LACINÉ VYDÁNÍ SPISŮ JACKA LONDONA.

21.

JACK LONDON:

SRDCE TŘÍ

(HEARTS OF THREE.)

DLE AMERICKÉHO ORIGINÁLU PŘELOŽILA

MARIE MAŠKOVÁ.

Autorisované vydání.

1923

NAKLADATEL B. KOČÍ, KNIHKUPEC,PRAHA I., MASARYKOVO NÁBŘ. 14.

Tiskem Jos. B. Zápotočného v Rokycanech. – 1120

PŘEDMLUVA.

Myslím, že mi čtenář odpustí, že začínám tuto předmluvu vychloubáním. Pravda, toto vypravování jest pro mne jubileem. Současně s jeho dokončením slavím svoje čtyřicáté narozeniny a vydání padesáté knihy za šestnáct let své spisovatelské činnosti, jakož i nové životní období. »Srdce tří« jest pro mne tímto obdobím. Jsem si jist, že nikdy nic podobného již opět nenapíši. Ale na konec nemám žádných výčitek svědomí, prohlašuji-li, že jsem pyšný na tento spis. A nyní upozorňuji čtenáře, který má rád přímý děj románu, aby přeskočil zbytek této chlubivé předmluvy a pustil se přímo do vypravování a pak mi sdělil, zda toto čtení není příliš rozvláčné.

Ti, kteří jsou zvědavější, dovoltež mi, abych jim podal další vysvětlení. Se vzrůstem biografů po celém světě a s jejich napínavým a velice zábavným obsahem počaly se vyčerpávati zásoby románových zápletek a historek vesměs vymyšlených. V jediném roce jedna čilá společnost s celou smečkou ředitelů jest s to zfilmovati celou literární životní práci Shakespearovu, Balzacovu, Dickensovu, Scottovu, Zolovu, Tolstého a celých tuctů méně plodných spisovatelů.

Protože pak takových společností, které vyrábějí filmové obrazy, jest několik set, můžeme si snadno představiti, že za krátkou dobu octly se tyto podniky tváří v tvář před otázkou nedostatku filmové nezpracované látky, z níž jsou filmové pohyblivé obrazy tvořeny.

Filmové právo ke všem románům, kratším povídkám a divadelním hrám, které dosud byly chráněny autorským právem, bylo již před tím zakoupeno nebo zamluveno a ostatní nezpracovaná látka spisů, jichž autorské právo zaniklo, byla vybrakovaná tak rychle, jako když námořníci přistanou u místa, kde chtějí hledati zlatá zrna. Tisíce skladatelů filmových scén – či spíše řečeno celé jejich desetitisíce – neboť žádný o sobě nemyslí (ať jsou to muži, ženy nebo děti), že by nemohl skládati některou z těchto scén – tedy desetitisíce písařů filmových obrazů vyloupilo celou literaturu (ať si byla podrobena autorské ochraně čili nic) a vybralo celé náklady knih téměř horkých od tiskařského lisu, aby urvali nějakou novou scénu nebo román, který sepsali jejich bratři – spisovatelé.

Mimochodem připomínám, že nutno zdůrazniti tu okolnost, že děj mého románu, ačkoliv jest novodobý, odehrává se v době předcházející oné, kdy pisatelé pro film stali se váženými ve dnech, kdy pracovali přes čas pro vydřiduchy - ředitele za patnáct, nejvýše dvacet dolarů týdně aneb z volné ruky nabízeli svoje zboží od deseti do dvaceti dolarů za jeden kus, nebo kdy byli nuceni dávati své dílo z polovice na dluh anebo se jim jejich kradené zboží kradlo dále od jejich stejně bezohledných a nestydatých kamarádů, jako byli oni, a kteří stejně otročili za týdenní plat. Avšak dnes, kdy neuplynulo tolik času od oné doby, znám pisatele biografních prací, kteří mají svá tři auta, dva šoféry, posílají svoje děti do nejvybranějších škol a dodnes se stápějí v penězích.

Pisatelé těchto scén stoupli nyní v ceně a jsou hledáni hlavně proto, že nastal nedostatek v nezpracované látce. Shledali, že jest po nich poptávka, že se s nimi jedná uctivě, že jsou lépe odměňováni a následkem toho počali žíti ve vyšším stupni pohodlí. Jedním zjevem této nové poptávky po látce byla snaha, aby získali pro svou práci známé autory. Nebylo však žádné záruky pro to, že by ten, kdož dovedl napsati celou řadu románů, dovedl také dobře skládati dobré filmové scény. Právě naopak, velmi brzo bylo objeveno, že nejjistější záruku na propadnutí v biografickém snímku má ten, kdo dosáhl rekordu v úspěšném psaní románů.

Avšak výrobci biografických scén nijak nelenili. Byla zde dělba práce. Někteří z nich spojili se s mohutnými organisacemi novinářskými anebo, jako v případě »Srdce tří«, učinili pravý opak, dali si od nejnadanějších výrobců filmových obrazů, kteří by nedovedli sami napsati ani jednu povídku, složiti film, který zase naopak převedli pomocí spisovatelů románů, kteří by neměli schopnosti napsati filmové scény, filmy do románů.

Přijde na příklad jakýsi Mr. Charles Goddard k Jackovi Londonovi a řekne mu: Sešli se čas, místo a lidé, to jest vyrabitelé filmů, noviny a kapitál, vše jest připraveno: pojďte a spojte se také vy s námi! A my s nimi jdeme! Výsledek: »Srdce tří«. Kdybych tvrdil, že Mr. Goddard byl zodpověden za »Paulinina nebezpečí«, »Elainova pátrání«, »Bohyně« a »Jak se stal Quik Willingford bohatým«, celých to filmových epoch, nebylo by zde ani otázky, zda by jeho sláva mohla ještě více stoupnouti. Také jméno naší nynější hrdinky, Leoncie, povstalo dle jeho nápadů.

Na farmě v »Měsíčním údolí« několik prvních episod sepsal on sám. Psal však rychleji než já a tak dokončil svých patnáct episod o celé týdny dříve, nežli já. Nedejte se však oklamati slovem »episoda«. První episoda pokrývá na tři tisíce stop filmu. Z následujících čtrnácti episod pokrývá každá dva tisíce stop filmu. Každá episoda obsahuje pak kolem devadesáti scén, což dělá dohromady asi na třináct set scén. Nicméně pracovali jsme oba současně, každý na své uložené práci. Já nemohl nikdy tušiti napřed, co se má státi v nejbližší aneb v celém tuctu následujících kapitol, protože jsem to sám nevěděl. Ani mr. Goddard to nevěděl napřed. Nevyhnutelný výsledek toho byl, že »Srdce tří« nemělo pevné páteře, ačkoliv jsem byl v ději jistě zcela důsledným.

Představte si moje překvapení zde dole na Hawai, když se zde potím s vypracováním desáté episody a dostanu najednou od mr. Goddarda z New Yorku popis scény ku čtrnácté episodě a nahlédnuv do ní, shledávám, že můj hrdina oženil se tam s nepravou ženou! A podle mého plánu bylo třeba již jen jediné episody, v níž bych byl falešnou ženu nechal »jeti po svém« a byl bych svého hrdinu oženil s jeho pravou ženou. Pro všechen případ račte nahlédnouti do poslední kapitoly patnácté episody. Přítel mr. Goddard dokáže, jak na to.

Neboť mr. Goddard jest mistrem v ději a pán nad rychlostí. Děj mu nedělá těžké hlavy. »Seznam dějů!« řekne klidně při sestavování děje filmovému herci, hrajícímu obraz. »Smutně,« rozkáže, nebo »starostlivě« nebo »úzkostlivě« anebo »vzbuzovati sympatie« nebo »úmysl vražditi«, anebo »úmysly sebevražedné«. To jest všechno. To také musí býti vše, neboť jak jinak by byl s to, dokončiti své dílo třinácti set scén?

Ale představte si mne, ubohého tvora, který nemůže užíti talismanu »»Seznam!«, ale jenž musí zdlouhavě popisovati – a nemůže se tomu vyhnouti – všechny ony nálady a výrazy, které mr. Goddard vytváří zcela lehce. Zajisté Dickens nedělal si z toho nic, když spotřeboval tisíc nebo i více slov, popisuje a jemně vyličuje bolesti nějakého zvláštního dojmu anebo význačné osoby. Avšak mr. Goddard řekne jenom »dle seznamu!« a otroci kinoaparátu poslechnou.

A děj! Napsal jsem za svého života již mnoho dobrodružných románů, avšak v žádném jsem nenahromadil tolik děje, co jest obsaženo v »Srdci tří«.

Avšak nyní vím, proč filmové obrazy jsou tak populární. Nyní teprve vím, proč pánové »Barnesové z New Yorku« a »Potterové z Texasu« prodávají miliony filmových otisků. Nyní jest mi známo, proč hloupá řeč, hodně nadmutá, více působí na voliče, než nejjemnější a nejkrásnější čin anebo myšlenka státníkova. Byla to zajímavá zkušenost, tahle přeměna Goddardova filmu v román. Ozářilo to silným světlem, dalo mi to základní linie a osvětlilo křižovatky a moje zastaralé názory sociologického generalisování. Při spisování tohoto dobrodružství pochopil jsem smýšlení davu mnohem důkladněji, nežli jsem myslel, že jsem mu porozuměl před tím a utvrdila se ve mne mnohem dokonaleji nežli dříve grafická jistota, že demagogií získáváme si hlasu davu tím, že_ovládneme jeho myšlenky. Musilo by mne to překvapiti, kdyby tato kniha nebyla rychle rozprodána. (Mr. Goddard by řekl: »překvapený obličej!« nebo »výraz rozsáhlého rozprodeje!«).

Je-li toto dobrodružství »Srdce tří« mou spoluprací, pak jsem na to hrd. Avšak běda! – bojím se, že mr. Goddard musí v tom případě býti spolupracovníkem v milionu jiných dějů. Neřekli jsme si nikdy ani slova, ani jediného důvodu a neměli jsme spolu žádné rozmluvy. Avšak pak musím já býti klenotem spolupracovníka! Nenechal-li jsem ho bez jediného zašeptání, reptání nebo posuňku lítosti »registrovati« celých patnáct episod filmu, třináct set výstupů a třicet jeden tisíc stop filmu, ačkoliv moje románové zpracování má pouze sto jedenáct tisíc slov? Právě proto nyní, když jsem ukončil toto dílo, přál bych si, aby zůstalo vůbec nenapsáno; nebo bylo by rozumné, abych je přečetl znova a seznal, není-li příliš rozvláčné. Jsem zvědav, zjistím-li to. Ano, byl bych na to velmi zvědav.

Waikiki, Hawaii, 23. března 1916.

Jack London.

Záda k zádům, ke stožáru!

Toužíte po zlatu, jmění?
Slyšte, plavci, moji píseň!
Hle, jak oceán zub cení:
zlato hltá jeho jícen.

Sbor:

Vítr řve, moře se vzpíná,
ďábel sám nás drží v spáru:
všechno mužstvo píseň hřímá:
Záda k zádům! Ke stožáru!

Sem dýky, sem pistol třesknou,
našim budiž ten dnešní den!
Děla z boků nechť již blesknou,
čepel nožů z pochev již ven!

Sbor:

Vítr řve, moře se vzpíná,
ďábel sám nás drží v spáru:
všechno mužstvo píseň hřímá:
Záda k zádům! Ke stožáru!

Bouře zuří, vichr vzdychá,
vydatná dnes bude loupež.
»Kapitáne, buď již zticha!
Ve své krvi dnes se skoupeš!«

Sbor:

Vítr řve, moře se vzpíná,
ďábel sám nás drží v spáru:
všechno mužstvo píseň hřímá:
Záda k zádům! Ke stožáru!

Loď jest naše, vzhůru na ni!
Jali jsme ji mžikem oka!
Statné bylo naše klání:
padlé vržte v chřtán žraloka.

Sbor:

Vítr řve, moře se vzpíná,
ďábel sám nás drží v spáru:
všechno mužstvo píseň hřímá:
Záda k zádům! Ke stožáru!

George Sterling.

Kapitola I.

Jedna událost hnala se za druhou na Francise Morgana onoho rána pozdního jara. Pakliže někdy nějaký muž byl z klidných chvil života rázem vržen do drsného, krvavého dramatu a tragedie z primitivního a klidného melodramatu svých citů a vášní latinského Nového světa, pak tímto mužem byl Francis Morgan a Osud stál bezprostředně za ním.

Žil zcela líně a beze vší zvědavosti vůči tomu, co se děje ve světě a co v něm bouří; sám vlastně nedbal ani o sebe. Poslední noc strávená při bridge¹ přiměla ho, že pozdě vstával. Pozdní snídání sestávající z ovoce a pečiva zdrželo ho od obvyklé cesty do knihovny – do jednoduše, avšak elegantně zařízeného pokoje, z něhož jeho otec až do poslední chvíle řídil svoje rozsáhlé a složité obchody.

»Parkere!« pravil ke sluhovi, který již dříve sloužil u jeho otce. »Zpozoroval jsi někdy v posledních dnech znamení tloustnutí na R. H. M.?«

»Oh, nikoliv, sire!« odvětil sluha, navyklý na povinnou uctivost vycvičeného sluhy, již však doprovázel bezděčným pohledem, měřícím vypěstěné tělesné krásné tvary mladého muže. »Váš otec, sire, nikdy nepozbyl své štíhlosti. Jeho postava byla vždy stejná: se širokými rameny, silná v prsou, mohutná v těle, avšak při tom štíhlá, stále štíhlá v bocích. Když byl vysvlečen, sire, a koupal se, jeho tělo by zahanbilo většinu mladých mužů v našem městě. On také vždy mu věnoval péči. Cvičíval v posteli, sire. Půl hodiny každého rána. Nic ho od toho nezdrželo. Říkával, že to jest jeho modlitba.«

»Ano, byla to krásná mužská postava!« odvětil líně mladý muž, dívaje se při tom na klepadlo telegrafu a na několik telefonů, které zde jeho otec zařídil.

»To také bylo.« Přisvědčoval Parker kvapně. »Byl štíhlý, vypadal aristokraticky, přes svou ramenatost, silné končetiny a prsa. A vy jste to zdědil po něm, sire, jenom že v ušlechtilejších rysech!«

Mladý Francis Morgan, dědic mnoha milionů jako svalů, rozložil se na záda s pocitem slasti ve velké, kožené křeslo, roztáhl své nohy jako mohutný lev ze zvěřince, který hýří silou a přelétl úvodní článek ranních novin, v němž byla zpráva o novém zemětřesení v Culebra Cutu v Panamě.

»Kdybych nevěděl, že my Morganové nemáme k tomu náklonnost,« zíval, »byl bych již hodně tlustý při tomhle způsobu života… Nikoliv, Parkere?«

Starý sluha, kterýž opomenul ihned odpověděti, trhl sebou při tomto náhlém přerušení mlčení pánovou otázkou.

»Ó ano, sire,« zvolal rychle. »Myslím totiž, že ne, sire. Jste právě v nejlepším stavu.«

»Nikoliv, za živého Boha!« ujišťoval ho jinoch. »Nezačínám sice tloustnouti, avšak vzrůstá ve mně jaksi nechuť k životu… Eh, Parkere?«

»Ano, sire! Vlastně ne, sire; nikoliv, myslím, že ne, pane! Jste stále týž, jako když jste se vrátil domů z koleje před třemi roky.«

»A začal jsem lenošiti z povolání,« rozesmál se Francis. »Parkere!«

Parker napnul živě pozornost. Jeho pán chvíli sám u sebe těžce uvažoval, jakoby se jednalo o nějaký problém hluboké důležitosti, probíraje se při tom v pichlavých konečcích malého kartáčku kníru, který mu počínal vyrážeti na hořením rtu.

»Pojedu chytati ryby.«

»Ano, pane!«

»Přikázal jsem, aby mi bylo posláno několik prutů – buď tak laskav, sestav je a přines mně je sem nahoru! Mou myslí probíhá myšlenka, že potřebuji ke svému zotavení dva týdny pobytu v lesích. Kdybych tak neučinil, budu se zde jistě neustále váleti svým tělem a udělám ostudu celému rodinnému kmenu. Pamatuješ se na sira Henryho? Na toho starého originálního sira Henryho, mořského loupežníka a starého práče?«

»Ano, sire – četl jsem o něm!«

Parker stál mezi dveřmi po nějakou dobu, čekaje, až nával hovornosti jeho mladého velitele dovolí mu odejíti za povinnostmi.

»Nemusíme býti na něho hrdi, na toho starého piráta.«

»Oh, nikoliv, sire!« odporoval Parker. »Vždyť byl guvernérem na Jamaice. Zemřel ve vážnosti.«

»Díky za to, že nezašel na šibenici!« usmál se Francis. »Ale za těchto okolností jest jedinou skvrnou v rodině, kterou založil. Avšak to, co jsem chtěl říci, jest, že jsem ho prostudoval velmi pečlivě. Měl pěknou postavu a zemřel, bohu díky, štíhlý v boku. To jest dobré dědictví, které nám zanechal. My Morganové nikdy jsme nenalezli jeho pokladů; avšak cennější nad rubíny jest štíhlý bok, který nám zanechal jako zákonné dědictví. To jest, čemu se říká ucelený charakter plemene – to jest, čemu mne učili profesoři v kursu biologie.« Parker se vytratil z pokoje, použiv nastalého ticha, během něhož Francis Morgan zahloubal se do článku o Panamě a dočetl se, že otevření průplavu nelze očekávati dříve, nežli za tři neděle.

V tom zadrnčel zvonek telefonu a elektrickými nervy zhuštěné civilisace Osud poprvé dotkl se svými vytaženými tykadly Francise Morgana v knihovně jeho rodinného domu, který jeho otec vybudoval na Riverside Drive.

»Avšak moje drahá slečno Caruthersová,« byl jeho protest do telefonního sluchátka. »Ať je tomu jakkoliv, jsou to pouze místní vlivy. Tampico Petroleum stojí dobře. To není žádný kolísavý papír. Je to pevné uložení. Držte ho! Upisujte ho… Nějaký farmář z Minesoty přišel do města a snažil se koupiti si jeden nebo dva bloky, protože se mu zdálo, že je to solidní a reelní papír. Cože? Kdyby stouply o dva body? Neprodávejte jich! Tampico Petroleum není ani hra v loterii, ani sázka v rouletě: jest to podnik »bona fide«.² Přeji si, aby nebyl příliš velký, neboť jsem financoval všechno sám… Poslyšte, prosím, to není žádné letadlo. Naše dosavadní smlouvy pro petrolejové cisterny jdou již přes milion. Naše dráha a naše trojí potrubí stálo již více než pět milionů. A právě nyní naše výroba dostoupila výše sto milionů a máme v úmyslu vésti petrolej krajinou přímo do petrolejových parníků. Teď jest vhodná doba k uložení kapitálu v tomto podniku; za rok nebo za dva od nynějška vaše podíly udělají ze státních papírů cosi, co odnese kočka…

Ano, ano, prosím! Nezáleží na tom, jak vysoko stoupají na trhu. Také, prosím, nedoporučoval jsem vám, abyste do toho šla mezi prvními. Žádnému příteli jsem to nedoporučoval. Avšak nyní jen do toho! Je to tak solidní, jako anglická banka! Ano, Dicky a já rozdělili jsme se o výtěžek předešlého večera. Skvostná partie, ačkoliv Dicky má příliš mnoho temperamentu pro bridge… Ano – býčí štěstí!… Haha! Můj temperament? Haha!… Ano?… Řekněte Harrymu, že se právě chystám odejeti na pár týdnů… Budu chytati ryby, pstruhy, vždyť to znáte, je jaro, tvoří se bystřiny, míza stoupá, pupence pukají a tak dále… Ano, buďte zdráva a držte se Tampico Petroleum. Půjdou-li dolů, kupte si jich ještě více, jakmile ten minesotský farmář se jich zbaví! Já to právě činím také. Jest to, jako když se najdou peníze… Ano… Ano… Zajisté… Jest to příliš dobrý papír, nežli abyste ho prodávala, třebas by nyní stoupal, neboť myslím, že nepůjde již nikdy dolů… Ano, vím, co o něm povídám! Právě jsem spal celých osm hodin a ještě jsem ničeho nepil… Ano, ano… Buďte s Bohem!«

Uchopil se pásky u navíječe domácího telegrafu a rozloživ se pohodlně ve svém křesle, pomalu ji četl, uvědomuje si se zvolna stoupajícím zájmem zprávu, kterou mu sdělovala.

V tom vrátil se Parker s několika tenkými pruty, z nichž každý byl klenot umění toho, kdo je stvořil. Francis vyskočil se židle, telegrafní páska odletěla stranou a zapomínaje na její zprávu, jal se v bouřlivé, téměř chlapecké radosti zkoušeti tyto pruty a to jeden po druhém; počal je zkoušeti, švihaje s nimi vzduchem, až pištěly jako píšťaly, zacházeje s nimi jemně s opatrností a přesností pod jemnými záclonami pokoje, jakoby si myslil, že chytá na podlaze se míhající neviditelné pstruhy.

Zazněl telefon. Vzrušení objevilo se mu v obličeji.

»Nebesa, odpověz, Parkere!« poroučel. »Je-li to zase nějaká potrhlá ženská z bursy, řekni jí, že jsem umřel, nebo spit, nebo že jsem sklácen tyfem, anebo že se právě žením, anebo že jsem v jiném podobném neštěstí!«

Po chvíli rozmluvy, která byla vedena s Parkerovy strany tónem diskrétním a uctivě naladěným, který byl odrazem absolutního chladu, počestnosti a ušlechtilé vznešenosti této místnosti, zadržel se slovy »moment, sire!« ruku na sluchátku a pravil:

»Jest to Mr. Bascom, sire! Přeje si mluviti jen s vámi!«

»Řekni Mr. Bascomovi, aby šel ke všem čertům!« pravil Francis, napodobuje tak dlouhý vrh prutem, že, kdyby ho byl učinil doopravdy a byl by sledoval běh, který mu jeho upřený pohled napovídal, byl by vyrazil prutem okno a byl by jistě chytil na udici zahradníka, který kleče upravoval dole křoviny s keři růží.

»Mr. Bascom praví, že se jedná o bursu, sire, a že by s vámi rád pohovořil aspoň na okamžik,« naléhal Parker tak uctivě a oddaně, že to vypadalo, jakoby právě opakoval nějaké duševní a nikoliv nutné poselství.

»Dobrá!« Francis opřel opatrně prut o stůl a odešel k telefonu.

»Haló!« zvolal do telefonu. »Ano, jsem to já, Morgan. Začněte! Co jest?«

Naslouchal asi minutu, ale pak přerušil rozčileně: »Prodat – k čertu! Naprosto ne!… Ale jsem rád, že to vím! I když to stoupne nad deset bodů, což se nestane, nakupte všechny! Může to býti pravidelný vzestup a myslím, že pak již nikdy neklesnou. Jest to solidní papír! Jest mnohem cennější, nežli jak jest na burse zapsán. Vím to, přes to, že se o tom veřejně nemluví. Ode dneška za rok budou papíry zaneseny na dvou stech… totiž, dovede-li potlačiti Mexiko svou revoluci… Kdykoliv postoupí, máte ode mne bez dalšího příkaz, abyste jich nakoupil… Nesmysl!… Kdo chce kontrolu? Jest to velmi řídké… eh? Prosím za prominutí! Myslím, že jest to dočasné. Nyní chci odjeti na čtrnácte dní na lov ryb. Klesnou-li nyní o pět bodů, nakupte jich! Kupte jich, kolik se vám jich nabídne! Víte, když našinec jich nabude zcela poctivě „bona fide,“, a pak mu s nimi počnou spekulovati, jest to zrovna tak zlé, jako když se dostanou do ruky baisistům…³ ano… zajisté… ano. Buďte zdráv!«

A mezitím, co se Francis vrátil labužnicky ke svému rybářskému náčiní, osud dole ve městě v soukromé úřadovně Thomase Regana jal se pracovati. Když byl sestavil s různými svými agenty plán koupí a když svými různými tajnými i veřejnými tykadly, jež vedl skrytými chodbami, zjistil, že s koncessí TampicoPetrolejové společnosti u vlády mexické není všechno v pořádku, Thomas Regan studoval zprávy svých vlastních petrolejových výzvědných emisarů, kteří věnovali dva měsíce na výzvědy na místě výroby a vypátrali, co vlastně Tampico-Petroleum má v úmyslu a v prospektu.

V touž právě dobu jeden ze sluhů Regana přinesl navštívenku a sděloval, že jakýsi návštěvník žádá neústupně za předpuštění. Regan ho vyslechl, přeběhl navštívenku a řekl:

»Oznamte tomu pánu Seňoru Alvárezovi Torrésovi of Ciudad de Colón, že ho nemohu přijmouti.«

Pět minut na to se sluha vrátil, tentokráte s poselstvím, napsaným tužkou na visitku. Regan se ušklíbil, když četl:

»Milý Mr. Regane! Vážený pane!

Mám čest oznámiti Vám, že znám místo, kde byl zakopán poklad Sira Henryho Morgana za starých pirátskýc dnů.

Alvarez Torres.«

Regan zavrtěl hlavou a sluha již byl téměř z pokoje venku, když jeho pán ho náhle zavolal nazpět: »Pošli ho sem – ihned!«

V okamžiku, kdy se octl sám, Regan zasmál se sám k sobě, jako kdyby mu mozkem projela nová myšlenka.

»Zatrolený chlapík!« zabručel si kouřem z cigára, které si právě zapaloval. »Pomyslím-li si, že mohu zahráti úlohu lva v partii starého R. H. M. Jest to směšné, co zamýšlí starý šedivec Thomas R.; uvidí, zač je toho loket!«

Angličtina Alváreza Torrésa byla tak čistá, jako jeho moderní jarní oblek, a ačkoliv jeho bleděžlutá pleť tlumočila jeho španělsko-americký původ a ačkoliv jeho černé oči výmluvně dosvědčovaly dlouholetou smíšeninu života Španělů a Indiánů, nicméně vypadal jako čistokrevný New-Yorčan a Thomas Regan nebyl by si mohl více přáti.

»Po velkém úsilí a po létech pátrání konečně jsem získal klíč k bukanérskému⁴ zlatu sira Henryho Morgana,« počal úvodem. »Jest to však na pobřeží Mosquita. Mohu vám říci, že to není ani tisíc mil od Chiriqui Lagoonu⁵ a že Bocas del Toro,⁶ abych nelhal, může býti označeno jako nejbližší město. Tam jsem se narodil – byl jsem vychován v Paříži – a znám celé okolí jako knihu. Malý škuner – výdaje jsou velmi laciné – avšak ten návrat, ta odměna – poklad!«

Seňor Torrés ustal na chvíli ve své výmluvné neschopnosti, aby vše popsal ještě důkladněji, a Thomas Regan, muž drsný, zvyklý vždy jednati s drsnými lidmi, postoupil vpřed, aby se zaryl do něho a do jeho zpráv jako trestní soudce při křížovém výslechu.

»Ano!« připouštěl kvapně seňor Torrés. »Jsem poněkud v úzkých – jak to mám říci – totiž nemám právě prostředků.«

»Potřebujete peněz,« ujistil ho prudce mazaný bursián, k čemuž tento rozpačitě přikývl.

Za prudkého ohně otázek připouštěl ještě více. Bylo pravda, že teprve nedávno opustil Bocas del Toro, ale doufal, že se tam již nikdy nevrátí. Avšak nyní by se tam přece jen znova vrátil, kdyby se to dalo nějak zaříditi…

Avšak Regan srazil ho zpět příkrým způsobem, obvyklým u mistra, který má stále co dělati s podobnými chlapíky. Napsal šek na jméno Alváreza Torrésa a když tento gentleman se na to podíval, četl číslici na jeden tisíc dollarů.

»Nuže, zde jest má myšlenka!« zvolal Regan. »Nevěřím ani trochu vaší historii. Avšak mám mladého přítele – moje srdce jest upoutáno k tomu hochovi, on však velmi často mešká ve městě, jest bílým světélkem, dá se sváděti veselými dámičkami a tak dále – rozumíte mi?«

A seňor Alvarez Torrés uklonil se jako muž z velkého světa před touto osobou.

»Nuže, k vůli jeho zdraví a k vůli úpravě jeho majetkových poměrů, jakož i k záchraně jeho duše, nejlepší věc, co se mu může dáti, bude, pošlu-li ho na honbu za pokladem, za dobrodružstvím, za tělesnou námahou a… vy mi dobře rozumíte, jsem si tím jist.«

Alvarez Torrés se opět uklonil.

»Vy tedy potřebujete peněz!« pokračoval. »Snažte se, abyste v něm vzbudil zájem pro to. Tento tisíc dollarů jest na tuto námahu. Budete-li míti úspěch a vzbudíte v něm zájem pro to, aby skutečně odcestoval za zlatem starého Morgana, další dva tisíce budou vaše. Zabavíte-li ho tak, že zůstane pryč po tři měsíce, dostanete další dva tisíce – pakli tam zůstane šest měsíců – dalších pět tisíc. Znal jsem jeho otce. Oh, věřte mi! Byli jsme kamarády, soudruhy – a mohu říci, skorem bratry. Rád obětuji něco peněz, jen podaří-li se mi udělati z jeho syna muže, kráčejícího řádnou cestou. Co tomu říkáte? Pro počátek jest tisíc dollarů váš. Dobrá?«

S třesoucími se prsty skládal a rozkládal seňor Alvarez Torrés šek.

»Já já přijímám!« zakoktal a dusil se ve svém chvatu. »Já… já… Jak to mám říci?… Jsem vám k dalším rozkazům…«

Pět minut na to, když se zdvihl, aby odešel, zúplna poučen o úloze, kterou měl sehráti, a když mu prohnaný bursovní spekulant, zrevidoval jeho historku o Morganovu pokladu a přesvědčil ho o možnosti tohoto podniku, vyrazil ze sebe Torrés velmi sebevědomě, avšak ještě více patheticky:

»A nejpodivnější při tom jest, Mr. Regane, že jest to pravda. Vaše námitky, které jste mi učinil při mém vypravování, potvrzují, že jest to pravda, ať si říkáte, co chcete! Potřebuji peněz! Jste velmi štědrý a já se přičiním, seč budou moje síly… Já… já jsem hrdý na sebe, jsem pravý umělec. Avšak jistá a nezvratitelná pravda jest, že klíč k Morganovu skrytému pokladu jest nalezen. Našel jsem přístupu k pramenům jinak veřejnosti nedostupným – neboť nikdo jiný nesměl do nich nahlédnouti, nežli členové mojí rodiny – bylyť to rodinné vzpomínky – ale ti strávili celý život marně při tomto pátrání. Celkem byli na dobré stopě a zmýlili se ve svém pátrání pouze asi o dvacet mil. Tak se to u nás v rodině udržovalo ve vzpomínce. Proč se minuli cíle, bylo, jak se domnívám, že byli svedeni promyšleným trikem, schválným svedením se stopy, podvodem a klamem, aneb nevím, čím, a tohle vše já sám jsem prohlédl a rozluštil. Všichni plavci dřívějších časů libovali si v podobných tazích na mapách, které si nakreslili. Moji španělští předkové zakryli z téhož důvodu u Havajských ostrovů pět stupňů délky.«

Toto vše bylo jen zbytečným žvaněním pro Thomase Regana, který se jen usmíval, naslouchaje s týmž úsměvem, na jaký byl zvyklý jako snášenlivý, nevěřící obchodník.

Sotva Seňor Torrés odešel, objevil se u něho Francis Morgan.

»Právě jsem si pomyslil, že si k vám musím zajiti pro radu,« pravil, pozdravuje. »A ke komu jinému bych měl jíti, nežli k vám, kterýž tak důvěrně hrával s mým otcem? Vy i on byli jste soudruhy, vím to dobře, při nejtěžších podnicích. Otec mi aspoň vždy říkával, abych věřil vašim úsudkům. Nuže, zde jsem a chystám se na lov ryb. Co jest s Tampico-Petroleum?«

»Co je s nimi?« odvětil Regan, zastíraje jemně svou zdánlivou nevědomost na okamžik, aby jeho odpověď nebyla příliš ukvapená. »Tampico-Petroleum?«

Francis přikývl, posadil se do židle a zapálil si cigaretu, mezitím co Regan pokoušel svou telegrafickou pásku.

»Tampico-Petroleum stouplo – o dva body – měl byste se o ně starati!« odvětil.

»To jest, co já vím, co sám říkám,« prohodil Francis. »Měl bych se o ně starati. Avšak zdá se mi, že v tom jest nějaké spiknutí, aby se tyto papíry znehodnotily – ač jejich cena jest velká – říkám vám to jen pod rouškou tajnosti, myslím to zcela důvěrně.« Regan přikývl. »Ano, jejich cena jest značná. To jest správné. To jest prokázáno. Ale nyní ten postup – myslíte, že v tom jest nějaké spiknutí na burse, které se nedá kontrolovati?«

Přítel jeho otce, úctyhodný muž se šedivými vlasy, pokyvoval svojí lebkou, jakoby si namáhal mozek.

»Možná,« pravil pak, »že je to první nával, nebo to může býti trik bursy na veřejnost, že tento papír jest skutečně dobrý. Co tomu řikáte?«

»Vskutku, pak jest to správné,« byla vřelá odpověď Francisova. »Dostal jsem dobré zprávy, Regane, tak dobré, že by vám při nich vstávaly vlasy na hlavě. Říkám to všem svým přátelům, že jest to velmi bezpečný papír. Je toho však příliš mnoho na mne. Ani všechny peníze, které mi otec zanechal, nebyly by na to stačily – myslím ovšem jen volné peníze, nikoliv ty, jež jsou vázány – jen peníze, se kterými pracuji.«

»Máte jich málo?« zeptal se stařec. »Oh, mám jich dosti, že s nimi mohu operovati,« odvětil jinoch. »Myslíte…?«

»Zajisté! Jest tomu tak. Klesne-li kurs, koupím zase! Jsou to peníze, jež člověk jakoby našel.«

»Avšak – kolik byste jich koupil?« byla okamžitá výzvědná otázka, zastřená výrazem dobře skrývaného humoru a souhlasu.

»Vše, co budu moci!« odvětil rychle Francis Morgan. »Pravím vám, Regane, jest to báječná věc!«

»Já jsem to sice ještě neprokoukl a nepropočítal, Francisi, ale řeknu směle, že to má dobrý zvuk.«

»Zvuk! Říkám vám, Regane, že jest to dobrý papír, úplně jistý, a jest ostuda, že se takový papír neznamená na burse. Nemusím se tím nijak chlubiti a mluviti o tom. Ať mne zatratí celý svět, bojím-li se říci, kolik set milionů barelů pravého čistého petroleje získal jsem sám, pokud je mi známo, na polích Huasteku, kteráž vydala 27.000 barelů každý den po celých sedm měsíců! A pramen dosud neseslábl. A při tom je to pouhá kapka do moře, co už jsme vypumpovali na trh. Petrolej má čistou váhu dvacet dva a jest znečištěn pouze dvěma procenty bahna. Jest tam jeden pramen – jest k němu nutno vystavěti potrubí šedesát mil dlouhé a bude zachráněn – který má petrolej výborné čistoty a který nám bude do kraje chrliti denně sám asi sedmdesát tisíc barelů. Ovšem toto vše vám říkám důvěrně, víte? Jednali jsme správně a proto bych si nepřál, aby papír Tampico-Petroleum byl na burse jako panák, věštící počasí.«

»Nestarejte se o to, můj hochu! Můžete klidně pumpovati svůj petrolej, neboť mexická revoluce zajde dříve, nežli vyčerpáte pramenů Tampico-Petroleum. Jděte si na své chytání ryb a zapomeňte na to!« Regan ustal v řeči a pak předstíraje, jako by si náhle na něco vzpomněl, vzal do rukou visitku Alváreza Torrésa s poznámkou, napsanou tužkou. » Pohleďte, kdo mne právě navštívil.« Náhle však, jakoby ho napadla nová myšlenka, Regan zadržel na chvíli navštívenku v rukou. »Proč vlastně jdete lovit pstruhy? Zajisté jen z toho důvodu, abyste se zotavil. Zde jest však věc, kterou byste mohl také chytati vedle úplného zotavení, ovšem nikoliv zotavení v nějakém perském paláci na nějakém Adirondackém venkově, se zmrzlinou a sluhy a knoflíky elektrických lamp. Váš otec byl vždy neobyčejně hrdý na svou starou pirátskou rodinu. Chlubil se vždy, že vypadal jako jeho praděd, a vy jistě vypadáte jako jeho syn.«

»Sire Henry!« usmál se Francis, natahuje se po visitce. »Také já jsem hrdý na toho starého ničemu.«

Podíval se tázavě, mezi čtením navštívenky.

»Ten chlapík jest zcela chvály hodný!« vysvětloval Regan. »Říká, že se narodil právě tam dole u Mosquitského pobřeží a že nalezl to místo v soukromých listinách své rodiny. Není třeba vykládati, že mu nevěřím ani slova. Nemám času, ani zájmu na tom, abych se snažil uvěřiti něčemu, co jest daleko mého vlastního pole činnosti.«

»Jisto jest, že sir Henry zemřel jako chudák,« ujišťoval Francis, a vráska nepoddajnosti Morganů rozložila se mu nad brvami. »A nikdo nenalezl jeho zakopaného pokladu.«

»Dobrý rybolov!« zasmál se Regan v dobré náladě.

»Rád bych se sešel se samotným Alvarezem Torrésem,« odvětil mladý muž.

»Hloupé zlato!« pokračoval Regan. »Ačkoliv musím připustiti, že ten tlučhuba jest neobyčejně zajímavý. Ostatně – kdybych byl mladší – avšak, oh, k ďasu, moje dílo jest zde!«

»Nevíte snad, kde bych ho mohl nalézti?« otázal se hned na to Francis, zcela nevědomky strkaje svoji šíji do sítě svodů osudu, který se objevil stělesněn v Thomasi Reganovi a jež rozkládal kolem něho, aby ho do nich chytil.

★

Příštího rána sešli se v Reganově kanceláři. Seňor Alvarez Torrés trhl sebou a opanoval se, spatřiv poprvé obličej Francisův. To neušlo Reganovi, který se uštěpačně otázal:

»Vypadá, jakoby to byl sám ten starý pirát, eh?«

»Ano, podoba jeho jest velmi zdrcující,« lhal Torrés, či jen na polovic lhal, neboť srovnával podobu jeho s podobiznami sira Henryho Morgana, které viděl. Kromě toho v touž dobu viděl pod svými víčky zjev jiného, dosud žijícího muže, který neméně nežli Francis a sir Henry vypadal stejně, jakoby oba dva byli touž osobou.

Francis byl mlád a bujný, což nedovedl popříti. Moderní mapy a staré plány byly rozloženy a stejně i staré dokumenty, rukopisy s vybledlým inkoustem na papíře časem sežloutlém a na konci půl hodiny prohlásil Francis, že první ryba, kterou chytí, musí býti buď na Bullu nebo na Calfu – obou to ostrůvcích v Lagoně of Chiriqui, z nichž na jednom nebo na druhém dle tvrzení Torrésa měl se nalézati poklad.

»Dnes večer chytím vlak k New Orleansu,« prohlásil Francis. »Tím způsobem získám spojení s některou lodí „Spojených ovocných společností,“ v Colonu – oh, prohlédl jsem si to včera večer, nežli jsem šel spat.«

»Avšak neobjednejte si škuner v Colonu,« upozorňoval Torrés. »Jeďte kus cesty do Belenu na koni. Tam jest možno najmouti loď s nemudrujícími domorodými námořníky a s domorodým zařízením.«

»To rád slyším,« přikývl Francis. »Vždycky jsem si přál spatřiti krajinu tam dole. Budete připraven nasednouti dnes večer do vlaku, seňore Torrési. .? Ovšem, abychom si rozuměli, za podmínek, že já budu pokladníkem a zaplatím všechny výlohy.«

Avšak na tajný pokyn Reganův jal se Alvarez Torrés lháti se zjevným výsledkem.

»Je mi líto, Mr. Morgane, že musím se s vámi spojiti teprve později. Jakási menší záležitost, která mě tísní – nějaká drobná právní záležitost, která musí býti napřed urovnána. Ne snad, že by obnos hrál zde úlohu. Avšak jest to rodinná záležitost a proto je svrchovaně důležitá. My Torrésové máme svou starou rodinnou pýchu, která snad jest věcí zcela směšnou zde v tomto kraji, avšak která pro nás je velmi vážná.«

»On se může spojiti s vámi později a uvésti vás na pravou cestu, kdybyste se dostal na scestí,« ujišťoval Regan Francise. »A dříve, nežli se do toho pustíte, bylo by správno, kdybyste se se seňorem Torrésem domluvili o nějakém rozdělení pokladu… jestliže ho vůbec kdy naleznete.«

»Jaký byste měl o tom názor?« otázal se Francis.

»Rozdělení na stejný díl, padesát ku padesáti!« odpověděl Regan, rozděluje velkomyslně mezi tyto dva muže něco, o čem byl jist, že neexistuje.

»A vy budete mne následovati co možná nejdříve?« zeptal se Francis latinského Amerikána. »Regane, vezměte jeho právní záležitost trochu do svých rukou a urychlete ji, ano?«

»Zajisté, hochu!« zněla odpověď. »A kdyby bylo třeba, mám urychliti odjezd Seňora Alvareza?«

»Výborně!« Francis potřásl rukama obou dvou. »On mi vynahradí obojí. Ale – nyní musím spěšně připraviti zavazadla, odřeknouti pozvání a pak chytiti vlak. Buďte zdráv, Regane! S Bohem, seňore Torrési, až do té doby, kdy se setkáme někde v okolí Bocas del Torro nebo v nějaké malé díře na pozemcích ostrova Bullu nebo Calfu. – Myslím, že jste říkal spíše na Calfu? Dobrá, a nyní – adios.«⁷

A seňor Alvarez Torrés zůstal s Reganem ještě o něco déle, přijímaje podrobné poučení o úloze, kterou měl sehráti, počínaje s prodlužováním a odkládáním Francisovy výpravy a, až se tato uskuteční, v podobném zdržování a odkládání po celé cestě.

»Zkrátka,« ukončil Regan, »nebylo by mi nijak proti mysli, kdyby se nikdy již nevrátil zpět, kdybyste mohl ho tam dole v zájmu jeho blaha a zdraví udržovati stále déle a déle.«

Kapitola II.

Peníze, jako mládí, nemohou býti potlačeny a tak Francis Morgan, který byl po zákonu i podle přírody jistým představitelem obojího, mládí a peněz, octl se jednoho odpoledne, tři týdny po tom, co řekl Reganovi s Bohem – na palubě svého škuneru Angeliky, na tišině těsně u pevniny. Voda byla hladká jako sklo, nepříjemné kymácení lodi téměř neznatelné a tak v nesmírné nudě a z nahromaděné energie, která téměř sama vyzývala k tomu, aby byla vybita, otázal se kapitána domorodce, zpola černocha z Jamaiky, zpola Indiána, zda by nedal příkaz, aby po straně lodi spustili malý člun.

»Myslím, že bych zde mohl zastřeliti nějakého papouška neb opici, nebo cosi jiného,« vysvětloval, pátraje dvanáctkrát zvětšujícím dalekohledem Zeissovým po pobřeží, zarostlém křovím jako džungle, jež leželo půl míle odtud.

»Jest to velmi problematické, sire, neboť můžete býti uštknut labarri, kterýž jest smrtelně jedovatým hadem v těchto končinách,« ušklíbl se na něho míšenec námořník a vlastník Angeliky, který od svého otce z Jamaiky zdědil dar výřečnosti.

Avšak Francis nedal se zastrašiti, neboť v témž okamžiku svým dalekohledem zachytil předně uprostřed krajiny bílou haciendu a za druhé na břehu ženské tělo, oděné v bílý šat, a dále spatřil, že tato žena měří si jej a škuner rovněž párem skel dalekohledu.

»Dej spustit člun na vodu, kapitáne!« rozkázal. »Kdo žije zde v okolí? Bílé plemeno?«

»Rodina Enrica Solana, sire,« odpověděl tento. »Slovo s to, že jest to vážená rodina, staří to Španělé, a jsou vlastníky skorem celého kraje od moře až ke Cordillerám a také jim patří dobrá polovička laguny Chiriquiské. Přes to však jsou velmi chudí, ačkoliv jsou neobyčejně bohatí… na pozemky – a jsou hrdí a pyšní jako pepř z Cayeny.«

Když Francis v lehkém člunu vesloval ku břehu, lodníkovo bystré oko seznalo, že zapomněl s sebou vzíti nějakou pušku nebo kulovnici na zmíněného papouška, kterého zpozoroval, aneb na onu opici. A hned na to oko lodníkovo utkvělo na ženské postavě bíle oděné, která se odrážela od šerého pozadí křovin.

