu se modliti několikrát denně,« žadonila. »Chci přiblížiti se k Bohu ponížeností, vzdechy i slzami. Budu často a mnoho přispívati do pokladničky a budu kupovali bible a bible a bible bez konce.«

»A přece se Bůh na vás neusměje,« odvětil hlasatel Boží. »A zůstanete zkrušena a nešťastna, neboť vy nechcete se vyzpovídati ze všech svých hříchů a dokud se nevyzpovídátc ze všech, nemůžete býti zbavena žádného.“

»To obrození je tak těžké,« povzdychla Alice.

»Obrození je vždy těžší než narození.« Abel Ah Yo ji neutěšil ani v nejmenším. »Dokud se nestanete zase děckem…«

»Jestliže kdy k tomu dojde, abych se zpovídala, bude to dlouhá zpověď,« přiznávala se Alice.

»Tím více důvodů, abyste tak učinila.«

Tak uvázla celá ta záležitost na mrtvém bodě; Abel Ah Yo žádal naprosté přimknutí se k Bohu, kdežto Alice Akanová jen flirtovala před branami ráje.

»Jsem jist, že to bude ukrutná zpověď, až Alice jednou spustí.« Tak rozumovali ti pirátští a úctyhodní kamaainové (starousedlíci) jeden přes druhého nad svým Palm-Tree-ginem.

V klubech stala se možnost její zpovědi předmětem každodenní zábavy. Mladší mužská generace oznamovala už předem, že má zamluvena všechna první křesla na její zpověď, kdežto leckterý ze starších pánů kysele se tvářil, nutě se do vtipkování o obrácení se Alice. Ba co více, Alice se rázem stala velmi populární osobou, a to právě u přátel, kteří už třeba dvacet let ani o ni nezavadili.

Jednoho odpoledne, když Alice s biblí v ruce čekala na stanici elektrické pouliční dráhy, nařídil Cyrus Hodge, majitel cukrovaru a známý velmož, svému šoféru, aby u ní zastavil. Po dlouhém pobízení a prošení, během něhož rozplýval se laskavostí, přinutil ji přece, aby si sedla vedle něho do jeho limusiny, a zajel si schválně o tři čtvrti hodiny, aby ji mohl osobně doprovodili do jejího místa určení.

»Jak dobře dělá smutným očím vás zase jednou spatřiti,« jal se hned pochlebovati. »Jak ta léta letí! Ale vypadáte znamenitě! Znáte jistě tajemství, jak uchovati si mládí.«

Alice usmívajíc se opětovala jeho poklony oním královsky štědrým způsobem, jakým se všichni Polynézané vyznamenávají.

»Tak, tak,« vzpomínal si Cyrus Hodge. »Já byl tehdy ještě takový chlapec!«

»Pěkný chlapec!« smála se ona spokojeně.

»A neznal jsem tenkrát, za těch dávno minulých dnů, nic jiného než chlapecké bláznění.«

»Pamatujete se ještě na ten večer, když váš kočí se opil a utekl vám –«

»Pst! Pst!« napomínal ji Hodge. »Ten kočí Jap je dnes universitním profesorem a umí lépe anglicky než my oba dohromady. Zdá se mi ostatně, že je též vyzvědačem ve službách své vlády. Nač bychom mu tedy v něco říkali? Ostatně, já byl tehdy ještě tak mladičký. Pamatujete se…«

»Vaše tvářičky byly tehdy jako ty broskve, jež jsme trhali, aby se do nich nedaly červy,« přisvčdčovala Alice. »Myslím, že vám tehdy ještě stačilo holiti se nanejvýš jednou za týden. Byl jste hezký hoch. Pamatujete se ještě na ten hulský tanec, jejž jsme složili na vaši počest, na tu –«

»Pst! Pst!« zakřikl ji zase. »Vše to už je dávno pohřbeno a zapomenuto. Nechme to raději odpočívati.«

A ona si všimla, že v očích jeho není už nic z oné mladické oduševnělosti, na niž se tak dobře pamatovala. Zrak jeho stal se nyní přísným a vypočítavým, pátrajícím jaksi v jejím nitru po ujištění, že nebude snad chtít oživovati jeho účastenství na té dávno pohřbené minulosti.