Francis vesloval přímo k bílému břehu, pokrytému pískem z korálů, nestaraje se o to, aby se podíval za svoje záda, zda ona žena tam zůstala, či již zmizela. V jeho mysli zakotvila se pouze smělá představa mladého člověka, že se setká s nějakou mladou ženou, jako s nějakou pastýřkou z bukolských básní, aneb s nějakou polodivou ženou aneb při nejlepším s nějakou docela venkovskou dívkou, s níž by se mohl nějakou dobu pobaviti hloupostmi a pošetilostmi, pokud setrvá bezvětří, které přimělo Angeliku k nehybnosti. Když člun přirazil ku břehu, vyskočil a jedinou silnou rukou vytáhl příď lodice tak daleko do písku, až se tato vlastní váhou udržela na břehu. Pak se rozhlédl kolem. Křoviny pobřežní byly prázdné. Důvěřivě dal se ku předu. Cestující u tak divokého pobřeží měl právo poohlédnouti se po zdejších obyvatelích a zeptati se jich po cestě – tak si asi pomyslil.

Ale on, který předpokládal zde vyražení pouze na několik okamžiků, měl se zde pobaviti nad své očekávání. Jako nějaký čertík ze škatulky vyskočila náhle ze zelené stěny křovin žena, která při zběžném pohledu ukázala, že jest to žena – děvče úplně zralé, avšak hlavně dívčího vzhledu, a oběma rukama mu obejmula ramena. Srdečný tlak stisknutí a objetí ho překvapil. Pozdvihl svůj klobouk volnou rukou a poklonil se cizí dívce s oním klidem Morgana, který byl vychován v New Yorku a poučen, že nemá býti ničím překvapen; ale hned na to byl překvapen znovu, či několik překvapení dopadlo na něho najednou. Nebyla to jen krása polobrunetky, která na něho působila jako rána z čista jasna, ale byl to její pohled, upřený na něho, který byl nade vše vážný. Dokonce se mu zdálo, že ji musí odněkud znáti. Lidé, kteří se neznají, podle jeho zkušenosti, nikdy se jeden na druhého takto nedívají.

Dvojí stisknutí jeho rukou změnilo se ve vlečení, při němž dívka volala úzkostlivě:

»Rychle! Následujte mne!«

Na chvíli se rozpakoval. Ona však zatřásla jím ve vřelosti své touhy a snažila se přitáhnouti ho blíže k sobě a za sebou. S pocitem, že tohle jest cosi zcela neobyčejného, cosi, co člověka může potkati pouze na pobřeží Střední Ameriky, ustoupil s úsměvem, nevěda ani, zda ji následuje dobrovolně či zda jest vlečen dívkou do křovin její útočností.

»Dělejte všechno jako já!« zvolala na něho ze zadu přes rameno a současně vedouc ho dále za jednu ruku.

Usmál se a uposlechl, plaze se, když ona se plazila, a vyskakuje, když ona vyskakovala, při čemž vzpomínka na Johna Smitha a Pocahontase mihala se v jeho představách.

Náhle ho zarazila a posadila se, ukazujíc mu rukou, aby si sedl vedle ní, ba strhla ho vedle sebe a tisknouc si svoje srdce, jala se vzdychati:

»Díky bohu! Ó, milosrdná Panno Maria!«

Napodobil ji, domnívaje se, že si tak přeje a v domnění, že to patří ke hře, s úsměvem přitiskl svoji vlastní ruku ke svému srdci, ačkoliv nevolal při tom nikoho, ani Boha, ani Pannu Marii.

»Což pak nebudete nikdy vážným?« vybuchla na něho, pozorujíc jeho posuněk.

A tu Francis ihned a úplně zvážněl, což bylo zcela přirozeno.

»Moje drahá lady…« počal.

Avšak náhlý její pohyb ho zarazil a on s rostoucím úžasem pozoroval, jak se sklání a naslouchá, a uslyšel pohyb více lidí, blížících se sotva několik yardů odtud po pěšině.

Něžnou teplou dlaní stiskla mu jakoby na rozkaz ruku, aby byl zticha, a opustila ho s prudkostí, která, jak pozoroval, byla u ní obvyklým zjevem, rozběhnuvši se pryč po téže pěšině. Téměř zahvízdl údivem. Chtěl ji písknutím zavolati zpět, když v tom uslyšel její hlas nedaleko ve španělštině, zostra se tázající nějakých mužů cosi po španělsku, a jak tito jí odpovídali polo uctivě, polo důrazně a polo vzdorně.

Slyšel, jak za stálého hovoru se vzdalovali pryč a po pěti minutách hrobového ticha uslyšel znovu její volání, aby bez meškání vyšel k ní ven.

»Ha! Rád bych zvěděl, co by za těchto okolností udělal Regan?« usmál se sám k sobě, když uposlechl.

Kráčel za ní, ne již ruku v ruce, křovinami ku pobřeží. Když se zastavila, postavil se po její bok a podíval se jí do obličeje, jsa dosud pod dojmem fantasie, která se ho zmocnila, že se jedná o žert.

»Ha, ha,« dal se do smíchu, dotýkaje se jejího ramene. »Ha, ha,« opakoval. »Umíte to!«

Hněv z jejích planoucích očí ho téměř spálil.

»Vy blázne,« vzkřikla, ukazujíc prstem na jeho kartáčový knírek, což on považoval za nedovolenou důvěrnost. »Jako byste mne tímhle mohl oklamati!«

» Avšak, moje drahá lady…« jal se protestovati s jakýmsi tónem omrzelosti.

Její odpověď, jíž přerušila jeho slova, byla tak nevěcná a podivná, jako všechno, co činila až doposud. Tak rychle se to sběhlo, že sotva mohl zpozorovati, jak vytáhla ze šatu malý stříbrný revolver, jehož hlaveň byla nikoliv jen namířena na jeho břicho, avšak přímo na ně přitisknuta.

»Moje drahá lady…« pokoušel se znovu.

»Nechci již s vámi mluviti…« odstrkovala ho. »Jděte si zpět na svůj škuner a zmizte…« Vytušil téměř neslyšné vzdechnutí ve chvíli, kdy dodala: »Na vždy.«

V touž chvíli jeho ústa se otvírala, aby domluvila to, co mu odumřelo na jeho rtech při náhlém ochlazení hlavní revolverem, tisknoucího se na jeho břicho.

»Přijdete-li sem ještě někdy zpět – ať mi to Madonna promine – zastřelím se!«

»To myslím, že bych raději měl odtud odejíti!« řekl živě a obrátil se směrem ke člunu, k němuž se ubíral v povznešenosti, polo se usmívaje sám sobě a zpola směšné a nepochopitelné úloze, kterou zde hrál.

Snaže se zachovati si poslední stopu důstojnosti, nezpozoroval, že ona kráčí za ním. Když odtrhoval příď lodice z písku, připadlo mu, že jemný vánek pohybuje palmovými korunami. Táhlý vítr kalil vodu přímo u jeho ruky, mezitím co v dálce křížem krážem na zrcadlící se vodě písčité laguny chiriquijské mihalo se cosi jako zjevení nad tmavě rozčeřenou vodou.

Vzdechnutí přimělo jej, aby ustál od vstupu do člunu a obrátil hlavu. Cizí mladá žena, revolver majíc skloněný po straně, volala na něho. V mžiku vyskočil k ní a sympaticky a tázavě položil jí ruku na její rameno. Zatřásla se při tomto doteku, odstoupila od něho a podívala se na něho vyčítavě skrze slzy. Pokrčením ramen nad jejím zvláštním chováním a nedoveda si vysvětliti nepochopitelné okolí, v němž se octl, chystal se znovu vrátiti se na člun, když v tom ona ho zarazila.

»Ještě naposledy…« počala a pak se zarazila a zajíkala, »měl byste mne políbiti na „s bohem!“«

Přiblížila se k němu prudce s rozevřenou náručí, při čemž revolver na šňůře tancoval jí volně na pravé ruce. Francis váhal a byl okamžik na rozpacích, potom však pojal ji do náruče a ucítil vášnivý polibek na svých rtech, při čemž sklonila hlavu na jeho prsa a jala se vzlykati v lijáku slz. Přes toto rozechvění ucítil, že revolver tísní ho na plocho vzadu mezi jeho lopatkami. Pak pozdvihla dívka svůj obličej, smáčený slzami a jala se ho znovu a znovu líbati. A on se musel sám sobě diviti, kde nabral smělosti, že její polibky oplácel se stejnou vášnivostí a tajemnou náruživostí.

Při pocitu, že by se nikterak nemrzel, ať by tato něžná episoda trvala jak chtěla dlouho, náhle se zarazil, když ona rychle od něho odskočila pryč, jakoby hněv a rozvažování zablesklo v její tváři a výhružně ukazovala mu s revolverem, aby se vrátil do člunu.

Pokrčil rameny, jakoby věděl, že by nemohl odporovati tak půvabné ženě, a uposlechl, chopiv se vesel a dávaje jí na jevo, že počne plouti pryč.

»Panna Maria nechť mne ochrání před mým měkkým srdcem!« zvolala, vytrhujíc volnou rukou ze svých ňader zlatý přívěsek náhrdelníku a házejíc ho do proudu vody před sebe.

Na pokraji křovisek spatřil náhle tři muže, ozbrojené puškami, ženoucí se k dívce, která omdlevši klesla do písku. Ve chvíli, kdy ji zdvihali, spatřili Francise, který právě počínal prudce veslovati. Za svými rameny spatřil Angeliku, slabě nakloněnou, zářící rozpjatými plachtami a brázdící vodu směrem k němu. V nejbližším okamžiku na to jeden ze tří mužů na břehu, vousatý starší muž, namířil dívčiným kukátkem na něho. A chvíli na to, odhodiv skla, uchopil se spěšně pušky.

Kulka pleskla do vody stranou od lodice asi ve vzdálenosti jednoho yardu a Francis spatřil, jak dívka skočila na nohy, odrazila pušku rukou a srazila tak druhý výstřel. Hned na to, jak prudce vesloval, spatřil, že se všichni tři muži od ní oddělili a že všichni namířili na něho pušky, a viděl dále, jak ona hrozíc jim revolverem, přinutila je, aby sklonili zbraně.

Angelika, míříc pod větrem směrem k němu, rozpěnila moře po svých bocích a Francis lehkým skokem octl se na palubě, načež kormidelník zatočil kolem a škuner počal rychle ujížděti pryč. S mladickým zápalem Francis posílal polibky na shledanou dívce, která se upřeně dívala za ním, a zpozoroval, že upadla v bez vědomí na prsa onoho vousatého starého muže.

»Aby do toho guayenský pepř, eh – tihle zlořečení, strašliví a šíleně pyšní Solanové!« usmál se domorodý kapitán na Francise, ukazuje řadu bílých zubů.

»Samí střeštěnci – čistí blázni, žádný nemá v hlavě pět pohromadě,« usmál se také Francis, při čemž vyskočil na zábradlí lodi, aby mohl dále posílati hubičky oné cizí dámě.

Poháněna větrem od země, Angelika dala se směrem k chiriquiské laguně a to k ostrovům Bullu a Calfu, ležícím asi 50 mil dále nedaleko břehu a plula až do té doby, kdy kapitán se rozhodl, vyčkati denního světla. Po snídani Francis vstoupil do člunu, řízeného černošským plavcem z Jamaiky, aby si prohlédl ostrov Bull, jenž byl větším z obou ostrovů a jenž byl, jak mu vypravoval loďař, osazen v této době od Indiánů s pevniny, kteří zde lovili želvy.

A Francis brzo seznal, že procestoval nejen třicet stupňů šířky, počítaje od New Yorku, ale také na třicet set let nebo staletí od posledního činu a slova civilisace aneb od prvního stupně projevu pravěku. Nazí, vyjma kouska plátna z hrubé pytloviny kol boků, ozbrojení těžkými loveckými noži a sekerami, tito lovci želv velmi rychle dokázali, že jsou dotěrnými žebráky a nebezpečnými vražedníky lidí. Ostrov Bull jim náležel, jak mu sdělili pomocí jeho jamaiského plavce, který dělal tlumočníka; naproti tomu ostrov Calf, o němž také tvrdili, že jim patří v době želví saisony, byl nyní obsazen jakýmsi potrhlým Gringem,⁸ jehož bezohledné panovačné chování vzbudilo v nich úctu a strach před tímto dvounohým lidským tvorem, který byl mnohem krutější nežli oni.

Mezitím Francis za stříbrný dolar poslal jednoho z nich s poselstvím k tajemnému Gringovi, aby ho požádal, zda by s ním mohl promluviti; ostatní shlukli se kolem jeho člunu, žebrajíce o peníze, tlačíce se na něho, ano jeden z nich ukradl mu dýmku, ještě teplou, od jeho rtů, již položil vedle sebe na lodní lavičku. Francis hbitě zasadil zloději ránu za ucho a totéž učinil i druhému, který mezitím dýmku prvnímu zloději ukradl; a tak ji dostal nazpět. Sekery vymrštily se rázem do výše a zaleskly se na slunci svým čistým ostřím, tyčícím se výhružně, ale Francis zdržoval a střehl tuto bandu svojí automatickou pistolí; a mezitím, co tito drželi se ve shluku a strašně křičeli, zpozoroval, že jeho plavec a tlumočník jest pokrevní jejich bratr a že hovoří s vrátivším se poslem.

Černoch sešel k lovcům želv a hovořil s nimi velmi přátelsky a poníženým tónem, kterýž se Francisovi nijak nelíbil. Posel vydal mu list, na němž bylo naškrabáno tužkou:

»Vamos.«⁹

»Tuším, že tam musím jíti sám,« pravil Francis k černochovi, kterého povolal nazpět k sobě.

»Bude lépe, když budete hodně ostražit a co nejopatrnější, sire!« varoval ho černoch. »Tato zvířata bez rozumu jsou velmi problematická a nejraději jednají co nejnerozumněji, sire.«

»Pojď do člunu a odpluj tam se mnou,« poroučel Francis zkrátka.

»Nikoliv, sire, lituji velice, že to musím říci,« odvětil černý plavec. »Jsem zapsán, sire, jako plavec u kapitána Trefethena, ale nechci býti zapsán jako sebevrah a nezdá se mi, že bych měl odvézti vás tam, sire, do náruče jisté smrti. Nejlepší, co bychom mohli učiniti, by bylo, kdybychom se s této horké půdy odstranili, sire, neboť toto místo jistě a bez výstrahy stane se ještě palčivější pro nás, zůstaneme-li zde.«

V silném rozmrzení a hněvu zastrčil Francis svou automatickou pistoli do kapsy, otočil svá záda k divochům v pytlovině a jal se kráčeti pryč mezi palmy. Na místě, kde se utrhl velký balvan korálového útesu při nějakém dávném zemětřesení, dostihl dolů ku břehu. Na pobřeží ostrova Calfu, ležícího napříč úzkého průlivu, zpozoroval vytaženou lodici. Přitáhnouti ji k sobě, bylo dílem jednoho okamžiku a zpozoroval, že je to děravá indiánská canoe. Jak vyléval z ní vodu, zpozoroval, že lovci želv ho následovali a křičeli na něho mezi kmeny kokosových palem, kdežto jeho zbabělého plavce nebylo zde již nikde viděti.

Přeplouti přes úžinu bylo dílem několika okamžiků, avšak sotvaže se octl na břehu ostrova Calfu, byl přivítán velmi nepohostinně oslovením jakéhosi bosonohého mladého muže, který vystoupil z palmového háje s automatickou pistolí v rukou a volal:

»Vamos! Pryč odtud! Rychle!«

»Ke všem čertům!« zvolal Francis polo žertovně, polo vážně. »Člověk se tu nemůže ani hnouti, aby neviděl, jak se mu šklebí do tváře hlaveň pušky. A každý zde volá: »Pryč odtud a to hned!«

»Nikdo vás sem nepozval!« odsekl cizinec. »Jste vetřelcem! Pryč odtud s mého ostrova! Dám vám půl minuty času!«

»Ani mi to nenapadne, příteli!« ujišťoval ho důvěřivě Francis, který v touž chvíli koutkem jednoho svého oka měřil vzdálenost k nejbližšímu palmovému kmenu. »Každý, s kým se zde setkám, jest hrubý a nezdvořilý a stará se úzkostlivě o to, aby se zbavil mé přítomnosti, ačkoliv cítím, že zde mám co dělati. Proto však, že tvrdíte, že tento ostrov patří vám, není to ještě důkazem…«

Rychlý skok, který učinil za záštitou silného kmene palmy, ponechal jeho myšlenku nedokončenu. Jeho úskok za strom dál se současně s výstřelem koule, která se zaryla do přední strany kmene.

»Nuže, nyní jest řada na mně!« zvolal, vystřeluje kulku doprostřed stromu, za který se schoval druhý muž.

Následujících několik minut střílel jeden po druhém, aneb vyčkával na vypočtenou ránu a když Francis vypálil osmou a poslední patronu, byl si určitě jist, že napočítal pouze sedm vystřelených kulí cizincem. Proto opatrně vystavil kousek svojí helmice proti slunci, přidržel ji v ruce a nechal ji proděravěti kulkou.

»Jaké zbraně používáte?« otázal se s chladnou zdvořilostí.

»Coltovy,« zněla odpověď.

Tu vystoupil Francis statečně na otevřené místo a řekl:

»Tak tedy máte také všechny pryč! Počítal jsem je. Osm! Nyní můžeme hovořiti.«

Také cizinec vystoupil ze svého úkrytu a Francis musil se podiviti krásné jeho postavě, přes to, že měl na sobě pár špinavých a děravých plátěných kalhot a vlněnou košili, jakož i rozbitý sombrero¹⁰ – to bylo vše, co měl na sobě. Dále se mu zdálo, že ho odněkud zná, ačkoliv by nebyl ani zdaleka tušil, že vypadal, jakoby byl obrazem jeho sama.

»Mluvte!« zahromoval na něho cizinec, skláněje browning k zemi a vytahuje tesák. »Hodlám vám nyní uříznouti vaše uši a možná, že vás budu skalpovati.«

»Jdětež! Vy jste mi čistí a ušlechtilí tvorové zde na tomto útesu lesů,« odvětil Francis, jehož rozhořčení a vztek vzrůstal. Při tom vytáhl též on svůj lovecký nůž, zcela nový a lesknoucí se. »Poslyš, příteli, zastrč tu kudlu a pojď se mnou zápasiti o deset, dvacet nebo třicet bodů.«

»Chci míti vaše uši!« odvětil cizinec žertovně, přibližuje se zvolna k němu.

»Souhlasím! Napřed však na zem a ten z nás, kdo vyhraje, má právo na uši svého padlého soupeře.«

»Ujednáno!« Mladý muž v plátěných kalhotách zastrčil svůj nůž.

»Škoda, že tu není nějaký filmový aparát, aby to zfilmoval!« smál se Francis, zastrkuje rovněž nůž za pas. »Ve mně to vře jako v kotli. Cítím, jako bych byl zlý duch Jujun. Pozor! Počínám útočiti! Jeden pád platí za všechny!«

Čin a slovo splynuly v jedno, avšak jeho slavný výpad skončil velmi uboze, neboť cizinec, zřejmě překvapen nárazem, uskočil vzad v okamžiku, kdy se srazila jejich těla a upadl na záda, ale v témž momentu vrazil Francisovi svou nohu do břicha, takže tento přelétl přes něho na zem a učinil divoký přemet ku předu.

Pád do pisku zarazil na chvíli dech Francisův a na jeho tělo dopadl ihned jeho rychlý sok, který se na něho vrhl a vyrazil mu zbytek jeho dechu. Jak ležel beze slova na svých zádech, zpozoroval, že jeho nepřítel se na něho náhle zvědavě podíval.

»Co to potřebujete nositi, kamaráde, za knír?« zabručel cizinec.

»Pospěšte si a uřežte si je!« zašeptal Francis, jakmile popadl první dech. »Uši jsou vaše, avšak knír jest můj! Ten nebyl v sázce! Ostatně moje porážka bylo pravé jiu – jitsu.«¹¹

»Řekl jste: první poražení platí za všechny,« zvolal druhý se smíchem. »Co se týče vašich uší, ponechte si je! Ani chvíli mne nenapadlo, abych vám je uřezal, ba nyní, jak se na ně dívám z blízka, stojím o ně tím méně. Vstaňte a hleďte, ať jste již odsud pryč! Zvítězil jsem nad vámi! Vamos! A hleďte, abyste se zde již neplížil! Ku předu! Rychle!«

Rozmrzen více než před tím, k čemuž mu dodalo ponížení z porážky, Francis obrátil se ku břehu směrem ke canoi.

»Slyš, maličký cizince, nechtěl bys mi zde nechati svou navštívenku?« volal za ním vítěz.

»Navštívenky a podřezávání krků nejdou dohromady!« odsekl Francis přes svoje záda, stahuje do vody člun a chápaje se vesla. »Moje jméno jest Morgan.«

Cizinec rázem překvapením strnul a otvíral ústa aby promluvil, avšak pak zmčnil svůj úmysl a zabručel sám pro sebe: »Týž rod – není divu, že vypadá jako já.«

Stále ještě zahloubán v pocit rozmrzelosti, Francis vrátil se na břeh ostrova Bullu, posadil se tam na pokraj výspy, nacpal si svou lulku a jal se hluboce přemítati. »Všichni jsou bídní,« byl pochod jeho myšlenek. »Nikdo zde nejedná rozumně. Rád bych viděl starého Regana, jak by jednal s těmito lidmi. Ti by mu jistě uřezali uši.«

Kdyby byl v témž okamžiku zpozoroval mladého muže v plátěných kalhotech a jeho dobrácké vzezření, byl by se jistě přesvědčil, že v latinské Americe není domovem nic, nežli samé šílenství. Neboť náš mladý muž, sedě v chalupě spletené z trávy, uprostřed tohoto ostrova, usmíval se sám sobě, když si bručel: »Myslím, že jsem nahnal tomuto prazvláštnímu členu Morganovy rodiny strachu,« při čemž utkvěl pohledem na fotografické reprodukci olejomalby na stěně, která znázorňovala v originálu Sira Henryho Morgana.

»Nuže, starý piráte,« poškleboval se dále, »dva z tvých posledních potomků dostali se právě zcela těsně do sebe s automatickými pistolemi, před kterými musely by tvoje předpotopní jezdecké pistole vypadati jako třiceticent.«

Při tom sklonil se před starou, červy prožranou lodní truhlicí, zdvihl její víko, na kterém byl monogram »M« a opět promluvil k obrazu:

»Nuže, ty starý piráte Welshame, náš předku, vše, co jsi mně zanechal, jsou tyto staré krámy a obličej, který se ti úplně podobá. A myslím, že jsem skutečně vpálil do černého a rád bych se někdy zaradoval z tvého pokladu v Portc-au-Prince, jako jsi se z něho radoval sám.«

O chvíli později počal se oblékati do šatů stářím zvetšelých a od molů prožraných, které vyňal z truhlice a dodal: »Nuže, zde jsou ty staré hadry na mých zádech: Sestup, mistře Praděde, dolů ze svého rámu a rač mi říci, v čem se od tebe liším!«

Oděn ve starobylém kroji Sira Henryho Morgana a maje za pasem jeho dýku a uprostřed něho dvě pistole s křesacím kamenem úctyhodné váhy, živoucí tento muž vypadal, jakoby sestoupil s malby starý bukanýr, který už se dávno rozpadl v prach a zpíval:

Vítr řve, moře se vzpíná,
ďábel sám nás drží v spáru,
všechno mužstvo píseň hřímá:
Záda k zádům! Ke stožáru!

Když mladý muž přejel prsty přes struny kytary a počal pěti hymnu starého bukanýra, zdálo se mu, jakoby se obraz jeho předka změnil v jinou malbu, kterou viděl před sebou:

Viděl svého starého praděda živoucího, zády ke stožáru, mávajícího tasenou dýkou, obklopeného tváří v tvář půlkruhem fantastické tlupy námořských lupičů, kdežto před ním na protější straně stěžně jiný pirát stejně oděný a ozbrojený, mávající podobnou dýkou, tváří v tvář jinému půlkruhu banditů, tvořili úplný okruh kolem stěžně.

Živé vidění jeho snů bylo však rázem přerušeno prasknutím jedné struny na kytaře, do kteréž zajel příliš vášnivě. A v krátké chvíli nastalého ticha zdálo se mu, že vidí nový obraz: Starý sir Henry blížil se k němu dolů z rámu obrazu, postavil se mu po bok a ačkoliv se mu to všecko pouze zdálo, cítil, jak se uchopil jeho rukávu a táhl ho ven, šeptaje jako duch onen nápěv:

Vítr řve, moře se vzpíná,
ďábel sám nás drží v spáru,
všechno mužstvo píseň hřímá:
Záda k zádům! Ke stožáru!

Mladý muž buď uposlechl svého průvodce z říše stínů, aneb podlehl svému hlubokému nutkání, vyšel ze dveří a dal se dolů ku břehu, kdež dívaje se přes úzký průliv na pobřeží ostrova Bullu, spatřil tam svého nedávného odpůrce opřeného zády o velký balvan korálového útesu a bránícího se proti útoku Indiánů oděných v pytlovinu a mávajících zuřivě noži, kdežto on oháněl se silným kusem pařezu.

A Francis v nejzazší nouzi, krváceje silně z rány kamenem, která zasáhla jeho hlavu, spatřil zjevení, které ho úplně přemohlo, takže se mu zdálo, že jest již mrtev a že se octl v říši stínů, neboť spatřil samotného sira Henryho Morgana s dýkou v ruce, řítícího se na břeh, jemu na pomoc. Hned na to zjevení, mávající dýkou a srazivši několik Indiánů na levo i na pravo k zemi, počalo zpívati:

Vítr řve, moře se vzpíná,
ďábel sám nás drží v spáru,
všechno mužstvo píseň hřímá:
Záda k zádům! Ke stožáru!

Když pod Francisem klesla kolena a on se poznenáhlu shroutil a padl na zem, zpozoroval, jak Indiáni celí zděšení prchají pryč před zjevením starého piráta a slyšel jak křičí:

»Nebesa, zachraňte nás!… Svatá Panno, oroduj za nás! To jest duch starého Morgana!«

*

Francis otevřel oči až v chatrči z travin uprostřed ostrova Calfu. První, co se mu mihlo před zrakem, když se mu počalo vraceti vědomí, byly malované tahy sira Henryho Morgana, upírající se dolů na něho se stěny chatrče. Hned na to mladší jeho vydání, ve třech živoucích dimensích, s tělem pohybujícím se, přihnulo mu k hrdlu lahvici s brandy ke rtům a pokynulo mu, aby se napil. Francis vyskočil na své nohy dříve, nežli se jeho rty dotkly lahvice a oba dva, on i cizinec, jako by podníceni jakýmsi společným pocitem, podívali se přímo jeden do očí druhého, pak se přenesli na obraz na stěně a pak dotkli se hrdla lahve na pozdrav obrazu a jeden po druhém se napili.

»Říkal jste mi, že jste Morgan,« pravil cizinec. »Já jsem také Morgan! Tento muž na stěně založil můj rod. A což váš rod?«

»Náš rod založil starý bukanýr,« odvětil Francis. »Moje křesni jméno jest Francis. A vaše?«

»Henry – přesně podle originálu. Musíme býti podle všeho vzdálenými příbuznými, nebo něco podobného. Já jsem zde na pátrání po pokladech starého piráta.«

»Já také,« pravil Francis, natahuje k němu ruce. »Ale jděte mi k čertu s dělením!«

»Mluví z vás stará krev!« usmál se Henry na znamení souhlasu. »Poklad bude toho, kdo ho nalezne! Já jsem v posledních šesti měsících zpřevracel tento ostrov, ale vše, co jsem našel, jsou tyto staré hadry. Jsem hotov se zase bíti, budu-li moci a postavím se zády v zad s vámi u stožáru, jakmile nastane doba, kdy mne zavoláte o pomoc.«

»Ta píseň jest báječná,« dodal Francis. »Rád bych se jí naučil. Zazpívejte ji znovu.«

A na to, zvoníce svými lahvicemi, zapěli tu píseň:

Vítr řve, moře se vzpíná,
ďábel sám nás drží v spáru,
všechno mužstvo píseň hřímá:
Záda k zádům! Ke stožáru!

Kapitola III.

Avšak pronikavá bolest v hlavě zarazila Francisův zpěv a byl rád, když mu Henry podal studený obkladek. Henry odplul hned na to na Angeliku s příkazy od svého hosta kapitánovi, aby škuner zde zakotvil, avšak aby nedovolil žádnému z námořníků, aby přistál na ostrovu Calfu. Ale z rána příštího dne, po několika hodinách zdravého spánku vyskočil Francis na nohy a oznámil Henrymu, že v jeho hlavě jest vše v pořádku.

»Já vím, co to jest – jednou jsem spadl s koně na hlavu,« pravil k němu jeho neznámý cizinec sympaticky, když mu přinášel plný hrnec vonné černé kávy. »Vypijte to až na dno! To z vás udělá zcela nového muže. Nemohu vám nabídnouti mnoho ke snídani, leda kus slaniny, lodní suchary a několik smažených želvích vajec. Ty jsou čerstvé. Zaručuji vám to, neboť jsem je vyhrabal dnes ráno, mezitím co jste ještě spal.«

»Tato káva sama o sobě jest pro mne potravou,« pochvaloval si Francis, mezitím co studoval svého blížence a neustále v přestávkách díval se na podobiznu svého společného příbuzného.

»Vy jste mu velmi podoben, což mi připadá tím více, čím déle se na vás dívám,« pravil Henry s úsměvem, překvapiv ho svým úsudkem. »Když jste včera odmítl dělení, byl jste starým sirem Henrym v celé jeho životnosti. On měl hluboko zakořeněnou nenávist vůči každému dělení, třebas i se svým vlastním mužstvem. To bylo příčinou, která mu způsobila nejvíce sporů. On jistě by nebyl rozdělil také ani jednu penny ze svého pokladu mezi potomky. Já jsem jiný: nejen že se chci rozděliti s vámi o ostrov Calfu, avšak chci se rozděliti s vámi co nejlépe na polovici o vše, jak to zde vidíte a jak to zde stojí a leží, o tuto chatu ze sítin, o všechno to její ubohé zařízení, o všechny předměty a o cokoliv, ano i o zbytek želvích vajec. Kdy se sem nastěhujete?«

»Vy si myslíte…?« otázal se Francis.

»Zajisté. Ostatně zde ničeho není. Obrátil jsem již tento ostrov vzhůru nohama a vše, co jsem nalezl, byla tato truhlice plná starých šatů.«

»To vám ovšem musilo dodati nové odvahy!«

»Rozhodně! Myslel jsem, že jsem už uhodil kladivem na hlavičku. Aspoň to ukazovalo k tomu, že jsem na pravé stopě.«

»Jak pak, kdybychom se pokusili hledati na ostrově Bullu?« otázal se Francis.

»Právě nyní mám touž myšlenku,« zněla odpověď, »ačkoliv jsem přišel na novou stopu, která zase vede odtud na pevninu. Ti staří taškáři měli ve zvyku, že na svých mapách vyznačovali šířku a délku o celé stupně doleji.«

»Deset stupňů severní šířky a devadesát jižní délky na mapě mohlo by znamenati také dvanácte severní a devadesát dva jižní,« pravil Francis. »Také naopak, mohlo by to býti osm severní a osmdesát osm jižní. Pravá čísla nosili ve své hlavě a když neočekávaně zemřeli, jak to býval jejich zvyk, zdá se, že tajemství zašlo zároveň s nimi.«

»Mám již napolo v úmyslu odplouti na ostrov Bull a vyhnati z něho ty lovce želv nazpět na pevninu,« prohodil Henry. »Avšak zase bych předem rád prozkoumal stopu, vedoucí na pevninu. Předpokládám, že vy jste již také vypátral nějakou stopu, není-liž pravda?«

»Zajisté,« přikývl Francis. »Avšak věztež, rád bych vzal zpět to, co jsem řekl o tom nedělení s vámi.«

»Tak řekněte to slovo,« dodával mu druhý odvahy.

Jejich ruce se natáhly a potřásly na znamení spečetění smlouvy.

»Morgan a Morgan, společnost přesně omezená.« zasmál se Francis.

»Aktiva: celé karibské moře, španělská pevnina, většina Střední Ameriky, truhla plná zcela bezcenných starých hadrů a celá řada jam v zemi,« připojil se Henry k humoru svého soudruha. »Dluhy: jedovatí hadi, zlodějští Indiáni, malarie, žlutá zimnice –«

»A krásné dívky s prazvláštním zvykem, že totiž líbají neznámého cizince hned v prvním okamžiku, jakmile se s ním setkají a že pak hned na to ohrožují téhož cizince lesklým, stříbrným revolverem,« přerušil ho Francis. »Dovolte, abych vám o tom vyprávěl. Předevčírem jsem se plavil na břeh pevniny. Ve chvíli, kdy jsem přistál, nejkrásnější dívka na světě vyrazila najednou na mne a táhla mne pryč do křovin. Myslel jsem, že mne buď chce snísti anebo že se se mnou chce ihned vdáti. Nevěděl jsem, co se to děje. A dříve, nežli jsem tomu mohl přijíti na kloub, počala ta krásná slečinka činiti nezdvořilé poznámky o mém kníru a hnala mne zpět na člun s revolverem v ruce. Řekla mi, abych zmizel a nevrátil se již zpět, nebo že mi ukáže, že po slovech bude následovati čin.«

»Na které části pevniny to bylo?« otázal se Henry neobyčejně zvědavě Francise, který zahloubav se do vzpomínek na tento nezdar, neslyšel ani jeho otázky.

»Dole těsně na konci chiriquiské laguny,« odpověděl. »Bylo to na hranicích pozemků Solanovy rodiny, jak jsem se dozvěděl. Ale je to pořádně pepřená rodina, jak jsem shledal. Avšak ještě jsem vám nepověděl všechno. Poslyšte! Nejprve mne táhla do zmíněného podrostu a urazila můj knír; hned na to mne zahnala s nataženým revolverem na člun; pak zase chtěla zvěděti, proč jsem ji nepolíbil. Dovedl byste tohle všechno snésti?«

»A co jste dělal vy?« otázal se Henry, zatínaje nevědomky po straně pěsti.

»Co může dělati ubohý cizinec v cizí zemi? Byla to nějaká politování hodná krásná dívka.«

V nejbližším zlomku vteřiny Francis vyskočil na nohy a odrazil ránu Henryovy pěsti, dříve než dopadla.

»Prosím… prosím za prominutí,« zabručel Henry a usedl zahanben na starodávnou lodní truhlu. »Jsem jako šílený, vím to, avšak ať mne pověsí, mohl-li jsem se zdržeti…«

»Jste to zase jen vy…« přerušil ho Francis vyčítavě. »Jste zrovna tak střeštěný jako každý zde v tomto bláznivém kraji. Jedné chvíle obvazujete mi rozbitou hlavu a v nejbližším okamžiku chystáte se mi touž hlavu sraziti úplně s krku. Jste zrovna takový chlapík, jako ta dívka, která mně kázala, abych se vrátil, a kteráž mne současně líbala a zároveň mířila mi při tom revolverem doprostřed těla.«

»To jest správné, jen vypalte, zasluhuji toho!« připouštěl Henry kajícně; avšak bezděky počal se opět rozohňovati, když pokračoval: »Aby hrom do vás uhodil, vždyť to byla Leoncie!«

»Co je mně do toho, byla-li to Leoncie nebo Mercedes či Dolores? Což pak zde našinec nesmí políbiti hezkou dívku před ústím revolveru, aby se při tom nemusel obávati, že mu v nejbližší chvíli nějaký ničema ve špinavých plátěnkách na hromadě písku na nějakém ostrově nerozbije hlavu?«

»A což když ta hezká dívka jest zavázána ke sňatku s oním ničemou v rozedraných plátěných kalhotách?«

»Snad mi nechcete říci, že –« přerušil ho nyní zase druhý celý vzrušen.

»Není to pro něho nic obzvláště zábavného, pro toho ničemu, řekne-li se mu, že jeho milenka byla líbána jiným ničemou, kterého před tím nikdy neviděla, nežli sem připlula kocábka toho zatraceného jamaiského černocha,« doplnil Henry jeho myšlenku.

»K ďasu, to ona mne jistě pokládala za vás!« zvolal Francis, počínaje chápati situaci. »To ovšem vám nikterak nezazlívám vaše rozhořčení, ačkoliv musím říci, že jste střeštenec. Nechtěl-li jste mi ještě včera uřezati uši, což?«

»Vy, Francisi, jste zrovna takový potřeštěnec, ano, můj hochu! Způsob, jak jste na mne naléhal, abych vám ty uši uřízl, když jsem vás měl pod sebou – ha, ha!«

Oba mladí muži dali se do smíchu v srdečném přátelství.

»To jest temperament starého Morgana,« zvolal Henry. »Ten byl podle všech pověstí důkladně pepřená kopa!«

»Nebyl o nic více opepřen, nežli ti Solanové, k nimž se chcete přiženiti. Neboť větší díl této rodiny přišel tehdy dolů na břeh a pepřil do mne z těžkých pušek; jak jsem ujížděl pryč. A naopak zase ta vaše Leoncie namířila svou malou bouchačku na nějakého starého chlapíka s dlouhým vousem, který as bude jejím otcem, a dala mu jasně na srozuměnou, že mu prorazí ihned díru do žaludku, nepřestanou-li páliti do mne.«

»To byl jistě její otec! Chci se vsaditi o krk, že to byl sám starý Enrico,« zvolal Henry. »A ti ostatní chlapíci byli as její bratři.«

»Pomilování hodná čeládka!« vyrazil ze sebe Francis. »Vězte, že se váš život nestane jednotvárným, přiženíte-li se do tak mírumilovné, holubičí rodiny, jako je tato!« Zarazil se, neboť ho napadla nová myšlenka. »Avšak, mimochodem řečeno, Henry, ačkoliv všichni se domnívali, že já jste vy, proč pak, k ďasu, chtěli právě vás zabíti? Jest v tom zase vinníkem váš zatrolený morganovský temperament, který tak rozzuřil vaše nastávající příbuzenstvo?«

Henry se na něho chvíli díval, jako by uvažoval sám s sebou, a pak odvětil:

»Nemám chuti vám to vypravovati. Jest to zatrolená historie a myslím, že ji zavinil jen můj temperament. Byl jsem totiž znesvářen s jejím strýcem. Byl to nejmladší bratr jejího otce…«

»Byl?« přerušil ho Francis, klada schválně důraz na minulý čas.

»Ano, byl, řekl jsem,« přisvědčil Henry. »Už ho není. Jmenoval se Alfaro Solano a měl stejně vznětlivou povahu jako já. Solanové o sobě tvrdí, že jsou potomky španělských conquistadorů¹² a jsou na to velice hrdí. Alfaro vydělal mnoho obchodem s dřívím a naposledy měl veliké henequenové¹³ plantáže, poněkud doleji na pobřeží. Tehdy jsem se s ním dostal do sporu. Bylo to ve zdejším městečku San Antonio. Vzniklo to z nedorozumění, ačkoliv já stále tvrdím, že on byl v neprávu. Díval se na mne vždy žárlivě – nepřál totiž mému sňatku s Leoncií, jak seznáte.

»Nuže, tehdy bylo značné parno. Stalo se to v jedné pulquerii,¹⁴ kdež se Alfaro napil poněkud více mescalu,¹⁵ než bylo pro něho dobře. Počal mne napadati. Naši přátelé museli nás od sebe odděliti a sebrati nám pušky a my jsme se rozešli, přísahajíce si smrt a zkázu. To byl počátek zmatku, neboť naši hádku a vyhrůžky slyšela celá řada svědků. Dvě hodiny na to sám komisař a dva četníci našli mne, jak se skláním nad tělem Alfarovým v postranní uličce městečka. On měl nůž v zádech a já právě o něho klopýtnul, jak jsem kráčel k pobřeží. Vysvětlovati něco? Bylo to marné. Vědělť každý o naší hádce a o výhružkách pomstou a nebyl-li jsem to já, jenž jsem byl ani ne dvě hodiny po tom přistižen u mrtvoly dosud teplé? Musel jsem ukázati San Antoniu záda a neměl jsem na to mnoho času, abych odtud uprchl. Alfaro byl velmi oblíben – vždyť vy dobře znáte ony význačné typy lidí, které dovedou strhnouti přízeň davu. Nuže, ti lidé nedali se přesvědčiti o tom, že jest třeba věc řádně soudně vyšetřiti. Prahli po mojí krvi, ať mne dopadnou kdekoliv a proto jsem zmizel hezky zčerstva.«

»Brzo na to poblíže Bocas del Toro posel od Leoncie přinesl mi zpět zásnubní prsten. A tady to máte: Byl jsem příčinou velmi značného roztrpčení a protože jsem se nemohl vrátiti ke všem těm Solanům a mezi ostatní obyvatelstvo, které žíznilo po mém životě, uchýlil jsem se sem a žiji zde jako poustevník a kopám zde, hledaje Morganův poklad… Ale jest mi divno a rád bych věděl, kdo vrazil do Alfara onen nůž. Jestliže ho někdy najdu, očistím se před Leoncií a před ostatními Solany a není pochyby, že pak se s ní ožením. A nyní, když už jest to všechno za mnou, musím připustiti, že ten Alfaro byl celkem dobrý hoch, ačkoliv se v něm někdy krev na polo vařila.«

»Teď je mi vše jasné jako sklo,« zabručel Francis. »Nedivím se, že její otec a bratří chtěli mne provrtati kulemi. Avšak, čím déle se na vás dívám, tím více pozoruji, že jsme si podobni jako vejce vejci, až na můj knír «

»A na tohle…« Henry vykasal si rukáv a na levém předloktí objevila se dlouhá a bílá jizva. »Přišel jsem k ní, když jsem byl ještě hochem. Spadl jsem z větrného mlýna a propadl jsem skleněnou střechou pařeniště.«

»Teď však poslyšte mne!« zvolal Francis, jehož obličej počal se vyjasňovati projektem jakéhosi plánu, který se mu rodil v mysli. »Někdo vám musí pomoci z této bryndy, a jméno toho chlapíka jest Francis, společník firmy Morgan a Morgan. Potulujte se zatím zde nebo jděte tamhle na ostrov Bull, a já se vrátím na pobřeží a vysvětlím vše Leoncii a jejímu příbuzenstvu.«

»Jen aby vás dříve neodstřelili, nežli jim budete moci vyložiti, že vy nejste já,« prohodil Henry trpce. »Jest to kříž s těmi Solany! Oni napřed střílí a pak teprve hovoří. Ti nebudou chtíti slyšeti pravdu, leda post mortem. «¹⁶

»Myslím, že budu míti štěstí, staroušku,« ujišťoval Francis svého druha, celý rozpálen záměrem, že vysvětlí tuto zapletenou situaci mezi Henrym a jeho dívkou.

Avšak myšlenka na ni uvedla ho v rozpaky. Vytušil v sobě více než pocit lítosti, že toto pomilování hodné stvoření mělo patřiti po právu muži, který vypadal zrovna tak jako on a viděl znova před svýma očima její zjev u břehu, když bojujíc sama s sebou v jedné chvíli mu dávala na jevo lásku a pak zase ho odpuzovala a hnala pryč a pak zase se na něho dívala se zamilovaným pohledem a současně jím opovrhovala. Bezděky zavzdychal.

»Co jest vám?« otázal se Henry překvapeně.

»Leoncie jest neobyčejně krásné děvče,« odpověděl Francis se zjevnou otevřeností. »Ale – patří vám a já se pustím do práce, abych viděl, že jste si ji znovu získal. Kde máte prsten, který vám vrátila? Nevsunu-li jí ho na prst za vás a nevrátím-li se do týdne s dobrými zprávami, můžete mi ustřihnouti můj knír i s ušima!«

Za hodinu na to kapitán Trefethen vyslal z Angeliky člun na pobřeží v odpověď na znamení, které mu dávali oba dva jinoši, kteří si kynuli právě na rozloučenou.