»Náboženství je výborná věc pro člověka, který přichází už do let,« vykládal jí jiný starý přítel. Stavěl si právě nádherný dům na Pacific Heights, vedle toho se nedávno po druhé oženil a spěchal právě k parníku, aby přivítal své dvě dcery, jež před několika dny byly promovány na doktorky ve Vassaru. »Máme na stará kolena zapotřebí trochu víry a náboženství, milá Alice. Činí nás to milosrdnějšími a shovívavějšími k pokleskům jiných – zvláště k pokleskům mládí – jiných, když poněkud vybočí z mezí a nevědí ani, co činí.«

Čekal chvíli úzkostlivě.

»Ano,« pravila posléze. »My všichni jsme zrozeni, abychom hřešili, a je těžké uniknouti hříchu. Já však mu unikám, unikám.«

»Nezapomeňte, milá Alice, že já jsem se za oněch dnů mládí choval vždycky slušně. Vy a já, my jsme nikdy nevybočili z mezí.«

»Ani oné noci, když vám bylo jedenadvacet a dával jste ten luau, a trval jste na tom, aby se po každém přípitku rozbilo všechno sklo? Vy jste to ovšem všechno zaplatil.«

»A dobře zaplatil,« ujišťoval již téměř plačky.

»Ovšem, že dobře,« přisvědčila. »Nahradila jsem za ty peníze více než dvojnásobné množství nádobí, než jste ho rozbili, takže jsem při příštím luau mohla vyrukovati se stodvaceti talíři a neměla jsem zapotřebí vypůjčiti si ani jedinou mísu ani sklenici. Lord Mainweather dával ten luau – jistě se na to ještě pamatujete.“

»Byl jsem s ním na lovu divokých kanců v Mana,« potvrdil. »Byla tam celá společnost po čtrnáct dnů. Poslouchejte však, milá Alice, jsem přesvědčen, že ty vaše náboženské obřady jsou velmi dobré, ba ještě více než velmi dobré. Neberte si to ale tak přes příliš do hlavy. A nemusíte také ve zpovědi povídat všechno o mně. Co by si dcery moje pomyslily o tom rozbitém nádobí?«

»Choval jsem k vám vždycky obzvláštní sympathie, drahá Alice,« ujišťoval ji zase jeden tlustý a holohlavý člen senátu.

A jiný zase, starý advokát, jenž už byl dědečkem: »Byli jsme vždy dobrými přáteli, Alice. Pamatujte si, že budete-li někdy potřebovati nějakou právní poradu nebo zastoupení, posloužím vám vždy s největší radostí a úplně zdarma, to k vůli našemu starému přátelství.«

Na štědrý večer navštívil ji jeden bankéř, nesa v ruce ohromné obálky úředního vzhledu, a podávaje jí je vysvětloval:

»Čirou náhodou se stalo, že moji zřízenci při lustrování pozemkových zápisů v Japio Valey přišli tam na hypotéku v obnosu dvou tisíc dolarů, jež pro vás vázla na rýžovištích propachtovaných Ah Chinovi. Vzpomínky moje zaletěly při tom nazpět do dávné minulosti, když jsme všichni byli ještě mladí a bujní – snad někdy až příliš bujní. Srdce mé rozehřálo se při tom vzpomínkou na vás, a tak vám z čistého přátelství přináším zde celou tu záležitost vyřízenu.«

Ani od vlastních svých lidí nebyla Alice za oněch dnů zapomenuta. Dům její stal se Mekkou domorodých mužů i žen, již zpravidla za soumraku vykonávali tu pout k ní, každý pro sebe, přinášejíce vždy nějaké dary – sepie čerstvě nasbírané na skalních útesech, opihisy i limu, koše aligatořích hrušek, praženou kukuřici nejrannější sklizně z větrných krajů Cahu, mangojské švestky i hvězdicová jablka, růžové i královské taro nejjemnějšího druhu, podsvinčata, poi z banánů, plody chlebovníku i humry nachytané časně z rána v Perlové Zátočině. Mary Mendana, žena portugalského konsula, vzpomněla si na ni s pětidolarovou krabicí bonbonů i s mandarinským pláštěm, jenž by byl na trhu jistě pohltil tři čtvrtiny stodolarové bankovky. A Elvira Miyahara Makaena Yin Wapová, žena bohatého čínského dovozce Yina Wapa, přinesla Alici osobně dva celé kusy pravého Filipínského piňa – tkaniva – jakož i dvanáct párů hedvábných punčoch.

Čas ubíhal a Abel Ah Yo zápasil s Alicí o v pravdě kající srdce a Alice zápasila zase sama ve svém nitru o svoji duši, zatím co půl Honolulu buď se zlomyslnou radostí nebo zase s úzkostí hleděla vstříc, jak to asi dopadne. Minul masopust, týden pola i dostihů začal a přešel, a nadešla oslava Čtvrtého Července, než Abelu Ah Yoovi se podařilo pomocí brutální psychologie rozraziti hradbu její váhavosti. Stalo se tak u příležitosti jeho slavné exhorty, jejíž obsah lze shrnou ti a označiti jako Abel Ah Yoovu definici věčnosti. Abel Ah Yo ovšem, právě jako to činíval Billy Sunday, ukradl prostě tu definici. Nikdo však na celém Ostrově to nevěděl a tak jeho sláva jako Obroditele stoupla ještě aspoň o sto procent.

Tak působivým bylo kázání jeho onoho večera, že znova rozohnil velkou část svých obrácenců, takže padali na kolena, lkali po způsobu kajícníků a tísnili se mezi zástupy nových obrácenců roznícených ohněm svatodušního času, mezi nimiž bylo lze spatřiti půl setniny černošských vojínů od dvacátého pátého pluku pěchoty, jenž měl své stanoviště ve městě, dvanáct jezdců od čtvrtého pluku dragounů, již tudy projížděli cestou na Filipíny, tolikéž asi pití oddaných vysloužilců, potápěček z Iwilei a dobrá polovice všech pobřežních povalečů.

Abel Ah Yo maje následkem své rasové složitosti obzvláště vyvinutý smysl pro psychologii a znaje povahu lidskou vůbec skrz na skrz, Alici Akanovou pak zvlášť, věděl, co činí, když onoho pamětihodného večera vykládaje o Bohu, peklu a věčnosti, používal řeči a výrazů, jež byly zvlášť přizpůsobeny chápavosti Alice Akanové. On totiž, zcela náhodou zvěděl o její hlavní slabosti. Jsouc především, jako všechny Polynézanky, ohnivou obdivovatelkou přírody, žila v ustavičné úzkosti před zemětřesením a sopečnými výbuchy. Zdržovala se před léty po nějaký čas na Big Islandu a prožila zde ukrutné živelní pohromy, kdy uprostřed noci sřítila se na ni slaměná střecha chaty, v níž bydlila, kdy viděla, jak Madame Pele (bohyně ohně a sopek) rozlévala žhavou lávu po svazích pohoří Mauna Loa, ničíc rybníky plné ryb i splachujíc žhavým svým jazykem celá stáda dobytka, vesnice i kde jakou lidskou bytost.

Předcházející noci pocítěn byl v Honolulu slabší záchvěv pudy a to již samo sebou uloupilo Alici Akanové spánek. V ranních listech objevila se zpráva, že Mauna Kea, nedaleká to sopka, vykazuje zvýšenou činnost a že ve velké kotlině Kilauejské láva rapidně stoupá. Důsledek toho byl, že při večerním shromáždění Alice, v níž na jedné straně kupily se hrůzy tohoto světa, kdežto na druhé vyvstávaly před ní růžové obrazy věčné blaženosti, zasedla na svém místě v první řadě v náladě velmi nervosní.

Tu vyvstal Abel Ah Yo a vložil prst svůj na nejbolestivější místo její duše. Vyličuje boží přírodu obvyklým způsobem, oživuje však obraz této obvyklé přírody darem svého jazyka i pidginskou angličtinou i pidginskou havajštinou, jal se tu kresliti Boha, jak vyčerpav do dna svoji nekonečnou dobrotu a trpělivost, nařizuje Petrovi, aby uzavřel svoje účty, jak velí Gabrielovi, aby svolal všechny duše k poslednímu soudu a jak hromovým hlasem k nim volá: »Welakahao!«

Toto anthropomorfické božství Abel Ah Yoovo, jež v den zániku světa zahřmí moderním havajsko-anglickým slangem ono Welakahao, bylo typickým obrazem slovních hříček, tohoto slavného obroditele. Welakahao znamená do slova »žhavé železo«. Bylo vytvořeno v Honolulských železárnách mnoha sty zde zaměstnanými Havajci, již chtěli tím naznačiti, že nutno si pospíšiti, neboť železo je už tak rozžhaveno, že třeba se dáti do kování.

»A Bůh zvolá ‚Welakahao‘, den Posledního soudit započne a rychle bude po soudě, neboť Petr je lepším účetním než kterýkoliv z těch, co zaměstnáni jsou ve Waterhouse Trust Company Limited, a co více, knihy jeho jsou správné a spolehlivé.«

Rychle oddělil Abel Ah Yo ovečky od kozlů a zahnal tyto poslednější do pekla.