»Ještě o dvou věcech se vám, Francisi, zmíním. Předně, zapomněl jsem vám říci, že Leoncie není z rodu Solanů, ačkoliv si myslí, že jest. Sám Alfaro mi to řekl. Jest to adoptované dítě, ale starý Enrico ji cele zbožňuje, ačkoliv v jejích žilách neproudí ani krev jeho ani jeho plemene. Alfaro mi však neřekl o tom nic bližšího, ač mi sdělil, že vůbec není Španělkou. Nedozvěděl jsem se dosud, je-li Angličankou nebo Američankou. Umí dosti dobře mluviti anglicky, ač jest možno, že se to naučila v klášteře. Vězte, že byla adoptována již když byla nemluvnětem a neví o tom ničeho jiného, nežli že Enrico jest jejím otcem.«

»Proto není divu, že odpuzuje a nenávidí mne k vůli vám,« usmál se Francis, »neboť si myslí a podle toho také jedná, že jste vrazil jejímu plnokrevnému strýci nůž do zad.«

Henry pokývl hlavou a pokračoval:

»Druhá věc jest velmi důležitá. Jest to zákon. Či lépe řečeno nedostatek spravedlnosti. Ve zdejším kraji dělá si totiž každý, co chce; jest to zapadlá vesnice. Do Panamy jest daleká cesta a guvernér tohoto státu nebo okresu, nebo jak se to tady jmenuje, jest jako starý a ospalý Silenus.¹⁷ Politický náčelník v San Antoniu jest muž, který dovede zavřít jedno oko. Jest to malý car v tomto koutě světa a jest to nějaký potřeštěný hombre,¹⁸ mám-li vám říci pravdu. Vydřiduch jest příliš mírné slovo, aby vyjádřilo všechny jeho vraždy, neboť jest krutý a krvežíznivý jako nějaká kolčava. Jeho nejmilejší zábavou jest poprava. On by nejraději každého pověsil. Mějte se před ním na pozoru, ať si děláte cokoliv! – A nyní na shledanou! Polovice ze všeho, co najdu na Bullu, patří vám… a hleďte, abyste vsunul opět prsten na prst Leoncie.«

Dva dny na to, když polomíšenec loďař propátral pobřeží a přinesl zprávu, že všichni mužové z Leonciiny rodiny jsou pryč, Francis přistál sám u břehu a sice tam, kde se s ní poprvé setkal. Nebylo zde zdání ani po dívce se stříbrným revolverem, ani po mužích s puškami. Vše bylo klidno a jediná osoba na břehu byl malý toulavý indiánský hoch, který při spatření měděného peníze ochotně se uvolil, že donese mladé seňoritě ve velké haciendě dopis. Když Francis naškrábal na lístek papíru, který vytrhl ze svého notesu:

»Já jsem ten muž, kterého jste si spletla s Henry Morganem a přináším vám od něho poselství,« pramálo si pomyslel, že se kolem něho osnují netušené události, které se poženou vpřed s touž rychlostí a za sebou, jako při prvním jejich setkání.

Jen kdyby se byl ohlédl za sebe, směrem k úskalí, o něž právě opíral svá záda, skládaje dopis pro Leoncii, byl by býval překvapen zjevem samotné této mladé lady, vynořující se právě jako mořská bohyně ze svěží koupele. Avšak psal tiše a indiánský hoch byl ještě více nežli on zaujat jeho počínáním, takže to byla sama Leoncie, přicházející právě kolem úskalí za ním, která první ho zahlédla. Dusíc v sobě výkřik, obrátila se a ubíhala slepě do zeleného podrostu křovin.

Francis byl upozorněn na její blízkost bezprostředně po tom, když vyrazila ze sebe nový výkřik, tentokráte ze strachu, kterým ho vyrušila. Papír i tužka padly do písku a jak vyskočil směrem výkřiku, srazil se s mokrou a velmi nedostatečně oděnou mladou ženou, která ustupovala pozpátku před něčím, co bylo příčinou jejího výkřiku. Neočekávané toto setkání bylo příčinou nového jejího výkřiku, pokud se neobrátila a neseznala, že to není žádný nový útok, nýbrž záchrana.

Uskočila směrem za něho, majíc obličej bez jediné krůpěje krve úděsem a klopýtla přes indiánského chlapce, avšak nezastavila se dříve, než se octla na otevřené písčině.

»Co to znamená?« otázal se jí Francis. »Jste zraněna? Co se stalo?«

Ukazovala na své obnažené koleno, z něhož splývaly zvolna po lýtku dolů dvě tenké kapky krve ze dvou sotva viditelných ranek.

»Byla to zmije!« zvolala. »Jedovatá zmije! Budu mrtva v pěti minutách, ale jsem ráda, ano, ráda, neboť moje srdce nebude se pak již trápiti pro vás.«

Pozdvihla proti němu svůj prstík, jakoby s výčitkou, a chtěla k tomu něco dodati, avšak nemohla již, neboť upadla nazpět ve mdlobách.

Francis měl o hadech střední Ameriky vědomosti pouze z doslechu, avšak to, co o nich uslyšel, bylo dosti strašlivé. Říkalo se, že mezci a psi umírali v hrozné agonii pět nebo deset minut po tom, co je uštkl zcela drobný had, dlouhý patnáct až dvacet coulů. Bylo se proto málo co diviti, že omdlela, byla jeho myšlenka, neboť jed, podle všeho asi strašně rychle působící, bezpochyby započal již své dílo. Také jeho znalosti, jak si počínati při uštknutí jedovatým hadem, byly jen z doslechu; ale probleskla mu hlavou myšlenka, že jest třeba nad ránou zastaviti oběh krve a zabrániti tím, aby jed se nedostal k srdci.

Vyňal proto kapesník a uvázal ho těsně kolem jejího stehna nad kolenem; na to vstrčil do uzlu šátku krátký kousek dřeva a zakroutil zuřivě šátek co nejtěsněji. Na to, zase jen podle toho, co slyšel, jal se rychle jednati dále: otevřel malou čepel svého kapesního nožíku, rozpálil ji několika sirkami, aby se zabezpečil proti infekci, a řízl tak opatrně, avšak energicky do oněch dvou ranek, které tam zakously hadovy tesáky.

Sám byl při tom celý ustrašen, ale pracoval s horečným kvapem, dívaje se, zda každým okamžikem rozklad krve nepočne umrtvovati toto krásné tělo před ním. Podle všeho toho, co slýchal, těla obětí hadů počínala velmi rychle a hrozně otékati. Když ukončil vyřezávání ranek od zubů, zabývala se jeho mysl dalšími dvěmi činný. Předně, chtěl vyssáti všechen jed rty, pokud jen to bude možno, a potom zapálí cigaretu a jejím žhavým koncem opálí maso.

Avšak ve chvíli, kdy rozsvítil sirku a rozřezal křížem krážem špičkou svého nožíku ránu, dívka počala se zvolna hýbati.

»Ležte!« poroučel jí, když povstala právě ve chvíli, kdy chtěl přiložiti svoje rty k jejímu kolenu.

V odpověď dostal zvučný políček na tvář její drobnou ručkou. V témž okamžiku také vyrazil indiánský hoch z křovin, drže malého mrtvého hada za ocas a křiče vesele:

»Labarri! Labarri!«

To přivedlo Francise ještě do horší situace.

»Zůstaňte ležet a buďte tiše!« opakoval ostře. »Nesmíme ztratiti ani vteřiny!«

Ona však upírala oči jen na mrtvého hada. Její tvář se rozjasnila; ale Francis toho nedbal a skláněl se znovu, aby provedl ono klasické léčení uštknutí hadem.

»Jen to zkuste!« hrozila mu, utrhujíc od něho koleno. »Vždyť jest to jen malinký labarri, jehož uštknutí jest neškodné! Myslila jsem, že je to zmije. Vypadá stejně, jenom že labarri jest menší.«

Přerušení oběhu krve obvazem počalo ji boleti i podívala se dolů a zpozorovala jeho kapesník, obtočený kolem svého stehna.

»Ó, co jste mi to udělal?«

Teplá vlna krve počala se jí rozlévati po tváři. »Vždyť to byla pouze malá labarri,« vyčítala mu. »Vy sama jste zvolala, že to byla zmije,« odporoval. Zakryla si obličej do svých rukou, ale nával krve pálil ji prudce až k uším. Ale Francis byl by mohl přísahati, že se pod dlaněmi směje, nebyla-li stižena záchvatem hysterie. A poprvé seznal, jak obtížný to bude úkol, který na sebe vzal, aby jí vložil na prst prsten jiného muže. Při tomto uvažování rozhodl se, že dá stvrdnouti svému srdci přes její krásu a svůdnost, a pravil trpce:

»Nuže, myslím, že by nyní mohl někdo z vašeho rodu nastříleti mi plno děr do těla za to, že jsem nerozeznal labarriho od zmije. Mohla byste zavolati někoho z vaší farmy, aby sem na mne přišel. Aneb byste mohla do mne vypáliti nějakou kulku sama.«

Avšak zdálo se, že ho neposlouchá, neboť najednou se zdvihla s rychlou svižností, jak se dalo očekávati od tak nádherně utvářeného stvoření, a zadupala nohou do písku.

»Ona ztuhla – moje noha,« zvolala s úsměvem, neskrývajíc ho tentokráte dlaněmi.

»Jednáte skutečně nevděčně,« jal se ji rychle ujišťovati, »myslíte-li si, že já jsem vrahem vašeho strýce.«

Jakmile jí to připomenul, ustal její úsměv a všechna červeň zmizela jí s tváří. Neodpověděla mu, avšak sklonivši se, jala se prsty, třesoucími se zlobou, rozvazovati uzel kapesníku, jako by to byla veliká obtíž.

»Bylo by lépe, kdybych vám směl pomoci,« nabízel se jí s úsměvem.

»Vy zlosyne!« zahřměla na něho. »Stoupněte si stranou! Váš stín padá na mne!«

»Vy jste nyní rozkošná, půvabná!« vysmíval se jí, cítě v sobě potlačovanou touhu, aby ji mohl úplně sevříti ve své náruči. »Právě oživujete ve mne poslední vzpomínky na sebe zde na pobřeží, kdy v první vteřině jsem litoval toho, že jsem vás políbil, avšak kdy v druhé vteřině jste počala líbati vy mne – ano, udělala jste to – a ve třetí vteřině jste mi vyhrožovala, že uděláte díru do mého žaludku svojí zcela malou stříbrnou pistolí. Nikoliv – vy jste se nezměnila za tu dobu ani o jediné jota.¹⁹ Jste stále tou ohnivou Leoncií! Udělala byste lépe, kdybyste mi dovolila, abych to rozvázal za vás. Což pak nevidíte, jak je ten uzel utažen? Vaše malé prstíky ho nikdy nerozpletou.«

Zadupala nožkou v prudké a nezkrotné zlosti.

»Štěstí pro mne, že nenosíte s sebou také do koupele svou malou, lesklou pistoli,« pokračoval dále, »jinak by se právě zde na pobřeží konal pohřeb zcela hodného mladého muže, který neměl jiných úmyslů, nežli těch nejlepších.«

V tu chvíli přihnal se indiánský hoch s jejím koupacím pláštěm, který mu ona prudce vyrvala a ihned přes sebe přehodila. Hned na to pomocí chlapce vrhla se znovu na uzel. Když se jí konečně podařilo kapesník rozvázati, odhodila ho od sebe, jakoby to byla také nějaká jedovatá zmije.

»To bylo poskvrnění!« zvolala pohrdavě.

Avšak Francis neustále rozhodnut, ukázati jí tvrdost svého srdce, potřásl klidně hlavou a řekl:

»To vám nikterak nepomůže, Leoncie! Zanechal jsem po sobě znamení, které vám nikdy nezmizí.«

Ukazoval jí při tom na řezy, které provedl na jejím kolenu, a usmál se.

»To jsou znamení dravce!« odsekla mu, obracejíc se k odchodu. »Varuji vás, pane Henry Morgane, a hleďte, ať už jste pryč!«

Avšak Francis jí zastoupil cestu.

»Ale teď si spolu promluvíme o vážných záležitostech, Miss Solanová,« pravil změněným tónem. »Vyslechněte mne! Můžete při tom blýskati očima, jak je vám libo, avšak, prosím, nevyrušujte mne!« Na to ustoupil a zdvihl se země lístek, který počal psáti. » Právě jsem vám to chtěl poslati po tomto chlapci, když v tom jste vzkřikla. Vezmete to. Přečtěte si to! Však vás to nepokousá! Není to žádná zmije.«

Avšak, ačkoliv odepřela přijmouti lístek, přece její oči bezděčně si přečtly první jeho řádku:

»Já jsem ten muž, kterého jste si spletla s Henry Morganem…«

Podívala se na něho s vyvalenýma očima, kteráž nebyla schopna pochopiti mnohé, ale která tušila nové záhady.

»Na mou čest!« zvolal vážně.

»Vy… nejste… Henry?« zašeptala.

»Nikoliv. Nejsem! Nechtěla byste si vzíti tento lístek a přečísti si ho?«

Tentokráte tak učinila, mezitím co on díval se upřeným pohledem na zlatý odlesk slunce, odrážející se od jejího tropicky ožehnutého obličeje, obklopeného plavými vlasy a zbarveného do nachova krví, či lépe řečeno, který v nádechu krvavé barvy dodával jí krásného zlatého odlesku.

Tona ve snu, uvědomil si náhle, že se na něho dívá strnulýma, tázavýma očima barvy hnědého sametu.

»A kdo měl tohle podepsati?« otázala se.

Francis přišel k sobě a uklonil se.

»Avšak jméno? – Vaše jméno?«

»Morgan, Francis Morgan! Jak vám vysvětluji zde, Henry a já jsme jaksi vzdálení příbuzní – snad bratranci v pětačtyřicátém stupni anebo něco podobného.«

K jeho úžasu přeletěl náhle jejíma očima záblesk velkých pochyb a zaplanul v nich onen starý rodinný oheň zloby.

»Henry,« jala se mu vyčítati. »To je podvod, to je ďábelský kousek proti mně, který chcete se mnou zahráti. Neboť jest jisto, že jste Henry!«

Francis ukázal na svůj knír.

»Nechal jste si ho narůsti,« zvolala zmateně.

I vykasal si rukáv a ukázal jí své levé rámě od pěstě až po loket. Ale ona se na něho podívala, nechápajíc, co míní tímto pohybem.

»Pamatujete se na onu jizvu?» otázal se jí.

Přikývla.

»Nuže, hledejte ji!«

Sklonila svoji hlavu v rychlém, ale marném hledání, načež zvolna jí zakývala a zakoktala:

»Žádám… žádám vás… za zapomenutí. Byla jsem strašlivě zklamána, a když si vzpomenu… jak jsem se k vám chovala…«

»Ten polibek byl rozkošný!« zvolal rozpustile.

Vzpomněla si ještě na jiné věci, které nedávno prováděla, a podívala se i na svoje koleno; najednou vybuchla ve smích, který mu připadal velmi lahodný:

»Pravíte, že přinášíte mi zprávu od Henryho,« změnila rázem předmět hovoru, »a že by byl nevinen…? Jest to pravda? Oh, jak bych si přála, abych vám mohla uvěřiti!«

»Jsem mravně přesvědčen, že Henry nezavraždil o nic více vašeho strýce, nežli já –– –«

»Pak už mi neříkejte ničeho dále, aspoň ne nyní!« přerušila ho radostně. »Především však musím vás požádati za prominutí, ačkoliv musíte přiznati, že také mnoho z toho, co jste řekl a provedl sám, bylo pro mne strašné. Neměl jste práva mne líbati.«

»Kdybyste si chtěla na všechno vzpomenouti,« bránil se, »musela byste uznati, že jsem to všechno dělal pod vlivem hlavně vašeho revolveru. Vždyť jsem si mohl pomysliti, že na mne vystřelíte, neučiním-li vše, čeho jste si přála!«

»Ó, tiše, tiše!« prosila. »Nyní však musíte se mnou jíti k nám. A cestou mi můžete vypravovati o Henrym.«

V tom zarazily se její oči na jeho kapesníku, který před chvíli pohrdlivě odhodila stranou. Rozběhla se k němu a zdvihla jej.

»Ubohý, odhozený šátečku,« mazlila se s ním. »I tebe musím poprositi za prominutí. Já sama tě vyperu a…« Její oči utkvěly na Francisovi, jak vyslovovala tato slova. »A vrátím vám ho, pane, vypraný a čistý a celý zabalený vděčností mého srdce…«

»A což ty známky šelmy?« otázal se.

»I toho lituji!« doznávala kajícně.

»A dovolíte mi, abych zůstal vaším stínem?«

»Ano, ano!« zvolala vesele. »Zde! Tak – nyní jsem ve vašem stínu. Avšak již pojďme!«

Francis hodil jedno pesso²⁰ šklebícímu se indiánskému chlapci a v plné majestátnosti obrátil se a kráčel za Leoncií do tropické houštiny stezkou, která vedla k bílé haciendě.

*

Sedě na rozlehlé verandě haciendy Solanů, Alvarez Torrés spatřil tropickým loubím párek, blížící se klikatou cestou. Shlédl cosi, co bylo příčinou, že zaskřípěl zuby a dělal si mylné úsudky. Zabručel pro sebe několik kleteb, ba zapomněl i na svoji cigaretu.

To, co spatřil, byla Leoncie a Francis, zabraní do tak vážného a vzrušujícího rozhovoru, že zapomínali na vše ostatní. Spatřil, jak slova Francisova stávají se stále pohnutější a podle jeho prudkých pohybů viděl, že Leoncie náhle stanula a poslouchala jeho řeči. Hned na to – a Torrés stěží mohl uvěřiti svým očím – spatřil, jak Francis vytahuje z pasu prsten a jak Leoncie s odvráceným obličejem nastavovala svou levou ruku a přijímala prsten od něho na prostřední prst. Byl to zásnubní prsten a Torrés mohl na to přísahati.

Co se skutečně stalo, bylo, že Henryův zásnubní prsten octl se opět na prstu Leoncie. Ale Leoncie, nevědouc ani proč, jaksi nerada ho přijímala.

Torrés odhodil uhaslou cigaretu, nakroutil si pyšně kníry, jakoby se tím chtěl zbaviti svého vlastního vzrušení a postoupil ku předu, aby se s nimi mohl setkati na verandě. Především skoro ani neopětoval dívčin pozdrav. Na to s rozvztekleným obličejem pravého Latina vyrazil na Francise:

»Člověk nemůže očekávati studu u vraha, avšak přece jen bylo by se mohlo čekati trochu slušnosti.«

Francis vybuchl v žertovný smích.

»Už je to zase tady!« zvolal. »Zase jeden střeštěnec v této bláznivé zemi! Naposledy jsem, Leoncie, spatřil tohoto gentlemana v New Yorku. Byl tehdy velmi bázlivý, když se mnou jednal. Nyní se s ním setkávám zde a první slovo, které mi řekne, jest, že jsem neslušný a nestoudný vrah.«

»Seňore Torrési, musíte se omluviti,« prohlásila Leoncie hněvivě. »Dům Solanů není zvyklý na to, aby jeho hosté byli uráženi.«

»Dům Solanů tedy, rozumím-li, jest zvyklý na to, aby jeho mužové byli vražděni od toulavých dobrodruhů,« odvětil. »Není žádné větší oběti, než děje-li se tak jménem pohostinství.«

»Postavte se na vlastní nohy, seňore Torrési!« ozval se vesele Francis. »Vždyť na nich umíte dobře státi! Vím dobře, co vás mate. Vy se domníváte, že já jsem Henry Morgan. Jsem však Francis Morgan a já i vy, není tomu dávno, projednávali jsme spolu určitou záležitost v Reganově kanceláři v New Yorku. Zde jest moje ruka. Vaše potřesení bude mi dostatečnou omluvou za těchto okolností.«

Torrés, zmaten v prvním okamžiku svou zmýlenou, uchopil se napřažené ruky a omlouval se oběma, Francisovi i Leoncii.

»A nyní,« Leoncie, slzíc smíchy, zatleskala rukama, aby zavolala nějakého služebníka, »musím pana Morgana někam uvésti, abych se mohla převléci. A potom, dovolíte-li, seňore Torrési, pohovoříme si spolu o Henrym.«

Mezitím, co odcházela a co Francis následoval za ní do jednoho z pokojů, veden mladou a hezkou mestizou,²¹ Torrés, jehož mozek začal opět pravidelně pracovati, shledal, že jest rozčarovanější a rozhněvanější nežli před tím. Tak tedy tento nově přišlý cizinec to byl, který vsunoval Leoncii zásnubní prsten na její prst. Chvíli se rychle vášnivě zamyslil. Leoncie, kterouž vždy nazýval královnou svých snů, zasnoubila se při prvním setkání s tímto cizím Gringem z New Yorku. To bylo neuvěřitelno, to bylo strašné!

Zatleskal rukama, dal zapřáhnouti vypůjčený povoz ze San Antonia a kráčel již, aby do něho nasedl, když v tom Francis strhl ho dolů, volaje, že s ním má co mluviti o dalších podrobnostech pátrání po úkrytu Morganova pokladu.

*

Po přesnídávce, když zavanul větřík od země, což znamenalo, že se zdvihne příznivý a hbitý vítr také nad lagunou chiriquijskou a přeplaví ho čerstva přes úžinu podél Bullu na Calf, Francis, nedočkav, aby mohl přinésti Henrymu dobrou zprávu, že jeho prsten zdobí Leonciin prst, rozhodně odmítl nabídnuté pohostinství, aby zůstal zde přes noc a setkal se s Enricem Solanem a jeho dospělými syny. Francis však měl ještě další příčinu, aby co nejrychleji odešel. Nemohl snésti přítomnost Leoncie – nikoliv, že by se chtěl k ní zachovati nezdvořile. Ona ho okouzlovala, přitahovala ho tak svůdně k sobě, že nebyl s to snésti déle jejího půvabu a bezděčné svůdnosti, měl-li zůstati poctivým mužem vůči onomu jinochu v plátěných kalhotách, který snad dosud někde v písku na ostrovu Bullu kopal jámy.

A tak Francis odešel, maje ve své kapse dopis od Leoncie pro Henryho. Poslední okamžik před odchodem byl velmi chvatný. S pohledem, který rychle potlačil, takže Leoncie nevěděla, byla-li to skutečnost, či zda se jí to pouze zdálo, vyrazil pryč. Dívala se za ním, jak odcházel dolů po pěšině, až ho ztratila s očí, a pak se podívala na prsten s výrazem těkavé nevole.

Z pobřeží Francis dával znamení Angelice, která nedaleko kotvila, aby mu vyslala člun na břeh. Avšak dříve, nežli byla lodice spuštěna na vodu, půl tuctu jezdců s nataženými revolvery, pušky majíce napříč sedel, hnalo se dolů k němu na pobřeží v plném trysku. Dva muži je vedli. Ostatní čtyři byli jako psi a polooděni. Mezi oběma vůdci poznal Francis Torrésa. Na konec zamířili všichni pušky na Francise a ten nemohl nežli uposlechnouti jejich rozkazu, který na něho řval neznámý vůdce, aby dal ruce vzhůru. Francis prohodil při tom nahlas:

»Abych si tohle byl pomyslil! Nedávno, je tomu pouze několik dní – či jest to již několik milionů let? – pomyslil jsem si, když jsem si přisazoval v bridge²² jeden bod za dolar, že jest to nějaké vzrušení. Nyní, pánové, vy tam na koních se svými puškami, hrozícími, že vrazí do mého ubohého těla cizí tělesa, řekněte mi, prosím, co se to vlastně děje? Cožpak zde na tomto pobřeží nevyjdu nikdy ze zápletek se střelným prachem? Chcete moje uši aneb pouze můj knír?«

»Chceme vás celého!« odvětil neznámý vůdce, jehož knír chvěl se téměř stejně magneticky jako jeho vyvalené černé oči.

»A ve jménu prvního hříchu a všech krásných ještěrek, kdož pak vlastně jste?«

»Zde jest ctihodný seňor Mariano Vercara é Hijos, Jefe Politico²³ ze San Antonia,« odvětil Torrés.

»Dobrou noc!« usmál se Francis, vzpomínaje si na popis tohoto muže, který mu podal Henry. »Předpokládám, že se asi domníváte, že jsem porušil nějaké přístavní pravidlo aneb nějaký zdravotní předpis, když jsem zde zakotvil. Avšak tyhle věci si musíte vyříditi s mým kapitánem, kapitánem Trefethenem, velmi váženým to gentlemanem. Já jsem pouze nájemce toho škuneru – cestující. Vyhledejte kapitána Trefethena a naložte s ním podle námořních zákonů a zvyků.«

»Jste stihán po vraždu spáchanou na Alfarovi Solanovi,« zněla odpověď Torrésova. »Neoklamal jste mne, Henry Morgane, svým povídáním v haciendě, že jste někým jiným! Vím o něm dobře. Ten druhý se jmenuje Francis Morgan, a neváhám připomenouti, že tento muž není vrahem, ale pravým gentlemanem.«

»Pro boha a u všech čertů!« zvolal Francis. »Vždyť jste mi právě před chvílí potřásal pravicí, seňore Torrési!«

»Zmýlil jsem se,« prohodil Torrés zlomyslně. »Avšak pouze na chvíli. Chcete s námi jíti po dobrém?«

»Kdyby…« Francis pokrčil výmluvně rameny před ústím šesti pušek. »Předpokládám, že mne rychle odsoudíte a pověsíte ještě teď před západem slunce.«

»V Panamě jest spravedlnost velmi rychlá,« odvětil Jefe Politiko, jehož angličtina měla špatný přízvuk, avšak byla srozumitelná. »Ale není tak rychlá, jak se vám zdá. Nepověsíme vás při sklonku dne. Desátá hodina z rána jest pro to vhodnější, nemyslíte?«

»Ó, zajisté!« odvětil Francis. »Udělejte to v jedenáct nebo ve dvanáct – mně jest to jedno!«

»Půjdete tedy laskavě s námi, seňore,« pravil Mariano Vercara é Hijos, při sladkosti svého oslovení nikterak nezakrývaje chladného ocele svých záměrů. »Juane! Ignacio!« přikazoval španělsky. »Dolů z koní! Odeberte mu zbraň! Nebude třeba spoutati mu ruce. Posaďte ho na koně před Georgia!«

*

Francis v pěkně vybílené světnici se stěnami tlustými na pět stop, na jejíž podlaze z hlíny leželo půl tuctu spících vězňů peonů,²⁴ poslouchal dunivé rány kladivem z nevelké vzdálenosti, připomněl si ihned soud, z něhož se právě vrátil a zdlouha a zvolna si zahvízdal. Bylo půl deváté večer. Soud začal o osmé. Ono bouchání byly rány kladivem, jak sbíjeli šibenici, na jejímž povýšeném místě měl se příštího rána o desáté hodině houpati prostorem, pozdvižen od země provazem, otočeným kolem jeho šíje. Soudní řízení trvalo podle jeho hodinek půl hodiny. Bylo by na to stačilo dvacet minut, kdyby se do toho nebyla vmísila Leoncie a nebyla je prodloužila o deset minut, jež jí byly ze zdvořilosti povoleny jakožto velké dámě z rodiny Solanů.

»Jefe měl pravdu,« přiznával si Francis v samomluvě. »Panamská spravedlnost jest velmi rychlá.«

To, že měl u sebe dopis, který mu dala Leoncie a který byl adresován Henrymu Morganovi, mu uškodilo. Ostatní bylo velmi jednoduché. Půl tuctu svědků dosvědčilo vraždu a označilo ho přímo jako vraha Alfarova. Sám Jefe Politico to dosvědčil. Jediným světlým tónem bylo vystoupení Leoncie na scénu, která se sem přihnala se starou kulhavou tetou z rodiny Solanů. Bylo to velmi příjemno pro něho – ten boj krásné dívky, který podnikla pro jeho život přes skutečnost, že to byla již předem ztracená věc.

Když vyzvala Francise, aby si vykasal rukáv a ukázal své levé předloktí, spatřil, jak Jefe Politico pokrčil pohrdlivě rameny. Všiml si také, že Leoncie zavalila několika vášnivými španělskými slovy, jež se z ní jen jen hrnula, Torrésa. A viděl a slyšel také vášnivé pohyby a řev lůzy, nacpané do soudní síně, když povstal Torrés.

Avšak co neviděl, byla rozmluva šeptem mezi Torrésem a Jefem, když první z nich tlačil se ku předu tísnícím se davem, aby se dostal k svědeckým lavicím. Stejně neviděl onu postranní hru, z niž by byl seznal, že Torrés byl placen Reganem, aby ho držel daleko od New Yorku, tak dlouho, pokud jen bude možno, a rovněž nevěděl, že Torrés sám jest zamilován do Leoncie a že se trápil žárlivostí, v níž neznal mezí hněvu.

Nade vše jiné byl však Francis ohlušen hádkou mezi Torrésem a Leoncií, která přiměla Torrésa k přiznání, že nikdy nespatřil jizvy na levém předloktí Francise Morgana. Mezitím co se Leoncie podívala vítězně na malého starého soudce, Jefe Politico předstoupil a zeptal se Torrésa rozhodným tónem:

»Můžete přísahati na to, že jste vůbec někdy spatřil jizvu na ruce Henryho Morgana?«

Torrés byl úplně zmaten a překvapen, rozhlédl se divoce po soudci a nerozhodně po Leoncii a na konec, aniž pronesl slova, přikývl hlavou na znamení, že to nemůže odpřisáhnouti.

Pokřik vítězství rozlehl se davem diváků, ničemů. Soudce hned na to vynesl rozsudek, při čemž se řev zdvojnásobil a Francis byl odvlečen zpět do své cely, nikoliv bez odporu, četníky vedenými komisařem, kteří ho musili chrániti před chátrou, nechtějící s jeho popravou čekati do příštího rána.

»Ten ubohý hlupák Torrés, jak se mohl dáti chytiti jizvou Henryovou?« přemýšlel Francis s trpkým úsměvem, když v tom závory dveří vězení spadly dolů a on vyskočil, pozdravuje Leoncii.

Ta však se jen na okamžik uklonila, aby ho uvítala a hned na to jala se hádati s komisařem v prudkém ohni španělských slov a s pánovitými gesty, takže tento ihned povolil a přikázal žalářníkovi, aby převedl peony do jiných cel, a sám nervosně a s omluvnými slovy se ukláněje vyšel ven a zavřel za sebou dveře.

Tu teprve se v Leoncii všechno zlomilo a ona klesla Francisovi do náruče, do jeho rukou, vzlykajíc: »To je proklatá země, ano, proklatá země! Tohle není žádná hračka!«

A jak tak Francis držel v náručí toto svůdné ženské tělo, rozplývající se v ženském zoufalství, připomněl si Henryho v plátěných kalhotech, bosého, s rozbitým sombrerem na hlavě, jak kopá jámy v písku ostrova Bullu.

Snažil se vyvinouti se z tohoto něžného a sladkého objetí, ale podařilo se mu to jenom na polovic. Pokaždé, jakmile se od ní trochu vzdálil, pokoušela se o něho rozumná část dříve, než citová část zatoužila po výraznějším činu.

»Nyní, v poslední chvíli života, jsem poznal, co jest to kýlem vzad,« ujišťoval ji, vzdaluje se od svodů svého srdce. »Kdyby Latinci vašeho kraje přemýšleli chladněji a nejednali tak vášnivě, mohli míti nastavěno plno silnic a zvelebili by svůj kraj. Ten soud se mnou byl pravým obrazem zdejšího „kýlem vpřed.“ Oni již předem věděli, že jsem vinen, a proto tak dychtivě chtěli potrestati mne ihned, aby se nemusili věnovati podrobnému zjištění mojí totožnosti. Jaké pak průtahy? Oni věděli, že Henry Morgan zabil Alfara nožem. Oni věděli, že já jsem Henry Morgan. Když tohle věděli, nač ještě pátrati dále?«

Naslouchajíc těmto slovům a tulíc se a snažíc se přimknouti se k němu úžeji, když mluvil, v okamžiku, kdy dokončil, ležela mu zase těsně v náruči a její rty hledaly rty jeho. A dříve, než se nadál, jeho vlastní rty octly se na jejích.

»Miluji vás, miluji vás!« šeptala trhaně.

»Nikoliv, nikoliv!« odmítal to, po čem tolik toužil. »Henry a já jsme si příliš podobni. Jest to Henry, jehož milujete, a já nejsem Henrym.«

Vyvinula se mu sama z jeho objetí, stáhla Henryův prsten se svého prstu a hodila ho na podlahu. Francis byl tak rozechvěn, že nevěděl, co by provedl v nejbližším okamžiku; byl zachráněn pouze tím, že právě v tu chvíli vstoupil do vnitř komisař s hodinkami v ruce a s obličejem odvráceným, snaže se neviděti nic jiného, než čas, zaznamenávaný vteřinovou ručičkou na ciferníku jeho hodinek.

Vzpřímila se hrdě a všechno se v ní rázem zlomilo, když Francis vsunoval jí Henryův prsten znovu na prst a políbil jí ruku na rozloučenou. Ještě když vycházela ze dveří, obrátila se a šepotavým pohybem svých rtů, jakoby z ní prchala duše, řekla mu naposled:

» Miluji vás.«

Přesně, když hodiny odbíjely, byl Francis o desáté vyveden na žalářní dvůr, kdež již stála šibenice. Celé veselé a řvoucí San Antonio bylo přítomno, vedle mnoha sousedních obyvatel; také Leoncie, Enrico Solano a jeho pět dospělých synů. Enrico a jeho synové kouřili a hlučeli, avšak Jefe Politico, obklopen četníky, vedenými komisařem, byl neúprosný. Marně snažila se Leoncie dostati se k němu, když byl Francis vlečen k šibenici, a marně snažili se její příbuzní přemluviti ji, aby odešla z popravního dvora. Marně také vznesli její otec i bratři protest, že Francis není tím pravým mužem. Jefe Politico se pohrdlivě usmíval a rozkázal, aby se pokračovalo v popravě.

Francis stoje pod šibenicí, sklonil se ku knězi, který ho doprovázel, pravě mu ve španělštině, že nevinný muž, který má býti pověšen, nepotřebuje prostředníka pro onen svět, ale že toho potřebují spíše oni muži, kteří ho zde právě věší.

Na to svázali Francisovi nohy a chtěli mu již spoutati také ruce, a přistoupili muži, kteří drželi v ruce provaz a černou čapku, chystajíce se obojí vložiti na něho, když v tom odkudsi bylo slyšeti hlas zpěvu, blížícího se z daleka. Zpěv tento zněl:

Vítr řve, moře se vzpíná,
ďábel sám nás drží v spáru,
všechno mužstvo píseň hřímá:
Záda k zádům! Ke stožáru!

Leoncie, která již omdlévala, nabyla znovu ducha při zvuku tohoto hlasu a vzkřikla v bezmezné slasti na vstupujícího Henryho Morgana, odstrkujíc stráže u vrat, které se mu snažily zaraziti cestu.

Jakmile ho spatřili, všichni přítomní, kromě Torrésa, který měnil barvu v obličeji, se obrátili, nevšímajíce si jeho vzrušení. Lid souhlasil s Jefem, který jen pokrčil rameny a prohlásil, že jeden muž jest tak dobrý pro šibenici jako druhý. V tu chvíli vznikl zde spor mezi muži z rodu Solanova, že Henry jest stejně nevinen na té vraždě Alfarově. Avšak byl to Francis, který sestupuje s popraviště, vzkřikl mezi hluk ve chvíli, kdy mu rozvazovali spoutané ruce a nohy:

»Vy jste soudili mne! Ale neodsoudili jste jeho! Nemůžete ho pověsiti bez soudu. On musí býti postaven před soud!«

A když Francis sestoupil ze šibenice a potřásal ruku Henryho svýma oběma rukama, Comissario s Jefem, který se postavil za něho, podle předpisů zatkli Henryho Morgana, jako vraha Alfara Solana.

Kapitola IV.

»Musíme pracovati rychle – toť jisto!« pravil Francis v malé rodinné poradě Solanů na verandě solanské haciendy.

»Jediná věc jest jistá!« zvolala Leoncie rozčileně, přestávajíc se procházeti nervosně sem a tam. »Jediná věc jistá, že ho musíme zachrániti.«

Při těchto slovech zamávala nervosně prstem pod nosem Francisovým, jakoby tím chtěla dodati důrazu svému vzrušení. Nespokojivši se tím, zatřásla prstem stejně vášnivě pod nosy všech přítomných, hlavně otci a bratrům.

»Rychle,« rozohňovala se. »Ano, musíme jednati co nejrychleji! Ano, jinak…« Hlas jí selhal nevýslovnou hrůzou před tím, co by se mohlo státi Henryovi, kdyby nejednali rychle.

»Jefovi jsou všichni Gringové stejni!« přikývl Francis sympaticky. Pomyslil si při tom, že byla v tu chvíli neobyčejně krásná a půvabná. »On jistě vzbouří celé San Antonio a jeho heslem jest: krátce! Nedopřeje Henrymu více času nežli mně. Musíme ho osvoboditi ještě této noci.«

»Nuže poslyšte!« počala znovu Leoncie. »My Solanové nesmíme dovoliti tuto… tuto popravu… Naše hrdost… naše čest. Nesmíme dovoliti! Mluvte! Jeden po druhém! Otče – vy… Vymyslete si něco!…«

A mezitím, co tato rozmluva pokračovala, Francis, který na chvíli umlkl, upadl v hluboké přemýšlení a starosti. Vřelost Leoncie byla báječná, avšak bylo to pro jiného muže, a to ho ovšem naprosto nepotěšovalo. Těsně před sebou měl vzpomínku na vězeňský dvůr ve chvíli po té, kdy byl rozpoután a kdy Henry byl zatčen. Ještě dosud viděl s týmž bodnutím u srdce Leoncii v náruči Henryovu a jak Henry pátral po její ruce, aby se přesvědčil, že jeho prsten jest na ní, a viděl dosud onen dlouhý polibek a obejmutí, které po něm následovalo.

»Než dobrá,« zavzdychal si, »jednal zcela správně. Když byl Henry odveden pryč, zda neřekl Leoncii zcela s rozvahou a chladně, že pouze Henry jest jejím mužem a láskou a že jest to nejmoudřejší volba pro dceru z rodu Solanů?

Avšak upomínka na to neučinila ho ani o trochu šťastnějším. Neučinila ho ani správnost jeho jednání. Ano, správné to bylo! O tom se nedalo pochybovati a to jej posilovalo v jeho tvrdosti srdce vůči ní. Ale správnost jeho chování v tomto případě mu dělala nejvíce starostí.

A nyní, co mohl zde ještě očekávati? Bylo to jeho neštěstí, že přišel sem do střední Ameriky příliš pozdě, to bylo vše, a že shledal, jak tento květ ženy přilnul k tomu, kdo přišel dříve – k muži tak dobrému, jako byl on, ba, pokud mu jeho otevřené srdce samo říkalo, snad ještě lepšímu. A jeho ušlechtilé srdce nutilo ho dokonce k uznání, že musí míti i jiné ohledy k Henrymu – k Henrymu Morganovi, protože pochází z téhož rodu a krve; k Henrymu Morganovi, ohnivému a divokému potomku ohnivého a stejně divokého předka, jinochu v plátěných kalhotech, s roztrhaným sombrerem, s touhou po uších mladých cizích mužů, živícímu se lodními suchary a želvími vajíčky a kopajícímu na ostrově Bullu a Calfu po pokladech starého sira Henryho.

A mezitím co Enrico Solano a jeho synové hovořili o plánech a projektech na své rozlehlé verandě, což Francis zachycoval jen na půl ucha, přistoupil k nim jeden z domácích sluhů, zašeptal cosi Leoncii v sluch a odvedl ji pryč na opačnou stranu verandy, kdež se odehrála scéna, která by byla vznítila Francisův hněv a opovržení.

V pozadí verandy Alvarez Torrés v plné nádheře španělského národního kroje bohatého majitele haciendy, jak se nosívá v latinské Americe, pozdravil ji, uklonil se hluboko, se svým širokým sombrerem v ruce, a posadil se do pleteného křesla.

Její pozdrav byl chladný, avšak hořel zvědavostí, jakoby doufala, že přináší nějaké slovo naděje.

»Soud jest u konce, Leoncie,« promluvil k ní něžně a sladce, jako když se mluví o mrtvých. »Jest odsouzen. Zítra ráno v deset hodin jest jeho čas. Jest to velmi smutné, velmi smutné! Avšak…« Pokrčil rameny. »Nikoliv! Nechci mluviti o něm špatně. Byl to čestný muž! Jedinou jeho chybou byl jeho temperament. Byl příliš ukvapený, příliš hrdý. To ho dostalo do rozporu s jeho ctí. Nebyl by probodl Alfara ve chvíli chladného uvažování…«

»On nezavraždil mého strýce!« zvolala Leoncie, obracejíc k němu obličej dosud odvrácený stranou.

»To právě jest politování hodné,« pokračoval Torrés jemně a lítostivě, hledě se vyvarovati všeho, co by ji rozladilo. »Na neštěstí soudce, lid, náčelník politické správy, všichni jsou za jedno v mínění, že on to udělal. To jest velmi politování hodné! Avšak to není příčinou, proč jsem sem k vám přišel. Přišel jsem, abych vám nabídl svých služeb a provedl vaše rozkazy. Můj život, čest jest vám k službám. Mluvte! Jsem vaším otrokem.«

Náhle klesl s půvabem před ní na jedno koleno, vzal její ruku z jejího klína a byl by ji rázem zaplavil milostnými výlevy, kdyby v jeho očích nebyl zablýskl prsten s diamanty na jejím prostředním prstu. Zamračil se, avšak ihned zahladil své vrásky, skloniv tvář k zemi, pokud jeho obličej nezbavil se vrásek a počal mluviti:

»Znám vás, Leoncie, už od té doby, kdy jste byla maličká, velmi roztomilá, a už tehdy jsem vás miloval. Ne, ne – vyslyšte mne! Dovolte! Moje srdce musí promluviti. Miloval jsem vás vždycky. Ale když jste se vrátila z kláštera, ze škol tam na západě, jako žena a velká, krásná dáma, abyste se ujala vlády v domě Solanů, byl jsem roznícen vaší krásou. Byl jsem však trpěliv. Zdržoval jsem se s vámi pohovořiti. Však vy jste to tušila. Ano, vy jste to jistě musela tušiti. Ode vždy jsem pro vás jen jen planul. Stravoval jsem se žárem vaší krásy, vaší ohnivostí, kterýžto žár jest mnohem prudší, nežli vaše krása.«

Nedal se přerušiti, věděla to dobře, i poslouchala ho trpělivě, dívajíc se dolů na jeho skloněnou hlavu a divíc se zlomyslně, proč má vlasy tak neobvykle ostříhány a zda si je dal naposledy ostříhati v New Yorku či v San Antoniu.

»Dovedete si představiti, čím jste se mi stala od doby svého návratu?«

Neodpověděla a neučinila také pokusu, aby mu vyškubla svoji ruku, ačkoliv tiskl a vrýval jí prsten Henryho Morgana do masa. Zapomněla ho i poslouchati, uchvácena řetězem myšlenek, který se táhl daleko odtud. Takovými nabubřelými slovy nemluvil k ní Henry Morgan o lásce, byl počátek řetězu její myšlenek. Proč tahle španělská krev vždy plýtvá tak marnotratně tolika slovy pro vzrušení citů? Henry jednal zcela jinak. Sotva o tom promluvil několik slov. Jednal. Jsa zaujat její půvabem, očaroval také ji a beze všeho úvodu, tak si byl jist, že ji nepřekvapí a nepoděsí, ovinul své ruce kolem ní a přitiskl své rty na její ústa. A její rty nezůstaly chladnými a nenechaly jeho cit bez odpovědi. Teprve po tomto prvním polibku, maje ruce stále ovinuty kolem ní, počal Henry mluviti.

Ale, jaký asi plán řeší za ní za rohem její příbuzní a Francis Morgan? Její myšlenky se rozptylovaly a byla netečná ke svůdci u jejích nohou. Francis! Ach – vzdychla si z hluboka a připomněla si, jak poznala lásku Henryovu a jak tenhle cizí Gringo tak náhle rozohnil láskou její srdce. Byla snad motýlem? Byl on tím pravým mužem? Anebo ten druhý? Aneb kdokoliv? Nikoliv! Nikoliv! Nebude nestálou, ani nevěrnou! A přece?… Snad toho bylo příčinou, že Henry a Francis si byli tak podobni a její zmatené, milující ženské srdce nedovedlo rozeznávati mezi nimi. Avšak přece – přes to, že se jí zdálo, že by mohla následovati Henryho třebas přes celý svět a snášeti s ním veškery změny štěstí, zdálo se jí nyní, že by s Francisem mohla jíti ještě dále. Milovala Henryho, její srdce jí to slavnostně prohlašovalo. Avšak také milovala Francise a mohla tušiti, že i Francis miluje ji – neboť onen žár na jejích rtech v oné žalářní cele byl neuhasitelný. Ale přece byl veliký rozdíl v její lásce k oběma těmto mužům, takže to pomátlo její sílu rozumu a svádělo ji to k stydlivému úsudku, že ona, poslední a jediná žena rodiny Solanů, byla těkavým motýlem.

Prudké zaříznutí Henryova prstenu do jejího masa, způsobené vášnivým stisknutím Torrésovým, přeneslo ji zpět k němu, takže mohla vyslechnouti další proud řeči, kterou ji zaplavoval:

»Byla jste slastným trnem v mém boku, píchajícím bodcem ostruhy, bodajícím mne slastně a silně bolesti lásky v moje prsa. Snil jsem o vás… a pro vás. A mám pro vás zvláštní jméno. Neustále jsem měl pouze jediné jméno pro vás: „Královna mých snů.“ A přál bych si, abyste se za mne provdala, moje Leoncie. Zapomeňte na toho šíleného Gringa, kterýž jest právě mrtev. Budu k vám něžný, oddaný. Budu vás vždy milovati. A nikdy nesmí jeho přízrak vstoupiti mezi nás. Já bych toho nesnesl. Avšak vy… Chci vás milovati tak, že to bude až nemožno, aby vzpomínka na něho postavila se mezi nás a způsobila vám třebas jen na okamžik bolest v srdci.«

Leoncie v delší přestávce přemýšlela sama s sebou, co by měla odpověděti na naděje Torrésovy. Cítila, že ho musí schladiti. Což bude-li Henry zachráněn… Ale nenabídl-li jí Torrés svých služeb? Bylo nemožno, odmítnouti ho, když třebas život člověka na něm závisel.

»Odpovězte! – Já se užírám nedočkavostí!« doléhal na ni Torrés třesoucím hlasem.

»Pst, pst!« zvolala tiše. »Jak mohu vyslyšeti slova lásky žijícího muže, když dosud jest na živu muž, kterého jsem milovala?«

Milovala! Tento minulý čas ji zarazil. Stejně to zarazilo Torrésa, rozněcujíc ještě více plamen jeho lásky. Už byla jeho! Řekla, že milovala, ale již ho nemiluje. Milovala ho, avšak už ho nemá ráda! A ona, něžná a citlivá dívka a žena, nemohla – toť jasno – dáti pravého jména své lásce k němu, když druhý muž dosud je na živu. Bylo to od ní velmi ohleduplné. Byl náhle hrd sám na sebe, že i on jest tak zdrželivý a lichotil sám sobě, že tak opatrně vystihl její myšlenky. A… dobrá: rozhodl se, že uvidí, jak nalézti prostředku, aby ten muž, který má zítra ráno zhynouti, nenašel odkladu a záchrany. Jedno mu bylo jasno, má-li rychle dobýti Leoncie, že také Henry Morgan musí zemříti rychle.

»Nebudeme o tom déle mluviti – nyní,« pravil s rytířskou ušlechtilostí, tiskna jí jemně ruku a vstávaje se země s pohledem na ni upřeným.

»Pojďme!« pravila. »Připojíme se k ostatním. Ti právě vymýšlejí nějaký plán, aneb se ho pokoušejí vymysleti, aby zachránili Henryho Morgana.«

Rozmluva ve skupině Solánů ustala, jakmile k nim přistoupili, jakoby z pola Torrésovi nevěřili.

»Vymysleli jste si něco?« otázala se Leoncie.

Starý Enrico, rovný, štíhlý a ušlechtilého vzezření jako kterýkoliv z jeho mladých synů, zavrtěl hlavou.

»Měl bych návrh, dovolíte-li,« počal Torrés, avšak ustal v řeči na varovné znamení okem nejstaršího syna Alesandra.

V tu chvíli na cestě pod verandou objevili se dva roztrhaní žebrající hoši. Ač podle velkosti nebyli starší než deset let, vypadali mnohem starší soudě podle chytrého pohledu jejich očí a obličeje. Oba byli oděni v jednoduchý, prazvláštní šat, takže se mohlo říci, že se rozdělili dohromady o jednu košili a jedny spodky. Ale jaká to byla košile! Jaké to byly spodky! Poslednější byly pozůstatky dospělého muže a byly z nějakého starého pytle, zapjaty u chlapcova krku a zavázány provázkem na uzel, aby mu nespadly s ramen. Ruce byly prostrčeny dírami, kde byly kdysi kapsy. Nohavice těchto kalhot byly seříznuty nožem, aby se hodily ke zmenšené postavě a délce nohou tohoto otrhance. Podolek mužské košile druhého chlapce vlékl se po zemi.

»Vamos!« ²⁵ zvolal na ně hrdě Alesandro, aby je odehnal pryč.

Avšak chlapec v kalhotech vážně sňal kámen, který měl umístěn na temeni nepokryté hlavy, odkrývaje tak dopis, který nesl pod kamenem. Alesandro se nahnul, vzal dopis a pohlédnuv na jeho adresu, odevzdal ho Leoncii, mezitím co chlapci počali žebrati o peníze. Francis usmál se přes to, že neměl dobrou náladu a hodil jim několik drobných stříbrňáků, načež košile a kalhoty odkvapily pryč po cestě.

List byl od Henryho a Leoncie ho kvapně přeběhla zraky. Nebyl to dopis na rozloučenou v pravém slova smyslu, neboť Henry ho napsal v tom slohu, jako muž, který naprosto nečeká na smrt, leda že by nastala nějaká neočekávaná události. Nicméně, kdyby náhodou mohla nastati taková nepředvídaná událost, Henry neopomenul dáti jí s bohem a připojil důrazné doporučení Leoncii, aby nezapomínala na Francise, který byl úplně hoden její vzpomínky, neboť vypadal zrovna tak jako on sám, Henry.

Leonciin první nápad byl, že chtěla tento dopis ukázati ostatním, avšak místo o Francisovi ji s toho odradilo.

»Jest to od Henryho,« řekla, zastrkujíc dopis za svá ňadra. »Není v něm nic důležitého. Zdá se, že ani v nejmenším nemá pochyb o tom, že nějak vyvázne.«

»Uvidíme, že se tak stane!« prohlásil Francis se vší jistotou.

Usmívajíc se vděčně na něho a obracejíc se tázavě na Torrésa, Leoncie pravila:

»Mluvil jste o nějakém plánu, seňore Torrési?«

Torrése se usmál, zakroutil si knír a vzal na sebe výraz velmi důležitý.

»Jest pouze jediná cesta, způsob to Gringů a Anglosasů, cesta zcela jednoduchá, která vede rovně k cíli. To jest právě, co vám chci říci: rovně k cíli! Půjdeme a vyrveme Henryho z vězení násilím, podle brutální a přímé methody Gringů. To jest jediné, co nebudou očekávati. Tak jedině se nám to podaří. Zde na pobřeží jest dosti dosud nepověšených pobudů, s nimiž podnikneme útok na vězení. Najměmež je, zaplaťmež jim dobře a to pouze něco napřed a věc bude hotova.«

Leoncie rychle přisvědčila. Starému Enricovi zaplanuly oči a nozdry se mu rozšířily, jakoby již cítil střelný prach. Povzbuzeni tímto příkladem, počali také ostatní mladí mužové hořeti pro tento plán. Všichni pak se obrátili na Francise, jaké mínění vysloví on a zda bude souhlasiti. Ten však zvolna zavrtěl hlavou, takže Leoncie vyrazila ze sebe ostrý výkřik rozčarování v jeho osobu.

»Tento způsob jest beznadějný!« odvětil. »Proč by se měli odvážiti všichni dáti v šanc své krky při pokusu tak prudkého útoku, jako by byl tento, který hned na počátku by mohl selhati?« Při rozmluvě přecházel zvolna od Leoncie k zábradlí až k okamžiku, kdy se octl mezi Torrésem a ostatními muži a v tu chvíli vrhl varovný pohled na Enrica a jeho syny. »S Henrym, zdá se, jest vše u konce…«

»Snad nechcete mne podezřívati?« vpadl do toho Torrés.

»Nebesa, člověče!« protestoval Francis.

Avšak Torrés zuřil dále: »Myslíte snad, že jsem zde mezi vámi zbytečný, ač jsem mužem, který byl vždy zván k poradám Solanů, kteří byli moji nejstarší a nejváženější přátelé?«

Starý Enrico, kterému neušla vzrůstající zloba ve tváři Leoncie vůči Francisovi, snažil se ji varovati, načež zdvořilým pokynem umlčel také Torrésa a počal mluviti:

»Nebylo porad Solanů, abyste k nim, seňore Torrési, nebyl pozván. Jste vpravdě starým přítelem rodiny. Váš zemřelý otec a já byli jsme kamarády, ba téměř bratry. Ale to – promiňte starému muži jeho úsudek – nemůže brániti seňoru Morganovi, aby správně neprohlásil, že váš plán jest beznadějný. Přímý útok na vězení jest učiněným šílenstvím. Podívejte se jenom na tlouštku zdí tohoto vězení. Ty by odolaly obležení trvajícímu několik týdnů. Avšak, přiznávám se, i já jsem byl sveden, když jste poprvé pronesl svůj návrh. Nuže, ještě když jsem byl jinochem a bojoval s Indiány ve vysokých Kordillerách, prožil jsem podobný případ. Pojďte, posadíme se všichni, jak budeme moci nejpohodlněji, a já vám o tom budu vypravovati…«

Avšak Torrés, který měl ještě mnoho jiného na práci, nechtěl se zdržovati a potřásaje s přátelským a nasládlým pocitem ruce všem kolem do kola a pozdraviv chladně i Francise, vyskočil hbitě na svého koně, jehož sedlo a řemení zářilo stříbrem a odjel směrem k San Antoniu. Jedna z věcí, kterou chtěl zařídit, byla telegrafická korespondence, která byla udržována mezi ním a kanceláří Thomase Regana na Wall-Streetu.

Maje od panamské vlády tajně povolený přístup do stanice telegrafu bez drátu v San Antoniu, měl možnost zasílati zprávy do telegrafní stanice ve Vera Cruzu. Tento jeho styk s Reganem nebyl pro něho pouze výnosným, nýbrž odpovídal také velmi dobře jeho plánům s Leoncii a s oběma Morgany.

»Co máte proti seňoru Torrésovi, že jste odmítl jeho návrh a rozzlobil ho proti nám?« otázala se Leoncie Francise.

»Nic,« odpověděl, »až na to, že ho nepotřebujeme a že se mi nikterak nezamlouvá. Jest to střeštěnec a mohl by nám zkaziti každý plán. Jenom si připomeňte, jak se vůči mně zachoval u soudu. Já bych mu příliš nevěřil. Avšak nevím. Ostatně, k čemu by to bylo dobré, zasvěcovati ho do našich plánů, když ho nepotřebujeme? Jeho plán jest celkem dobrý. Uděláme přímý útok na vězení a osvobodíme z něho Henryho, máte-li k tomu chuť. Ale není třeba spoléhati se na tlupu nějakých dosud nepověšených darebáků a pobřežních tuláků. Nedovede-li to provésti nás šest mužů, raději toho nechme!«

»Kolem vězení jest však neustále asi tucet strážníků,« namítl nejmladší bratr Leoncie, Ricardo.

Leoncie, znovu oživená nadějí, zamračila se na něho. Avšak Francis se postavil na jeho stranu.

»Dobře pověděno,« přisvědčoval. »Však my zaženeme ty stráže!«

»Zdi jsou silné na pět stop!« prohodil Martinez Solano, dvojče bratra Alvarada.

»Vnikneme jimi dovnitř,« odvětil Francis.

»Avšak jak?« zvolala Leoncie.

»To jest právě to, k vůli čemu jsem přišel. Seňore Solane, máte dosti osedlaných koní? Dobrá. A což vy, Alesandro, mohl byste mi bez nesnází opatřiti pár dynamitových patron z plantáží? Dobrá, či lépe než dobře. A vy, Leoncie, jakožto paní na této haciendě, víte snad, že máte ve svých sklepích dostatečnou zásobu whisky se známkou tří hvězd?«

»Ach, to vše se velmi hodí!« usmál se, když dostal její ujištění. »Máme tedy připraveno vše, čeho třeba k dobrodružné povídce Ridera Haggarda nebo Rexa Reacha.²⁶ Nuže, slyšte! Anebo počkejte! Chci pohovořiti si s vámi, Leoncie, o soukromých divadelních překvapeních při tomto podniku…«

Kapitola V.

Bylo to asi uprostřed poledne, kdy Henry zamřížovaným okénkem cely díval se ven na ulici a čekal, zda by počalo váti trochu větříku směrem od chiriquijské laguny a ochladilo dusný vzduch. Ulice byla špinavá a plná odpadků, ano odpadků, protože jedinými metaři, které poznalo toto město, jež bylo založeno před staletími, byli vyhublí psi a hnusní supové, stále zde slídící a hopkující nad odpadky. Nízké, bíle natřené domy e kamene a malé chatrče proměnily ulice ve žhoucí kamna.

Tato bělost všeho a prach byly téměř nesnesitelnými pro oči a Henry chtěl již obrátiti svůj zrak dovnitř, když tu několik rozpustilých mosos²⁷ dovádějících v průjezdu na protější straně, náhle se zdvihlo a podívalo se se zájmem nahoru do ulice. Henry nemohl viděti, avšak mohl slyšeti rachocení nějakého vozu, který se rychle blížil. Hned na to objevila se jeho zraku polámaná světlá bryčka se vzpínajícím se koněm. Na boku šedovlasý stařec v šedivém vousu marně se namáhal udržeti vzpínající se zvíře.

Henry se usmál a divil se, že může takový rozbitý vůz držeti pohromadě, neboť byl strašlivě vyhazován na nerovné cestě v hlubokých rýhách kol. Každé kolo na polo vybočivší a hrozíc vysmeknutím, potácelo se a týčilo se z čáry, kterou jela ostatní kola. Zůstal-li tento vůz dosud celý, přisoudil to Henry zázraku, neboť byl div, že se zvetšelé řemení nerozletělo na kusy. Když se octl přímo pod oknem, stařec učinil poslední pokus, povstal napolo na kozlíku a trhl řemením u uzdy. Tato – již natržená – přetrhla se docela. Když kočí spadl zády celou tíhou na sedadlo, způsobil zbytek řemení v jeho ruce, že kůň byl prudce tažen na pravou stranu. Co se stalo potom – zda se jedno kolo rozbilo či nejprve se vzpříčilo a pak se vysmeklo do zadu – nemohl Henry pohledem rozeznati. Jediná věc však byla nesporná: že z vozu zůstaly pouhé trosky. Stařec, váleje se v prachu a neustále tvrdošíjně trhaje zbývajícím koncem opratí, honil koně do kolečka, až tento se zastavil, obrátiv se k němu hlavou a supaje mu do tváře.

Ve chvíli, kdy se stařík postavil na nohy, utvořil se kolem něho celý zástup mosos. Tito byli však ihned hrubě rozehnáni na pravo a na levo četníky, kteří se vyřítili ven z věznice. Henry zůstal státi u okna a ač byl člověkem, který měl již pouze několik hodin života, stal se bavícím se divákem a posluchačem toho, co následovalo.

Předav koně jednomu z četníků, aby mu ho podržel a ani se nezbaviv prachu a bláta, kterým byl celý umazán, stařec vyškrábal se kvapně na vůz a počal prohlížeti několik zabalených beden, velkých i malých, z nichž se skládal jeho náklad. Na jednu z těchto beden byl obzvláště bedliv, pokoušeje se neustále, aby ji pozdvihl a zdálo se, že k ní naklání ucho, jak ji zdvihal.

Vzpřímil se pak rázem, když se ho otázal jeden četník a velmi ochotně mu odpovídal:

»Já? Běda, seňorové, já jsem starý muž a můj domov jest daleko. Jsem Leopoldo Narvaez. Jest sice pravda, že moje matka byla Němkyní, dej pán bůh pokoj jejím ostatkům; avšak můj otec se jmenoval Baltazar de Jesus y Cervallos é Narvaez a byl synem generála Narvaeza, blahé válečné paměti, který bojoval pod samotným slavným Bolivarem. Avšak nyní jsem na polo zničen a daleko od svého domova.«

Zahrnuli ho i jinými otázkami a dali mu na jevo zdvořilými slovy svou sympatii, kterou i ten nejprostší moso²⁸ jest vždy hojně zásoben i usoudil, že musí býti za to co nejzdvořileji vděčen a pokračoval ve svém vypravování:

»Přijel jsem od Bocas del Toro.²⁹ Jsem již pět dní na cestě a obchody jsou velmi špatné. Můj domov jest až v Colonu a už bych si přál, abych byl se zdravou koží doma. Vždyť i vznešený Narvaez může býti kramářem a každý kramář musí býti živ, eh, seňorové, není-liž pravda? Avšak řekněte mi, nezůstává zde nějaký Tomas Romero, který má prý dům v tomto rozkošném městečku San Antoniu?«

»Pro bůh! Zde jest Tomášů Romerů velký počet a spousta jich bydlí po celé Panamě,« vybuchl ve smích Pedro Zurita, žalářníkův pomocník. »Musíte nám říci bližší popis.«

»Jest to bratranec mé druhé ženy,« odvětil stařec dobromyslně a pln naděje, i zdálo se, že byl celý rozzuřen výbuchem smíchu celého davu kolem něho.

»Ale zde v San Antoniu a v okolí žije celý tucet Tomášů Romerů!« namítal pomocník žalářníkův. »A každý z nich by mohl býti bratrancem vaší druhé ženy, seňore. Jest zde Tomas Romero, opilec. Jest zde Tomas Romero, zloděj. Je zde Tomas Romero – avšak ne, ten byl před měsícem oběšen pro vraždu a loupež. Jest zde také jeden bohatý Tomas Romero, který jest vlastníkem mnoha dobytka v horách. Jest zde…«

Při každém jménu Leopoldo Narvaez bolestně zavrtěl hlavou, až když přišla zmínka o vlastníku stád. Při jeho jménu nabyl výrazu plného naděje a přerušil Zurita:

»Odpusťte mi, pane, to bude asi tenhle, nebo nějaký takový, jako je on. Půjdu ho vyhledati. Kdyby tak mohlo býti moje drahé zboží bezpečně uloženo, šel bych ho vyhledati ihned. Jest to dobře, že mne tohle neštěstí potkalo právě zde. Jsem si jist, že ho mohu uložiti u vás, neboť jest možno seznati na polovici oka, že jste počestný a vážný muž.« Při těchto slovech vytáhl prudce ze své kapsy dvě stříbrné pesos a podával je žalářníkovi. »Zde vezměte; přál bych si, abyste se se svými soudruhy povyrazili za to, že jste mi pomáhali.«

Henry se sám u sebe usmál, když zpozoroval výsledek, nenadálý to zájem o starého muže, jakož i úctu se strany Pedra Zurity a četníků, jakmile jim daroval ty mince. Rozehnali ihned rázně od rozbitého vozu největší zvědavce z davu a počali odnášeti bedny do věznice.

»Opatrně, seňorové, opatrně!« prosil stařec, velmi úzkostliv, když vyzdvihli velkou bednu. »Zacházejte s ní jemně! Jest velmi cenná a jest v ní křehké zboží, velmi křehké.«

Jakmile byl veškeren obsah vozu odnesen do věznice, starý muž sejmul a uložil do vozu všechen koňský postroj, kromě uzdy.

Pedro Zurita však přikázal, aby i postroj byl odnesen dovnitř, vykládaje s pohledem na bídnou tlupu: »Ani přeska od řemenu, ani ozdoba nezůstala by zde vteřinu po tom, až byste obrátil záda.«

Použiv zbytku vozu za stupátko a jsa ochotně podporován žalářníkem a jeho lidmi, kramář octl se konečně ve třmenech svého koně.

»Tak je to dobré,« řekl a dodal s výrazem díků: »Tisíceré díky, seňorové! Bylo to pro mne velké štěstí, že jsem se setkal s tak počestnými muži, u nichž bude uloženo tak bezpečně moje zboží – trochu toho chudého braku, kramářského zboží, rozumíte mi – avšak pro mne bude nyní cesta dále po této silnici. Jsem rád, že jsem se setkal s vámi. Zítra se vrátím s mým příbuzným, kterého jistě najdu a zbavím vás starosti, abyste nemuseli déle hlídati můj skromný majetek.« Sejmul klobouk. »Adios, seňores, adios!«³⁰

Odjel ulicí, ubíraje se opatrně jakoby ve strachu, aby ho neshodilo toto zvíře, které mu způsobilo takové neštěstí. Avšak ještě jednou se zastavil a obrátil hlavu na zavolání Pedra Zurity.

»Hledejte také na hřbitově, seňore Narvaezi!« upozorňoval ho žalářník. »Leží tam plná stovka Tomasů Romerů.«

»A dejte, seňorové, prosím vás o to, pozor na tu těžkou bednu!« volal nazpět kramář.

Henry se díval, jak ulice počínala zase pustnouti a jak četníci a ostatní obyvatelé prchají před úpalem slunečním. »Musim se trochu diviti,« pomyslil si sám u sebe, »že hlas starého kramáře zdál se mi trochu povědomým. Snad to bylo proto, že zněl jen napolo španělsky a že druhá polovice byla mateřským jeho jazykem, neboť jeho matka byla Němkyní. Přes to však mluvil jako zdejší rodák a zdá se, že bude jako zdejší rodák důkladně obrán o všechno, má-li to nějakou cenu, z oné těžké bedny, uložené u žalářníka.« Tak usuzoval Henry, dříve než vypustil onu příhodu ze své mysli.

Ve vězniční strážnici, vzdálené asi padesát stop od cely Henryovy, počínal býti Leopoldo Narvaez okrádán. Počalo to u Pedra Zurity, který jal se onu velikou bednu podrobně a pečlivě prohlížeti. Pozdvihoval její jeden konec a čichal jako pes do mezer, jakoby mu jeho nos měl dáti nějaké poselství o tom, co bedna obsahuje.

»Nech ji na pokoji, Pedro!« smál se mu jeden z četníků. »Vždyť jsi si dal zaplatiti dvě pesos za svoji počestnost.«

Pomocník žalářníkův si vzdychl, pokročil stranou a usedl si, podíval se do zadu na bednu a znovu si vzdychl. Rozmluva počala váznouti. Oči mužů neustále se pásly na bedně. Již ani špinavý balíček karet jich nedovedl zaujati. Počala váznouti i hra. Četník, který si tropil šašky z Pedra, nyní sám obcházel kol bedny a čuchal.

»Necítím ničeho,« sděloval. »V této bedně absolutně není nic cítiti. Co pak v ní as může být? Ten caballero³¹ říkal, že jest velmi cenná.«

»Caballero,« zavtipkoval si jiný z četníků. »Otec toho starocha byl asi něčím více, než prodavačem pečených rybiček na ulicích Collonských, stejně jako otec jeho otce. Každý lživý žebrák rozhlašuje o sobě, že pochází od conquistadorů.«

»A proč ne, Rafaeli?« namítal Pedro Zurita. »Což pak nejsme takhle všichni jejich potomky?«

»Není pochyby,« přisvědčoval rychle Rafael. »Conquistadoři potloukli mnoho…«

»A byli praotci těch, kteří zbyli na živu,« doplňoval Pedro za něho, provázen všeobecným smíchem.

»Aťsi jest tomu jakkoliv, rád bych věnoval jedno z těchto pesos za to, abych se dozvěděl, co jest v této bedně.«

»Zde jest Ignacio,« pozdravil Rafael nově příchozího chlapíka, jehož vyvalené oči prozrazovaly, že se právě vzbudil z odpolední siesty. »Ten nebyl podplacen, aby zůstal poctivým. Pojď sem, Ignacio, zbav nás zvědavosti, a dej nám zvěděti, co jest v této bedně.«

»Jak pak to mohu věděti?« otázal se Ignacio, blikaje po předmětu, budícím všeobecný zájem. »Vždyť jsem se právě probudil.«

»Ty jsi tedy nebyl podplacen, abys byl poctivým, což?« tázal se Rafael.

»Dobrotivá matko boží! Kde pak jest muž, jenž by mi zaplatil za to, abych byl počestným?« otázal se tento strážník.

»Nuže, vezmi zde sekyru a otevři tuto bednu!« vybízel ho Rafael klidně. »My nesmíme, neboť Pedro jistě se s námi rozdělí o ty dva pesos a stejně jest jisto, že také naše poctivost byla za tento peníz koupena. Otevři tedy tu bednu, Ignacio, nebo pojdeme zvědavostí!«

»Chceme jen do ní nahlédnouti, nic jiného, než nahlédnouti!« zabručel rozčileně Pedro, když strážník odtrhl jedno prkénko ostřím sekery. »Pak zase tu bednu zavřeme a – vstrč tam do ní ruku, Ignacio. Co to tam jest, eh, co nahmatáváš? Ah!«

Po chvíli strkání a hmatání Ignaciova ruka se objevila, držíc kartónovou krabici.

»Rozbal to opatrně, neboť to tam musí býti znovu vloženo!« varoval žalářník.

Když pak byl sejmut tvrdý vnější obal a objevil se hedvábný papír, oči všech strnuly učarovány na kvartové lahvici staré whisky.

»Jak nádherně je to zabaleno!« zabručel Pedro s výrazem nedočkavosti. »Ta musí býti velmi dobrá, když si dají tolik práce s balením.«

»To je americká whisky,« vzdychl si jeden četník.

»Jednou, pouze jednou jsem pil americkou whisky. To bylo báječné! Vlila do mne takovou smělost, že jsem vskočil do býčí arény v Santos a skočil jsem rovnou před rozzuřeného býka s holýma rukama. Jest sice pravda, býk mne porazil, ale neuskočil jsem uprostřed arény?«

Pedro se uchopil lahve a chystal se uraziti jí hrdlo.

»Počkej!« zvolal Rafael. »Ty máš zaplaceno za svoji poctivost!«

»Od muže, který sám není počestný!« dal mu v odpověď. »Toto zboží jest pašováno. Nezaplatil za ně daň. Ten starý chlap má v držení pašované zboží! My si můžeme tedy s vážností a s čistým svědomím přisvojiti toto zboží. Skonfiskujeme je zkrátka. Zničíme je….«

Nečekajíce, až jedna láhev bude kolovati, Ignacio a Rafael vytáhli nové lahvice a urazili jim hrdla.

»Tři hvězdy – velmi výtečná!« jal se řečniti Pedro v přestávkách mezi pitím, ukazuje na ochrannou známku. »Vidíte, každý druh whisky Gringů jest dobrý. Jedna hvězda značí, že whisky je dobrá, dvě, že jest výtečná; tři hvězdy, to jest něco tak nádherného, tak nejlepšího, že už nemůže býti nic lepšího. Ach, já to znám! Gringové jsou jeden jako druhý silnými pijáky! Pro ně není pulque.«³²

»A což čtyři hvězdy?« otázal se Ignacio, jehož hlas škytal následkem pití tohoto likéru a jehož oči se zalévaly slzami.

»Čtyry hvězdy? Příteli Ignacio, čtyry hvězdy by znamenaly náhlou smrt aneb přenesení ihned do ráje.«

V nemnoha minutách Rafael, maje ruce kol krku jednoho z četníků, nazýval ho svým bratrem a prohlašoval, že stačí pramálo k tomu, aby člověk byl šťasten zde na zemi.

»Ten starý chlap byl blázen, trojnásobný blázen, třicetinásobný šílenec!« bručel Augustino, četník s hnusným obličejem, který teprve poprvé pustil uzdu svému jazyku.

»Ať žije Augustino!« křičel Rafael. »Tři hvězdy způsobily zázrak. Podívejte se! Otevřely Augustinova ústa.«

»Ano, třikráte, třikráte byl ten stařec bláznem!« přisvědčoval Augustino hrdě. »Pravý nápoj bohů mu patřil, všechen, a on byl sám pět dní po cestě z Bocas del Toro a ani jednou si nezavdal malý doušek! Takoví šílenci by potřebovali, aby se položili s obnaženým tělem na lavici a pořádně se jim natlouklo.«

»Ten staroch byl darebák!« škytal Pedro. »Až si zítra ráno přijde pro své tři hvězdy, zavru ho pro podloudnictví. Bude nám pérem pro čepice nás všech!«

»Ale – což když zničíme si takto důkazy?« otázal se Augustino, urážeje hrdlo nové láhve.

»Zachováme si makavé důkazy,« odvětil Pedro, rozbíjeje vypitou láhev o kamennou podlahu. »Poslyšte, přátelé! Bedna byla příliš těžká – v tom se musíme všichni shodnouti. Upadla nám. Láhve se rozbily. Likéry vytekly a tak jsme poznali, že je to kontraband. Bedna a několik rozbitých láhví bude dostatečným důkazem.«

Opilství se vzmáhalo a počet láhví s whisky se stenčoval. Jeden z četníků dal se do sporu s Ignaciem, že tento mu zapomněl zaplatiti dluh deseti centavů. Jiní dva seděli na podlaze, majíce ruce navzájem obepjaty kolem krku a naříkali nad bědami svého manželského osudu. Augustino, jako nějaký opravdový řečník, vykládal svou filosofii, že mlčeti jest zlato. A Pedro Zurita dostával sentimentální návaly bratrství.

»Vězňové jsou vždy moji!« škytal. »Miluji je jako bratry. Život jest zlý.« Proud slz zalil mu oči, takže musil ustati, pokud se znovu nenapil. »Moji vězňové jsou jako moje vlastní děti. Moje srdce nad nimi krvácí. Hleďte! Já pláči! Pojďme se s nimi rozděliti. Učiňme je na chvíli šťastnými. Ignacio, nejdražší bratře mého srdce! Udělej mi něco k vůli! Hleď, pláči ve tvém objetí. Dones jednu láhev s elixírem Gringovi Morganovi. Vyslov mu moji lítost nad tím, že musí zítra ráno viseti. Tlumoč mu, že ho miluji a dej mu napít, ať je dnes šťastným!«

Když Ignacio loudavým krokem odešel na chodbu, četník, který kdysi vletěl do prostřed býčí arény v Santosu, počal řváti:

»Chci míti býka! Chci míti býka!«

»Chce ho, moje drahá duše, aby ho mohl obejmouti a pomilovati ho,« vykládal Pedro Zurita, dávaje se znovu do pláče. »Já také, ano, já mám rád býky. Miluji všechno. Miluji i moskyty. Celý svět jest láska! Láska jest tajemstvím světa. Chtěl bych tu míti lva, abychsi s ním mohl polaskati…«

*

Neomylný nápěv

Vítr řve, moře se vzpíná,
ďábel sám nás drží v spáru,
všechno mužstvo píseň hřímá:
Záda k zádům! Ke stožáru!

zapískaný v tu chvíli venku na ulici, napnul Henryovu pozornost, takže přeběhl přes svou velikou celu k oknu, když v tom zarachocení klíče v zámku dveří přimělo ho, že sebou praštil na zem a tvářil se, jakoby spal. Ignacio potácel se opile dovnitř s lahvicí v ruce, kterou těžce podával Henryovi.

»Mám vám vyříditi zdvořilý pozdrav od našeho dobrého klíčníka Pedra Zurity,« bručel. » Vzkazuje vám, že máte píti a zapomenouti na to, že vám má zítra ráno utáhnouti krk.«

»Můj nejhlubší pozdrav seňorovi Pedru Zuritovi a řekněte mu mým jménem, aby táhnul ke všem čertům i s tou jeho whiskou,« odvětil Henry.

Strážník se vztýčil a přestal se potáceti, jakoby náhle vystřízlivěl.

»Velmi dobře, seňore,« odvětil, načež vyšel a zavřel za sebou dveře.

Rázem octl se Henry u okna právě v tom okamžiku, kdy se srazil s Francisovou tváří, který mu prostrkoval mřížemi revolver.

»Bůh tě pozdrav, kamaráde!« zvolal Francis. »Chceme tě odtud rychle vytáhnouti.« Ukazoval mu při tom dvě dynamitové patrony s doutnáky a zapalovadly. »Přinesl jsem tato dvě pěkná páčidla, abychom tě odtud vyndali. Postav se hezky do zadu ve své cele, protože hned uděláme do této zdi pořádnou díru, kterou by mohla proplouti celá Angelika. A Angelika jest na břehu připravena a čeká na tebe. – Nuže, teď se postav vzadu. Už to zapálím. Má to krátký doutnák.«

Sotvaže Henry ustoupil do protějšího rohu své cely, rozlétly se prudce dveře a ozval se celý Babel řevu a nadávek, z něhož nejvíce vynikal a nejvíce bylo slyšeti starý a nezměněný válečný pokřik latinských Amerikánů: »Smrt Gringům!«

Také zaslechl Rafaela a Pedra, kteří sem potácivým krokem vstupovali, blektajíce: »Tohle jest nepřítel bratrské lásky.« A druhý do toho řval: »Řekl mi, abych táhl ke všem čertům – není-liž tomu tak, Ignacio?«

Oba třímali v rukou pušky a za nimi se tlačila opilá cháska, vyzbrojená vším možným, od loveckých tesáků a jezdeckých bambitek až k sekyrám a lahvím. Když uzřeli, že Henry má v rukou revolver, zarazili se a Pedro, mávaje nejistě svojí ručnicí, blábolil povýšeným hlasem:

»Seňore Morgane, jste právě na cestě, abyste vstrčil svou pravici do pekla!«

Avšak Ignáci již nečekal. Jal se zuřivě a slepě páliti na Henryho ze své bouchačky, při čemž se pokaždé Henryho chybil o celou půli délky jeho cely; klesl v nejbližším okamžiku pod pouhým hlukem Henryova výstřelu. Ostatní prudce ustoupili do chodby věznice, odkudž jako smyslů zbaveni a neviděni počali páliti do vnitř cely.

Mysle na svou šťastnou hvězdu a spoléhaje na pevnost zdí, jakož i v naději, že žádná kule ho netrefí, Henry přitlačil se do ochranného kouta a očekával výbuch dynamitu.

Ten se dostavil. Okno a zdi před Henrym se široce rozevřely. Zasažen do hlavy letícím úlomkem zdiva, Henry omráčen upadl na zem, a když mračno kouře a prachu ze zdiva se rozptýlilo, spatřil zamlženým dosud zrakem, jak se objevuje ve vyražené díře Francis. Ve chvíli, kdy byl vytažen onou dírou ven, Henry se vzpamatoval. Spatřil Enrica Solana a Ricarda, jeho nejmladšího syna, s puškami v ruce, jak udržují vzadu shluklý dav lidu na ulici, mezitím co dvojenci Alvarado a Martinez podobně zatlačovali zástup na druhém konci ulice.

Ale tento lid byl pouze zvědavým, nemaje v úmyslu dávati v šanc svůj život a pokusiti se o marný odpor zatarasiti cestu tak hrdinným mužům, kteří vyhodili do povětří a podnikli útok na věznici za bílého dne. Naopak ustupovali uctivě před sraženou jejich tlupou, která se dala ulicí dolů.

»Koně na nás čekají v nejbližším stromořadí,« pravil Francis Henrymu, když si potřásli rukama. »Leoncie je hlídá. Za patnáct minut tryskem dostihneme pobřeží, kde na nás čeká člun.«

»Poslyšte, byla to táž píseň, které jsem vás naučil,« zašeptal Henry. »Zněla mi jako nejkrásnější ze všech písní, když jsem vás zaslechl, jak ji hvízdáte. Ti psi byli tak rozkuráženi, že nechtěli čekati do rána na moje pověšení. Dostali odněkud plno whisky a usnesli se, že to se mnou skončí ihned. Zatrolená věc, tahle whisky!

Nějaký starý caballero, který se přestrojil v rozedraného kramáře, převrhl svůj povoz s jejím nákladem právě před věznicí…«

»Byl to vznešený Narvaez, syn Baltazara de Jesu y Cervallos é Narvaez, syn generála Narvaeza, blahé válečné paměti, kterýž si zahrál na kramáře, neboť i každý kramář chce býti živ, což, seňorové, není-liž pravda?« smál se Francis s potutelnými posuňky ve tváři.

Henry prohlédl rázem jeho zastřené povídání i dodal upřímně:

»Francisi, z jedné věci mám radost, ano, velmi zlořečenou radost…«

»A sice?« otázal se Francis právě ve chvíli, když zatáčeli kolem rohu ke koním.

»To jest, že jsem vám neuřezal onoho dne na Calfu, když jsem vás měl pod sebou a vy jste mne k tomu sváděl – vaše uši.«

Kapitola VI.

Mariano Vercara é Hijos, politický náčelník v San Antoniu, ležel opřen zády na své židli v jídelně a kroutil si s blaženým úsměvem zadostiučinění cigaretu. Soud se mu podařil tak, jak si to předem v mysli připravil. Zdržoval totiž malého starého soudce daleko od jeho mescalu³³ po celý den a byl za to odměněn tím, že soudce provedl soud patřící jemu a vynesl rozsudek přesně podle jeho programu. Ani jednu změnu neučinil. Šest peonů,³⁴ kteří se zdáli býti silnými, bylo posláno zpět do plantáží v Santos. Práce z trestu byla jim připočítána k době jejich smluveného otročení. A tak Jefe byl o dvě stě dolarů dobrého amerického zlata bohatší, nežli před tímto rozsudkem. »Ti Gringové v Santosu,« usmál se sám k sobě, »jsou muži, kterých se musím držeti. Jest pravda, oni kazí zdejší krajinu svými plantážemi s henequenem.³⁵ Avšak lepší nežli tohle jest, že mají peněz v nepočítaném množství a dobře platí za takovéto nepatrné služby, které jim mohu vždy snadno prokazovati.«

Jeho úsměv se stal ještě slastnější, když vítal vcházejícího Alvareza Torrésa.

»Poslyšte,« pravil vstupující, šeptaje mu tiše do ucha: »Můžeme nachytati oba ty zlořečené Morgany. Ten lotr Henry bude viseti dnes ráno. Avšak není žádného důvodu, proč by neměl zdechnouti právě dnes ten ničema Francis.«

Jefe zůstal tich, tázaje se ho pouze nazdvižením svého obočí.

»Poradil jsem mu, aby udělal útok na vězení. Solanové uvěřili totiž jeho lžím a jsou při něm. Chtějí se o to pokusiti jistě ještě dnes večer. Dříve to nemohou provésti. Záleží nyní na vás, abyste byl připraven na tuto událost a zejména abyste dbal o to, aby v nastalé bitce hlavně Francis Morgan byl zastřelen nebo jakkoliv zabit.«

»Proč a nač?« rozčiloval se Jefe. »Jest to pouze Henry, kterého bych rád viděl odklizena s cesty. Nechte Francise, ať odejde zpět do svého zamilovaného New Yorku.«

»Musí býti odstraněn ještě dnes, a to z příčin, které posuďte sám. Jak jest vám známo ze čtení telegramů, které dostávám s vaším povolením bezdrátovou telegrafií…«

»Což bylo naší úmluvou, dle níž jsem vám zjednal dovolení, abyste mohl užívati vládní stanice,« připomenul Jefe.»

A čehož nikterak nelituji,« ujišťoval ho Torrés. »Avšak, jak jsem vám řekl, znáte dobře, že moje styky s newyorkským Reganem jsou důvěrné a důležité.« Položil při tom ruku na svoji náprsní kapsu. »Právě jsem od něho dostal nový telegram. Přikazuje mi, aby ten ničema Francis byl na jeden měsíc držen od New Yorku – aneb pokud možno na vždy, a jistě rozumím dobře seňoru Reganovi: čím déle, tím lépe. Čím lépe se mi tedy věc podaří, tím lépe bude též pro vás.«

»Avšak dosud jste mi neřekl, kolik jste za to obdržel, ani co vám to ještě vynese?« tázal se Jefe.

»To jest soukromé ujednání, ale není toho tolik, jak byste si myslil. Jest to lakomec, tenhle seňor Regan, tvrdý muž! Avšak přes to rozdělím se s vámi poctivě o výsledek našeho podniku.«

Jefe přikývl na znamení, že jest upokojen, a pak pravil:

»Bude to více než tisíc zlatníků, jež od něho dostanete?«

»Myslím si to. Jistě ten irský bursovní lupič nemohl by mi vyplatiti menší sumy, a pět set bude vašich, jestliže ten ničema Francis zanechá své kosti v San Antoniu.«

»A což, když to bude dělati sto tisíc zlatníků?« zněla nejbližší otázka Jefova.

Torrés se usmál, jakoby to řekl ze žertu.

»Musí to býti více než tisícovka,« naléhal Jefe.

»Snad bude tak štědrý,« odvětil Torrés. »Kdyby mi dal jenom pět set místo tisíce, přirozeně, že polovice tohoto obnosu, jak jsem řekl, bude vaše. Zcela jistě.«

»Zajdu odtud přímo do vězení,« ohlašoval Jefe. »Můžete se spolehnouti na mne, seňore Torrési, jako já se spoléhám na vás. Pojďte! Můžeme tam odejíti společně a můžete se podívati na přípravy, které učiním, abych toho Francise Morgana řádně uvítal. Nezapomněl jsem dosud zacházeti s ručnicí. A aby to bylo jistější, řeknu třem mužům z četnictva, aby stříleli jenom po něm. Tak, ten pes Gringo, že by chtěl útočiti na naši věznici, což? Odjedeme tam společně.«

Vstal a odhodil cigaretu, nabývaje vzezření rozhodné energie. Avšak byl teprve v polovici svého pokoje, když v tom nějaký otrhaný kluk, celý spocený a sotva dechu popadaje, přiběhl dovnitř a jal se škytati:

»Mám pro vás novinu. Dáte mi něco za ni, urozený seňore? Utíkal jsem po celou cestu.«

»Dám tě poslati do San Juanu a předhoditi tvou mrtvolu supům, aby se nažrali tvou bezcennou schránkou, ty ničemo!« odvětil.

Hoch se při této hrozbě otřásl, avšak hned na to, doháněn hladovostí po odměně a po nasycení prázdného žaludku, jakož i touhou, aby si mohl zakoupiti lístek k nejbližšímu býčímu zápasu, nabyl odvahy.

»Aspoň nezapomeňte, že jsem to byl já, který vám donesl tuto zprávu, seňore. Hnal jsem se celou cestu a jsem téměř mrtev, jak můžete pozorovati, seňore. Řeknu vám to, avšak vzpomeňte si na to, že jsem to byl já, který se sem tak hnal po celou cestu a řekl vám to první.«

»Ano, ano, dobytku, připomenu si to. Ale běda tobě, připomenu-li si to příliš dobře! Tak, co mi neseš za blbou zprávu? Nebude to asi státi ani za centavo. A je-li tomu tak, pak budeš litovati, že vůbec někdy na tebe svítilo sluníčko. A roztrhání supy v San Juanu bude pro tebe pravým rájem u srovnání s tím, co ti připravím.«

»Vězení!« zaječel chlapec. »Ten cizí Gringo, ten, co měl býti včera pověšen, vyhodil do povětří celou jednu stranu věznice. Pro všechny svaté! Ta díra jest tak veliká jako vrata do kathedrály. A ten druhý Gringo, ten, co vypadá jako on, ten, co měl býti pověšen dnes ráno, utekl s ním onou dírou. Ten první ho sám z té díry vytáhl. To jsem viděl, já sám, na své vlastní oči, a tak jsem utíkal sem a vy zajisté nezapomenete…«

Avšak náčelník politické vlády už se obrátil zuřivě na Torrésa.

»A kdyby ten váš Seňor Regan byl tak zásadně štědrý, dal by mně a vám tak bohatou odměnu, o niž jste se zmínil, eh? Pětkrát tak velký obnos, aneb desateronásobný přiblížil by se teprve k tomu, jak si cením onoho gringovského tygra, který tak ponížil zákon a řád a zničil naše dobré zdi vězení!«

»Ale, ale, celá tahle věc bude asi klamným poplachem, asi snad jest to sláma, která ukazuje, odkud vane vítr záměrů toho Francise Morgana,« zabručel Torrés se suchým smíchem. »Připomeňte si, že to byl můj návrh, aby udělali útok na vězení.«

»V tom případě vy a seňor Regan zaplatíte mi dobře škodu na zdivu věznice?« otázal se Jefe a po chvíli dodal: »Já sám tomu nevěřím, že by to provedli. Jest to nemožno. Ani bláznivému Gringovi by se to nepodařilo.«

V tom vrazil dveřmi síně četník Rafael s puškou v ruce, ještě celý zkrvavělý v obličeji od tržné rány, a rozhodil jediným rozmachem ruky několik zvědavců, kteří se počali stavěti těsně kolem Torrésa a Jefa.

»Jsme zničeni!« byla první jeho slova. »Věznice jest téměř celá rozbořená. Dynamit! Sto liber ho na to použili! Tisíc! Přiběhli jsme a chtěli jsme hrdině vězení zachrániti. Ale ono to vybouchlo – těch tisíc liber dynamitu. Padl jsem bez sebe s puškou v ruce. Když se mi smysly vrátily, rozhlédl jsem se kolem sebe. Všichni ostatní, statečný Pedro, statečný Ignacio, statečný Augustino – všichni, všichni leželi kolem mne mrtvi!« Mohl spíše dodati »opilí«, avšak latinsko-americká povaha jest již tak utvářena, že zcela upřímně vylíčil celou katastrofu tak, jak se mu přehnaně a tragicky jevila v jeho obrazotvornosti. »Ti tam leží mrtvi! Možná, že nejsou docela mrtvi, avšak jistě jsou všichni bez sebe.

Vyhrabal jsem se. Cela Gringa Morgana byla prázdná. Byla tam hromada zdiva a obrovská díra ve stěně. Protáhl jsem se tou dírou ven na ulici. Tam se shromáždil velký zástup lidí. Avšak Gringo Morgan byl pryč. Mluvil jsem s jedním moso, který ho viděl a znal. Čekali na ně s koni. Odjeli směrem k pobřeží. Tam jest loď, která není na kotvách. Pluje nahoru a dolů a čeká na ně. Francis Morgan jede s pytlem zlata, upevněným u sedla. Ten moso to viděl. Jest to veliký pytel.«

»A což ta díra?« otázal se Jefe. »Ta díra ve zdi?«

»Jest větší nežli ten pytel, mnohem větší,« odvětil Rafael. »Ale ten pytel je velký. Tak to říkal ten moso. A on jede s ním, maje ho na sedle.«

»Moje vězení!« zvolal Jefe. Vytáhl dýku po straně pasu pod levým loktem a zdvihl ve výši její ostří tak, že její rukojeť jevila se jako skutečný kříž, na němž visel ukřižovaný, jemně modelovaný Kristus. »Přísahám u všech svatých pomstu, je-li tomu tak! Moje věznice! Naše spravedlnost! Náš zákon! – Koně! Koně četníku, koně!« Obrátil se k Torrésovi, jakoby tento byl poslední, jenž na něho promluvil, a křičel: »Do pekla se seňorem Reganem! Já půjdu nyní za svým vlastním záměrem! Byl jsem zneuctěn! Moje vězení jest zničeno! Můj zákon – náš zákon, moji dobří přátelé – všechno jest zneuctěno! Koně! Koně! Vyveďte jich na ulici! Rychle! Rychle!«

*

Kapitán Trefethen, majitel Angeliky, syn indiánské matky kmene May a a otce černocha z Jamaiky, bloumal právě po palubě svého škuneru, dívaje se na pobřeží směrem k San Antoniu, když v tom se mu zdálo, že se vrací jeho dlouhý člun, celý zatížený, a uvažoval, zda by neměl utéci onomu americkému nájemci lodě. Současně přemýšlel však také, zda by neměl zrušiti starou smlouvu a uzavříti novou za trojnásobnou cenu. Z toho byl celý rozčilen zápasem ve své vlastní krvi. Černošská část mu radila k opatrnosti a zachovávání panamských zákonů, indiánská část nutkala ho k nezákonnému jednání a k tomu, aby vyvolal konflikt.