»A nyní,« otázal se, přecházeje v nejčistší angličtinu, »co je to peklo? Dovolte, drazí přátelé, abych vám aspoň z daleka popsal to, co postihl jsem vlastníma očima již zde na tomto světě z možností pekelných. Byl jsem mladý, téměř ještě hoch, a byl jsem v Hilo. Ráno začalo zemětřesení. Po celý den neustávala se země třásti a chvíti, takže i nejsilnější mužové dostávali mořskou nemoc, a ženy musily se držeti stromů, aby neupadly. I dobytek srážen byl na kolena. Sám viděl jsem, jak se přede mnou svalilo mladé tele. Následovala noc nepopsatelné hrůzy. Celá země byla zmítána jako canoe za Konajské bouře. Jedno dítě bylo rozšlápnuto vlastní svou matkou, jež prchala ze sesouvajícího se domu.

»Nebe nad námi bylo v jednom plameni. Četli jsme v biblích svých při záři nebes vzdor tomu, že tisk byl drobný i pro mladé oči. Ty misionářské bible měly vždy tak drobný tisk. Na padesát mil cesty od nás pukalo to srdce pekla na vrcholcích mohutných hor a chrlilo krvavě rudé, do bílého žáru roztavené kamení směrem k moři. Ten požár nebes nad námi a ty malomocné záchvaty země pod našima nohama, to byl výjev příliš hrozný i příliš majestátní, než aby bylo lze jej slovy vylíčiti. Nebyli jsme s to mysliti na nic jiného, než na tu tenounkou vrstvu země, jež dělila nás od toho věčného žáru a od Boha, k němuž jsme se neustávali modliti, aby nás zachránil. Byly zde vážné a oddané duše, jež pastýřům svým slibovaly ne snad, že dají hubené desátky, nýbrž čtyři pětiny všeho svého majetku, jenom když zůstanou na živu, aby slib svůj mohly splniti.

»Ó, moji přátelé, Bůh nás zachránil. Dříve však nám ukázal předtuchu onoho pekla, jež vychrlí se na nás posledního dne, až On hromovým hlasem zavolá ‚Welakahao!‘ Až bude železo žhavé! Pamatujte na to! Až bude to železo žhavé pro hříšníky!

»Třetího dne, když země se zase uklidnila, vydali jsme se, já a jeden můj přítel, kazatel, odevzdáni do vůle Boží, vzhůru po Mauna Loa, abychom nahlédli do té hrozné kotliny Kilauejské. Zírali jsme do té bezedné propasti do moře ohňů, jež tam dole řvaly a chrlily svoje ohnivé chvosty a jazyky do výše několika set stop, jak to všichni vídáte při ohňostroji vypalovaném při slavnostech Čtvrtého Července, a co chvíli dusili jsme se i omdlévali ohromnými mračny kouře a sirných plynů, jež odtud vystupovaly.

»A to vám pravím, že žádný zbožný křesťan nemohl zříti dolů na tu příšernou scénu, aniž by mu byly ihned nepřipadly na mysl biblické obrazy o propasti pekelné. A věřte mi, pisatelé Nového Zákona nás nikdy nedovedli tak uchvátiti. Já stál tu s očima vytřeštěnýma, zíraje na ty strašlivé obrazy odehrávající se přede mnou, nejsa mocen ani slova a chvěje se na celém těle pod tímto zcela novým a ohromujícím dojmem majestátní moci i hrůzy Všemohoucího Boha – na ty nešťastníky, již byli původci Jeho hněvu, i na jejich nevýslovná muka, jež trpěli za to, že nechtěli se vyzpovídati a smířiti se se Stvořitelem.³

»Myslíte však, přátelé moji, že naši průvodci, ti domorodci ještě tak hluboce tkvící v pověrách pohanských, byli nějak dojati tímto divadlem? Naprosto ne. Ruka ďáblova spočívala na nich. Nevšímajíce si ničeho a nedávajíce se rušiti starali se jediné o svůj oběd, hašteřili se o syrové ryby a natáhli se pak klidně na své rohože a usnuli. Byli to synové ďábla, nechápající krásu, vznešenost a hrůzu tohoto díla Božího. Vy však, k nimž nyní mluvím, vy nejste pohané. Co je to pohan? To je člověk, jenž vyznačuje se tupou bezcitností vůči každé vznešené myšlence i vůči každému vznešenému vzrušení. Chcete-li vzbudit i jeho pozornost, nesmíte ukazovati mu propasti pekelné. Musíte mu nabídnouti tykev plnou piňa a syrovou rybu, nebo pozvati ho na nějaký surový, divoký a smyslný sport. O, moji přátelé drazí, jak ztraceni jsou tito ubožáci pro vše, co povznáší nesmrtelnou duši! My dva však, onen kazatel a já, zarmouceni v srdcích svých zírali jsme dolů do pekel. Ba věru, přátelé drazí, bylo to peklo, ono peklo, jak vylíčeno je v Písmě Svatém, ono peklo věčných muk pro ty nehodné…«