Byla to indiánská matka, která v něm rozhodla, aby jednal dle zvyku a přiměla ho, aby dal rozvinouti plachtu na hlavním stěžni a počal plouti směrem ku břehu, aby tak rychleji se setkal s blížícím se člunem. Když však zahlédl pušky Solanovců a Morganů, už už chtěl zase obrátiti kormidlo, ujeti a ponechati je osudu. Jak to chtěl učiniti, zahlédl na zádi člunu na lavičce sedící ženu: romantismus a touha po obchodu zašeptala v něm, aby zarazil svůj pohyb a dal člun vytáhnouti na palubu. Neboť si byl vědom, že kdekoliv se žena vmísí do záležitostí mužů, vstoupí s ní současně ruku v ruce nebezpečí a výnosný obchod.

A tak na palubu vstoupila žena – nebezpečí a výnosný obchod – Leoncie, pušky a pytel s penězi – vše v jednom chomáči. Avšak protože se vzmáhal vítr, kapitán nechtěl zaraziti škuner v plavbě.

»Jsem rád, že vás mohu uvítati na palubě, sire,« poklonil se kapitán Trefethen Francisovi, ukazuje celou řadu bílých zubů mezi usmívajícími se rty. »Avšak, kdo jest tento muž?« Pokynul hlavou a ukázal na Henryho.

»Můj přítel, kapitáne, a můj host, jakož i také můj příbuzný.«

»A co je to tamhle, pane, mohu-li se zeptati, za gentlemany, přijíždějící sem ku břehu tak rychle?«

Henry podíval se rychle na tlupu jezdců, kteří ujížděli tryskem po písčitém břehu, beze vší zdvořilosti vytrhl loďaři dalekohled a podíval se jím na břeh.

»Jest to sám Jefe, který jede v čele,« oznamoval Leoncii a ostatním jejím mužským příbuzným, »s tlupou četníků.« Vyrazil ze sebe ostrý výkřik překvapení, dívaje se dále upřeně dalekohledem a pak potřásl hlavou. »Tak se mi všechno zdá, že tam odkrývám také našeho přítele Torrésa.«

»S našimi nepřáteli?« vzkřikla Leoncie, nevěříc tomu, vzpomínajíc si na Torrésovu nabídku k sňatku a ke všem možným službám a poctám, které jí prokazoval právě dnešního dne na verandě haciendy.

»To se jistě musím mýliti,« upozorňoval Francis. »Jedou pohromadě v tak těsné tlupě. Avšak Jefe jest rozhodně onen jezdec, co jede o dvě kobylí hlavy před nimi.«

»Co je to za darebáka, ten Torrés?« otázal se ostře Henry. »Jeho pohled hned od začátku jsem neměl rád; avšak zdá se mi, že jest vždy vítán pod vaší střechou, Leoncie.«

»Prosím za prominutí, pane, co nejponíženěji a při největší úctě k vám,« přerušil je kapitán Trefethen sladkým hlasem. »Ale musím obrátiti svoji pozornost k mojí předchozí otázce, pane, která zní: kdož a co jest to za kavalkádu, která se s takovou vážností hrne podél písčiny?«

»Ti chtěli mne včera oběsiti,« usmál se Francis. »A dnes ráno měl přijíti na řadu a býti pověšen tento můj příbuzný. Jenomže jsme jim vypálili rybník. A nyní jsme zde. Nuže, pane kapitáne, žádám vás, abyste obrátil všechnu svoji pozornost ke svým hlavním plachtám, aby se do nich zachytil vítr. Vždyť vy dosud stojíte na témž místě! Jak dlouho chcete se zde ještě zdržovati kolem tohoto břehu?«

»Mr. Morgane, sire,« zněla odpověď. »Jest to zajisté spojeno s nejhlubší ctí a úctou k vám, že vám sloužím jakožto nájemci mojí lodě. Přes to však musím vás upozorniti, že jsem anglický poddaný. Král Jiří jest mým králem, sire, a jsem povinen poslouchati v první řadě především jeho a pak zákonů námořních, platících pro všechny národy, sire. Jest jasno, pokud mohu chápati, že jste na pevnině porušili zákonů, jinak by se tamhle ti jejich vykonavatelé tak horlivě nehnali po vaší stopě, sire. A jest též jasno nade vši pochybnost, že jste to nyní vy, kterýž si přejete, abych překročil zákony námořní a pomáhal vám při vašem útěku. A tak, jsa vázán svou ctí, musím zde u pobřeží kroužit tak dlouho, až ony nepatrné nesnáze, které vás poutají na pevnině, budou k uspokojení všech stran rozřešeny, sire, a bude tak dáno zadostiučinění mému mocnému panovníku.«

»Hněte se odtud a nechte těchto plesků!« přerušil ho zlostně Henry.

»Sire, ačkoliv vás rád ubezpečuji s prosbou, abyste mi prominul, jest to moje nezdvořilá řeč, že vás upozorňuji na dvě věci: Ani nejste vy mým nájemcem, ani nejste naším vznešeným králem Jiřím, kterému jedině jsem povinen podrobiti se beze všeho odporu.«

»Dobrá, ale já jsem vaším nájemcem, kapitáne!« zvolal Francis mírně, neboť poznal, že s tímto mužem se musí jednati vybranými slovy a přátelsky. »Proto hodně laskavě otočte kormidlo a vyplujte co nejdříve z chiriquijské laguny, pokud nám milovaný bůh dopřeje větru.«

»Ve smlouvě, sire, není ničeho o tom, že by směla moje Angelika porušiti zákony panamské a uraziti krále Jiřího.«

»Zaplatím vám za to dobře,« odvětil Francis, počínaje ztráceti svou mírnost. »Rychle ku předu!«

»Chcete tedy změniti smlouvu, sire, na trojnásobný obnos, nežli v původním ujednání?«

Francis zkrátka přikývl.

»Nuže, počkejte, sire, provedu to! Musím opatřiti z kabiny péro a papír a vyhotovíme novou smlouvu.«

»Pro bůh!« zalkal Francis. »Rychle vpřed; napřed ať se hneme ku předu! Můžeme vyhotoviti ten dokument bez ohledu na to, ať stojíme nebo jedeme. Hleďte! Začínají již po nás stříleti!«

Míšenec kapitán zaslechl v tu chvíli rachot výstřelu a poohlédnuv se po napjatých plachtách, odkryl vysoko v jedné z nich díru od kulky v blízkosti stěžňové plachty.

»Velmi dobře, sire,« povoloval. »Jste gentleman a čestný muž. Důvěřuji vám, že připojíte svůj podpis na ten dokument za první vhodné příležitosti – hej, ty černochu! Zatoč kormidlem! Ostře přitáhni! Vzhůru, vy černí šakali, sviňte stěžňovou plachtu! Pojď sem, Percivale, a vezmi do práce ráhna na přídi!«

Všichni poslechli jako Percival, zubící se černoch z Kingstonu, který byl tak černý, jako jeho jméno bylo bílé, a stejně vykonal svůj úkol i jiný lodník, kterého kapitán velmi uctivě nazval Juanem a který byl více Španělem a Indiánem nežli černochem, jak tomu nasvědčovala jeho světle žlutá pleť, a jehož prsty, rozvinujíce přední plachtu, byly tak jemné a delikátní, jako ruce nějaké dívky.

»Vraž tomu negrovi jednu do hlavy, bude-li se takhle drze chovati,« zabručel Henry polohlasně k Francisovi. »Udělám to zrovna tak, jako oni za dva centy.«

Avšak Francis zavrtěl hlavou.

»Jedná úplně správně, avšak jest to černoch z Jamaiky a vy je znáte, jací to jsou lidé; kromě toho jest Indiánem. Musíme míti s ním trpělivost, jinak se v něm vzbudí povaha dravce. Jedná správně, ale touží po penězích, neboť on dává svůj škuner v šanc konfiskaci a mimo to jest postižen vocabulariti.³⁶ On musí ze sebe vybouřiti všechna ta sáhodlouhá slova, neboť jest to již systém jeho povahy, neboť jinak by se zadusil.«

V tu chvíli přiblížil se k Henrymu Enrico Solano s chvějícími nozdrami a prsty na kohoutku ručnice, dívaje se pokradmo okem na kouř prudkých výstřelů z pobřeží a podával mu ruku.

»Provinil jsem se těžkým omylem, seňore Morgane,« pravil. »V prvním návalu svého žalu nad smrtí svého milovaného bratra Alfara provinil jsem se tím, že jsem myslel, že vy jste původcem té vraždy.« V tuto chvíli oči starého Enrica zableskly vztekem, který ho sžíral a který byl neuhasitelný. »Ovšem, vražda to byla, vražda hanebná a zákeřná, ona rána ve tmě a ze zadu. Měl jsem však o ní lépe přemýšleti. Avšak tehdy jsem byl celý bez sebe a vše, co bylo prokázáno, mluvilo proti vám. Neměl jsem ani času, abych mohl uvážiti, že moje drahá, milovaná a jediná dcera byla vám zaslíbena; měl jsem si připomenouti, že vše, co jsem se dozvěděl o vás, byla přímost a mužnost, jakož i smělá odvaha, která jistě by nebyla schopna zločinného přepadení ze zadu pod rouškou tmy. Lituji toho. Prosím za odpuštění! A jsem hrd na to, že vás mohu znovu uvítati ve svojí rodině jako budoucího chotě mojí Leoncie.«

A mezitím, co se upřímně a srdečně obnovovaly přátelské styky Henryho Morgana s rodinou Solanovou, Leoncie se zlobila, že její otec podle zvyku latinských Amerikánů užíval tolika lichotných slov a frásí, ačkoliv zcela prostá jediná věta, jediné stisknutí ruky a upřímný pohled do očí bylo by bývalo vše, co by bylo stačilo, a bylo jisto, že by byli oba dva, Henry i Francis, takto jednali, kdyby situace byla obrácená. Proč jen, proč, tázala se sama sebe, musí toto její španělské plémě takovými výstředními řečmi vyrovnati se podobné přemrštěnosti jamaiského černocha?

Mezitím, co se odbývaly znova tyto námluvy Henryho a Leoncie, Francis snaže se, aby se zdál býti osobou, nemající na věci pražádného zájmu, nemohl se vyvarovati tomu, aby si nevšiml bledého a žlutého plavce, jménem Juana, který rozmlouval na přídi s ostatním mužstvem, krče významně rameny a vášnivě gestikuluje rukama.

»Nyní nám upláchli oba dva ti ničemové Gringo!« jal se naříkati Alvarez Torrés na břehu, pozoruje, jak Angelika, nabravši do svých plachet čerstvě zavanuvší vítr a obrátivši se k přístavu zádí a přídí zaměřivši na širé moře, letěla odtud s dostřelu jejich ručnic.

»Dal bych třebas tři nové zvony do naší kathedrály,« prohlásil Mariano Vercara é Hijos, »kdybych je mohl dostati sto yardů na mušku této pušky! A kdybych měl moc nade všemi Gringy, kteří chtějí tak rychle odcestovati, odpravil bych je zrovna tak rychle do pekla, že by k vůli nim byl nucen sám ďábel naučiti se anglicky!«

Alvarez Torrés tloukl při tom do zadku sedla oběma rukama v bezmocné zuřivosti a zklamání.

»Královna mých snů!« neustále naříkal. »Jest pro mne ztracena a jest pryč i s těmi dvěma Morgany. Viděl jsem ji, jak se po boku lodě šplhala na škuner. A tímhle vším jest vinen ten newyorkský Morgan. Jakmile se škuner dostane jednou z chiriquijské laguny, může plouti přímo až do New Yorku. A ten ničema Francis nebude zde zdržován ani jeden měsíc a seňor Regan mi pak nevyplatí slíbených peněz.«

»Však oni se nedostanou z chiriquijské laguny!« pravil Jefe slavnostním hlasem. »Nejsem žádným nerozumným zvířetem. Jsem mužem. Vím jistě, že odtud nevyvážnou. Což jsem jim neodpřisáhl věčnou pomstu? Slunce se chýlí k západu a vypadá to, že nastane noc se slabým větrem. Obloha mluví pro to sama, a jest to patrno již na půl oka. Pohleďte jen na ta oblaka, jak pomalu plují. Přijde-li nějaký vítr, bude zcela slabý a bude vanouti od severovýchodu. Bude foukati směrem k průlivu Chorrera. Tamtudy se však nepokusí proplouti. Ten černošský kapitán zná tuto lagunu jako otevřenou knihu. Pokusí se učiniti dlouhou zatáčku a popluje až k Bocas del Toro, aneb skrze úžinu Kartaginskou. Stane-li se tak, stihneme ho. Mám v mozku dobrý rozum. Ano, rozum. Poslyšte! Jest to ovšem dlouhá jízda. Ale podnikneme ji dolů tryskem přímo podél pobřeží k Las Palmas! Tam mám známého kapitána Rosara, který tam kotví se svojí Dolores.«

»Ta rozbitá stará loď – ta přece nemůže se sama hnouti po vodě, natož s námi?« usmál se tázavě Torrés.

»Však ona přece chytí Angeliku za dnešního nočního bezvětří, které potrvá zajisté i zítra ráno,« odporoval Jefe. »Vzhůru, kamarádi! Do trysku! Kapitán Rosaro jest můj přítel. Jest mi nakloněn a učiní vše, co mu řeknu!«

*

Za svítání unavení jezdci na uštvaných koních ploužili se špinavým městečkem Las Palmas a brali se dolů směrem k rozbitému přístavu, kde skutečně kotvila schátrale vypadající ubohá lodice se sešlým nátěrem na bocích, kteráž však byla vítána jejich zraku. Kouř vystupující z jejího komína byl znamením, že pára byla připravena a proto Jefe byl bojovně nadšen.

»Šťastné dobré jitro, seňore kapitáne Rosaro, a nechť ti Bůh dopřeje všeho dobrého,« pozdravoval španělského loďaře, silně ožehnutého sluncem, který byl právě usazen na hromadě lan a srkal černou kávu ze šálku, o který drkotal zuby.

»Měl bych míti lepšího rána, kdyby ta prožluklá zimnice nebyla na mne dolehla svým mrazivým dechem,« zabručel mrzutě kapitán Rosaro, jehož ruka, jak držela šálek, ba i ramena a celé tělo se tak prudce chvělo, že nápoj stékal dolů po jeho bradě na černé a šedivé chlupy kůže, jimiž byla pokryta jeho polorozhalená prsa. »Odnes to pryč, ty zplozenče pekla!« vzkřikl, praštiv koflíkem a jeho obsahem po klukovi míšenci, patrně jeho sluhovi, jenž nebyl s to potlačiti svůj smích.

»Ale již vyjde slunce a zimnice dokoná, své dílo a v brzku zmizí,« pravil Jefe zdvořile, nevšímaje si jeho mrzutosti. »Pak skončíte přípravy, vyjedete směrem k Bocas del Toro a my pojedeme s vámi, všichni, jak zde jsme, za zajímavým dobrodružstvím. Chceme dohoniti škuner Angeliku, upoutanou bezvětřím po celou dnešní noc v laguně, a chceme tam zatknouti několik lidí. Celá Panama bude hrda na vaši odvahu a schopnost, kapitáne, takže zapomenete, že vás kdy ta zimnice trápila.«

»Kolik za to?« otázal se kapitán Rosaro tupě.

»Jak mnoho?« odvětil Jefe překvapen. »Jedná se o vládní záležitost, můj dobrý příteli. A vaše cesta tak jako tak směřuje do Bocas el Toro. Nebude vás to státi ani plnou lopatu uhlí více!«

»Muchacho!³⁷ Přines více kávy!« vzkřikl loďař na chlapce.

Po chvíli Torrés a Jefe a všichni ostatní zaprášení chlapíci pochutnávali si na vřelé kávě, kterou jim chlapec přinesl. Kapitán Rosaro hrál znovu píseň zimnice o okraj šálku svými zuby, jakoby hrál na kastaněty, avšak vypil svou dávku a ničeho nevylil, ani si nepopálil ústa.

Jakýsi Švéd s tupým výrazem v obličeji, v ošumělém šatě a se špinavou čepicí, na níž bylo možno čísti nápis: »Inženýr«, přicházel právě zdola, zapálil si dýmku a zdálo se, že upadl v jakési přemýšlení, když se posadil na nízké obrubě lodi.

»Nuže, kolik?« opakoval kapitán Rosaro.

»Nechte toho, až na cestě, drahý příteli,« odvětil Jefe. »Pak, až vás opustí záchvat zimnice, promluvíme si o této záležitosti s rozvahou, neboť jsme rozumné bytosti a žádná zvířata.«

»Kolik?« opakoval kapitán Rosaro. »Já nejsem nikdy žádným zvířetem. Já jsem vždycky rozumným tvorem, aťsi svítí slunce nebo ne a aťsi mne stihne třebas třikráte záchvat zimnice. Nuže, mnoho-li?«

»Nuže, nechte nás jeti a co za to chcete?« ustupoval Jefe rozmrzele.

»Padesát dolarů ve zlatě,« zněla rychlá odpověď.

»Zaražte trochu, nikoliv, kapitáne?« otázal se Torrés mírně.

»Padesát – ve zlatě, jak jsem řekl.«

Jefe Politico spráskl rukama, jakoby na znamení beznadějnosti, a obrátil se na svých patách, chystaje se k odchodu.

»Vždyť jste odpřisáhl věčnou pomstu za zločin, který byl spáchán na vašem vězení,« připomínal mu Torrés.

»Avšak nikoliv, stojí-li to padesát dolarů,« odsekl mu Jefe, obraceje úkosem svůj zrak na kapitána, třesoucího se zimnicí, zda dá na jevo nějakou známku ústupnosti.

»Padesát zlatých,« odvětil kapitán, když byl ukončil srkání kávy ze šálku, snaže se chvějícími se prsty ukroutiti si cigaretu. Kývl pak hlavou směrem ke Švédovi a dodal: »A pět zlatníků zvláště pro mého inženýra. Jest to náš zvyk.«

Torrés přistoupil blíže k Jefovi a zašeptal mu:

»Zaplatím za tuto obludu sám a napočítám Gringovi Reganovi sto dollarů a pak já a vy rozdělíme se o rozdíl. Vy při tom neztratíte ničeho. Můžeme to směle učiniti. Neboť ten darebák Regan mně řekl, že nemám mysliti na výlohy.«

Jakmile slunce vyšlo bronzově na východním obzoru, jeden z četníků ujížděl zpět do Las Palmas s unavenými koňmi a zbytek tlupy sestoupil na palubu lodi. Švéd zapadl někde dole ve strojovně a kapitán Rosaro, setřásaje pod blahodárnými paprsky slunečními se svých údů zimnici, nařídil mužstvu na palubě, aby odstranili lana a uložili je u kormidla do domku kormidelníkova.

Totéž rozední vání zastihlo Angeliku po noci úplného bezvětří poblíže pevniny, od kteréž se snažila marně odraziti, ačkoliv se dala přímo směrem na sever asi na prostřed cesty mezi San Antonio a průlivem u Bocas del Toro a úžinou Karthaginskou. Tyto dvě cesty směřující k širému moři leží as pětadvacet mil odtud a škuner dosud v pravém slova smyslu spal na lesknoucí se hladině klidné laguny. Protože dusné podpalubí naprosto se nehodilo, aby v něm za tropického vedra někdo mohl spáti, byla paluba pokryta spícími. Na střeše malého baráčku s kabinou, na odděleném místě spala Leoncie. Na úzkých volných chodbách po obou stranách paluby leželi její bratři a otec. Vzadu mezi společnou kajutou a kormidlem spali ležíce si po boku oba dva Morganové, Francis, maje přehozeno rameno přes Henryova záda, jako kdyby tento ho i ve spánku stále chtěl chrániti. Po jedné straně u kormidla sedě, ruce maje opřeny o kolena a hlavu složenu v dlaně, spal loďař, černošský to Indián, zvyklý na tento způsob spánku a právě v téže posici na druhé straně kormidla ležel jeho kormidelník, jímž nebyl nikdo jiný, nežli Percival, černý negr z Kingstonu. Střední paluba škuneru byla poseta spícími těly míšenců a na přídi, přímo na úzkém kýlu přídě, schoulena a hlavu majíc zabořenu do dlaní, klímala hlídka.

Leoncie na svém povýšeném místě na střeše kabiny probudila se první. Opírajíc hlavu o ruku a majíc loket zakrytý ponchem,³⁸ na němž ležela, zadívala se dolů do zadu na stranu přes střechu společné kabiny na oba dva mladé muže. Zatoužila po nich, neboť si byli podobni a pocítila, že je miluje oba dva; vzpomínala si na polibky Henryovy, které jí tiskl na rty a s rozbouřenou krví, která se jí hrnula do tváří, vzpomínala si ve své mysli také na polibky Francisovy; dělala si výčitky celá pomatena, že by mohla milovati současně dva muže. Jak sama na sobě poznávala, mohla by následovati Henryho až na konec světa, a Francise ještě dále. Nemohla pochopiti tento zmatek a náklonnost k oběma mužům.

Prchajíc před svými vlastními myšlenkami, jež ji samotnou děsily, rozhodila rukama a zašimrala koncem svého hedvábného šátku Francise pod nosem, který po několika mátožných pohybech, stále ještě pod vládou spánku, rozhodil svýma rukama po tom, o čem se domníval, že jest to nějaký mosquito nebo moucha a uhodil při tom nehorázně Henryho do obličeje. Tak se stalo, že to byl Henry, který první se probudil. Ten se posadil s takovou prudkostí, že vzbudil Francise.

»Dobré jitro, drahý bratránku,« pozdravoval Francis. »Proč tak prudce?«

»Dobré jitro, dobré jitro, nejkrásnější jitro všech jiter, kamaráde,« bručel Henry. »Taková byla prudkost vašeho spánku, že jste to byl vy, jenž mne probudil ranou do obličeje. Myslel jsem si, že jest to nějaký kat, neboť právě dnešního rána zamýšleli mne pověsiti za týl na šibenici.« Zívl, rozhodil rukama, vrhl pohled přes brlení lodě na klidné moře a obrátil pozornost Francisovu na spícího loďaře a jeho kormidelníka.

»Vypadá tak hezky tenhle párek Morganů,« pomyslela si Leoncie; a v téže chvíli se podivila sama sobě, proč právě ono anglické slovo hezky vyvstalo tak bezděčně v její mysli anglicky, ačkoliv španělský výraz pro ně byl podobný. Bylo to snad proto, že její srdce bylo nadšené oběma těmito Gringy tak, že musela i své myšlenky na ně upoutati v jejich řeči na místo ve své rodné mluvě?

Aby se vyhnula zmatenosti svých myšlenek, hodila po nich znovu cípem svojí šály, takže nyní ji vypátrali a s úsměvem si doznali, že to byla ona, kteráž způsobila, že se tak prudce probudili ze spánku.

O tři hodiny později, po snídaní, skládajícím se z kávy a čerstvého ovoce, postavila se u kormidla a brala první hodinu v kormidlování a dala se poučit Francisem o tom, jak vypadá kompas. Angelika pod závanem mírného větru, který ji poháněl uspokojivě na sever, prorážela vodu v tomto okamžiku rychlostí šesti uzlů. Henry, potuluje se po závětrné straně lodi na dolní palubě a pátraje dalekohledem po moři, snažil se tvářiti se, jakoby ho poučování Francisovo naprosto nezajímalo, ačkoliv potají byl rozmrzen sám na sebe, že nepřišel na tuto myšlenku dříve a neuvedl ji sám do nauky o obratech lodních a o kormidlování. Avšak nyní se zcela rozhodně bránil, aby nemusel se po nich ohlédnouti a to ani aspoň pokradmým pohledem.

Avšak kapitán Trefethen se smělou drzostí zvědavého Indiána a nestoudného černocha, poddaného to krále Jiřího, neznal ani trochu jemnocitnosti. Díval se na ně zcela otevřeně a snažil se, aby mu neušlo nic ze zajímavého počínání mezi jeho nájemcem a krásnou španělskou dívkou. Když se oba sklonili nad kormidlo a zadívali se do kompasu, dotkl se při tomto sklonění obou dvou vlas Leoncie Francisovy tváře. Tu pocítili všichni tři, ba i ten smíšenec loďař, jak jimi prochvívá tento slastný dotek. Jenom že onen muž a žena pocítili rázem to, čeho onen míšenecký loďař nemohl vycítiti a co vzrušilo celé jejich cítění. Jejich oči setkaly se jedny s druhými v plachém a vzájemném pohledu a vyhnuly se pak dolů u vědomí, že páchají cosi nedovoleného. Francis jal se rázem mluviti mnohem rychleji a tak hlasitě, že ho bylo slyšeti až do polovice paluby škuneru, když jí vykládal o pohyblivém bodu kompasu. Kapitán Trefethen se při tom jen ušklíbal.

Prudký náraz větru přiměl Francise k obrácení kormidla. Jeho ruka při tom, jak hovořil, maně zůstala položena na její ruce. Opět se zachvěli a loďař se zase ušklíbl.

Leonciiny oči utkvěly znovu na Francisovi a pak opět se sklopily ve zmatku. Vytáhla svoji ruku z pod jeho dlaně a ukončila tak výklad, odcházejíc zvolna odtud, dávajíc tím jemně na srozuměnou, že ji kormidlo a kompas již nezajímají. Avšak opustila Francise rozohněna, seznávajíc, že učinila cosi nedovoleného a zrádného, zejména když se podívala na Henryho záda, jevící se jí jen z profilu, a utěšovala se tím, že. Henry snad nezpozoroval, co se stalo. Na to Leoncie, tváříc se, jakoby se schválně dívala na lagunu a na břeh pokrytý křovinami, neviděla vlastně z toho ze všeho ničeho, když pohřížena v myšlenky otáčela zásnubní prsten neustále kolem svého prstu.

Avšak Henry, obraceje se a chystaje se ji právě upozorniti na sloup kouře, který se objevil na obzoru, zpozoroval, že se ona na něho upřeně dívá. V tom onen černošský Indián kapitán spatřil, že on ho vidí též; i přiblížil se těsně k němu a ve své indiánské drzosti, ovládané černošskou nestoudností, prohodil k němu nahlas:

»Ach, nermuťte se pro to, seňore! Seňorita má ušlechtilé srdce! V tom jejím srdéčku jest dosti místa pro vás oba, tak ušlechtilé gentlemany.«

V nejbližším zlomku vteřiny dostal však nevyhnutelné a naprosto nezměnitelné poučení, že bílí mužové musí své intimní záležitosti ponechati svému soukromému vyřizování: Neboť bylo viděti kapitána, jak se válí na svých zádech s hlavou potlučenou od doteku s palubou a s čelem rozbitým mezi očima od doteku kloubů pravice Henryho Morgana.

Avšak současně se v kapitánovi vzbouřil Indián i vyřítil se na něho s nožem v ruce, jakmile se postavil na nohy. Juan, onen plavovlasý míšenec, přiskočil po bok svého pána, mávaje v povětří jiným nožem, mezi tím co ostatní plavci, pokud byli na blízku, skupili se v polokruhu v úmyslu, podniknouti na Henryho útok; ten však skokem uskočil do zadu, uchopil se tam železem pobité tyče, vytrhnuv ji z rahnoví a zamával jí prudce ve vzduchu. Nechávaje ji takto točiti se vzduchem, připravoval se k obraně. Francis, zanechav kormidlo svému osudu a vytrhuje z pasu, jak k němu přiskočil, svoji automatickou pistoli, prorazil okruh plavců a postavil se po bok Henryho.

»Co vám to řekl?« otázal se Francis svého bratrance.

»Povím vám ihned, co jsem řekl,« ozval se rozzuřen míšenec kapitán, v němž počala nabývati převahy černošská povaha, neboť počínal počítati na vyděračské vyrovnání této záležitosti.

»Řekl jsem…«

»Počkejte, loďaři!« přerušil ho v tom okamžiku Henry. »Lituji, že jsem vás poranil. Držte podruhé jazyk za zuby! Lituji, že jsem vás porazil. Zapomeňte na to! Lituji velice, že jsem vám ublížil. Já…«

Henry Morgan musel učiniti pomlčku ve své řeči, za níž se mu násilím svíralo hrdlo, aby z něho nevyrazilo to, co chtěl říci. Učinil tak k vůli Leoncii, protože ona na to všechno se dívala a zaslechla to, co o ní kapitán řekl. »Já… já se vám omlouvám, kapitáne!«

»Jest to urážka,« prohlásil lítostivě kapitán Trefethen. »Jest to též fysické uškození na těle. Nikdo nesmí ublížiti na těle poddanému krále Jiřího, jinak ho bůh potrestá, nehledě k tomu, že musí dostati peněžitou náhradu.«

Při tomto prohnaném prohlášení černého ničemy Henry opět zapomínal na sebe sama a chystal se znovu vrhnouti se na toto bídné stvoření. Avšak, zadržen Francisovou rukou, kteráž mu dopadla na rameno, opanoval se a učinil posuněk, jakoby se tvrdě usmál, sáhl do své kapsy pro dva zlaté desetidolary a jakoby ho pálily v ruce, vhodil je do kapitánovy dlaně.

»To jest laciná náhrada,« neodolal, aby si nezareptal nahlas.

»Jest to dobrá náhrada,« odvětil kvapně loďař. »Dvacet zlatníků jest vždy dobré zaplacení za bolení hlavy. Jsem vám k službám, sire. Jste dokonalým gentlemanem. Za tuto cenu můžete mne kdykoliv sraziti k zemi.«

»Mne, sire, mne také!« žebronil kingstonský negr, kteréhož jsme nazvali Percivalem, přibližuje se s hnusným plazením oddanosti k Francisovi. »Račte jen, sire, stlouci mne za tento obnos kdykoliv, třebas ihned. A můžete mne sbiti, kdykoliv vám bude libo mi zaplatiti…«

Avšak bylo souzeno, že tato příhoda měla se rázem ukončiti v tomto okamžiku, neboť v touž chvíli zvolal plavec na hlídce z přídě:

»Kouř! Nějaký parník žene se za námi!«

Po jízdě trvající jednu hodinu vyšla na jevo příčina a původ tohoto kouře, neboť Angelika upadnuvší zase do tišiny, byla doháněna s takovou rychlostí, že se ta stará rachota Dolores přiblížila již na vzdálenost půl míle od Angeliky a bylo možno zpozorovati na ní dalekohledem tlupu ozbrojených mužů, tlačících se na přední palubě: Oba, Henry i Francis, mohli rozeznávati obličeje Jefa Politica a několika četníků.

Nozdry starého Enrica Solana počaly se znovu šířiti, když se svými čtyřmi syny, kteří stáli na palubě, jal se je rozestavovati na zádi a připravoval se k bitvě. Leoncie, stojíc mezi Henrym a Francisem, byla potajmu vzrušena, ačkoliv na venek vybuchla ve smích nad ubohostí onoho schátralého parníčku a současně v radost z toho, že právě zavanul vítr, který srazil Angeliku na přístavní bok a počal ji za šumění vln hnáti odtud s rychlostí devíti uzlů.

Ale počasí i vítr jsou klamné. Hladina laguny počala se najednou zdýmati vlnami a místy prostíral se na ní klid tišiny.

»Nebudeme moci uniknouti, sire; lituji, že vám to musím říci,« pravil kapitán Trefethen k Francisovi. »Vydrží-li tento vítr, sire, pak ano. Avšak vítr zavane a zase se zlomí. Jsme tlačeni neustále k pevnině. Jsme zaskočeni, sire, což znamená totéž, jako že jsme již zajati.«

Henry, který počal ihned pátrati po blízkém pobřeží dalekohledem, sňal najednou kukátko s očí a podíval se na Francise.

»Mluv!« zvolal posléz jmenovaný. »Jistě máš něco za lubem! Vyzírá to z tebe každým coulem. Vyslov se!«

»Zde v pravo jsou dva Tygří ostrovy,« jal se vykládati Henry. »Ty střehou úzký průliv Juchintanský, který sluje El Tigre. Oh, vskutku, ten má tygří zuby, věř mi! Po obou stranách tohoto průlivu, mezi ostrovy a pobřežím jest velmi nesnadno proplouti i jen s malým člunem, neboť znáte jistě ony kroutící se kanály, jež já poznal velmi dobře. Avšak mezi nimi jest hlubina, ačkoliv průliv El Tigre jest zde tak zúžen, že zde není místa, aby tudy proplula jedna loď. Pouze jediný škuner může tudy proplouti, je-li poháněn přímým větrem ze zadu nebo ze předu. Nuže, vítr jest nám právě přízniv. Vplujeme tam! To jest však pouze polovice mého nápadu…«

»Ale přestane-li vítr váti nebo počne-li douti, sire, a příliv se vřítí do průlivu jako divý – já to znám dobře – pak můj krásný škuner narazí na skaliska,« ohražoval se kapitán Trefethen.

»V tom případě, stane-li se tak, zaplatím vám za něho plnou cenu,« ujišťoval ho krátce Francis a odrazil ho tak. »Nyní, Henry, jaká je druhá polovice vašeho plánu?«

»Ostýchám se to vysloviti,« usmíval se Henry, »neboť to může býti příčinou vyvolání tolika španělských kleteb, než bylo kdy slyšeno v chiriquijské laguně od té doby, co starý sir Henry loupil v San Antoniu a v Bocas del Toro. Dejte si pozor!«

Leoncie zatleskala rukama a s planoucíma očima zvolala:

»Musí to býti skvostné, Henry. Vidím vám to na obličeji. Musíte to říci aspoň mně!«

Henry odtáhnul ji stranou a obejmuv ji v pasu, aby se udržela na kymácející se palubě, zašeptal jí cosi těsně do ucha, mezitím co Francis, aby zakryl zděšení, které bylo patrno v jeho pohledu, jal se rychle pozorovati svými skly obličeje mužů na parníku, který je pronásledoval. Kapitán Trefethen se opět zlomyslně ušklíbl a vyměnil význačné pohledy s plavovlasým plavcem.

»Nuže, loďaři,« pravil Henry, obraceje se, »nyní jsme právě proti El Tigre. Zakormidlujte sem a vjeďte do úžiny. Také, a to hned, přál bych si asi půl palce tlustého, jemného manilského provazu, hodně režných nití a útržků plátna, pak bednu lahvového piva z vašeho lazaretu, dále pětigallonový sud od petroleje, co jste včera večer vyprázdnil a hrnec na kávu z lodní kuchyně. «

»Avšak jsem nucen obrátiti vaši pozornost k tomu, že ten provaz stojí mnoho peněz,« prohlásil lítostivě kapitán Trefethen, když Henry přestal vypočítávati tuto směsici různých věcí.

» Zaplatíme vám to,« vybuchl Francis.

»A pak – hrnec na kávu jest právě nový.«

» Zaplatíme ho.«

Loďař zasípěl a podrobil se, avšak byl nucen vzdechnouti si znovu při nejbližším činu Henryho, neboť ten počal vytahovati zátky od lahví s pivem a počal je vyprazdňovati do odvodňovacích otvorů.

»Prosím, sire,« prosil Percival. »Když už musíte to pivo vylévati, pak ho račte vylévati do mne!«

Ani trochu piva nebylo již zmařeno a mužstvo rychle kladlo prázdné lahve podle Henryho. V mezerách šesti stop Henry jal se přivazovati znovu zazátkované lahve na ono pul palce tlusté lano. Také nastříhal proužky plátna asi dvě stopy dlouhé a připevnil je jako praporečky mezi prázdné lahvice. Hrnec na kávu a dvě prázdné bedničky od kávy přivázal stejně mezi lahve. Na jeden konec hlavního provazce připevnil nádobu od petroleje a na druh v konec prázdnou bednu od piva, načež se podíval na Francise, kterýž mu pravil:

»Oh, pochopil jsem tě již před pěti minutami. El Tigre musí býti hodně úzký, aby ta stará bárka točila se a musela se vyhýbati.«

»Ano, El Tigre jest právě proto tak úzký,« odpověděl Henry. »Zde právě jest místo, kde tento průliv jest pouze čtyřicet stop široký mezi oběma břehy. Zahne-li kapitán parníkem na naši stranu, najede na písčinu. Vězte, že narazí na břeh se svojí rachotou, zdaří-li se mi tento plán. – Nyní pojďte se mnou, chci odejíti na záď a připraviti to, abych vše mohl vhoditi do vody. Vy půjdete na návětrnou stranu lodi a až dám znamení výkřikem, vyhodíte tuto bednu od piva tak daleko, co budete moci nejvíce.«

Ačkoliv vítr zase značně poklesl, Angelika, nabírajíc ho před sebou, plula s rychlostí pěti uzlů, mezi tím co Dolores, dělajíc jich v touž dobu šest, pomalu ji doháněla. Když na Dolores počínaly opět hovořiti pušky, loďař pod vedením Francise a Henryho jal se na střechu lodi stavěti nízkou barikádu z pytlů brambor a cibule, ze starých provazů a sešlých ráhen. Skrčen pod touto ochranou, kormidelník řídil kormidlo.

Leoncie odmítla návrh, aby sešla dolů, jakmile oheň jal se vzrůstati, avšak uvolila se, že si lehne na zem za kabinu. Ostatní mužstvo vyhledalo podobnou ochranu v koutech a za rohy, kdežto muži Solanové, ležíce vpředu za obrubou lodi, opětovali střelbu na parník.

Henry a Francis, očekávajíce na svých vyvolených místech, až dostihnou nejužšího místa úžiny El Tigre, přiložili prozatím ruku k dílu v čilém a rychlém boji.

»Moje blahopřání, sire,« pravil kapitán Trefethen k Francisovi, při čemž Indián v něm ukrytý přiměl ho, aby vystrčil poněkud hlavu přes lodní brlení, kdežto negří část zbaběle tiskla jeho tělo dolů, takže se až zdálo, jakoby se chtěl vnořiti do paluby. »Byl to kapitán Rosaro, který řídil kormidlo a který náhle vyskočil a zamával rukou, z čehož se dá souditi, že jste mu velmi krásně provrtal dlaň kulkou. Tenhle kapitán Rosaro jest velmi zhorka nakvašený chlapík, sire. Zdá se mi, že ho nyní slyším, jak vás proklíná.«

»Stůjte připraven na mé slovo, Francisi,« zvolal Henry, klada pušku na zem a pozoruje bedlivě pozvolně se sklánějící břehy Tygřích ostrovů na obou stranách. »Jsme již úplně připraveni. Vyčkejte času, až dám znamení a na „tři,“ to vyhoďte.«

Parník byl vzdálen již jen asi dvě stě yardů za nimi, když Henry dal výkřikem znamení. On i Francis povstali a na slovo „tři,“ se oba dva rozmáchli. Na jednu stranu vyletěla bedna od piva, táhnouc za sebou vzduchem provaz a hrnce, připevněné na něm, a na druhé straně letěla do prostoru nádoba od petroleje s prázdnými lahvemi a přivázanými praporečky.

Ve svém zájmu Henry i Francis zůstali státi na místě a dívali se, jak se jejich past rozložila v proudu, jsouc patrna různobarevnou změtí různých předmětů na hladině vodní rozčeřené nesčetnými kruhy. Palba z pušek parníku je však zarazila, takže ustoupili a vrhli se na podlahu paluby. Avšak dívajíce se brlením lodě spatřili, jak příď parníku stiskla nejprve plující provazec doleji a doleji. O minutu později uzřeli, že se loď zvolna zastavuje.

»Něco se jim otočilo kolem lodního šroubu,« liboval si Francis. »Sláva ti, Henry!«

»Nuže, bude-li vítr stále váti…« pravil skromně Henry.

Angelika plula nyní poněkud rychleji, zanechávajíc za sebou parník, který ve vzdálenosti stával se menším a menším, neboť byl bez hnutí, avšak přes to nebyl tak malý, aby nebylo možno pozorovati, jak se bezmocně namáhá na písčině. Bylo i viděti, jak lodníci slézají po boku lodi a brodí se kolem ní.

»Nyní si musíme zazpívati naši písničku,« zvolal Henry jásavě, začínaje pěti:

Vítr řve, moře se vzpíná,
ďábel sám nás drží v spáru,
všechno mužstvo píseň hřímá:
Záda k zádům! Ke stožáru!

»To všechno jest velmi pěkné, sire,« přerušil kapitán Trefethen závěrek prvního choru písně s lesknoucíma se očima a krče rameny podle rhytmu oné písně. »Avšak vítr ustal, sire. Jsme opět v tišině. Jak máme vyplouti z této Juchitanské úžiny bez větru? Dolores nestroskotala. Pouze se zdržela. Několik černochů sleze do vody, očistí šroub a pak nás budou míti právě tam, kde si nás přáli míti.«

»Břeh není odtud daleko,« prohodil Henry, měře znaleckým okem pobřežní čáru, jak se obracel k Enricovi.

»Jaký lid bydlí zde na pobřeží, seňore Solano?« otázal se. »Indiáni kmene Maya nebo haciendadové – což?«

»Haciendadové i Mayové, obojí,« odpověděl Enrico. »Avšak znám tento kraj velmi dobře. Jestliže nám nebude tento škuner dostatečnou ochranou, zachráníme se na pobřeží. Můžeme tam dostati koně i sedla, maso i potraviny. Cordillery jsou na blízku. Čeho si můžeme ještě více přáti?«

»Avšak což Leoncie?« otázal se Francis úzkostlivě.

»Ta se narodila se sedlem a v sedle překonala by mnoho Amerikánů,« zněla Enricova odpověď. »Bylo by dobře, kdybychom s vaším povolením vytáhli dlouhý člun pro případ, že by se Dolores objevila před námi.«

Kapitola VIII.

»Vše je v pořádku, loďaři, vše jest v pořádku,« ujišťoval Henry míšence kapitána, stoje s ním na pobřeží a pozoruje, že jest jaksi na vahách, má-li mu dáti s bohem a odplouti zpět na Angeliku, která stála na kotvách as půl míle odtud v hrobovém bezvětří, které spadlo na úžinu Juchitanskou.

»To jest to, čemu my říkáme odpoutání,« vykládal mu Francis. »Jest to líbezné slovo, to ‚odpoutání. A jest hlavně příjemné, když člověk sezná, že se daří.«

»Avšak nepodaří-li se,« odporoval kapitán Trefethen, »pak se změní v zatroleně nepříjemné slovo, které bych nazval katastrofa.«

»To jest, co se stalo na Dolores, když jsme zadrátovali její lodní šroub,« usmál se Francis. »Avšak nemusíme měniti smyslu tohoto slova. Budeme stále užívati výrazu odpoutání. Na znamení, že to chceme provésti, zanecháme vám na lodi dva syny seňora Solana, kteří pojedou s vámi. Alvarado a Martinez vyznají se v této úžině jako v knize a ti vás vyvedou, jakmile zavane první příznivý vítr. Jefe nemá žádného zájmu na vás. Jede pouze za námi a dáme-li se cestou do hor, pustí se za námi s posledním mužem, kterého má.«

»Nemyslete si, že jest to jen tak!« přerušil ho Francis. »Angelika uvázla. Zůstaneme-li na palubě, zajme nás a Angeliku s námi. My však provedeme odpoutání a pustíme se do hor. On nás bude pronásledovati. Angelika z toho vyjde úplně zdráva. A nás Jefe nikdy nedostane.«

»Avšak, dejme tomu, že bych mohl ztratiti svůj škuner,« odporoval lakotný loďař. »Najede-li na skaliska, ztratím ho, neboť plavba zde jest velmi nebezpečná.«

»Pak vám zaplatím loď, jak jsem vám to již řekl dříve,« pravil Francis se zřejmě vzmáhajícím se rozčilením.

»Také všechny moje četné výdaje…«

Francis vytáhl prudce z kapsy náprsní knížku a tužku, napsal poukázku a podal ji loďaři, řka:

»Předložte toto zde seňorovi Melchorovi Gonzalesovi v Bocas del Toro. Jest to na jeden tisíc ve zlatě. Tento muž jest mým bankéřem, jest mým agentem a vyplatí vám to.«

Kapitán Trefethen podíval se nedůvěřivě na popsaný kus papíru.

»Ó, ten jest pro vás dobrý!« pravil mu Henry.