Alice Akanové zmocnil se hysterický záchvat hrůzy. Vyrážela ze sebe nesouvisle: »O, Bože, jsem ochotna obětovati Tobě devět desetin celého svého majetku, ba chci Ti obětovati vše! Dám i ty dva kusy piňa-tkaniny i ten mandarinský plášť i celý ten tucet hedvábných punčoch…«

Po chvíli se zase uklidnila i byla s to dále naslouchati. Abel Ah Yo rozvíjel dále svoji slavnou definici věčnosti.

»Věčnost je dlouhá doba, drazí přátelé. Bůh žije, a žije proto uvnitř věčnosti. A Bůh je velmi starý. Žár pekelný je právě tak starý a věčný jako Bůh. Jakž jinak bylo by možno, aby věcně trvalo trápení oněch hříšníků, jež zavrhne Bůh o Posledním soudě, aby byli páleni na vždy po všechny věky věčnosti? Přátelé drazí, mozky vaše jsou příliš malé, než aby dovedly pechopiti věčnost. Mně však je z Milosti Boží dopřáno, abych vám aspoň poněkud vysvětlil zcela nepatrný kousek věčnosti.

»Na pobřežích Waikiki je mnoho zrnek písku, tolik jako hvězd na nebi, ba více ještě. Nikdo ze smrtelníků nedovede jich sečísti. Kdyby měl k tomu miliony životů, musil by žádati ještě o další. Představme si nyní malého, chromého, starého minoha« (ptáčka) »s přeraženým křídlem, jenž už nemůže lítati. Ve Waikiki vezme ten minoh, jenž už nemůže lítati, jedno zrnko písku do zobáčku a skáče s ním po celý den a po mnoho dní, až doskáče k Perlovému zálivu a spustí tam zrnéčko do moře. Pak skáče zase nazpět po celý den i po mnoho dní do Waikiki pro jiné zrnéčko písku. A zase skáče a skáče celou tu cestu do Perlového zálivu. Tak to dělá po celá léta, po celá století, po celá sta i tisíce století, až konečně nezůstane ani jediné zrnko písku na pobřeží Waikiki a Perlová zátočina se naplní zemí a na ní budou vyrůstati kokosové palmy i ananasy. Leč ani pak, přátelé drazí, nevzejde slunko nad pokraj pekelné noci.«

Zde, pod touto zdrcující ranou tak náhle vystupňované vrcholnosti, nejsouc s to odolati té prostotě a objektivnosti tak mistrně podané představy nepatrného drobtu věčnosti, sřítila a rozplynula se duševní odolnost Alice Akanové. Vztyčila se náhle, pak zavrávorala a shroutila se na kolena po způsobu kajícných hříšníků. Abel Ah Yo neskončil už svoje kázání, jsa však od přírody nadán uměním vyčisti přesně psychologii davu, vycítil okamžitě žár svatodušního zanícení, jímž zmítáno bylo jeho posluchačstvo. Dal znamení svým zpěvákům, aby zapěli hymnus znovuzrození, sám pak sestoupil dolů a prošel zástupem černošských vojáků, hulákajících »alelujá«, k Alici Akanové. A než ještě začalo se to všeobecné nadšení utišovali, vrhlo se devět desetin celého jeho shromáždění i všichni jeho obrácenci na kolena, modlíce se a hlasitě vyznávajíce všechny svoje hříchy i poklesky.

Téměř současně dostihla do Pacifického i do Universitního Klubu telefonická zpráva, že Alice se konečně zpovídá, a poprvé přihnali se tu do Abel Ah Yoova obrodného shromáždění lidé vznešeného rodu i vysokých hodností ve svých soukromých automobilech i v autodrožkách. Prvním z těch příchozích naskytl se podivný pohled na Havajce, Číňany i všechny ty pestré míšeniny havajské tavírny lidských ras, na muže i ženy, vytrácející se a plížící se ven všemi východy Abel Ah Yoova svatostánku. Ti však, co odtud prchali, byli většinou muži, kdežto ti, kteří zůstali uvnitř, viseli s lačnou chtivostí na rtech Alice Akanové. Nikdy nebylo dosud po celé Pacifické oblasti, od severu k jihu, od východu k západu, vyznáno veřejně tolik strašných a zvrhlých hříchů, jako jich vyznávala nyní Alice Akanová, tato kající se Phryne Honolulská.

»Hu!« zaslechli první příchozí jak zvolala, odlehčivši již paměti své od větší části těch menších a odpustitelnějších poklesků. »Vy myslíte, že tento muž, Stephan Makekau, je synem Mojžíše Makekaua a Minnie Ah Lingové a že má zákonné právo na oněch dvě stě osm dolarů, jež pobírá měsíčně od firmy Parke Richards Limited jako nájem z rybníků Bill Kongských v Anamu? Ne, není tomu tak. Stephan Makekau není synem Mojžíšovým. Je to syn Aarona Kamy a Tillie Naonové. Byl dán darem, jako schovanec Aaronem a Tillií Mojžíšovi a Minnii. Já to vím. Mojžíš a Minnie i Aaron Tillie jsou již mrtvi. Nicméně mohu to dokázati. Stará Mrs. Poepoe je dosud živa. Byla jsem při tom, když se Stephen narodil, a jednou v noci, když mu byly asi dva měsíce, nesla jsem ho sama jako dar Mojžíšovi a Minnii, a stará Mrs. Poepoe mi svítila na cestu. Toto tajemství bylo jedním z mých hříchů. Zabraňovalo mi přístup k Bohu. Nyní jsem ho zbavena. Mladý Archic Makekau, jenž sbírá podíly pro Gas Company, odpoledne hrává base-ball a pije příliš mnoho ginu, měl by každého prvního dostávat i od firmy Parke Richards Limited oněch dvě stě osm dolarů. On by je probil v ginu a v automobilech. Stephan je hodný člověk. Archie není hodný. Je to také lhář, byl už dvakráte trestán a před tím byl už držán v polepšovně. Nicméně Bůh žádá pravdu a Archie dostane ty peníze a použije jich ke špatnostem.«

A takovýmto způsobem řádila Alice dále ve vzpomínkách svého dlouhého a pestrého života. Ženy zapomínaly, že jsou ve svatyni, a mužové také, a obličeje rudly jim vášní, když po prvé zvídali tu o dávno pochovaných tajemstvích svých drahých polovic.

»Kanceláře advokátů budou zítra natřískány,« zašeptal Colonelu Stiltonovi do ucha Mac Ilwaine, náčelník detektivů, když byl dlouho naslouchal a nashromáždil mnoho užitečného materiálu pro svoje řemeslo.

Colonel Stilton ušklíbl se na znamení souhlasu, náčelníku detektivů však neušel stín neklidu, jenž mu při tom přelétl po tváři.

»Zde v Honolulu žije bankéř. Všichni znáte jeho jméno. Těší se všeobecné vážnosti i vysokému společenskému postavení, což obé vděčí své ženě. Má velký majetek v General Plantations i v Inter Islandu.«

Mac Ilwaine poznával vybarvující se obraz a potlačil úsměv deroucí se mu na rty.

»Jmenuje se Colonel Stilton. O posledním štědrém večeru přišel ke mně s velkým darem alohy (milosti) a vyplatil mi pohledávku váznoucí na pozemcích v Japio Valley v celkovém obnosu dvou tisíc dolarů. A proč se přihnal s tak bohatou alohou ke mně? Já vám to povím…«

A vyprávěla vše vrhajíc jasné světlo na dávné obchodní převody a politické čachry, jež od počátku skryty byl ve tmách.

»Také toto,« končila Alice tuto episodu, »tížilo ode dávna moje svědomí a vzdalovalo mne od Boha.

»Harold Miles byl toho času presidentem Senátu. Hned za týden koupil si tři podíly Perlového přístavu, dal si znovu natříti svůj Honolulský dům a splatil všechny své dluhy v klubech. Dále tu byl Ramsayský dům v Honokiki, jenž odkázán byl chudině pod tou podmínkou, že ho vláda dá znovuzříditi. Kdyby však vláda do dvou let nezačala s opravami, pak měl přejiti na Ramsayovy dědice, jež starý Ramsay nenáviděl jako jed. Vzdor tomu přešel ten dům přece na jeho dědice. Jejich advokátem byl totiž Charky Middleton a ten mne přemluvil, abych mu pomohla a vyjednala celou tu záležitost se členy vlády. Ti se jmenovali…« Šest jmen příslušníků obou táborů vyslovila tu Alice a dodala: »Možná, že si pak všichni dali znovu natříti svoje domy. Dnes po prvé jsem o tom mluvila. Je mi nyní mnohem lehčeji u srdce. To vše bylo zakryto před Bohem štítem nových domovních nátěrů. Dále je tu Harrv Wether. Byl toho času členem Senátu. Každý o něm vyprávěl hanebné věci i nebyl vícekráte již zvolen. A přece dům jeho nebyl znovu natírán. Byl to počestný muž. Do dnes nemá dům jeho nového nátěru, jak každému z vás je známo.