»Ano, já to vím, sire, že Mr. Francis Morgan jest bohatý a uznalý gentleman. Avšak jak asi jest bohat? Jest snad tak bohat, jako na příklad, skromně řečeno, já? Já mám Angeliku, prostou všech dluhů. Patří mi dvě nezastavěné parcely v Kolonu. Dále mám čtyry parcely na břehu v Bělenu, kteréž by mne učinily v pravdě bohatým, kdyby Union Fruit Company³⁹ počala tam stavěti svá obchodní skladiště…«

»Kolik, Francisi, zanechal ti tvůj otec?« otázal se žertovně Henry. »Či spíše, mnoho-li?«

Francis pokrčil rameny, když odvětil nedbale:

»Více, nežli mám prstů na nohách i rukách.«

»Dollarů, sire?« otázal se kapitán.

Henry zavrtěl ostře hlavou.

» Tisíc, sire?«

Henry opět zavrtěl hlavou. »Milionů, sire?«

»Teď jste to řekl správné!« odpověděl Henry. »Mr. Francis Morgan jest dosti bohat, že by si mohl zakoupiti celou republiku panamskou i s tímto průlivem, který jest tak bezvětrný.«

Černoch a Indián v osobě námořníka podíval se nedůvěřivě na Enrica Solana, který se ozval:

»Jest to ctihodný gentleman. Znám ho. Jednou jsem mu předložil k zaplacení podobný papír, vystavený na seňora Melchora Gonzalesa v Bocas del Toro na tisíc peset. Nyní je mám zde v tomto tlumoku.«

Pokynul při tom hlavou na břeh, kde Leoncie uprostřed vaků, vynesených z lodě, zaměstnávala se tím, že strkala patrony do winchestrové pušky. Onen vak, který loďař již dlouho pozoroval, ležel u její nohou v písku.

»Nenávidím cestování bez peněz,« prohlásil Francis v rozpacích bílým mužům v této skupině. »Člověk nikdy neví, jak se mu může dobře hoditi dollar v hotovosti. Kdysi jsem dorazil s rozbitým automobilem do Smith River Corners na cestě do New Yorku, v noci, nemaje s sebou ničeho, nežli šekovou knížku, a víte, že jsem nemohl dostati v celém městě ani cigarety?«

»Já naopak kdysi jsem důvěřoval jednomu bílému gentlemanovi v Barbadoes, který si pronajmul můj člun za účelem chytání létajících ryb…« počal kapitán.

»Dobrá, trvalo by to příliš dlouho, loďaři,« přerušil ho Henry. »Uděláte lépe, když se vrátíte na palubu, protože chceme vyraziti na naši výpravu.«

A tak kapitánu Trefethenovi, dívajícímu se na záda svých odcházejících cestujících, nezbývalo nic jiného, nežli uposlechnouti. Když se chvíli namáhal, aby sesunul člun do vody, vlezl do něho, uchopil se rychle vesla a zamířil svůj běh zpět k Angelice. Ohlížeje se chvílemi do zadu, spatřil společnost na břehu, jak s ranci na zádech mizí v husté zelené stěně tropické vegetace.

Ti kráčeli vpřed, až se před nimi otevřela světlá mýtina, kdež spatřili spoustu peonů,⁴⁰ jak lopotně pracují, vykopávajíce kořeny a uřezávajíce kmeny panenského tropického pralesa, aby se tam mohly nasázeti místo divokých stromů gumovníky pro továrnu na automobily. Leoncie, po boku svého otce, kráčela v čele tlupy. Její bratři Ricardo a Alesandro šli uprostřed, obtíženi zavazadly stejně jako Francis a Henry, kteří tvořili zadní voj. Toto nezvyklé procesí srazilo se náhle se štíhlým, rovně urostlým, již starším gentlemanem, vypadajícím jako středověký hidalgo,⁴¹ který přeskakoval se svým koněm kmeny stromů a jámy od kořenů, snaže se k nim dostati.

Seskočil rázem s koně, uzřev Enrica a maje sombrero v ruce, jakmile shlédl Leoncii, podával Enricovi ruku, pozdravuje ho jako starého svého přítele, při čemž s jeho rtů splývala lichotivá slova a oči vyjadřovaly obdiv vůči Enricově dceři.

Rozmluva byla vedena rychlopalnou španělštinou a žádost za koně přišla na přetřes dříve, nežli se dostali k představení obou Morganů. Haciendadův kůň, dle zvyklosti Latinců, byl ihned propůjčen Leoncii a seňor beze všech dlouhých okolků zkrátil třmeny a posadil ji rázně do sedla. Při tom vykládal, že ozhřivka zbavila jeho plantáže všech jezdeckých koní: avšak jeho hlavní dozorce prý má ještě jednoho slušného oře, kterého Enricovi milerád a co nejdříve opatří.

Jeho potřesení ruky Henrymu a Francisovi bylo stejně srdečné jako důstojné, při čemž spotřeboval celých dvé minut k tomu, aby jim vybranými slovy dal na jevo, že přítel jeho drahého přítele Enrica jest též jeho přítelem. Když se Enrico otázal haciendada po cestách, vedoucích do Cordiller a zmínil se o petroleji, Francis natáhl svoje uši.

»Nemohl byste mi, seňore, říci,« počal, »zdali zde v Panamě našli již petrolej?«

»Našli,« přisvědčil vážně haciendado. »Petrolejová ložiska jsou nám známa již po celé generace. Avšak byla to společnost Herino sillo, kteráž sem vyslala tajně Gringské inženýry a ta skoupila zde všechnu půdu. Říkají, že jest zde veliké pole. Já sám o petroleji nevím naprosto ničeho. Mají prý zde již mnoho pramenů a mnoho jiných prý navrtali, a mají prý takové množství petroleje, že jim odtéká pryč do kraje. Říkají, že nemohou úplně zastaviti jeho odtok, tak jsou ty prameny mocné a takový mají tlak. Co nyní potřebují, jest rourovod až k nákladišti lodí na oceánu a ten započali již stavěti. Mezitím petrolej stéká dolů do kaňonů a tak ubíhá neuvěřitelné množství této tekutiny.«

»Což pak zde nepostavili žádných nádrží?« otázal se Francis, jehož mysl prudce se hnala za Tampico-Petroleum, do něhož byla uložena velká část jeho jmění a o němž, vyjma toho, že stoupaly jeho akcie, neslyšel ničeho od doby svého odjezdu z New Yorku.

Haciendado zavrtěl hlavou.

»Doprava, toť všechno!« jal se vysvětlovati. »Překážkou jest, že musí dopravovati sem všechno na zádech mulů. Ale nahromadili ho mnoho. Mají celá jezera petroleje, ohromné reservoiry v dutinách skal a v příkopech z nasypané země; avšak ještě ani tak nemohou zabrániti proudu petroleje, aby neunikal pryč a tak dosud tato drahocenná tekutina odtéká dolů do kaňonů.«

»Mají reservoiry střechy?« naléhal Francis, vzpomínaje si na zkázonosné ohně za prvních dob existence Tampico-Petroleum.

»Nikoliv, pane!«

Francis potřásl malomocně hlavou.

»Měly by býti pod střechou,« pravil. »Jediná sirka, vržená do nich z ruky opilého aneb pomstychtivého peona, mohla by celý reservoir zapáliti. Jest to ubohý podnik, ano, ubohý podnik.«

»Avšak, vždyť já nejsem žádný Hermosillo,« odvětil haciendado.

»Ale vždyť já předpokládám jen Hermosillo Company, seňore, a nikoliv vás,« vysvětloval dále Francis. »Já jsem také petrolejářem. Zaplatil jsem již jen tak „pro nic za nic,“ sta a tisíce za podobné nehody nebo zločiny. Člověk nikdy neví, jak k nim vlastně došlo… Čeho jedině se může dopátrati, jest, že se to stalo –«

Co by ještě všechno byl Francis říkal o svých názorech na ochranu petrolejových reservoirů proti neopatrným aneb zlomyslným peonům, nedozvíme se již nikdy; neboť v tomto okamžiku přijel hlavní dozorce nad plantážemi s bičíkem v ruce, zpola se divě a poníženě se zajímaje o nové příchozí a z druhé polovice dozíraje na peony, kteří na blízku pracovali.

»Seňore Ramirezi, buďte tak laskav a sestupte se svého koně,« obrátil se jeho pán haciendado zdvořile na něho, současně ho představuje cizincům, jakmile tento sestoupil s koně.

»Zvíře jest vaše, příteli Enrico,« zvolal haciendado. »Pojde-li, račte mi aspoň vrátiti, bude-li libo, sedlo a uzdu, jak jest zde zvykem. Kdyby však to bylo nemožno, račte, prosím, si vzpomenouti, že mi nemáte co vraceti kromě svého přátelství a lásky. Lituji velice, že vy a vaši přátelé nemohou použíti mého pohostinství. Ten Jefe jest krvavý pes, znám ho. Uděláme vše, co bude v naší moci, abychom ho poslali na opačnou stranu.«

Leoncie a Enrico posadili se na koně a zavazadla byla uvázána za sedly na dlouhé řemeny, načež se dala celá kavalkáda na pochod, při čemž Alesandro a Ricardo přitočili se každý na jednu stranu otcova sedla a kráčeli mu po boku. Tím docílili pro sebe větší rychlosti chůze a podobně učinili i Francis a Henry, kteří se uchopili třmenů Leonciina koně. Vzadu na sedlo jejího koně upevnili pytel se stříbrnými dolary.

»Jedná se tu asi o nějaké nedorozumění,« vysvětloval haciendado svému dozorci. »Enrico Solano jest počestný muž a také vše, co dělá, jest dobrá věc. Zapletl se zde do něčeho, ať si se jedná o cokoliv, a nyní ten Mariano Vercara é Hijos sleduje jeho stopu. Spleteme ho, jestliže pojede kolem nás.«

»Hle, tam přichází,« poznamenal dozorce, »ale myslím, že nemá velkých vyhlídek, že by tu sehnal koně.« Náhodou se obrátil na pracující peony a se strašnými vyhrůžkami a kletbami přiměl je k tomu, aby dodělali aspoň polovici práce, kterou měli vykonati za celý den.

Šikmým pohledem oka zadíval se haciendado na tlupu mužů rychle sem kráčejících s Alvárem Torrésem v čele. Avšak dělaje, jakoby jich nepozoroval, radil se se svým dozorcem o jeho mínění, jak by se měly vykopati ze země některé zvlášť hluboce zakořeněné pařezy, na nichž právě peonové pracovali.

Pak se obrátil, pozdravuje roztomile Torrésa a zeptal se ho zdvořile, s jakýmsi přídechem zlomyslnosti, zda jest vůdcem nějaké výpravy, směřující za dobrodružstvím pátrání po petroleji.

»Nikoliv, seňore,« odvětil Torrés. »Stiháme seňora Enrica Solana, jeho dceru, jeho syny a dva velké Gringy, kteří cestují s nimi. Hlavně se nám jedná o ty dva Gringy. Brali se touto cestou, seňore?«

»Ano, jeli tudy. Myslel jsem si také o nich, že jsou snad vzrušeni hledáním petroleje, neboť tak pospíchali, aby se dostali ku předu, že odmítli i velmi zdvořilé naše pozvání, aby zde nějaký den u nás pobyli; ani mi neřekli, kam vlastně mají namířeno. Dopustili se snad nějakého porušení zákona? Avšak neměl bych se tak tázati. Seňor Enrico Solano jest příliš počestný muž –«

»Kterou cestou se brali?« otázal se Jefe, odloučiv se kvapně vpřed od skupiny četníků, s nimiž sem právě dorazil.

A mezitím, co haciendado a jeho dozorce zdržovali je, bavili se s Jefem a udávali mu plně jiný směr, Torrés zpozoroval jednoho z peonů, který se opíral o rýč a napjatě poslouchal. V tu chvíli pak, kdy Jefe se dal již oklamati a dával již rozkaz, aby se vydali na falešnou stopu, Torrés hodil potajmu poslouchajícímu peonovi stříbrný dolar. Peon hodil hlavou správným směrem, hrábl nepozorovaně po penízi a připojil se znovu k těm, kdož vykopávali pařez z tvrdé země.

Torrés neposlechl proto rozkazu Jefova.

»Dáme se jinou cestou,« řekl, pokynuv tajně Jefovi. »Jeden malý ptáček mně řekl, že náš přítel zde jest na omylu a že uprchlíci se dali opačnou cestou!«

Jakmile tlupa odtáhla po téměř dosud horké stopě, haciendado a jeho dozorce podívali se jeden na druhého úplně rozčarováni a udiveni. Dozorce však dal najednou pohybem ruky na srozuměnou, aby haciendado mlčel a zadíval se bleskurychle na skupinu pracujících dělníků. Onen zrádný peon pracoval zuřivě a neúnavně, avšak jiný peon nemotorným, sotva znatelným pokynem hlavy upozornil na něho dozorce.

»Zde jest ten malý ptáček,« vzkřikl dozorce, vrhaje se na zrádce a třepaje s ním prudce.

Z peonova šatu vypadl stříbrný dollar.

»Aj, aj!« zvolal haciendado, chápaje celou situaci. »Ten se stal najednou bohatým. To jest strašné! Jak mohou moji peonové tak náhle zbohatnouti? Není pochyby, že musel někoho zavražditi, že má tolik peněz. Sbijte ho a vynuťte na něm přiznání!«

Nešťastný tvor, padnuv na kolena pod ranami biče dozorcova, dopadajícími na jeho hlavu a záda, přiznal se, co provedl a jak přišel k onomu dollaru.

»Bijte ho, bijte ještě více, utlučte ho do smrti, tu bestii, která zradila mého nejlepšího přítele!« naléhal na dozorce haciendado, tváře se při tom zcela klidně. »Avšak nikoliv – počkejte! Neutlučte ho až do smrti, ale jen tak trochu na polo! Máme málo dělníků a nemůžeme plnou měrou dáti průchodu svému spravedlivému pocitu. Zbijte ho co nejvíce, avšak tak, aby musel zanechati práce než na dva dny.«

O agonii, která následovala ihned v zápětí, o šťastných a nešťastných příhodách peonových mohla by se napsati celá kniha, která by tvořila epiku jeho života. Avšak není nikterak příjemno dívati se nebo popisovati, jak jest někdo ubíjen téměř k smrti. Dovolte, aby vám stačilo, když vám jen řeknu, že dříve, nežli mohl dostati pouze část své dávky bití, vytrhl se a zanechávaje polovinu svého rozedraného oděvu v pěsti dozorcově, jal se prchati v šíleném útěku do křovin, unikaje tak svému dozorci, který byl nezvyklý na rychlý pohyb, leda když seděl na koňských zádech.

Takový byl spěch tohoto ubohého tvora, štvaného bolestí svých ran a strachem před dozorcem, a hnal se tak divoce, že se v brzku srazil s tlupou Solanovou, když vyřítil se z křovin, přebíhaje jim přes cestu, právě když překročovali mělký potok, že padl rázem před nimi na kolena, žebraje o milost. Sténal, že prý je zradil. Oni o tom ovšem ničeho nevěděli a Francis, vida jeho ubohý stav, schválně se pomalu bral za ostatními a odšrouboval při tom kovovou zátku kapesní láhve, z níž ho osvěžil douškem, kterým obětoval polovici ob sahu lahvice. Na to se rozběhl za ostatními, nechávaje ubohého peona bručeti za sebou nečlánkovaná slova díků v přerývaných slovech, dříve nežli se peon od něho otočil zády a vnořil se do hustého křoví, dav se v klus zase opačným směrem. Avšak, jsa stýrán a zmořen, potácel svým tělem a pak klesl na zem do zeleného trávníku, pozbyv vědomí.

Hned na to Alvarez Torrés v čele své tlupy jako nějaký slídící pes, maje četníky za sebou vzadu, a Jefe, plahoče se za ním a nemoha popadnouti dechu, neboť měl krátký dech, při svém pronásledování přišli k potoku. Stopy peonových nohou, dosud vlhké na suchých kamenech, jež zde zanechal, jak překročoval potok, na jeho břehu, upoutaly Torrésuv zrak. Do třetice, ač teprve před nedávnem byl zbaven svých muk, upadl peon mezi ně. Kleče opět na kolenou, kterýžto anatomický úděl byl mu asi určen po celý jeho život, jal se znovu prositi o milost a musel se podrobiti novým otázkám. Popíral, že by viděl Solanovu tlupu. On, který byl zrádcem a byl za to sbit, avšak který od nich dostal útěchy a pomoci, přes to, že je prozradil, pocítil v sobě záblesk jakéhosi atomu vděčnosti a dobra. Zapíral proto, že by byl spatřil Solanovce od oné chvíle, co je zradil za jeden stříbrný dollar. Torrésuv bičík dopadl na jeho hlavu, pětkrát, desetkrát, a dopadal tak dále s takovou jistotou, že by to bylo trvalo celou věčnost a nebylo by to mělo konce, pokud by se nebyl přiznal. A tak po všem utrpení, neboť byl ubohým a slabým tvorem, zlomeným na duchu a tlučeným již od kolébky, ustrašen od ran Torrésova biče, který dával na jevo, že ho utluče do smrti, což by si nebyl přál ani jeho vlastní pán haciendado, rozhodl se k tomu, že jim ukázal cestu, kudy by měli pokračovati v honbě.

Avšak den jeho muk teprve počínal. Sotvaže zradil Solanovu tlupu po druhé a ještě klečel na kolenou, když v tom se přihnal haciendado na scénu s celým zástupem sousedních haciendadů a dozorců, kteréž dal svolati na pomoc, bodajících ostruhami spocené koně.

»Můj peon, seňorové,« ohlašoval haciendado, žena se na něho.

»Vy ho týráte!«

»A proč pak bychom nesměli?« otázal se Jefe.

» Protože jest to pouze moje právo, abych ho sbil, což právě chci učiniti.«

Peon vyskočil, vrhl se k nohám Jefovým a jal se prositi a zapřísahati, aby ho nedal. Avšak prosil o milost tam, kde pro ni vůbec nebylo místa.

»Zajisté, seňore, vám toho neupíráme,« odpověděl Jefe haciendadovi. »Vrátíme vám ho nazpět. Avšak musíme předem splniti zákon a pak teprve bude vaším vlastnictvím. Ostatně ho již nyní nepotřebujeme. Avšak jest to znamenitý peon, seňore. Provedl něco, co neučinil dosud žádný peon v celé historii Panamy. Dvakrát za den promluvil totiž pravdu.«

Svázali mu do předu ruce a přivázali ho na provaz k zadní části dozorcova sedla: tak byl peon odvlečen pryč touž cestou, kterou přišel, maje v sobě určitou předtuchu, že nejhorší výprask tohoto dne na něho teprve čeká. A v tom se nezklamal. Když přišli zpět do plantáží, přivázali ho jako zvíře k plotu z ostnatého drátu, mezitím co jeho vlastník a jeho přátelé, kteří mu pomáhali při dopadení peona, odešli do haciendy, aby posnídali, neboť bylo právě dvanáct hodin.

Po tom všem byl si peon vědom, co na něho čeká. Avšak v tu chvíli ostnatý drát a kulhavá kobyla na pastvině za ním vzbudily myšlenku v zoufalé mysli peonově. Ačkoliv ostré ostny drátu stále více a více se mu zarývaly do dlaní, rychle se vyvlékl ze svých pout, propletl se plotem, vyvedl chromou kobylu z ohrady, vyskočil na její chlupatý zadek a kopaje patami bosých nohou její boky, tryskem ujížděl pryč ke Kordillerám, které měly býti jeho záchranou.

Konec I. dílu.

Kapitola IX.

Mezitím Solanové byli již doháněni a Henry jal se vysmívati Francisovi slovy:

»Zde v této džungli jsou tvoje dollary úplně bezcenné. Zde si za ně nekoupíš ani čerstvých koní, ani nemůžeš popohnati tato dvě ubohá pavoučí hovada, kteráž musí býti pravděpodobně zachvácena ozhřivkou, jež zničila již zbytek haciendadových jízdních koní.«

»Nikdy jsem nebyl na takovém místě, aby tam peníze nevykonaly svého poslání,« odvětil Francis.

»Já zase myslím, že bys za ně nekoupil ani trochu pitné vody v pekle,« zněla Henryova odpověď.

Leoncie zatleskala rukama.

»To ovšem nevím,« poznamenal Francis. »Nikdy jsem tam ještě nebyl.«

Leoncie opět zatleskala rukama.

»Právě nyní mám myšlenku, jak bych mohl použíti dollarů v těchto křovinách, a zrovna teď se chci pokusiti o její provedení,« pokračoval Francis, odvazuje současně pytel s penězi od Leonciina sedla. »Vy zatím jeďte dále napřed!«

»Mně však to musíte říci,« naléhala na něho Leoncie. A naklonivši se po straně ze sedla, schýlila se k jeho uchu a on jí cosi zašeptal, nad čímž vybuchla v hlasitý, opětovný smích, mezitím co Henry, radě se s Enricem a jeho syny, nepokrytě káral sama sebe, že jest tak nesmyslně žárlivým.

Dříve nežli zmizeli z dohledu, spatřili Francise, jak vytáhnuv z kapsy zápisník a tužku, něco píše. To, co napsal, muselo býti patrně cosi zcela krátkého, byla to dokonce pouze číslice »50«. Vytrhnuv list ze zápisníku, odhodil papírek doprostřed cesty a zatížil ho stříbrným dollarem. Odpočítav pak z pytlíku jiných čtyřicet devět dollarů, rozházel je v bezprostřední blízkosti prvního dollaru a pak se hnal vzhůru za svojí četou.

Augustino, četník to, který velmi zřídka kdy promluvil, pokud byl střízliv, a který, když se opil, vychvaloval hýřivými slovy ctnost mlčení, kráčel v čele druhého houfu, pátraje se skloněnou hlavou po stopě provinilců, když v tom jeho smělé oko se zalesklo, spatřivši stříbrný dollar, ležící na kousku papíru. Především se prvního ihned zmocnil. S druhým, s lístkem, vrátil se zpět k Jefovi. Torrés podíval se přes jeho rameno a všichni dohromady čtli tajemnou číslici »50«. Jefe odhodil útržek papíru jako bezcennou věc a byl již na tom, aby pokračovali ve stihání, když v tom Augustino zdvihl lístek a jal se zamyšleně rozvažovati nad číslem »50«.

Ještě když uvažoval, výkřik Rafaelův ho upozornil, že byl nalezen nový dollar. Tu Augustino poznal, na čem jest. Bylo zde rozházeno kol do kola padesát dollarů, jež bylo nutno sebrati. Hodiv lístek do větru, octl se rázem na rukou a na kolenou, pátraje dychtivě po zemi. Ostatek výpravy připojil se k tomuto shonu, mezitím co Jefe a Torrés marně usilovali, aby je přiměli k dalšímu pochodu, pronášejíce všemožné kletby.

Když četníci již nemohli ničeho nalézti, jali se počítati vše, co nalezli. Součet činil čtyřicet sedm dollarů.

»Ještě zde musí býti tři!« zvolal Rafael, při čemž se všichni tři vrhli znovu do hledání. Více nežli pět minut bylo ztraceno, nežli byly i tyto tři peníze nalezeny. Každý si schoval do kapsy vše, co nalezl, a pak se poslušně pustil do pronásledování za Torrésem a Jefem.

Asi o míli dále Torrés snažil se zašlápnouti nový lesklý dollar do prachu, avšak Augustinovo bdělé oko bylo příliš rychlé a jeho hrabivý prst vyhrabal ho rázem ze špíny země. Kde byl jeden dollar, tam bylo jich zajisté více, jak seznali z předešlého příkladu. Celá výprava se proto zase zastavila a mezitím, co oba dva vůdcové zuřili a nadávali, ostatní členové jejich tlupy rozlezli se znovu na pravo a na levo po zemi a hledali a nechali stopy stihaných.

Vicente, četník s obličejem jako měsíc v úplňku, kterýž vypadal spíše jako mexický Indián, nežli jako potomek z kmene Mayů nebo panamský »domorodec«, zahlédl první jakousi díru. Všichni se rázem skupili kolem ní jako psi kolem kmene, v němž má své doupě opossum.⁴² Vskutku, byl tu strom, či lépe řečeno vyhlodaný a shnilý pařez, dvanáct stop vysoký a asi tři neb více stop v průměru. Asi pět stop nad zemí byl v něm otvor. Nad tímto otvorem, zapíchnut ve větvi, byl opět kus papíru téhož rozměru jako onen první, který již dříve nalezli. Bylo na něm napsáno »100«.

Ve shonu, který hned na to následoval, ztratilo se půl tuctu minut a půl tuctu rukou snažilo se, aby první vnikly dírou do srdce kmene pro poklad. Avšak díra byla mnohem hlouběji, nežli byly dlouhé jejich ruce.

»Rozbijeme tento pařez,« zvolal Rafael, zkoumaje po straně pažbou své ručnice, zda dosáhne dna oné díry. »Musíme napřed všechno rozbiti a pak spočítáme, kolik najdeme uvnitř, načež se rozdělíme stejným dílem.«

Po celou tuto dobu jejich vůdcové byli celí zuřiví a Jefe počal jim hroziti, jakmile se vrátí do San Antonia, že je všechny pošle do San Juanu, kdež jejich mrtvoly dá rozklobati supům.

»Však my ještě, díky Rohu, nejsme zpět v San Antoniu,« zvolal Augustino, porušuje zásadu své střízlivé mlčenlivosti vyslovením této moudrosti.

»Jsme chudí lidé a chceme se o nález rozděliti,« dodal Rafael. »Augustino má pravdu a díky Bohu za to, že ještě dosud nejsme zpět v San Antoniu. Tenhle bohatý Gringský kocour rozhazuje pro nás po cestě více peněz za jediný den, nežli my si můžeme vydělati za celý rok: Já jsem první pro revoluci, když se jedná o tolik peněz!«

»S tím bohatým Gringem v čele,« dodal Augustino. »Pokud on nás povede po této cestě, budeme ho stále následovati.«

» Jestliže,« přisvědčoval na znamení souhlasu Rafael, ukazuje posuňkem hlavy dozadu na Torrésa a Jefa, »jestliže nám tito dva nedají příležitosti po přátelsku, abychom sebrali peněz, které tu pro nás bůh sype s nebe, pak na konec nejlépe udělají, když potáhnou dále sami do horoucích pekel! Vždyť přece jsme muži a ne otroci. Svět jest dosti široký. Kordillery jsou na blízku právě před námi. Všichni budeme bohati a svobodnými muži, a budeme žíti zde v Kordillerách, kdež indiánské dívky jsou tak divoce krásné a svůdné…«

»A zbavíme se tak svých žen tam vzadu v San Antoniu,« dodal Vicente. »Avšak pusťme se nyní do tohoto stromu s pokladem!«

Bušíce do pařezu mocnými a pádnými ranami pažeb svých ručnic, až prohnilé dřevo lítalo na všechny strany, neboť bylo úplně měkké, dostali se konečně k svému cíli. Když celý pařez byl roztříštěn, spočítali a rozdělili si peníze stejným dílem, a to nejen napsaných sto stříbrných dollarů, nýbrž sto čtyřicet sedm.

»Tenhle Gringo jest štědrý,« liboval si Vicente.

»Nechal tady více, nežli napsal. Nebylo by tam snad ještě více?«

I jali se hledati ještě mezi (třískami shnilého dřeva, jehož největší část byla rozbita ranami jejich pušek, a nalezli zde ještě pět dollarů, kterýmžto počínáním se zdrželi ještě více nežli o deset minut, což přivádělo Torrésa a Jefa na vrchol šílenství.

»On se nijak nezdržuje počítáním, tenhle bohatý Gringo,« pravil Rafael. »On snad jenom otevře pytel a sype peníze ven. To jest asi onen pytel, s nímž jel od pobřeží San Antonio, když vyhodil dynamitem do povětří zdi našeho vězení.«

Pak byla honba obnovena a všechno šlo dobře asi půl hodiny, kdy dorazili k opuštěné plantážnické usedlosti, stojící zde o samotě, polo shořené a obklopené kolem dokola se rozlézajícími křovinami. Rozbitá, slámou pokrytá hlavní budova, rozpadlé baráky pro dělníky, dovnitř sřícené stáje, jichž základní pilíře byly úplně holé a o něž se opíraly dovnitř vrostlé stromy a konečně studna, poukazující na to, že bývala kdysi velmi silně používána a že nyní právě byl její okov vytažen po celé délce provazu, to vše celkem svědčilo tomu, že lidé marně zde bojovali s divočinou. A zase na nápadném místě, na hřídeli studny, byl přilepen známý nám již útržek papíru, na němž bylo napsáno »300«.

»Matičko boží! – toť celé jmění!« zvolal Rafael.

»Aby ho čerti trápili celou věčnost a v tom nejhlubším pekle!« zněla Torrésova kletba.

»Ten platí lépe, nežli váš seňor Regan,« odsekl Jefe v rozhořčení a nevoli, jež se ho zmocnila.

»Jeho pytel se stříbrem jest ještě jednou tak velký,« odsekl Torrés. »Zdá se mi, že to vše musíme vybrati dříve, nežli ho chytneme. Ale až to vše vybereme a jeho pytel se vyprázdní, pak teprve ho dostaneme.«

»Nyní pojďme, kamarádi,« obrátil se Jefe na svou četu s nevolí. Později se sem vrátíme i se svými za jatci a vynajdeme si to stříbro.«

Augustino zrušil poznovu zámky svého mlčení.

»Nikdo neví cestu, kterou se bude vraceti, pakliže se sem vůbec kdy vrátí,« prohlásil pessimisticky. Nadšen touto perlou svého rozumu, kterou právě pronesl, pokusil se o jinou:

»Tři_sta v rukou jest lepší, nežli tři miliony někde na dně, kterého bychom nikdy nespatřili.«

»Někdo z nás musí sestoupiti do studny,« navrhoval Rafael, zkoumaje sílu napnutého provazu svou vlastní tíhou. »Hleďte! Okov jest pevný. Vejde se do něho člověk zcela lehce. Kdo z nás bude tak statečný a sestoupí tam?«

»Já,« pravil Vincente. »Já budu tak statečný a sjedu tam dolů…«

»A ukradne polovičku toho, co tam najde!« namítal Rafael ve své náhle vzbuzené podezřívavosti. »Dříve, než tam sjedeš, musíš před námi přepočítati všechny pessos, které máš. Na to, až tě vytáhneme, ihned spočí táme všechno, co jsi tam našel. Po té, až se rozdělíme rovným dílem, vrátíme ti všechny tvoje pessos, které tady hezky zanecháš.«

»Za těchto okolností nepolezu tam dolů pro kamarády, kteří mi nedůvěřují!« zvolal Vicente, postaviv si hlavu. »Zde, vedle studny, budu zrovna tak bohat, jako každý jiný z vás. Neboť k čemu bych lezl dolů? Slyšel jsem bez toho, že lidé často umírají v hlubinách studnic!«

»Pro bůh, lez už jednou dolů!« zahřměl na něho Jefe. »Zčerstva, hezky zčerstva!«

»Já jsem příliš tlustý a provaz není příliš silný, a proto nepůjdu dolů!« ozval se Vicente.

Všichni se podívali na Augustina, který zase mlčel, ale který nyní počal znovu mluviti více, nežli byl zvyklý hovořiti po celý týden:

»Guillermo jest z nás nejhubenější a nejlehčí,« pravil Augustino.

»Guillermo půjde dolů,« zahlaholila tlupa celým sborem.

Avšak Guillermo nahlédnuv nerozhodně do ústí studny, ustoupil zpět, zavrtěv hlavou a pokřižovav se.

»Nelezl bych tam ani pro posvátný poklad tajemného města Mayů,« zahučel.

Jefe vytrhl od pasu revolver a zablýskal jeho hlavní na znamení, že svým slovům dodá výrazu. Koule očima a potřásaje hlavou, začal proklínati:

»Ke všem čertům, půjdeš dolů nebo ne!« jal se hroziti hubenému četníku. »A dělej hezky zčerstva, jinak ti vpálím jednu do žeber, že nevyjdeš jakživ z toho pekla dole, nýbrž tam hezky zůstaneš a shniješ navždy v té díře zkázy! Souhlasíte, kamarádi, abych ho zabil, když nebude chtíti sestoupiti dolů?«

»Zcela správně!« zvolali ostatní.

A tak Guillermo s chvějícími prsty odpočítal své peníze, které zde před chvílí nalezl a v záchvatech strachu, křižuje se ustavičně a pobízen ranami pěstí svých soudruhů, vlezl do okovu, sedl si do něho, skrčiv pod sebe nohy a byl spuštěn dolů s denního světla.

»Stát!« zavolal ze šachty. »Zarazit! Zarazit! Voda! Jsem už v ní!«

Okov spadl však dolů svou vlastní tíží.

»Dostanu kromě svého podílu deset pesos zvláště,« volal nahoru.

»Dostaneš nový křest,« volali dolů za ním a pak se ozývaly různé výkřiky: »Dnes se napiješ dosti vody, což?«

»Necháme tě tam!«

»Přeřízneme provaz!«

»Ten dostane z nás nejmenší podíl.«

»Voda není čistá,« odpovídal, při čemž jeho hlas z tmavé hlubiny duněl jako hlas nějakého ducha. »Jsou zde jen vyschlé ještěrky a mrtví ptáci, kteří zapáchají. Mohou tady také býti hadi. Stojí to za deset pesos zvláště jen proto, že tady musím býti.«

»My tě tam utopíme,« volal Rafael.

»Já tam za tebou dolů střelím a zabiju tě,« řval Jefe.

»Zastřelte nebo utopte mne,« hučel Guillermův hlas nahoru. »Avšak ničeho tím nezískáte, neboť poklad bude pak v pekle.«

Nastala chvíli pomlčka, při níž ti, kdož zůstali nahoře, tázali se jeden druhého očima, co tam asi dělá.

»A ti Gringové nám zatím utíkají dále a dále,« zuřil Torrés. »Máte to pěknou disciplinu nad svými četníky, seňore Mariano Vercara é Hijos!«

»Tady není San Antonio,« odsekl prudce Jefe. »Tady jsou Juchitanská křoviska. Moji psi jsou dobrými psi jenom v San Antoniu. Avšak v těchto křovinách musí se s nimi jednati mírně, nebo se promění ve psy divoké, a co by se pak stalo se mnou a s vámi?«

»Jest to honba za zlatem,« zvolal zasmušile Torrés. »Nebylo by divu, kdyby se člověk stal socialistou, když vidí, jak ten Gringo dovede zavázati ruce Spravedlnosti provazy ze zlata!«

»Spíše ze stříbra,« opravoval ho Jefe.

»Jděte mi ke všem čertům!« zvolal Torrés. »Tvrdil jste, že zde není žádné San Antonio, nýbrž křoviny Juchitanské, avšak tady by se mohlo spíše říci, abyste šel do horoucího pekla! Proč mám já i vy snášeti proto, že jste špatně naložen, kdyžtě váš prospěch závisí od neustálého zastavování v pronásledování?«

»Ostatně,« zdvihal se zdola hlas Guillermův, »voda není hluboká nežli dvě stopy. Nemůžete mne v ní utopiti. Právě teď cítím dno a právě nyní držím v ruce čtyři kulaté stříbrné pesos. Dno jest celé posázené pesos. Chcete si pro ně sejíti? Anebo mi dáte deset pesos zvláště za moji blátivou práci? Voda smrdí jako čerstvý hrob.«

»Ano, ano,« volali všichni dolů.

»Cože? Půjdete si pro ně? Anebo dáte deset pesos zvláště?«

»Deset zvláště!« ozvali se celým sborem.

»Pro bůh, jenom zčerstva, zčerstva!« křičel Jefe.

Slyšeli zdola šplýchání vody a proklínání po dně studnice a podle toho, že provaz na okovu nebyl napjat, usoudili, že Guilermo opustil okov a plouží se vodou, hledaje stříbrňáky.

»Naházej je do okovu, náš dobrý Guillermo,« volá dolů Rafael.

»Já jsem je nacpal do kapes,« zazněla odtamtud odpověď. »Kdybych je dal do okovu, vy byste je vytáhli první a mohli byste pak zapomenouti vytáhnouti také mne.«

»To dvojité zatížení mohlo by přetrhnouti lano,« ujišťoval Rafael.

»Lano nesmí býti tak pevné jako moje vůle a moje vůle v téhle věci jest velmi pevná,« zvolal Guillermo.

»Přetrhne-li se ten provaz…« počal znovu Rafael.

»Já to rozluštím,« odvětil Guillermo. »Pojď sem ke mně dolů. Na to vylezu já první. Pak po druhé vytáhneme v okovu poklad. A jako třetího vytáhneme tebe. Tak bude z nás míti spravedlnost radost.«

Rafael zavřel uleknutím a rozčarováním ústa a ne odpověděl.

»Přijdeš sem za mnou, Rafaeli?«

»Ne,« odpověděl tento. »Dej si všechno stříbro do kapes a vylez zároveň s ním.«

»Měl bych zatratiti do horoucích pekel celé pokolení, které mne zplodilo!« prohodil Jefe, pozoruje vše netrpělivě.

»Já už ho dávno proklel,« odvětil Torrés.

»Lano vzhůru!« volal v tom Guillernio. »Mám již všechno ve svých kapsách, kromě toho smradu; jsem samé bahno! Rychle vzhůru, nebo zde zajdu a tři sta pesos se mnou! Avšak myslím, že je toho více, nežli tři sta. Vyprázdnil snad celý pytel.«

V předu na stezce, kdež cesta stoupala do vrchu a kdež koně bez podkov neustále zůstávali pozadu a klopýtali, dohonil Francis svoji četu.

»Nikdy již nepocestuji bez ražené mince našeho státu,« jásal, když popisoval, co všechno viděl,– zůstav schválně vzadu a ukryv se za rohem opuštěné plantáže. »Henry, až jednou umru a octnu se v nebi, musím s sebou míti napěchovaný pytel peněz. Snad i tam mi pokaždé pomohou, až se budu chtíti z nebes někde octnouti. Poslyšte! Ti se rvali mezi sebou před ústím té studně jako kočky a psi. Žádný z nich nechtěl důvěřovati druhému při sestupu do studně, leda pod tou podmínkou, že složí vše, co tam pravděpodobně sebere, s tím, co už nasbíral na tomto místě. Téměř by se byli poprali. Jefe s hlavní své pušky přinutil nejmenšího a nejslabšího z nich, aby tam sestoupil. A když tento muž se octl dole, ošidili ho dříve nežli mohl vylézti na povrch. Když pak vyšel nahoru, zrušili své sliby a ještě mu natloukli. Bili ho ještě ve chvíli, když jsem je opouštěl.«

»Avšak nyní jest váš pytel prázdný!« pravil Henry.

»Což jest pro nás špatné nadělení a velmi tíživá starost,« přisvědčoval Francis. »Kdybych měl s dostatek pesos, mohl bych neustále zadržovati naše pronásledování. Mám strach, že jsem byl až příliš štědrý. Nemohl jsem ovšem věděti, jak laciní byli ti ubozí mizerové. Avšak něco vám povím, při čem se vám zježí vlasy na hlavě. Torrés, seňor Torrés, seňor Alvarez Torrés, onen elegantní gentleman a starodávný přítel rodiny Solanů, jest vůdcem tohoto stíhání vedle Jefa. Jest celý rozzuřen těmito průtahy. Oba dva by se byli málem pustili do sebe, protože Jefe nedovede udržeti své mužstvo v rukách. Ano, sire, a dokonce řekl Jefovi, aby táhl ke všem čertům. Zcela zřetelně jsem zaslechl, jak řekl Jefovi, aby odešel do horoucích pekel.«

Pět mil cesty na to koně Leoncie i jejího otce byli tak vyčerpáni, že sotva mohli jíti dále po cestě, kde se stezka kroutila do vrchu a pak sestupovala do temné úžlabiny. Tam Francis přiměl ostatní, aby šli ku předu, a sám zůstal vzadu. Dav jim asi pět minut cesty napřed, následoval za nimi, tvoře tak samoten zadní voj. Po chvíli jízdy na otevřeném místě, kde rostla nízká a hustá tráva, byl překvapen, když nalezl zde stopy vyrytých podkov dvou koní a spatřil, že se v nich utvořily široké malé nádržky jako talíře, ztrácející se v trávě. V těchto koňských stopách zračila se temná, mastná tekutina a jeho oko mu zřejmě pravilo, že to jest surový petrolej. To vše byl však pouhý začátek, jakési postranní prosakování nějakého pobočního pramene, odbočky nějakého hlavního proudu. Asi o sto yardů doleji narazil na hlavní proud, k petrolejové řece, která v této krajině byla by musela tvořiti pravé vodopády, kdyby to byla pouhá voda. Avšak protože to byl surový petrolej, hustý jako melasa, rozléval se pomalu do údolí jako silný proud syrupu. A zde, dávaje přednost odpočinku, nežli broditi se touto mazlavou hmotou, Francis posadil se na nejbližší balvan, položil vedle sebe pušku a na druhou stranu automatický revolver, ukroutil si cigaretu a napnul sluch, čekaje na první zvuk kročejů jejich pronásledovatelů.

Právě strýzněný peon, stlučený a rozbitý nad to ještě svou uštvanou kobylou, projížděl v tu chvíli podél Francise, když v tom upadla pod ním jeho vyčerpaná kobyla do bahna petroleje. Peon jal se patami kopati koně do nohou a klackem zpracovával klisnu tak, že vyskočila a utekla mu pryč do křovin. Avšak první den jeho nešťastných příhod nebyl ještě u konce, ačkoliv toho ani netušil. Také on, sklesnuv na jeden z balvanů, když byl vytáhnul nohy z petrolejového bahna, ukroutil si cigaretu a jak ji kouřil, pozoroval zvolna tekoucí petrolej. Hluk přibližujících se mužů poděsil ho, takže uprchl do křoví ležícího na blízku, ze kterého se díval ven a v brzku spatřil, jak se tu objevili dva cizí muži. Přicházeli přímo k prameni petroleje a obrátivše železnou pákou stavidlo, způsobili, že proud petroleje počal téci pomaleji.

»Již ne více!« poroučel ten z obou, který se zdál býti vůdcem. »Kdybychom otočili stavidlo ještě jednou, tlak petroleje vyrazil by zátky – tak nějak mě ten inženýr Gringo varoval, abych byl opatrný.«

Nyní stékal již jen malý pramének petroleje přes vyměřenou míru jistoty z jícnu nádržky dolů po skalní stěně. Sotvaže s tím byli tito dva muži hotovi, vyjela na cestu skupina jezdců, mezi nimiž schovaný peon poznal haciendada, který byl jeho vlastníkem, a dozorce s haciendady ze sousedních plantáží, kteří si libovali ve štvanicích na uprchlé dělníky, jako Angličan se baví honbou na lišky.

Nikoliv – oni dva zaměstnanci petrolejových dolů neviděli nikoho. Za to však haciendado, který vedl celou tlupu, spatřil v trávě stopy kopyt oné klisny i pobodl koně k běhu po této stopě, jsa sledován v patách ostatní četou.

Peon čekal, vykouřil rychle svou cigaretu až na konec a jal se přemýšleti. Když seznal, že je všude čisto, odvážil se ven, vytáhl mechanismus kontrolující proud zcela dokořán a díval se, jak petrolej prýští jako fontána dolů do údolí, jako široká řeka, puzen podzemním tlakem. Na to jal se poslouchati a pozoroval bublání a šeptání unikajícího plynu z petroleje. Toho nemohl pochopiti; vše, co ho zachránilo před dalšími dobrodružstvími, byla ta okolnost, že vypotřeboval poslední sirky při zapálení své cigarety. Marně prohledával své rozedrané šaty, sahal si za uši a do vlasů. Neměl ani jediné sirky.

Po té klopýtaje podél řeky petroleje, bloudil bez cíle po pustém kraji a vzpomenuv si, že kaňon se sklání dolů úzkou stezkou, jal se slézati po horské stěně přímo k Francisovi, který ho přivítal s napřaženým brovningem. Peon zase sklesl v hrůze na svá strachem se chvějící a rozbitá kolena a počal prositi tohoto muže, kterého již dvakráte za tento den zradil. Francis jal se ho prohlížeti, ale na první ráz ho nepoznal, protože měl tvář celou oteklou a rozbitou a jeho hlava se zaschlou krví vypadala jako maska.

»Amigo, amigo,«⁴³ zajektal peon zuby.

Avšak v témž okamžiku zaslechl Francis zdola na příkré stezce rachot řítícího se kamene, sráženého dolů nohou nějakého muže. V témž okamžiku seznal, že to byl onen peon, kterého zanechal jako politování hodné stvoření na cestě, když mu byl nalil polovičku vhisky do krku.

»Dobrá, amigo,« pravil k němu Francis v jeho rodné řeči, »zdá se mi, že jsou oba dva za námi.«

»Chtějí mne zabíti; jsou na mne velice rozezleni!« naříkal tento ubožák. »Vy jste mým jediným přítelem, mým otcem a matkou, zachraňte mne!«

»Umíte střílet?« otázal se Francis.

»Byl jsem lovcem v Kordillerách, dříve než jsem se dal najmouti do tohoto otroctví, seňore,« zněla jeho odpověď.

Francis dál mu do ruky automatickou pistoli, pohnul ho, aby se ukryl a vyzval ho, aby nestřílel dříve, nežli bude míti před sebou jistý cíl. A sám k sobě si pomyslil, že majitelé petrolejových dolů jsou nyní právě u Tarrytownu. A Mrs. Bellingham jest asi v tuto chvíli na verandě klubovního domu a diví se, jak zaplatí tři tisíce bodů, které má za sebou a modlí se, aby se změnilo jeho štěstí. »A… já jsem zde… dobrý bože!… skloněn nad řekou petroleje.«

Jeho bručení rázem ustalo, neboť v tu chvíli objevil se dole na stezce Jefe, Torrés a četníci. Na ráz vypálil svou pušku a na ráz se zase skryl, takže ho nebylo viděti. Nebyl by mohl říci, zda někoho zranil, aneb zda všichni tito muži utekli v překotném ústupu. Pronásledovatelé nenamáhali se o to, aby učinili útok na něho, nýbrž spokojili se plížením křovinami. Francis i peon učinili totéž, skrývajíce se za skalisky a křovinami a neustále měníce svou posici.

Na konci jedné hodiny poslední patrona v pušce Francisově bylo vše, co mu zbývalo. Peon na jeho varování a hrozby ponechal si dvě kulky v automatické pistoli. Avšak tato hodina byla hodinou záchrany pro Leoncii a její soudruhy a Francis se nyní staral pouze o to, aby v příznivém okamžiku mohl se obrátiti a uniknouti překročením řeky petroleje. Všechno šlo dobře a bylo by dopadlo podle jeho plánu, když v tom se strany vynořily se postavy jiných mužů přímo za stromy a ti jali se po nich stříleti, jak sestupovali. Byl to haciendado a jeho přátelé haciendadové na honbě za uprchlým peonem – o čemž ovšem Francis nemohl věděti. Jeho úsudek byl, že jest to jiný ozbrojený zástup, který ho pronásledoval. Rány, které za ním posílali, to dostatečně potvrzovaly.

Peon přiblížil se k jeho boku, ukázal mu, že mu zbyly pouze dvě rány v automatickém revolveru, který mu vracel, a naléhavě ho požádal, aby mu zapůjčil škatulku sirek. Současně hleděl ho pohnouti k tomu, aby se dali na přič údolím kaňonu a vylezli na druhou stranu. Protože rada onoho tvora byla z polovice jeho vlastním přáním, Francis svolil a vypálil ze své nové posice, kterou ihned využitkoval, svou poslední patronu na blížící se tlupu a to do zadu směrem k dolní cestě.

V nejbližším okamžiku řeka petroleje vzplanula požárem, když do ní peon vstrčil hořící sirku. V následující na to chvíli, plaze se po skalní stěně, pramen vychrlil celý vodotrysk hořícího plynu na sto stop do vzduchu. A za okamžik na to cesta sama zaplála ve víru plamenů hrnoucích se dolů na tlupu Torrésovu a Jefovu.

Přinuceni žárem, který planul z tohoto požáru. Francis a peon plazili se na druhou stranu úbočí, obešli je, octli se na konci žárem planoucí stezky a dostihli psím poklusem stezky ušetřené plameny.

Kapitola X.

Mezitím co Francis a peon hnali se po příkré stezce, aby se dostali do bezpečí, stezka sama, podél níž planul petrolej, byla náhle zaplavena řekou plamenů, což přimělo Jefa, Torrésa a četníky, aby ustoupili ku příkré stěně stezky. V touž dobu tlupa haciendadů, pronásledujících peona, byla přinucena ustoupiti v zad a uniknouti do kroutícího se kaňonu.

Peon neustále ohlížel se za svoje záda, až náhle s radostným výkřikem ukazoval na druhý sloup černého kouře, stoupajícího do vzduchu za prvním planoucím proudem.

»Více!« zachechtal se. »Jest zde více pramenů. Ty všechny vzplanou. Tak zaplatí tito všichni jménem celého jejich plemene za všechny rány, kterými mne stloukli. A zde jest celé jezero petroleje, veliké jako moře, jako úžina Juchitanská, ano tak jest veliké.«

Francis v brzku odhalil toto jezero petroleje, o kterém mu vypravoval haciendado – jezero, jež obsahovalo při nejmenším na pět milionů barelů, kteréž dosud nemohly býti dopravovány k moři a jež se rozkládalo pod oblohou, utvořivši se podle všeho při přírodním snížení země a obklopené nad to příkopem z hlíny.

»Jakou cenu máte?« otázal se Francis peona s patrnou lhostejností.

Avšak peon mu neporozuměl.

»Jak si ceníte svoje šaty – všechny, které na sobě máte?«

»Půl pesa, ani ne, snad půlku půlky pesa,« dosvědčoval peon lítostivě, přehlížeje, co mu zbylo z jeho rozedraných cárů.

»A zač svoje ostatní vlastnictví?«

Ubohé stvoření pokrčilo rameny, uvědomivši si svůj schátralý zevnějšek a pak dodalo trpce:

»Nemám ničeho, leč dluhy. Jsem dlužen dvěstěpadesát pesos. Jsem jimi upoután pro celý život, odsouzen vláčeti se jimi životem jako člověk, stižený rakovinou. To bylo příčinou, že jsem se dal najati do otroctví k haciendadovi.«

»Ha« Francis nebyl s to zabrániti posuňku úžasu. »Obnos 250 pesos jest méně nežli nic, nestojí to ani za číslici, jest to pouhé odečtení, znamenající minus a neexistující leč v matematické obrazotvornosti člověka a hle, nyní jste zde zapálil petroleje za obnos větší než za celé miliony pesos. A kdyby strazza ztráty a chyby při petrolejových pramenech, rozlévajících se mimo potrubí, se přirovnala k výpočtu tohoto množství petroleje zapáleného na celém tomto poli – vězte, že to má cenu bilionu dolarů. Nuže, odečteš-li dvěstěpadesát dolarů ceny, která neexistuje, jsi velmi cenný hombre,⁴⁴věř mi!«

Peon z toho všeho rozuměl jenom slovu hombre.

»Já jsem muž!« prohlásil vypnuv prsa a narovnávaje svou zraněnou hlavu. »Ano, já jsem hombre a vedle toho Maya.«

»Vy jste Indián z kmene Maya?« usmál se Francis.

»Jsem Mayou jen na polovic,« připouštěl tvrdošijně. »Můj otec jest čistokrevným Mayou. Avšak Kordillerská matka z kmene Mayů mu nepostačovala. Zamiloval se do jedné ženy míšenky z tierra aliente.⁴⁵ Tak jsem se narodil. Avšak tato míšenka ho později podvedla s nějakým Barbadoeským negrem a on se vrátil do Kordiller, kdež dosud žije. Jako můj otec zrodil jsem se i já, abych se zamiloval do míšenky z tierra aliente. Moje žena potřebovala však peněz a protože moje hlava hořela pro ni a pro její přání, dal jsem se najmouti za peona za dvě stě pesos. Ale vícekráte jsem neviděl ani ji, ani peníze. Byl jsem peonem po pět let. Po pět let jsem otročil a byl týrán a bit a na konci pěti let můj dluh nečiní dvě stě, ale dvěstěpadesát pesos.«

Mezitím co Francis Morgan a polomíšenec kmene Indiánů dlouhá léta sužovaný lopotili se v Kordillerách, aby dostihli svoji tlupu a mezitím co petrolejová pole Juchitanská planula s oblakem hustého kouře, poněkud dále, přímo v srdci Kordiller připravovaly se jiné události, určené k tomu, aby se spojily s osudem pronásledujících i pronásledovaných – Francise, Henrya a Leoncie, jakož i jejich družiny; peona; družiny haciendadů; četníků s Jefem a mezi nimi zvláště Alvareza Torrése, snažícího se dosíci nejenom slíbené odměny od Tomase Regana, ale i zmocniti se Leoncie Solanové.

V jedné z jeskyň kordillerských seděl muž a žena. Poslednější byla velmi hezká a mladá; byla to mestiz a čili míšenka. Při světle levné kerosenové lampy četla nahlas jakousi knihu, vázanou v teletině, která byla španělským překladem Blackstona. Oba byli bosi a měli nahá ramena, oděni jsouce v řásnaté pláště z pytloviny. Její čepec ležel hluboko na jejích ramenou v zadu, ukazuje její hlavu s černým, nádherným vlasem. Naproti tomu čapka starého muže byla vražena na jeho týl a dodávala mu vzezření opice. Jeho obličej, hrdý a asketický sálal mocí; byla to tvář pravého Španěla. Mohl bych přesně přísahati, že Don Ouijote měl zcela podobnou tvář. Avšak byl mezi nimi určitý rozdíl. Oči tohoto starého muže byly uzavřeny ve stálou tmu, neboť byl slepý. Nikdy by nebyl mohl zápasiti proti větrným mlýnům a probodnouti jich.

Seděl, mezitím co krásná mestiza mu četla, poslouchaje a neustále ji přerušoval, maje výraz a posu v celém světě známého Rodinova⁴⁶ »Myslitele«. Nebyl nikterak snílkem ani zápasníkem proti větrným mlýnům jako Don Ouijote. Nehledě k jeho slepotě, která neustále udržovala hmotnou tvář světa v nevidomosti, byl to muž činu a jeho duše byla cosi jiného nežli slepota, pronikajíc úplně pojmem všech věcí, srdcem i duší světa, čtouc v nich úplně jeho hříchy a střeštěnosti, jakož i ušlechtilé vlastnosti a ctnosti.

Pokynul rukou, učinil přestávku v četbě a jal se přemýšleti nahlas v souvislosti s tím, co mu bylo přečteno.

»Zákonem pro muže jest,« pronesl zvolna, ale s jistotou, »aby každého dne získal něčeho na svých vědomostech. Nikoliv však jednotvárnosti, ale pravého vědění; to jest podstata dnešního zákona. Zákon ve svém základě byl vždy dobrý; avšak cesta k zákonu a jeho praktické provádění svedla lidstvo na falešnou stopu. Cesta k vytčenému cíli byla zmařena, zapomnělo se na jeho konečný účel. Avšak zákon jest zákon a jest nutným a dobrým. Pouze tak, jak se dnes provádí, sešel zákon s cesty. Soudcové a zákonodárci upadají ve spory o své pravomoci a mají strach před věděním a učením, rychle zapomínajíce na žalobce a žalované a usilujíce o to, aby jim napřed bylo zaplaceno těmi, kteří domáhají se rovnosti a spravedlnosti a nezáleží jim na vědě a učenosti.«

»Však ten starý Blackstone má pravdu. Pod tím vším, na dně toho všeho, hned jakmile se počne budovati základna stavby zákonů, objeví se otázka, velmi vážná a přímá otázka pro spravedlivé muže, pro samu spravedlnost a rovnost. Avšak co jest smysl toho, co praví Preacher? »Oni si sami všelicos vynalézají.« A tak zákon přes to, že je dobrý svým původem, bývá vynalézán všemi těmi, kteří ho vykládají, takže pak slouží nikoliv těm, kteří provádějí spor, anebo těm, kteří se cítí býti postiženými, ale jest výhradně otrokem vykrmených advokátů a bídných a hladových zákonodárců, kteří nabyli jména a břicha a kteří dokazují, že jsou chytřejší nežli jejich odpůrci a nežli soudcové, kteří vydávají rozhodnutí.«

Udělal pomlčku a opět se posadil do posice Rodinova »Myslitele«, mezitím co mestiza čekala na jeho obvyklý pokyn, aby počala znovu čísti. Posléze, když slepec probral se z hlubin svých všeobecných myšlenek, v jichž změti hleděl udržeti svou rovnováhu, promluvil:

»Avšak my máme jiný zákon zde v Kordillerách a Panamě, který jest spravedlivý a přímý a ke všem rovnoprávný. My pracujeme nikoliv pro muže a otroky, Pytlovina a nikoliv jemné sukno vede k rovnosti při soudcovských rozhodnutích. Čti dále, Mercedes! Blackstone má vždy pravdu a vždy jest dobře si ho přečísti. Jest proto nazýván paradoxním a jest také tim, čím pravidelně má býti moderní zákon, totiž paradoxem. Čti dále! Blackstone jest v pravdě základem lidského zákona; avšak, ó kolik zla bylo chytře způsobeno chytrými lidmi jeho jménem!«

Deset minut na to slepý myslitel pozdvihl svou hlavu, jal se čichati do vzduchu a dal dívce pokyn, aby ustala čísti. Pochopivši jeho myšlenku, počala čichati také.

»Snad jest to z lampy, ó Spravedlivý!« prohlásila.

»Jest to hořící petrolej. Není to od lampy. Jest to daleko odtud. Také jsem zaslechl střelbu v kaňonech.«

»Já jsem neslyšela ničeho,« počala mestiza.

»Dcero, vy, kteří vidíte, nemáte zapotřebí, abyste tak jemně slyšeli jako já. Určitě jsem zaslechl mnoho ran, vystřelených v kaňonech. Poruč mým dítkám, aby vše vypátrali a podali mi o tom zprávu.«

Uklonivši se uctivě před starcem, který to sice nemohl viděti, ale který při neobyčejně cvičeném sluchu a jsa si vědom, že dívka vždy přesně provádí své svalové pohyby, seznal, že se mladá žena uklonila, že po té odhrnula záclonu stanu, zahalila se ve svůj plášť a vyšla ven na světlo. Na každé straně ústí jeskyně seděl muž z třídy peonů. Každý z nich byl ozbrojen puškou a loveckým nožem a jejich pás byl ozuben několika ostrými noži s obnaženým ostřím. Na dívčí rozkaz oba dva se zdvihli a uklonili, nikoliv jí, ale neviditelné síle jeho rozkazu. Jeden z nich pak zaklepal čepelem svého nože na kámen, na kterém seděl, pak přiložil k němu ucho a poslouchal. V pravdě kámen vyčníval jako součást kovové žíly, která se táhla napříč a středem pohoří. A na druhé straně, na protějším svahu v hnízdě dravců, které ovládalo velkolepé panoráma sklánějících se úbočí Kordiller, seděl jiný peon, který stejné jako první přiložil ucho k podobnému kovovému balvanu a hned na to zaklepal stejnou odpověď svou dýkou. Po té sestoupil as půl tuctu kroků po příkré stěně ke skupině polouschlých stromů, vnikl do kotliny, kterou uzavíraly, a zatahal provazcem jako muž, který tahá za provazec zvonu.

Avšak neozval se ani hlásek. Na místo toho dlouhá větev asi padesát stop nad jeho hlavou, vyčnívající od kmene stromu jako rameno semaforu,⁴⁷ pohnula se nahoru a dolů, právě tak, jakoby to bylo rameno semaforu. Dvě míle odtud na horském hřebenu větev podobného semaforu na stromě odpověděla. Jakmile toto zde bylo provedeno, dole v údolí plocha ručního zrcadla odrazivši se v záři sluneční, přenesla zprávu slepcovu z jeskyně. A celá tato část Kordiller oživla náhle tímto němým hovorem chvějících se žil kovu, plápolu slunce a kymácejících se větví stromů.

Mezitím co Enrico Solano poněkud vzpřímen na svém koni jako nějaký mladý Indián a doprovázen na obou stranách svými syny, Alesandrem a Ricardem, majícími ruce zavěšeny ve třmenech jeho sedla, používal co nejlépe času, kterého jim získala Francisova bitka zadního voje s četníky, Leoncie harcovala na svém koni a Henry se jí držel vzadu. Jeden nebo druhý z nich ohlíželi se neustále do zadu, ohlížejíce se na Francise, aby jich nepřekvapil. Čekaje na vhodnou chvíli, Henry dal se po stopě zpět. Pět minut na to Leoncie, neméně úzkostlivá o život Francisův nežli Henry, snažila se obrátiti svého koně zpět. Avšak zvíře, majíc raději družky, klisny, která poskakovala před ním, nechtělo uposlechnouti trhnutí uzdy, uskočilo a vzepjalo se a pak zcela rozvážně si lehlo na zem. Leoncie včas s něho seskočila, zarazila uzdu do země po panamském způsobu, aby tak upoutala osedlaného koně, načež se vydala pěšky cestou zpět. Sledovala Henryho tak rychle, že mu šlápla téměř na paty právě ve chvíli, kdy se tento sešel s Francisem a peonem. V nejbližším okamžiku Henry i Francis vyčetli jí toto její chování; avšak v hlasu jich obou byla patrna bezděčná něžnost lásky, což ovšem ani jednomu ani druhému nešlo dobře v sluch.

Jejich srdce bylo mnohem silnější nežli jejich rozum, takže upadli v úplné překvapení, když náhle spatřili, jak tlupa haciendadů vyrazila na ně s namířenými puškami z houští, které je obklopovalo. Přes to, že je ihned všechny zajali i s uprchlým peonem, kterého počali ihned důkladně tlouci a třepali s ním, všichni byli by zacházeli velmi slušně s Leoncií a oběma Morgany a bylo by to s nimi dopadlo dobře, kdyby vlastník peona, starý to přítel Solanovské rodiny, byl přítomen. Záchvat malárské zimnice, který ho přepadal každého třetího dne, přiměl ho však k tomu, že zůstal v chatě poblíže hořícího petrolejového pole.

Ačkoliv rány, zasazované peonovi, klečícímu na kolenou a naříkajícímu, byly přítomností Leoncie zmírňovány, haciendadové byli velmi zdvořilými k Leoncií a vůči Francisovi a Henrymu, ale přes to svázali také ruce oběma našim přátelům do zadu a chystali se k sestupu po příkré stezce dolů, kdež zanechali své koně. Avšak vůči peonovi s pravou ukrutností amerických latinců pokračovali ve svém vzteku.

Ale bylo určeno, aby tam nedošli ani sami, ani se svými zajatci. Výkřiky radosti ohlašovaly jim, že na scénu se vyvalili četníci Jefovi a za nimi Jefe sám s Alvarezem Torrézem. Rázem a v pravé rychlopalbě, staccato, všichni tito latinští bastardové z obou táborů pronásledovatelů vyrazili řečněním, hledíce vysvětliti a otázkami zasypávati současně jeden druhého. A ve chvíli, kdy směsice všech hlasů, hovořících najednou, nedovolovala, aby jedni druhým porozuměli a způsobovala úplnou anarchii v řeči, Torréz pokynuv hlavou Francisovi na pozdrav a usmáv se vítězně na Henryho, postavil se před Leoncii a uklonil se před ní v pravé a ponížené zdvořilosti a úctě hidalga.

»Poslyšte!« pravil pološeptem, když ona odstrkovala ho prudkým pohybem od sebe. »Vy mne nechápete! Neklamte se ve mně! Jsem zde, abych vás zachránil a abych vám stál po boku, ať se stane cokoliv. Vy jste paní mých snů. – Chci pro vás zemříti, ano – a velice rád, ačkoliv daleko raději bych žil pro vás.«

»Nerozumím vám!« odpověděla mu krátce. »Nevidím zde ničeho, jak by mohlo se zde jednati o život a o smrt. Neudělali jsme nic zlého. Ani já, ani můj otec neučinili jsme nic zlého. Rovněž tak Francis Morgan a Henry Morgan. Nuže, sire, zde se nejedná ani o život, ani o smrt.«

Henry a Francis, stojíce obráceni těsně za Leoncii po obou jejích bocích, poslouchali a přes hukot tolika hlasů zachytili rozhovor Leoncie s Torrésem.

»Pokud se týče Henryho Morgana, jest jeho smrt otázkou, rozhodnutou přes zmaření jeho popravy,« odporoval Torrés. »Jest prokázáno nade všechny pochyby, že jest vrahem Alfara Solana, kterýž byl vaším plnokrevným strýcem a plnokrevným bratrem vašeho otce. Zde není žádné naděje na záchranu Henryho Morgana. Avšak Francise Morgana mohl bych zcela bezpečně zachrániti, kdyby –«

»Kdyby?« otázala se Leoncie, vybuchnuvši na něho nevrlým zavrčením jako samice leoparda.

»Kdybyste… mně dala na jevo svoji náklonnost a provdala se za mne,« dodal Torrés s velkolepým klidem, ačkoli pozoroval, že oba dva Gringové, bezmocni, s rukama svázanýma vzad, pronikali ho svýma očima, z nichž se zračila společná touha, aby ho úplně zničili.

Torrés, dívaje se s vrozenou pomstychtivostí na výbuch jejich vzteku a přesvědčiv se zběžným pohledem svých očí, že oba dva Morganové jsou bezmocni, ukázal na ně rukou a naléhal dále:

»Leoncie, kdybych se stal vaším manželem, mohl bych snad také pro Henryho něco udělati. V každém případě bylo by mi možno zachrániti jeho život a krk, kdyby byl ochoten ihned opustit Panamu.«

»Ty španělský pse!« zahřměl na něho Henry, trhaje svýma rukama do zadu svázanýma a pokoušeje se násilím je osvoboditi.

»Ty pse Gringo!« opáčil Torrés a otevřenou dlaní udeřil Henryho ve tvář.

V témž okamžiku vyrazila Henryova noha a náraz v Torrésův bok srazil ho směrem k Francisovi, který byl neméně rychlý a odkopl ho rychlým pohybem zpět. Zpět a vpřed jako bokserský míč, upevněný mezi dveřmi, Torrés byl kopán od jednoho ke druhému, až četníci odtrhli od něho oba Gringy a počali do nich úplně bezmocných bušiiti. Torrés pak nejenom počal štváti «četníky, ale sám vytasil nůž; a mohla se odehráti krvavá tragedie vzbouřením uražené krve latinsko-amerikánské a zadržovaného záští, kdyby z nenadání neobjevila se zde tlupa ozbrojených mužů a tak zcela tiše se nezměnila situace. Několik nových tajemných příchozích bylo oděno v plátěné kazajky a kalhoty a jiní v pláště z pytloviny.

Četníci i haciendadové strnuli strachy, srazili se v jediné klubko, jali se šeptati modlitbu a vyráželi ze sebe:

»Slepý Brigand! Krutý Soudce! To jsou jeho lidé! Jsme ztraceni!«

Avšak v tom strýzněný peon vyskočil ku předu a vrhl se svými skrvavělými koleny vpřed k muži s vážným obličejem, který se zdál býti vůdcem mužstva Slepého Briganda. Z úst peona vyrazil ihned proud hlasitého bědování a volání po spravedlnosti.

»Znáš spravedlnost, po které voláš?« prohlásil vůdce tlumeným hlasem.

»Ano, jest to Krutá Spravedlnost,« odvětil peon. »Vím dobře, co to znamená, odvolati se ke Kruté Spravedlnosti. Ale mohu tak učiniti a dovolávám se proto této spravedlnosti ve své při.«

»Já rovněž odvolávám se ke Kruté Spravedlnosti,« zvolala Leoncie s planoucím zrakem, při čemž dodala polohlasně, obracejíc se k Francisovi a Henrymu: »Ať si je tato Krutá Spravedlnost jakákoliv.«

»Bude to zajisté něco lepšího, nežli očekávati nějakou spravedlnost od Torrésa a Jefa,« odvětil Henry stejně polohlasem a pak, postoupiv chladnokrevně ku předu přímo před vůdce v plátěnkách, pravil nahlas: »Také já žádám za Krutou Spravedlnost.«

Vůdce přikývl hlavou.

»Já rovněž,« zašeptal Francis, zvolna vyslovuje touž žádost.

Četníci nevěděli, co si mají počíti, kdežto haciendadové dávali na jevo svou vůli, podrobiti se jakémukoliv výroku spravedlnosti Slepého Briganda, který nad nimi vynese. Pouze Jefe odporoval:

»Nevíte asi, kdo jsem,« zvolal hrdě. »Já jsem Mariano Vercara é Hijos, muž velmi slavného jména, s velmi dlouhou a čestnou kariérou. Jsem Jefe Politico ze San Antonia, nejlepší přítel guvernérův a těším se úplné důvěře vlády republiky Panamské. Jsem zosobněný zákon. Jest pouze jediný zákon a spravedlnost, a ten jest panamský a ne kordillerský. Protestuji proto proti tomuto horskému zákonu, který nazýváte Krutá Spravedlnost. Vyšlu celou armádu proti vašemu Slepé mu Brigandovi a supové rozklovají jeho údy v San Juanu.«

»Pamatujte na to,« jal se Torrés sarkasticky varovati rozhněvaného Jefa, »že zde není San Antonio, nýbrž Juchitanské křoviny. Také zde nemáte žádné armády.«

»Dopustili se tito dva mužové křivdy vůči někomu z vás, kteří se dovoláváte Kruté Spravedlnosti?« otázal se vůdce, přerušiv rázně další hovor.

»Ano,« ujišťoval peon, »týrali mne, všichni mne tloukli! Také tito dva mne bili beze vší příčiny. Moje údy jsou samá krev, moje hlava jest rozbita a plná ran. Opět a opět se dovolávám Kruté Spravedlnosti a obvinuji tyto dva muže z nespravedlivého jednání.«

Vůdce pokynul, což bylo znamením pro jeho muže, aby odzbrojili zajatce a dali se na pochod.

»Spravedlnost! Žádám stejnou spravedlnost,« vzkřikl Henry. »Moje ruce jsou svázány do zadu. Buď ať jsou všem ruce takto svázány, aneb ať jsou všechny rozpoutány. Ostatně dá se velmi špatně kráčeti, když je člověk takto spoután.«

Stín úsměvu přejel přes rty vůdce, když se obrátil a přikázal svému mužstvu, aby přeřezali všem pouta v důsledku toho, že byla vznesena závistná stížnost na nerovné zacházení se zajatci.

»Huh!« ušklíbl se Francis na Leoncii a Henryho. »Budí se ve mně těkavá vzpomínka, že jsem kdysi před miliony lety žil v klidném, malém, starém městečku, nazvaném New York, kdež jsme si ve své hlouposti myslili, že jsme nejdivočejší a nejbídnější tvorové, kteří kdy hráli kopanou, pobízeni jakoby elektrickým proudem policejního inspektora, zápasíce s Tammany a hrajíce na čtyři nuly, ač jsme počítali s pěti jistými tahy ve vlastních rukou.«

»Huh!« přisvědčil Henry as o půl hodiny později, když cesta po menších hřebenech hor dovolila mu rozhled po vyšších kopcích vůkol. »Huh! Jest slyšeti hlas zvonků! Tito zatrolení chlapové v plátěnkách nejsou jen obyčejnými divokými zvířaty. Podívej se, Francisi! Oni mají semafory! Podívej se na tento blízký strom zde a tamhle na ten kmen naproti v kaňonu! Hleď, jak se ty větve pohybují.«

Kráčeli se zavázanýma očima velkým počtem mil a nakonec, stále oslepeni páskami na očích, byli přivedeni do jeskyně, kde vládla Krutá Spravedlnost. Když jim byly odstraněny pásky, shledali, že se nalézají v široké a dlouhé jeskyni, osvětlované několika pochodněmi; proti nim seděl slepý a bělovlasý muž v plátěném oděvu na trůně z vytesaného skaliska a před ním, majíc záda opřena o jeho kolena, seděla krásná žena mestiza.

Slepý muž promluvil a jeho hlas byl tak jemný a zvonivý jako stříbro, přes to, že byl unaven stářím a vědomostmi.

»Byla vyvolána Krutá Spravedlnost. Mluvte! Kdo žádá za její rozhodnutí a za její spravedlnost?«

Všichni se drželi v pozadí, ba ani Jefe nemohl sebrati srdnatost a odvahu, aby protestoval proti zákonu Kordiller.

»Je zde mezi vámi přítomna žena,« pokračoval Slepý Brigand. »Nechte ji mluviti první. Všichni smrtelníci, muži i ženy, mají nějaký hřích, anebo dopustili se něčeho zlého na svých spolubližních.«

Henry a Francis společně ji zadržovali, avšak ona, usmávši se stejně na oba, obrátila se na Krutého Soudce a jasným a podrážděným tonem zvolala:

»Já jsem pouze pomáhala tomuto muži k útěku před smrtí, jakožto svému nastávajícímu choti, aby unikl popravě pro vraždu, které se nedopustil.«

»Vy jste promluvila,« pravil Slepý Brigand. »Pojďte sem přede mne!«

Vedena muži v plátěných šatech, při čemž oba dva Morganové, kteří ji milovali, stáli zde bezradní a zmateni, musela pokleknouti před koleny slepce. Dívka mestiza položila jeho ruce na Leonciinu hlavu. Po celou minutu trvalo slavnostní ticho, při čemž ocelové prsty Slepce spočívaly na jejím čele a sledovaly jednotlivé tepy jejích spánků. Na to sejmul s ní své ruce a sklonil hlavu v přemýšlení.

»Vstaňte, seňorito!« zvolal pak. »Vaše srdce je prosto zla. Jste volna. – Kdo ještě volal po Kruté Spravedlnosti?«

Francis ihned postoupil ku předu.

»Já jsem také pomáhal tomu muži, aby unikl nezasloužené smrti. Ten muž i já máme totéž jméno a jsme vzdáleně téže krve!«

Také on poklekl a pocítil, jak jemná bříška prstů lehce přejíždějí přes jeho čelo a spánky a jak naposled utkvěly na tepně v zápěstí.

»Není mně všechno jasno,« pravil Slepec. »Zdá se, že ve vaší duši nepanuje mír a klid. Jest v ní jakýsi zmatek, který vás souží.«

Z nenadání prudce vyrazil peon a jal se volati zcela nesouvisle, při čemž jeho hlas vyvolal výkřiky u mužů v plátěnkách, kteří to pokládali za těžkou urážku.

»Ó, Soudce, propusťte toho muže!« zvolal peon vášnivě. »Dvakráte jsem byl tak sláb, že jsem ho za den dvakráte zradil jeho nepříteli, avšak on dvakráte v týž den mne ubránil proti mým nepřátelům a zachránil mne.«

A peon opět se octnul na kolenou, tentokráte však před tváří spravedlnosti, chvěl se a třásl v pověrčivé hrůze, když ucítil, že proniká jím záře skrze konečky prstů nejpřísnějšího soudce, před kterým nikdy před tím neklečel. Boule a zranění na zádech i ramenech byly rychle vyšetřeny.

»Druhý muž může volně odejíti,« pravil Krutý Soudce. »Avšak i v něm jest jakýsi zmatek a cosi mi při něm schází. Jest zde někdo, kdo ho zná a chtěl by promluviti?«

A Francis poznal v tom okamžiku původ zmatku, který v něm slepý muž vytušil – byla to prudká láska, která planula v něm pro Leoncii a která hrozila otřásti úplně důvěrou a přátelstvím, které stále cítil pro Henryho. Neméně rychle pochopila to i Leoncie, a kdyby byl slepý muž mohl zpozorovati bezděčné zablesknutí zraku Francise a oné ženy, který oba dva rázem na sebe vrhli a náhlý pohyb zraku objímajícího jeden druhého, byl by jistě rozpoznal příčinu Francisova zmatku. Mladá mestická dívka to zpozorovala a mžikem ve svém srdci prohlédla, že se jedná o lásku. Stejně také Henry to zpozoroval a bezděčně zamžoural očima.

Soudce pokračoval:

»Jedná se nepochybně o záležitost srdce,« čímž rozluštil tuto záhadu. »Žena jest věčnou trýzní v srdci mužově. Nicméně tento muž budiž volný. Dvakrát za den zachránil člověka, který ho dvakrát zradil. Není žádného zmatku v tom, že poskytl pomoci člověku, který byl odsouzen nezaslouženě k trestu. Zbývá ještě jedna otázka k tomuto posléz jmenovanému muži: také jest nutno se vypořádati za tohoto strýzněného muže zde přede mnou, který dvakráte za den prokázal svou slabost sobectví, ale který právě nyní podal důkaz svého silného nesobeckého citu pro jiného.«

Naklonil se do předu a projížděl svými prsty pátravě po obličeji a čele peonově.

»Máš strach před smrtí?« otázal se náhle.

»Velký a svatý pane, mám strach, že zemru,« odpověděl peon.

»Nuže, věz, že jsi lhal tomuto muži, věz, že on dvakráte ti pomohl přes to, že jsi lhal; ale přes to budeš žíti.«

Peon chvěl se a svíjel pod prsty Slepce.

»Mysli dobře,« zazněl varovný hlas slavnostním tónem. »Smrt není příjemná. Býti neustále nehybný jako kus dřeva a kámen, není dobré. Doznej, že jsi lhal a jsi volný, a život jest tvůj. Mluv!«

Avšak ačkoli peonův hlas třásl se záchvaty strachu, peon přece vzrůstal v duševní postavu muže.

»Dvakráte za tento den zradil jsem ho, Posvátný. Avšak mé jméno není Petr: po třetí v tento den ho nezradím. Mám velký strach, avšak nemohu ho po třetí zraditi.«

Slepý soudce naklonil se zpět a jeho obličej zazářil a zaplanul jako proměněn.

»Dobře řečeno,« pravil. »Provedl jsi čin muže. Nyní mohu pronésti svůj rozsudek nad tebou. Od nynějška počínaje, po všechny dny svého života pod tímto sluncem budeš mysliti vždy jako muž, jednati vždy jako muž a budeš vždy mužem. Lépe jest zemříti jednou jako muž, nežli žíti celý život jako zvíře. Písmo svaté má pravdu. Mrtvý lev jest vždy lepší nežli živý pes. Jdi! Jsi volný, znovuzrozený synu, jsi volný!«

Avšak, když peon na znamení, které mu dávala mestiza, zůstal státi, slepý soudce ho zarazil.

»Pověz od počátku, ó, člověče, jejž konec tohoto dne proměnil v muže, co bylo příčinou všeho tvého zmatku?«

»Moje srdce bylo slabo a hladovo, ó, světče, k vůli jedné míšence z Tierra Caliente. Sám jsem zrozen z hor. K vůli ní dal jsem se pronajmouti od haciendada za obnos dvou set pesos. Ona však utekla s penězi a s jiným mužem. Já zůstal otrokem haciendada, který není sice špatným mužem, ale který předně a naposled je haciendadem. Byl jsem samý nežit, byl jsem týrán, zkusil jsem po celých pět dlouhých let, ale můj dluh přes to nyní dělá dvě stě padesát pesos, ačkoliv teď nemám nic, nežli tyto rány a tělo sesláblé od nedostatečné výživy.«

»Byla krásná – ta žena z Tierra Caliente?« otázal se jemně slepý soudce.

»Hodila se pro tu zemi, světče! Nemohu si nyní představiti, že by byla krásná. Avšak tehdy byla zcela jistě půvabná. Horečka po ní rozplamenila moje srdce i mozek a udělala ze mne námezdního otroka, avšak utekla mi jedné noci a vícekráte jsem ji neviděl.«

Peon čekal na kolenou se skloněnou hlavou, mezitím co k úžasu všech Slepý Brigand hleděl do nekonečna hluboce zamyšlen a zdálo se, že zapomínal na čas a místo. Jeho ruka šinula se bezděčně a samovolně po hlavě mestizy, hladila její lesknoucí se černý vlas a pak, neustávaje v hlazení, jal se mluviti:

»Žena,« pravil s neobyčejnou něžností svého hlasu, »až doposud čistá a podobná zvonku, podlehla svůdnému šepotu muže: Žena jest vždy krásná. Všechny ženy jsou krásné… pro muže. Jsou láskou našich otců. Ženy nás zrodily; my je milujeme: ženy rodí naše syny, aby milovali jejich dcery a říkali, že jejich dcery jsou krásné; ženy byly vždy a budou neustále cílem a láskou muže zde na zemi.«

Hluboké ticho sneslo se do jeskyně ve chvílích, kdy Krutý soudce toulal se v prostoru. Na konec důvěrným dotekem krásná mestiza upozornila ho a vrátila ho do myšlenek o peonovi, který neustále zde klečel na kolenou.

»Pronáším rozsudek,« promluvil. »Dostal jsi mnoho ran. Každá rána do tvého těla jest kvitancí na celý dluh, kterým jsi povinován haciendadovi. Odejdi svoboden! Avšak zůstaň zde v horách a co nejdříve zamiluj se do nějaké horské ženy. Neboť ženu musíš míti, ježto žena jest nevyhnutelnou a věčnou součástí života mužova. Odejdi svoboden! Jsi poloviční Maya?«

»Ano, jsem poloviční Maya,« zašeptal peon. »Můj otec jest Mayem.«

»Vstaň a odejdi svoboden! Avšak zůstaň v horách se svým otcem Mayou. Tierra Caliente není vhodným místem pro muže zrozeného v Kordillerách. Haciendado není přítomen a proto nemůže býti souzen. Ale přese všechno jest jen haciendadem. Vy ostatní haciendadové, všichni jste volni!«

Krutý Soudce čekal a Henry bez meškání předstoupil vpřed.

»Já jsem ten muž,« prohlásil směle, »který byl nezaslouženě odsouzen k smrti pro vraždu muže, kterého jsem nezabil. Vždyť to byl pokrevný strýc dívky, kterou miluji a kterou si vezmu za manželku, bude-li spravedlnost zde v této kordillerské jeskyni provedena rádně.«

Avšak Jefe ho přerušil.

»Před celou řadou svědku vyhrožoval onomu muži do obličeje, že ho zabije. Právě za hodinu na to srazili jsme se s ním, jak se skláněl nad mrtvým tělem muže, které bylo ještě teplé a vláčné, jako kdyby je právě opouštěl život.«

»Mluví pravdu,« přisvědčoval Henry. »Vyhrožoval jsem tomu muži, ale oba dva jsme silně pili a krev v nás jen vřela. Byl jsem dopaden, jak jsem se skláněl nad jeho mrtvým, ještě teplým tělem. Ale já ho nezabil. Ani nevím, ani nedovedu vytušiti, která zbabělá ruka ve tmě vyrazila mu život z těla, bodnuvši ho do zad ze zadu.«

»Poklekněte oba dva, chci se vás tázati!« poroučel Slepý Brigand.

Dlouho zkoumal jejich vnitřní smysly svými pátrajícími prsty. Dlouho a ještě déle nejsa s to dotápati se rozhodnutí, šinuly se jeho prsty po obličejích a tepnách obou mužů.

»Je v tom žena?« otázal se náhle Henryho Morgana, ukazuje na něho.

»Báječná žena! Miluji ji!«

»Jest to dobře, býti takhle týrán, neboť muž, který není trápen ženou, jest jen polovičním mužem,« prohlašoval soudce. Na to obrátil se k Jefovi. »Vás netrápí žena, avšak mýlíte se. Ovšem, tento muž,« dodal, ukazuje na Henryho, »nemohu říci, zda všechno jeho soužení zavinila žena. Snad z části zavinil jste to vy anebo se mu stalo cosi zlého, o čem se domníval, že jste byl toho původcem. Vstaňte, oba muži! Nemohu rozsouditi při mezi vámi. Avšak je zde svědek, který nikdy neklame, jest zde svědectví „Hada a Ptáka.“ To nezklame nikdy, jako nezklame Bůh; neboť někdy je třeba, aby rozsoudil Bůh, kde jest pravda ve sporu mezi muži. Stejně tak soudí Blackstone v podobných případech při rozpoznávání pravdy, kdy se má vyšetřiti něco božím soudem.«

Kapitola XI.

Podle znalosti všech měly to býti malé býčí zápasy, které se měly uspořádati v srdci panství Slepého Briganda. Deset stop do hloubky a třicet stop na přič, na rovné půdě a s kolmými stěnami; tento přirozený útvar vyžadoval velmi málo práce rukou lidských, aby dosaženo bylo úplné symetrie. Mužové v plátěných šatech, haciendadové, četníci – všichni byli přítomni, vyjímaje Krutého soudce a mestizy a všichni byli seřazeni podél pokrajů bojiště jako diváci, upírajíce zrak dolů, jakoby se chystali dívati na býčí zápas anebo na boj římských gladiátorů.

Na rozkaz vůdce zasmušilého pohledu, který dal mužům v plátěnkách, tito uchopili se Henryho a Jefa a sestoupili s nimi dolů po krátkém žebříku na místo zápasu. Vůdce a několik brigandů je doprovázelo.

»Sama nebesa vědí, co se má státi,« usmál se Henry, osloviv v anglické řeči Leoncii a Francise. »Avšak, je-li to něco surového nebo komediantského, zkázonosného a potměšilého, nebo cena Marquise of Queensberry aneb londýnský Prize Ring,⁴⁸ pak jest Mister Fat Jefe mou kořistí. Avšak ten starý Slepec jest chytrý a náhoda, které nás vydává v šanc, jest pro nás oba stejná svým základem a průběhem boje. V případě, že mne položí, vy, moji diváci, seberte svých pět švestek a stropte při tom povyk, jak největší můžete. Stane-li se opak, totiž dostane-li se on dospod, pak jistě se rozuteče celá jeho tlupa.«

Jefe, když se ocitl pod schůdky, se kterých sešel, obrátil se španělsky na vůdce:

»Nebudu zápasiti s tímto mužem. On jest mladší nežli já a má rychlejší obraty. Zápas jest tedy nerovný. Také se to nesrovnává se zákony republiky panamské. Jest to cosi úplně exterritoriálního a úplně nespravedlivého.«

»Jest to ‚Had a Pták‘,« odsekl mu vůdce. »Vy budete Hadem. Tuto pušku budete držeti v rukou. Druhý muž bude Ptákem. Do jeho rukou dáme zvonec. Vzhůru! Musíte se seznámiti s pravidly božího soudu.«

Na jeho rozkaz jednomu z brigandů byla dána puška a byly mu zavázány oči. Druhý brigand měl v ruce stříbrný zvonek a oči neměl zavázány.

»Muž s puškou jest Hadem,« pravil vůdce. »Má jednu ránu na Ptáka, který nese zvonec.«

Na dané znamení, aby se počalo, bandita se zvonkem zazvonil, natáhnul ruku na celou délku a uskočil rychle stranou.

»Rozumíte?« otázal se vůdce Henryho a Jefa.

První přikývl, kdežto druhý vykřikl rozčileně:

»A já jsem Had?«

»Ano, vy jste Had,« potvrdil vůdce.

Jefe uchopil se dychtivě pušky, nevznášeje již dále jiných protestů o nepřípustnosti toho, co se zde mělo odehrávati.

»Jste si jist, že mne trefíte?« pravil varovně Henry k Jefovi.

»Ano, seňore Morgane! Jistě vás trefím. Jsem jedním ze dvou nejlepších střelců v Panamě. Získal jsem dvé cen a více vyznamenání. Umím stříleti se zavřenýma očima. Dovedu stříleti i po tmě. Často jsem střílel úplně přesně v temnu. Proto můžete již předem počítati s tím, že jste mrtev.«

Do pušky byla vložena pouze jediná patrona dříve, nežli byla vydána Jefovi, kterému byly před tím zavázány oči. Hned na to, mezitím co byl Henry opatřen lahodně znícím zvonkem a postaven na přič zápasiště, Jefe byl obrácen tváří v tvář proti valu a podržen zde, načež brigandové přešli přes zápasiště a vytáhli za sebou žebřík. Vůdce se shora promluvil pak dolů:

»Poslyšte bedlivě, seňore Hade: nehýbejte se, pokud neuslyšíte znamení. Had má pouze jednu ránu. Had nesmí ani hnouti šátkem, kterým mu jsou zavázány oči. Učiní-li tak, jest jeho povinností podívati se, jak hned na to zemře. Had není omezen časem. Může zde býti až do sklonku dne, ba po celou noc, ano, může zde zůstati věčně, dokud nevystřelí svou jedinou ránu. Pokud se týká Ptáka, pro něho jest jediným pravidlem, že nesmí nikdy vypadnouti zvonec z jeho ruky a že nikdy nesmí zameziti plný zvuk tím, že by se snažil přitisknouti srdce zvonku k jeho straně. Kdyby tak učinil, hned zemře. My zde stojímenad vámi a bdíme, seňorové, nad vámi oběma s puškou v ruce, abychom se na vás dívali a v jedné vteřině vás zastřelili, porušíte-li jen jediného z těchto pravidel. A nyní: Bůh nechť stojí na straně práva! Ku předu!«

Jefe obrátil se rychle čelem vzad a naslouchal, mezitím co Henry, pokoušeje se opatrně pohybovati zvoncem, počal jím zvoniti. Puška rychle se snesla po zvuku zvonku a sledovala ho, jak Henry utíkal. Rychlým pohybem přenesl Henry náhle zvonec do druhé napřažené ruky a utíkal zpět opačným směrem, cítě, jak puška řítí se za ním v neúprosném pronásledování. Avšak Jefe byl příliš chytrý, než aby obětoval najednou všechnu naději jediné rány; i postupoval pomalu přes arénu. Henry se náhle tiše zastavil a zvonec nevydal ani sebe menšího zvuku.

Tak neklamné bylo ucho Jefovo, že zapamatovalo si místo posledního stříbrného zazvonění; i jal se přímo kráčeti za ním a přes to, že měl pásek na očích, přibližoval se rovně na pravou stranu Henryho, bezprostředně směrem ke zvonku. S neobyčejnou opatrností, nevydávaje ani hlásku, Henry zvolna zdvihl ruku do výše a uvolnil tak cestu Jefově hlavě, takže prošel pod zvonkem, přímo asi palec pod jeho okrajem.