»Dále tu byl jim Lokendamper. Ten má špatné srdce. Slyšela jsem ho teprve minulý týden se zpovídati, právě zde u přítomnosti vás všech. On nevyzpovídal se ze všeho a lhal Bohu. Já nelhu Bohu. Je to hrozné vyznání, jež tu skládám, vyznávám ale vše. Azalea Akau, ta jež tu sedí přímo nade mnou, je jeho ženou. Avšak Lizzie Lokendamperová je jeho legitimní ženou. Už mnoho let chová velkou alohu pro Azaleu. Vy myslíte, že její strýc, jenž se odstěhoval do Kalifornie a tam zemřel, zanechal jí oněch dva tisíce pět set, jež dostala? Její strýc tak neučinil. Já to vím. Její strýc zemřel v Kalifornii úplně na mizině, a Jim Lokendamper poslal tam osmnáct dolarů na vypravení jeho pohřbu. Jim Lokendamper měl však pozemek v Kohale, jejž byl zdědil po sestře své matky. Lizie, jeho legitimní manželka, o tom nevěděla. Prodal tedy onen pozemek Kohala Ditch Companii a dal těch pětadvacet set dolarů Azalee Akauové –«

V tom povstala Lizzie, ona legitimní žena, jako dlouho spoutaná fúrie, a na místě na svého manžela, jenž zatím byl uprchl, vrhla se zuby nehty na Azaleu.

»Počkej, Lizzie Lokendamperová!« zvolala Alice. »Já mám mnoho z tvých hříchů na srdci a také nějaké nové domovní nátěry…«

A když skončila svoje vypravování o tom, z čeho si Lizzie dala nově natříti dům, vyskočila zase Azalea a začala zuřiti.

»Zadrž, Azaleo Akauová. Ulevím nyní také srdci svému na tvůj účet. Zde nejde o žádný nově natřený dům. To platil vždy Jim. Je to tvoje nová koupací vana i nový vodovod, jež mne tolik tíží…«

A horší a horší věci vyprávěla Alice Akanová o všech možných lidech z nejvyšších obchodních, finančních i společenských kruhů i z prostého měšťanstva. Nikdo nebyl příliš vznešený ani příliš nepatrný, aby jí mohl uniknouti. Až do dvou hodin z rána zpovídala se tak Alice Akanová před namačkaným posluchačstvcm, jež do posledního místečka naplňovalo svatyni, a do podrobná vyličovala všechny špatnosti, jež znala o té společnosti, s níž žila po celý svůj život v nejintimnějších stycích. Když již končila, vzpomněla si ještě na něco.

»Hu!« povzdychla. »Předešlý týden odevzdala jsem jeden los v ceně osmi set dolarů kursovní hodnoty Abelu Ah Yoovi, aby zaplatil běžné útraty a zbytek mi započetl k dobru v nebeských knihách Petrových. Odkud jsem dostala ten los? Vy všichni myslíte, že Air. Fleming Jason je hodný člověk. V duši jeho je více bahna, než ho bylo při vchodu do Perlových zálivů, než vláda Spojených Států vyčistila ten kanál. Má nyní těžkou ledvinovou chorobu, je to však soud Boží a on zahyne bídně. Mr. Fleming Jason daroval mi ten los před dvaadvaceti léty, kdy jeho kursovní hodnota obnášela třicet pět dolarů. Myslíte snad, že mi ho dal proto, že měl ke mně velkou alohu? I kdepak, on nechoval pro nic alohu ve svém nitru než pro dolary.

Poslyšte tedy: Mr. Fleming Jason mne svedl k velkému hříchu. Když Frank Lomiloli byl u mne již úplně zpit ginem, za nějž mi byl Mr. Fleming Jason předem zaplatil pětinásobný obnos, donutila jsem Franka Limolia, aby se podepsal na smlouvu, jíž prodal svoje městské pozemky za sto dolarů. Měli tehdy cenu aspoň šesti set dolarů. Dnes stojí aspoň dvacet tisíc. Snad byste rádi věděli, které to pozemky byly? Povím vám to a ulevím tak srdci svému. Leží na King Streetu, tam kde dnes stojí Come Again Saloon, garáže Japanese Taxicab Company, instalateurský závod firmy Smith & Wilson, jakož i Ambrosia Ice Cream Parlous se dvěma poschodími velkého Addison Lodging Housu. Všechna ta stavení byla ze dřeva a byla vždy velmi pěkně natřena. Právě včera je začali natírati znova. Tento nátěr však nebude už státi mezi mnou a Bohem. Nyní už nestojí vůbec žádné hrnce barev mezi mnou a mou cestou do nebes.«

Ranní i večerní listy měly následujícího dne nepřehledné sloupce zpráv o této největší události posledních let. Honolulu pak z pola se usmívalo, z pola se durdilo nad těmi zprávami, často dost neomaleně ještě přeháněnými, jež kolovaly všude, kdekoli dva Honolulané se potkali.

»Naší největší chybou bylo,« rozumoval Colonel Stilton v klubu, »že jsme hned s počátku neutvořili záchranný výbor, jenž by byl bděl nad duší Alicinou.«

Bob Criston, jeden z mladších ostrovanů, propukl pak v tak neslušný a hlasitý smích, že byl vyzván, aby vysvětlil, co to má znamenati.

»Ó, nic zvláštního,“ zněla odpověď. »Slyšel jsem cestou sem, že starý John Ward byl právě zatčen pro opilost, nezřízený život a urážku stráže. Nyní Abel Ah Yo pročesává policejní vězení. Jeho nejmilejším zaměstnáním je loviti duše chronických alkoholiků.«

Colonel Stilton pohlédl na Laska Finnestona a oba společně zase na Garyho Wilkinsona. Ten pak zase pohlédl na ně.

»Ten starý pobřežní lupič!« zvolal Lask Finneston. »Ten spustlý, starý opilec. Zapomněl jsem už docela, že je dosud na živu. Ten se báječně drží. Byl v celém svém živobytí jen jedinkrát střízliv, a to tenkrát, když se s ním ztroskotala loď, a on musil bůh ví jak dlouho plavati v moři. Však on se také vyznal v každé čertovině! Musí mu jistě táhnout už na osmdesátku.«

»Nemá již daleko do ní,« přisvědčil Bob Cristy. »Stále ještě provozuje pobřežní pirátství a propije každý cent, jenž se mu dostane do ruky. Vzdor tomu má všech pět dobře pohromadě, až na to, že musí používati skel, chce-li čísti. Má také znamenitou paměť. No, Pán Bůh s námi, dostane-li ho Abel Ah Yo do svých drápů…«

Gary Wilkinson si hlasitě odkašlal, než začal mluviti.

»Máme zde toho velkého, starého muže,« pravil. »Je to pamětník dob dávno již zapomenutých. Málo již žije dnes takových typických postav, jakou je on. Je to starý pionýr. Je to pravý kamaaina« (starý veterán). »Stojí tu bez pomoci a na stará kolena ocitl se v rukou policie! Měli bychom něco pro něj učiniti v uznání jeho yeomanských zásluh o Hawaii. Jeho starým domovem je, jak náhodou je mi známo, Sag Harbour. Neviděl ho již po více než půl století. Proč neměl by býti zítra ráno překvapen zprávou, že má zaplacenu policejní pokutu, jízdní lístek do Sag Harbouru a řekněme obnos, jejž asi bude potřebovati na jednoroční cestu po moři? Proponuji zřízení pomocného výboru, do něhož navrhuji za členy Colonela Stiltona, Laska Finnestona a… a sebe. Pokud jde o místo předsedy, kdož lépe by se k tomu hodil než Lask Finneston, jenž znal tak výborně toho starého pána za mladých dob? Ježto není námitek, pověřuji Laská Finnestona úřadem předsedy výboru a žádám ho, aby vybral a věnoval potřebné peníze na zaplacení policejní pokuty a hrazení výloh spojených s jednoroční cestou po moři pro toho výborného pionýra, Johna Warda, v uznání jeho dlouholetého věnování všech životních sil na vybudování Hawaii.«

Neozval se ani jediný hlas odporu.

»Výbor odebéře se nyní k tajnému zasedání,« prohlásil Lask Finneston vstávaje a ubíraje se do knihovny.

Glen Ellen v Kalifornii, 30. srpna 1916.

Poznámky

[←1]

lidová řeč

[←2]

apačská hantýrka

[←3]

Viz bibble, dějiny Sandwichských ostrovů.