Maje pušku v líci a neučiniv již ani kroku na zápasnickém jevišti, Jefe se nerozhodně zastavil a chvíli marně poslouchal, načež dal se na další pochod, až se ústí jeho pušky srazilo se stěnou. Prudce se otočil a s puškou vztýčenou do výše a jako nějaký slepec řítil se prázdným prostorem za svým nepřítelem. Jícen pušky byl by se dotkl Henryho, kdyby nebyl uskočil stranou a neubíhal rychlým a klikatým během pryč.

Uprostřed zápasiště došlo k příšerné zastávce. Jefe uskočil zpět o jeden yard stranou a opět se srazil s protější stěnou. Po té oběhl kolem celé strany, kráčeje kočičí chůzí a drže pušku před sebou směrem do prázdného vzduchu. Na to se pustil do středu zápasiště. Po několikátém takovém křížení, při němž mlčící a stojící zvonek neudával mu klíče ku směru, vymyslil si Jefe chytřejší methodu. Hodiv svůj klobouk na zem jako znamení svého výchozího bodu, skřížil okraj zápasiště jakousi myšlenou čárou, na to protáhl tuto čáru dále ku stěně a dal se cestou zpět podle nové a delší čáry. Na to opět se obrátil směrem ku stěně, přesvědčil se o správnosti rovnoběžné polohy obou čar, zda jsou rovnoběžné s valem, a umístil mezi ně svůj klobouk.

Pak odstoupil třemi kroky podél stěny od klobouku a počal natahovati v mysli třetí čáru.

Tak si rozdělil celou prostoru zápasiště a Henry viděl, že nebude moci uniknouti této kombinaci. Avšak nemohl čekati, až bude prozrazen. Rozezvučev zvonek, jak utíkal klikatě vpřed, přehazoval ho z ruky do ruky a náhle se zastavil jako přimrazen na novém místě.

Jefe opakoval pracnou kombinaci ve svém postupu, ale Henry nemínil již déle prodlužovati toto napínání. Vyčkal proto, až Jefova nejdelší čára zarazila se přímo před ním. Čekal pak ještě dále, až hlaveň pušky ve výši prsou octla se půl tuctu palců před jeho srdcem. Na to vyrazil ve dvou současných pohybech. Sklonil se totiž níže, nežli byla hlaveň pušky, a zároveň vzkřikl rozkazovacím tónem »Pal!«

Překvapen tímto zvoláním, Jefe stiskl bezděčně kohoutek a kule zafičela nad Henryovou hlavou. Mužové v plátěnkách jali se s výše hlučně tleskati. Jefe strhl si s čela pásku a spatřil vysmívající se tvář svého nepřítele.

»Tak jest to dobře – Bůh promluvil,« zvolal vůdce v plátěných šatech, když sestoupil do zápasiště. »Muž, který vyšel bez úhony, jest nevinen. Zbývá nyní ještě svědectví pro druhého muže.«

»Pro mne?« Jefe se otřásl v překvapení a ohromení.

»Gratuluji, Jefe,« šklebil se na něho Henry. »Vy jste se snažil zabíti mne. Teď se to obrací. Račte odložiti stranou tuto pušku!«

Avšak Jefe prudce, jsa rozčarován a rozzuřen a zapomínaje, že puška měla pouze jedinou patronu, přiložil hlaveň přímo k srdci Henryho a stiskl. Kohoutek spadl hlučně na kovové křesadlo.

»To je pěkné!« pravil vůdce, odnímaje mu pušku a znovu ji nabíjeje. »O vašem chování podáme zprávu. Svědectví pro vás však zůstává a musíte dokázati, že jste nejednal jakožto muž bohem vyvolený.«

Jako býk štvaný v zápase hledá cestu, kudy by mohl uniknouti a vidí v celém amfiteátru kolem sebe pouze nelítostné tváře, jal se Jefe rozhlížeti, ale viděl kol dokola pouze pušky mužů v plátěných halenách, dále vítězstvím zářící obličeje Leoncie a Francise, zvědavé pohledy svých vlastních četníků a krví podlité oči haciendadů, kteří vypadali, jakoby se dívali na opravdové býčí zápasy.

Stín úsměvu přeběhl po sevřených rtech vůdcových, když předával pušku Henryovi a postavil se před něho, aby mu zavázal oči.

»Proč pak neotočíte mu obličej ku stěně, dokud nebudu připraven?« otázal se Jefe, když se stříbrný zvonek počal chvěti v jeho ruce, třesoucí se strachem.

»Protože jest mužem, vyzkoušeným Bohem,« zněla odpověď. »A také obstál ve svědectví. Ostatně nemůže provésti ničeho zlého. Nyní se musíte vy postaviti před Boha. Jste-li spravedlivý a počestný, ani škrábnutí neutrpíte od hada. Neboť taková jest cesta práva.«

Mnohem úspěšnější zkoušku provedl Jefe jako lovec, nežli jako honěný. Žena se na přič přes arénu a pronásledován Henrym, pokusil se stanouti bez hnutí. Avšak, protože byl nervosní, jeho ruce se zachvěly a zvonek se rozezvučel, jakmile Henryova puška sunula se podél něho. Puška přišla právě na konec a hrozivě se chvěla po zvuku. Marně se snažil Jefe nabýti převahy nad svým tělem a ovládnouti zvonec.

Zvonek se znova rozezvučel a Jefe v zoufalství prchal pryč a pak se plazil na zemi. Henry však sleduje zvuk nepřítelova pádu, zdvihl pušku a smáčkl kohoutek. Jefe vykřikl v ostré bolesti, jako kdyby mu kule provrtala rameno, pozdvihl se na své nohy, běžel a klopýtal přes půdu zápasiště a pak v běhu znovu upadl.

Opět sedě v jeskyni s mestizou po straně u svých kolenou, Slepý Brigand vyhlašoval rozsudek.

»Tento muž, který jest poraněn a který mnoho mluví o zákonu v tierra caliente, naučí se nyní znáti kordillerský zákon. Podle svědectví „Hada a Ptáka,“ byl uznán vinným. Za jeho život musí býti zaplaceno výkupné deset tisíc zlatých dollarů, jinak zůstane zde a bude řezati dříví a nositi vodu až do té doby, kdy mu milý Pán Bůh dovolí, aby složil své kosti v hrobě. Řekl jsem a vím, že můj hlas jest hlasem božím, a vím, že Bůh mu nedopřeje dlouho času, aby byl uložen do země, jestliže výkupné nedojde co nejdříve!«

Nastalo dlouhotrvající ticho, za něhož Henry, který by se byl rád pustil do svého nepřítele, seznal, že taková chladnokrevná přípověď, daná vrahovi, se mu příčila.

»Zákon nezná slitování!« pokračoval Krutý Soudce a opět se pohřížil v mlčení.

»Dejte ho zabíti a nedopřávejte mu vykoupení,« zvolal jeden z haciendadů. »Dokázal, že jest zrádným psem. Připravte mu smrt jako psovi!«

»Co tomu řikáte?« otázal se Slepý Brigand povzneseným hlasem. »Co tomu říkáte, peone tolikráte ztrýzněný, vy muži dnešního dne zvovuzrozený, poloviční Mayo, který jste miloval krásnou ženu? Má tento muž zajíti psí smrtí aneb má zaplatiti za sebe výkupné?«

»Tento muž jest tvrdého srdce,« odvětil peon. »Avšak moje srdce dnešního dne jest obzvláště měkké. Kdybych měl deset tisíc zlatých dollarů, zaplatil bych za něho výkupné sám. Ano, ó Světče a Spravedlivý, a kdybych měl dvě stě padesát pesos, ihned bych zaplatil svůj dluh haciendadovi, ačkoliv jsem byl od jeho placení tebou osvobozen.«

Slepá tvář starcova zasvitla jako vyměněna.

»Tys promluvil také božím hlasem dnešního dne, ty znovuzrozený muži,« přisvědčoval mu.

Avšak Francis, který právě zuřivě cosi psal do své šekové knížky, vytrhl z ní šek, ještě mokrý inkoustem, a podával ho mestize.

»Já také chci promluviti,« zvolal. »Nenechte toho muže zemříti jako psa, ačkoliv by té smrti zasluhoval, neboť bylo dokázáno, že jest zrádným psem.«

Mestiza jala se čísti šek nahlas.

»Není nutno to vysvětlovati,« namítal Slepý Brigand Francisovi. »Jsem rozumným tvorem a nežil jsem vždy jen v Kordillerách. Obchodoval jsem v Barceloně. Byl jsem ve styku s Chemikal National Bank of New York⁴⁹ a kdysi prostřednictvím svých agentů skupovával jsem její podíly. Obnos, o který se nyní jedná, činí deset tisíc zlatých dollarů. Tento muž, který právě psal, řekl pravdu dnešního dne. Šek jest dobrý. Dále vím, že nebude moci býti ihned vyplacen. Tento muž, který zaplatil výkupné za svého nepřítele, jest jedním z trojího: buď jest to velmi dobrý muž; nebo šílenec; aneb hodně bohatý muž. Řekni mi, ó, Muži, jest zde ta krásná žena?«

A Francis, neotočiv se ani na pravo, ani na levo, ani na Leoncii, ani na Henryho, nýbrž podívav se přímo do tváře Slepého Briganda, sedícího před ním, odpověděl, protože byl nucen odpověděti:

»Ano, ó, Krutý Soudce, ta překrásná žena jest zde!«

Na předem určeném místě, když napřed byly zavázány oči všem od mužů v plátěnkách, celá kavalkáda se zastavila. Skládala se z několika mužů v plátěných šatech; dále v ní byla Leoncie, Henry a Francis, všichni se zavázanýma očima a posazeni na mezky; byl tam též peon s páskou na očích, který kráčel pěšky. Podobná eskorta, skládající se z haciendadů, Jefa, Torrésa a jeho četníků, kráčela tudy půl hodiny před tím.

Na dovolení vůdce se zachmuřeným pohledem zajatci byli rozpoutáni a sejmuta jim páska s očí.

»Zdá se mi, že již jsem tady kdysi dříve byl!« usmál se Henry, dívaje se kolem a konstatuje totožnost místa.

»Zdá se, že olejové prameny stále hoří,« pravil Francis, ukazuje na polovinu nebeské báně, která byla zahalena v černou mlhu kouře.

»Peone, podívej se, to jest tvoje dílo! Na muže, který nemá ničeho, jsi největším marnotratníkem, kterého jsem kdy poznal. Slyšel jsem kdysi o opilém petrolejovém králi, který si zapaloval doutníky tisícidollarovými bankovkami, avšak ty jsi si zde zapálil cigaretu v jedné minutě milionem dollarů.«

»Nejsem chudým mužem,« vynášel se peon v pyšné tajuplnosti.

»Jistě jsi nějakým tajným milionářem,« vysmíval se Henry.

»Kde máte svůj deposit?« připojila Leoncie. »V chemické národní bance?«

Peon neporozuměl těmto narážkám, avšak seznal, že si zde z něho tropí žerty, i pohřížil se v pyšné mlčení.

Zasmušilý vůdce v tu chvíli pravil:

»Od tohoto místa můžete jíti každý svou cestou. Tak přikázal Spravedlivý. Vy, seňorové, sestoupíte a vrátíte nám zpět naše mezky. Zde seňorita má si ponechati svého mezka darem od Spravedlivého, který nechce vzíti na sebe zodpovědnost za cestovní nesnáze této seňority. Tito dva seňorové mohou cestovati pěšky bez obtíží; zejména doporučil Spravedlivý cestování tomuto bohatému seňorovi. Bohatství, o kterém se zmínil, svádí k tomu, že se málo chodí pěšky. Málo cestování činí člověka otylým; avšak ženě tloušťka nedodává krásy. Tak zní výrok Spravedlivého.«

»Dále opětoval Spravedlivý svou výstrahu peonovi, aby zůstal v horách. V horách najde krásnou ženu, neboť ženu musí míti; a jest rozumno, aby tato žena byla z jeho vlastního plemene. Ženy z „Tierra Caliente,“ jsou jen zase pro muže z „Tierra Caliente.“ Ženy kordillerské mají patřiti pouze kordillerským mužům. „Bůh nemá rád směšování plemen. Mezek jest odstrašujícím tvorem pod sluncem. Svět nebyl stvořen pro smíšená plemena, avšak člověk k vůli sobě činil různé vynálezy. Čisté rasy otevřel a byla do nich zanesena nečistota. Nikdo nebude spojovati vodu s petrolejem v jedinou látku. Pouze silní rodí silné, pouze silní mohou tvořiti.“ Taková jsou slova Spravedlivého, která jsem zde právě opakoval, jak mně bylo rozkázáno. A zejména kladl důraz na to, abych dodal, že ví, proč to říká tomu, který právě tímto způsobem zhřešil.«

Henry a Francis z anglosaského plemene, jakož i Leontie z rodu latinského, pocítili zděšení a úžas nad právě sděleným rozsudkem Slepého Briganda, nad sdělením, které jim padlo do srdce. A Leoncie svýma zářivýma očima ženy byla by málem vyvolala protest jednoho z mužů, který ji miloval, kdyby druhý byl nepřítomen. Stejně oba, Henry i Francis, byli by odporovali, kdyby jeden z nich byl zde s ní samoten. Avšak pod tímto vším hluboko dole zcela neznatelně byl patrný smysl přesnosti myšlenky Slepého Briganda. Proto v srdci každého z nich zůstal tento jeho výrok ležeti jako těžké břemeno, jako hřích tížící jejich svědomí.

Lámajíce větve a plahočíce se v houštinách, odvrátili pochod svých myšlenek od tohoto vzkazu, když sestupujíce do srázného kaňonu a zadržujíce i nadlehcujíce mezky, spatřili, jak se objevil na scéně haciendado s několika pronásledovateli. Jeho pozdrav dceři Solanově byl pozdravem hidalga a byl velmi hluboký; proti tomu však trochu méně srdečnosti bylo v pozdravu obou mužů, jimž Enrico Solano stal se rukojmím.

»Kde jest váš šlechetný otec?« otázal se Leoncie. »Mám pro něho dobré novinky. V onom týdnu, co jsem vás naposledy spatřil, onemocněl jsem zimnicí a musel jsem ulehnouti. Avšak pomocí rychlých poslů a za příznivých větrů, vanoucích v chiriquijské laguně a v Bocas del Toro, použil jsem vládní telegrafie bez drátu Jefe z Bocas del Toro je mým přítelem – a sdělil jsem celou událost presidentovi Panamské republiky, který jest mým starým soudruhem, jehož nos jsem často otíral, když byl špinavý, což zrovna tak činil i on mně v době našeho chlapectví, když jsme byli spolu žáky ve školních lavicích ve školách v Coloně. Právě mi došla od něho odpověď, že vše je dobré, že spravedlnost u soudu v San Antoniu selhala následkem přílišného zveličování a málo případné snahy Jefa Politico a že vše je již zapomenuto, odpuštěno, a to i po zákonu i politicky zapomenuto pro všechny příbuzné ze vznešené rodiny Solánů a pro oba dva ušlechtilé přátele Gringy.«

Při tomto místě haciendado se uklonil Henryovi a Francisovi. V tom jeho oči zasvitly zlověstným pohledem na peona, jenž se skrýval za Leonciiným strýcem, a jakmile zazářily, ihned také tyto oči vítězně zaplanuly…

»Matko Boží! Ty jsi na mne nezapomněla!« vzkřikl vroucně obraceje se k ostatním přátelům, kteří ho doprovázeli. »Zde jest to bídné stvoření bez rozumu a studu, které mi uprchlo i se svým dluhem. Chopte se ho! Nasázíme mu jich na záda za celý měsíc, až bude celý modrý.«

Po těchto slovech haciendado skočil kolem trupu Leonciina mezka; avšak peon skloniv se pod mezkovou hlavou, snažil se prchnouti do křovin a tak vyváznouti, což by se mu bylo zdařilo, kdyby jeden z haciendadů, pohodnuv ostruhami boky svého koně, nebyl se rozehnal ihned za ním v prudkém trysku v jediném okamžiku. Haciendadové, zvyklí na toto zaměstnání pronásledovatelů, nešťastnou náhodou ho dostihli, svázali, mu do zadu ruce a kolem krku mu připevnili konopný provaz.

Francis i Henry současně jali se protestovati.

»Seňorové,« odvětil haciendado, »všechna úcta a uznání, jakož i touha, abych mohl posloužiti vám stejně jako vznešené rodině Solanově, pod jejíž ochranou se nalézáte! Vaše bezpečnost a pohodlí jsou mi posvátny. Budu vás brániti proti bezpráví celým svým životem. Čekám jen na vaše rozkazy. Moje hacienda patří vám a podobně vše, co mi náleží. Ale tato záležitost s peonem, to jest zcela něco jiného. Ten vám nepatří. On jest mým peonem, mou pohledávkou a utekl z mojí haciendy. Jsem přesvědčen, že mi rozumíte a prominete mi. To jest čistě záležitost mého vlastnictví. Ano, on patří pouze mně!«

Henry a Francis podívali se jeden na druhého v němém zmatku a nerozhodnosti. Byl to zákon této země, jak dobře věděli.

»Krutý Soudce odpustil mi můj dluh, jak všichni zde mohou dokázati,« zasténal peon.

»Ano, jest to pravda. Krutý Soudce prominul mu jeho dluh,« dosvědčovala Leoncie.

Haciendado se usmál a hluboce se uklonil.

»Ale peon udělal smlouvu se mnou,« pravil s úsměvem. »A kdo je to vůbec ten Slepý Brigand, který chce svůj hloupý zákon prováděti zde v mých plantážích a oloupiti mne o mých spravedlivých dvě stě padesát pesos?«

»Jest v právu, Leoncie,« připouštěl Henry.

»Pak chci se vrátiti do vysokých Kordiller,« namítal peon. »Ó, vy mužové Krutého Soudce, odveďte mne zpět do Kordiller!«

Ale zasmušilý vůdce zavrtěl hlavou.

»Zde jsme vás propustili. Naše rozkazy nejdou dále! Nemáme již pravomoci nad vámi. Jsme povinni vám pouze říci s Bohem a odjeti pryč.«

»Zadržte!« vzkřikl Francis na haciendady, vytahuje svou šekovou knížku a počínaje do ní psáti. »Počkejte okamžik! Musím se nyní vypořádati s vámi za tohoto peona! Ještě před vaším odjezdem budu míti čest, položiti vám otázku.«

Na to předal haciendadovi šek se slovy: »Ustanovil jsem deset pesos za výměnu.«

Haciendado podíval se na šek, zastrčil ho složený do kapsy a vložil konec provazu, kterým byl za krk připoután onen ubohý tvor, do Francisovy ruky.

»Peon jest nyní váš,« pravil.

Francis podíval se na provaz a usmál se.

»Zadrž! Já jsem nyní vlastníkem lidské schrány. Otroku, jsi mým, mým vlastnictvím nyní, rozumíš mi?«

»Ano, seňore!« zabručel peon pokorně. »Zdá se mi, že od té doby, co jsem sešílel pro ženu a ztratil svou svobodu, Bůh určil, abych byl neustále ve vlastnictví nějakého člověka. Krutý Soudce má pravdu. Jest to boží trest za to, že jsem se oženil mimo svoje plemeno.«

»Stal jsi se otrokem dobrovolně k vůli tomu, co svět pokládá za nejlepší ze všech příčin, totiž k vůli ženě,« ozval se Francis, přeřezávaje uzdy, kterými byly svázány peonovy ruce. »Proto daruji tě tobě samému.« Při těchto slovech položil přeříznuté provazce do peonových rukou. »Od nynějška buď si vůdcem sám sobě, ale nedopusť nikdy, aby se tento provaz octl v ruce nějakého cizího muže!«

Mezitím, co se odehrávalo to, co právě bylo vylíčeno, jakýsi neznámý hubený a starý muž, opěšalý připojil se zcela bez hluku k naší výpravě. Byl to Indián z kmene Mayů, čistokrevný Indián, jehož tváře, svraštělé útrapami, vyhlížely z kůže jako pergameny. Pouze jakýsi plášť zakrýval jeho nahotu. Nečesaný vlas visel mu ve špinavě šedých vrkočích přes jeho obličej, jenž měl vyčnělé lícní kosti, byl vyhublý a vypadal jako mrtvola. Pod jeho halenou se jevilo jeho svalnaté tělo. Mezi povadlými rty bylo viděti několik skořápek křivých zubů. Jámy pod jeho lícními kostmi byly příšerné. Při tom jeho oči jako černé kuličky, hluboce zasazené do očních otvorů, planuly divokým leskem jako u nemocného horečkou.

Proklouzl rázem jako had okruhem a stiskl peona do svých rukou kostlivce.

»To jest můj otec!« zvolal peon pyšně. »Podívejte se na něho! Jest to čistokrevný Maya a zná všechna tajemství Mayů.«

A mezitím, co oba dva muži, kteří se znovu nalezli, bavili se nekonečným vysvětlováním, Francis požádal náčelníka v plátěnkách, aby vyhledal Enrica Solana a jeho dva syny, kteří prý táhnou někde v těchto horách, aby jim řekl, že oni jsou zase volni a že jsou právě na zpáteční cestě domů.

»Ti se nedopustili ničeho špatného?« otázal se vůdce.

»Nikoli, ti neučinili ničeho zlého«, ujišťoval ho Francis.

»Pak jest dobře. Slibuji vám, že je okamžitě vyhledám, neboť jest mi znám směr jejich cesty, a pošlu je dolů k pobřeží, aby se mohli s vámi spojiti.«

»A mezitím můžete býti mými hosty po tu dobu, co na ně budete čekati,« zval je rychle haciendado. »Právě stojí volný škuner na kotvách v Juchitanském průplavu zrovna na blízku mojí plantáže a popluje do San Antonia. Mohu ho zde zdržeti, pokud ušlechtilý Enrico a jeho synové nesejdou dolů s Kordiller.«

»A Francis zaplatí skladné, toť jest samozřejmo!« vtipkoval Henry se sladkým pohledem, který zachytila Leoncie, což však ušlo Francisovi, který zvolal jásavě:

»Zajisté, že je zaplatím! A to jest důkazem mojí spokojenosti, a že tahle šeková knížka jest pro něco přece jen velmi užitečnou věcí.«

Ku svému překvapení shledali, když odjížděli od mužů v plátěnkách, že peon a jeho indiánský otec přidrželi se Morganů a kráčeli s nimi dolů mezi hořícími petrolejovými polemi k plantáži, která bývala jevištěm peonova otroctví. Oba dva, otec i syn, byli neudržitelní ve své poníženosti především vůči Francisovi a pak k Leoncii a Henrymu. Více než jednou všichni zpozorovali, že otec i syn dlouho a velmi vážně spolu rozmlouvali. Ba i když později přirazili k nim Enrico a jeho synové a celá výprava přibyla dolů k pobřeží k očekávajícímu je škuneru, peon a jeho otec Maya následovali je i sem. Francis snažil se jim dáti na pobřeží s bohem, avšak peon stál na svém, že s nimi – oba dva pojedou po lodi dále.

»Řekl jsem vám již, že jsem nebýval vždy chudým mužem,« jal se vykládati peon, když se posadil s celou naší tlupou po boku očekávajících je plavců. »Jest to čistá pravda. Skrytý poklad kmene Mayů, kterého ani konquistadorové,⁵⁰ ani kněží Inkvisice nemohli nikdy nalézti, patří mne. Aneb, lépe řečeno, jest to úplně pravdivé, že patří mému otci. Ten jest v přímé linii potomkem bývalého velekněze Mavů. Ano, on jest posledním veleknězem. On a já mluvili jsme spolu o pokladu mnohokráte a velmi dlouho. Ale došli jsme k souhlasnému přesvědčení, že bohatství netvoří život. Vy jste si mne koupil za dvěstěpadesát pesos, učinil jste mne volným a vrátil mne sobě samému. Dar života lidského jest větší, nežli všechny poklady světa. V tom jsme se shodli já i můj otec. A tak, protože víme, že Gringové i Španělové touží po pokladech, chceme vás vésti k pokladu kmene Mayů, můj otec i já. Můj otec zná k němu cestu. Ta cesta do hor počíná však od San Antonia a nikoliv od Juchitanu.«

»Zná váš otec dobře místo pokladu? Ví dobře, kde se právě nalézá?« otázal se Henry, kynuv stranou Francisovi, že to byl asi v pravdě poklad Mayů, který ho vedl k tomu, aby zanechal pátrání po Morganově zlatu na ostrově Calfu a držel se pevniny.

Peon potřásl hlavou.

»Můj otec tam nikdy nebyl. Nezajímal ho ten poklad, neboť se nestaral o to, aby získal bohatství. Otče, pověz nám pověst, napsanou v našem starém jazyku, kterou ty jediný ze živoucích Mayů dovedeš přečísti.«

Starý Indián vytáhl ze svého pláště špinavý a velmi ošumělý pytlík z plátna. Z tohoto vyňal cosi, co vypadalo jako změť zauzlených provazců. Provazce ty byly navinuty těsně na jakémsi tenkém lesním lýku, tak starém, že byla obava, že se rozpadne, jak se bralo do ruky, kdežto ze spoda při doteku a stisknutí prsty padal z nich jemný prach. Šeptaje a mumlaje modlitby ve starém nářečí kmene Mayů, stařec zdvihl svazek provazců a sklonil se uctivě před ním dříve než jím zatřepal.

»To jest uzlové písmo, napsané ve staré řeči Mayů,« ozval se Henry tiše. »Jest v něm vskutku cosi jistého, nezapomněl-li ovšem ten starý geisir, jak se to čte.«

Hlavy všech sklonily se zvědavě ku předmětu, který držel v ruce Henry. Mělo to podobu hrubého střapce, složeného z mnoha tenkých, dlouhých provázků; ale nejenom, že byly na provázcích uzle. Nejen zde byly uzly, ale různé druhy uzlů, udělaných v nepravidelných mezerách provazců, a také provazce samy o sobě byly různé délky a rozměrů. Stařec probíral se jimi svými prsty, mumlaje a bruče si pro sebe.

»On čte,« zvolal peon vítězoslavně. »Celé naše staré nářečí jest skryto v těchto uzlech a on v nich čte tak, jako jiný umí čísti v knihách.«

Jak se skláněl níže, aby ho pozoroval, Francis dotkl se Leonciina vlasu; ta v pocitu nenadále přerušeného doteku ihned odklonila hlavu, oči obou se setkaly, vznítivše v sobě nový pocit, jak se hned od sebe prudce odklonili. Avšak Henry, plně zaujat pozorováním uzlů, toho nezahlédl. Jeho oči upíraly se pouze na onen tajemný střapec.

»Co tomu říkáte, Francisi?« zašeptal. »To je báječné! To je báječné!«

»Právě jsem vzpomínal na New York,« odvětil tiše Francis. »Nejde ani o zdejší lid a o čáry, ale o obchod,« dodal kvapně, když pocítil Leonciino mimovolné přiblížení a odklonění od své tváře. »Nesmí se zapomínati, že jsem angažován v Tampico Petroleum a v jeho papírech a právě se snažím mysliti, kolik milionů jest do něho investováno.«.

»Láry, fáry!« vyrazil ze sebe Henry. »Poklad kmene Mayů, kdyby jen desetina toho byla pravdivá, co praví tento Indián o jeho nesmírnosti, stál by za to, aby byl rozdělen na tři díly, mezi Enrica, vás a mne, a každý z nás byl by bohatší nežli jsme nyní.«

Mezi tím, co Francis byl v rozpacích a Enrico uvažoval o existenci pokladu, Leoncie zašeptala polohlasně do ucha Francisova:

»Nebudete brzo unaven tou… tou honbou za pokladem?«

Podíval se na ni směle; pak se svezl jeho zrak doleji na její snubní prsten a odpověděl týmž polohlasným tónem:

»Jak mohu meškati ještě v tomto kraji, kdyžtě vás miluji z celého srdce, ale vy milujete Henryho?«

Bylo to poprvé, kdy zcela otevřeně vyznal jí svou lásku; Leoncie vycítila náhlý nával radosti, provázený neméně prudkým návalem skrytého studu, který jí pravil, že ona, žena, která vždycky si vážila sama sebe, měla by nyní milovati dva muže najednou. Podívala se na Henryho, jakoby u něho chtěla přesvědčiti své srdce a její srdce jí odpovědělo: Ano. Milovala zrovna tak upřímně Henryho, jako cítila lásku k Francisovi a její cit k oběma připadl jí úplně podobným tam, kde si tito dva byli podobni a rozdílným tam, kde se oba od sebe lišili.

»Mám strach, že budu míti spojení s Angelikou nejdále jen do Bocas del Toro a pak odjedu pryč,« pravil Francis k Henrymu. »Vy a Enrico můžete si jíti hledati poklad sami a rozděliti si ho na dva díly!«

Avšak peon, který to zaslechl, přerušil náhle rozhovor se svým otcem a přiblížil se k Henrymu.

»Slyšíte, co povídá,« zvolal tento, vraceje posvátný střapec knězi. »Vy musíte jíti s námi! Vždyť jste to byl vy, kterýž si zavázal jeho syna k díkům. On nevydá toho pokladu nám, nýbrž pouze vám. A nesúčastníte-li se vy výpravy, odepře nám přečísti uzlové písmo.«

A byla to zase Leoncie, kteráž se podívala na Francise pohledem, v němž se zračila tajená touha a prosba, tak že její pohled pravil: »Učiňte tak, prosím vás, k vůli mně.« Tím přiměla Francise k tomu, že změnil své rozhodnutí.

Kapitola XIII.

Týden na to jednoho všedního dne vyrazily ze San Antonia tři různé výpravy směrem do Kordiller. Jedna z nich, sedící na mezcích, skládala se z Henryho, Francise, peona a jeho starého otce, jakož i z několika Solanových peonů, z nichž každý vedl nákladního mezka, obtíženého potravinami a různým nářadím. Starý Enrico Solano v poslední chvíli zřekl se účastenství na této výpravě, protože se mu zapálila a otevřela stará rána, kterou utržil za svého mládí v revolucionářských bojích.

Po hlavní třídě v San Antoniu postupovala tato četa ku předu, ubírajíc se podél věznice, kterou nedávno pobořil Francis dynamitem a která byla již zase téměř úplně přestavěna od Jefových vězňů. Torrés, procházeje se dole po hlavní třídě a sbaluje do své kapsy poslední telegram bez drátu od Regana, spatřil náhle z povzdálí Morgany a byl úplně překvapen.

»Kampak jedete, seňorové?» otázal se.

Úplně bezděčně, jakoby si to předem usmysleli, Francis ukázal prstem do nebe, Henry se podíval přímo před sebe na zem, peon na pravou, jeho otec pak na levou stranu. Následek toho byl, že Torrés rozzloben touto nezdvořilostí, počal se hlasitě smáti, k čemuž se připojili také mezkové peonů hýkáním, jak jeli podél něho.

Téhož rána, právě v hodině odpočinku po jídle, kdy ještě celé město bylo pohříženo ve spánek, Torrés byl znovu překvapen. Tentokráte padla mu do oka Leoncie a její nejmladší bratr, Ricardo, sedící rovněž na mezcích a vedoucí mezi sebou třetího mezka, který byl na první pohled obtížen táborovým náčiním.

Třetí výprava byla výprava samotného Torrésa, ne více ani méně silná nežli četa Leonciina, neboť se skládala pouze z něho a José Manchena, známého to místního vraha, kterého Torrés kdysi ze soukromých příčin zachránil před roztrháním supy v San Juanu. Ale Torrésův záměr, pokud šlo o tuto výpravu, byl mnohem ctižádostivějším nežli se zdálo. Nedaleko srázů kordillerských bydlí zvláštní kmen Carou. Původem tohoto kmene byl příval uprchlých černošských otroků z Afriky a Caribu na pobřeží Mosquito; kmen ten byl udržován stykem jejich s ukradenými ženami z tierra caliente aneb s otrokyněmi, rovněž uprchlými jako oni. Vedle kmene Mayů a ovládaného jimi pobřeží tito jediní kolonisté udržovali se v jakési poloviční neodvislosti. V poslední době rozmnožily se jejich řady uprchlými španělskými vězni, takže Caroové tvořili jakousi slátaninu čistokrevných černochů se smíšenci a nabyli pověsti a jména tak špatného, že sama vládní moc Kolumbijská, kdyby nebyla bývala zmítána svými vlastními rozbroji politickými, byla by již dávno vyslala proti nim armádu, aby vyhladila tuto morovou ránu. A v této morové jámě Carooů narodil se také José Mancheno z otce Španěla, který býval vrahem a z matky mestizy, kteráž za sebou měla též vražednou minulost.

A z tohoto kraje zkázy vzal si Torrés Joséa Manchenu, jakmile mu došel určitý příkaz od Thomase Regana z Wall Street.

»Jest to štěstí, že jsme ho našli,« pravil Francis k Henrymu, když jeli přímo ve stopách za posledním knězem Mayů.

»Jest to krásný stařec,« přisvědčoval Henry. »Podívej se na něho.«

Stařec, jakmile se dali na cestu, neustále žmoulil v prstech posvátný střapec, huče si pro sebe a šeptaje, jak ho probíral prsty.

»Doufejme, že ten starý gentleman nás nesklame,« proslovil Henry vřelé přání. »Myslím, že vyčetl pouze směr a rozvažuje nyní, při čemž ustavičně se probírá střapcem.«

Jeli křovinami a octli se pak na otevřené mýtině, která vypadala, jakoby ji lidé kdysi schválně prosekali v křovinách a hleděli ji udržovati v témž stavu. Před nimi rozevřel se jim z mýtiny pohled na pohoří, nazvané Blanco Rovalo, zdvihající se na obloze, zalité sluncem. Starý Maya zarazil svého mezka, přejel prsty přes určité uzly střapce, ukázal na pohoří a pravil v lámané španělštině:

»Střapec praví: „Jdi ve stopách boha, a vyčkej, až ti zaplanou oči Chiiny.“«

Při tom ukazoval na určité uzly a na určité provazce, jako na pramen svého rčení.

»Kde jsou ty stopy, starý knězi?« otázal se Henry, utkvívaje pohledem na souvislém trávníku.

Stařec však zarazil náhle svého mezka a pak, zabodnuv se ostruhami do boků tohoto zvířete, hnal je přes mýtinu a pak do křovin.

»Připadá mi jako pes na stopě a jako by tato stopa byla již horká,« připomenul Francis.

Na konci jízdy, trvající asi půl míle, když se křoviny změnily v traviny a pak ve vztyčující se hory, stařec pustil se s mezkem znovu v trysk a nezastavil ho, dokud se nedostal do jakési přirozené úžlabiny. Tato úžlabina, hluboká nejvýše tři stopy, do níž se zcela pohodlně vešlo asi dvanáct lidí, měla nápadnou podobu, jako by ji byla vytiskla ohromná lidská noha.

»To jest „šlépěj boha,“,« prohlásil slavnostně velekněz, sestupuje s mezka a vrhaje se na zem k modlitbě.

»Jdi ve šlépějích boha a vyčkej, až ti zaplanou oči Chiiny, tak praví svaté uzly.«

»Velmi hezké místo, abychom zde pojedli,« pravil Henry, dívaje se dolů do prohlubiny. »A mezitím, co budeme čekati, až kněz vyrazí v novém šílenství, můžeme zde zcela dobře upokojiti své žaludky.«

»Nebude-li bohyně Chia dříve vypátrána,« usmál se Francis.

Ale Chia nebyla vypátrána hned, či lépe řečeno, starý velekněz nemohl nalézti o ní napsáno nic bližšího v posvátných uzlech.

Mezitím, co mezkové byli uvazováni na větve prvních stromů lesa, načerpali peonové vody z nejbližšího pramene a založili oheň ve »stopě boha«. Starý Maya vypadal při tom, jako by na vše zapomínal a mumlal nekonečně modlitby a stále přehazoval uzly sem a tam.

»Jen jestli stopa nezmizí!« pravil Francis.

»Myslím, že se díval divoce prvního dne, když jsme se s ním setkali v Juchitanu,« připomínal Henry. »Ale nyní není v jeho zraku patrno ničeho.«

Nyní promluvil peon, který, nerozuměje ani slova z jejich anglické řeči, vycítil nicméně její smysl.

»Jest to velmi nábožný úkol, ale při tom velmi nebezpečný, s těmito posvátnými předměty starého Maye. Jest to cesta k smrti. Můj otec jest si toho dobře vědom. Mnoho mužů již k vůli tomu zemřelo. Jejich smrt byla náhlá a strašná. Také někteří kněží kmene Mayů k vůli tomu skonali. Tak na příklad zemřel i otec mého otce. On také miloval ženu z Tierra Caliente. A z lásky k ní, jakož i k vůli zlatu prodal tajemství Mayů a vedl muže z Tierra Caliente za pokladem. Avšak zemřel. A všichni ti mužové zemřeli s ním. Můj otec však není sváděn žádnou ženou z Tierra Caliente, neboť jest nyní na to stár. Miloval příliš mnoho žen ve svém mládí, což bylo jeho hříchem. Jest mu dobře známo nebezpečí, spojené s tím, že vás vede k pokladu. Mnoho mužů hledalo tento poklad po celá staletí. Ale ani jeden z těch, kteří ho nalezli, se nevrátil. Říká se, že kdysi conquistadorové a piráti z anglického rodu Morganů došli až k tajnému místu, kde leží tento poklad a ozdobili ho svými kostmi.«

»A což, když tvůj otec při tom zemře?« otázal se Francis. »Pak se staneš ty veleknězem Mayů, jsa jeho synem?«

»Nikoliv, seňore!« zavrtěl peon hlavou. »Já jsem pouze poloviční Maya. Neumím čísti v těchto uzlech. Můj otec nenaučil mne tomu, protože jsem nepocházel z čisté Mayské krve.«

»A což, kdyby zemřel právě nyní, jest ještě nějaký jiný Maya, který dovede čísti v těch uzlech?«

»Nikoliv, pane, můj otec jest poslední žijící muž, který zná tento starý jazyk.«

Ale tato rozmluva byla přerušena Leoncií a Ricardem, kteří právě přijížděli, a přivázavše své mezky k ostatním, dívali se udiveně dolů do kraje úžlabinou. Obličeje Henryho a Francise rozjasnily se radostí, jakmile spatřili Leoncii, při čemž jejich ústa se rozevřela a jejich jazyky koktaly jí vstříc výtky a předhůzky. Také naléhali, aby se vrátili domů i s Ricardem.

»Ale nemůžete mne poslati pryč dříve, nežli mne a Ricardovi dáte něco k jídlu,« odporovala, smykajíc se dolů do úžlabiny s čistě ženským chytrým pudem, obrátiti řeč v jinou stranu, aby se nedostala na nebezpečnou a příliš intimní základnu.

Vyburcován jejím hlasem, starý Maya vyšel ze snů svých modliteb a jal se ji se zlostí prohlížeti. Vztekle vyrazil před ni a jal se hubovati v nahodilých španělských slovech a větách, unášených proudem slov v řeči Mayů.

»Říká, že prý tato žena není dobrá,« tlumočil peon, jakmile učinil stařec prvou chvilku oddechu. »Říká, že žena přináší svár mezi muže, že je rychle změní v ocel, že jest příčinou jejich náhlé smrti. Neštěstí a hněv boží jsou jí vždy v patách. Její cesty nejsou cestami Boha, neboť vede muže ke zkáze. Praví, že ženy jsou věčnými nepřáteli Boha i mužů, neboť Bůh i muž jsou jí čímsi vedlejším. Praví, že ženy vždy skřížily šlépěje Boha a strhly muže s cesty, kterou kráčel od Boha k Bohu. Říká, že tato žena musí odejíti zpět!«

S usmívajícíma očima Francis přijal toto přísné ocenění, kdežto Henry dodal:

»Nuže, Leoncie, budete jistě hodná? Slyšíte, jak smýšlí Maya o vašem pohlaví. Zde není místo pro vás. V Kalifornii, tam je pravé místo pro ženy! Tam jsou ženy zbožňovány!«

»Příčinou toho všeho jest, že tento starý muž vzpomněl si asi na ženu, která ho uvedla v neštěstí za krásných dnů mladosti,« pravil Francis. Na to obrátil se k peonovi: »Řekni svému otci, aby četl dále v uzlovém písmu a aby z něho seznal, co se v něm praví o ženě, která kráčí ve stopách Boha.«

Starý kněz marně prozkoumával posvátné písmo. Nebyl s to nalézti tam ani nejmenší autoritativní námitky proti ženě.

»On směšuje své vlastní zkušenosti s božskou mythologií!« zajásal vítězně Francis. »Tak je to, myslím, docela správné, Leoncie! Avšak vám se nyní jedná o nějaké jídlo, že ano? Káva jest již hotova. A potom…«

Ale toto »potom« přišlo dříve. Sotvaže se posadili na zem a počali jisti, Francisovi, který vstal a chtěl posloužiti Leoncii předložením tortillas,⁵¹ spadl klobouk s hlavy.

»Na mou čest,« pravil, sedaje si prudce na zem, »to bylo příliš náhlé! Henry, vyjdi z úžlabiny a podívej se, kdo to po mně hodil tím hrncem.«

V nejbližším okamžiku oči všech, vyjma peonova otce, obrátily se nahoru k okraji boží stopy. To, co spatřili nad sebou, plížíce se každý se své strany, byla tlupa mužů, nesnadno k popsání a bizarně oděná, kteří zdáli se býti členy nikoliv téhož plemene, nýbrž slátaninou všech možných plemen. Vypadalo to, jakoby všechna pokolení celé lidské rodiny vtiskla svoje rysy a své různé barvy do jejich tváří.«

»To jest nejhnusnější sebranka, kterou kdy spatřily moje oči!« poznamenal Francis.

»To jsou Caroosové,« zašeptal peon, upadaje ve strach.

»A ze kterého pekla?« počal Francis. Náhle však se opravil: »A ze kterého ráje jsou tito Caroosové?«

»Ti přicházejí přímo z pekla,« zazněla peonova odpověď. »Jsou divočejší, nežli Španělové, a hroznější, nežli Mayové. Nikdo z nich nevchází v řádné manželství a žádný kněz mezi nimi nevydrží. Jsou to splozenci pekla a jejich cesty jsou cestami ďáblů! Jsou to praví zlosynové.«

V tu chvíli vztýčil se starý May a a výhrůžně ukazoval prstem na Leoncii na znamení, že ona jest příčinou tohoto posledního zmatku.

Ve chvíli, kdy se zdvihl, zasyčela kulka blízko něho za jeho zády.

»Strhni ho dolů!« zvolal Henry na Francise. »Jest to jediný muž, který zná řeč uzlů; oči Chiiny, ať jsou kdekoliv, nám ještě nezaplanuly!«

Francis poslechl a bočnou ranou ramene do nohou tohoto starého chlapíka srazil dolů. Tento hřmotně upadl, při čemž jeho kosti v něm zachřestily jako u kostlivce.

Henry uchopil se pak pušky a zahájil v odpověď palbu. Hned na to spojili se s ním Ricardo, Francis a peon. Stařec však, neustále se probíraje uzly, upřel najednou svůj zrak přímo směrem k ústí úžlabiny boží stopy a k příkrému valu hor, který se před ním prostíral.

»Držte se!« zvolal Francis, snaže se marně uplatniti svůj hlas za rachotu ran vedle sebe.

Byl přinucen odplížiti se od jednoho ke druhému a zatřásti jimi, proč přestali stříleti. Každý z nich mu vysvětloval, že všechna jejich munice zůstala na mezcích, takže musí nyní šetřiti s malou zásobou, kterou mají v komoře pušky a v opasku.

»A dejte si pozor, abyste byli stále krýti!« varoval je Henry. »Oni mají sice staré muškety a staré kulovnice, ale mohli by nám nadělati přece jen hodně děr do vás a přímo do vašeho oběda.«

Hodinu na to poslední patrona byla vystřelena kromě několika kulí ve Francisově automatické pistoli a tak nepravidelná střelba Caroosů na bitevní pole úplně umlkla. José Mancheno byl první, který těžil z této situace. Opatrně se připlížil až k ústí úžlabiny, aby si zjednal jistotu o jejich stavu, a pak oznamoval Caroosům, že munice obležených jest vyčerpána, i vyzval je, aby se směle přiblížili.

»Potichu pojďte blíže, seňorové,« zvolal dolů na obránce, při čemž Caroosové kolem úžlabiny vybuchli v hlučný smích.

Ale v nejbližším okamžiku změna, která nastala v situaci, byla tak překvapující, jako změna scény v nějaké pantomimě. S divokými výkřiky hrůzy Caroosové prchali pryč. Tak veliký byl jejich zmatek a chvat, že celá řada z nich upustila při útěku své muškety i nože.

»Šťastnou cestu, já se s vámi ještě shledám, seňore Buzzarde,« ⁵²volal Francis vesele na Manchena, mávaje proti němu svou pistolí.

Zdvihl svou zbraň k líci, jak Mancheno prchal, ale rozmyslil si to a nestiskl kohoutek.

»Zbývají mi pouze tři rány,« vykládal Henrymu, napolo se omlouvaje. »A v této krajině člověk nikdy nemůže říci, kdy mu mohou tři rány býti nejprospěšnější, jak jsem již poznal. O tom není nejmenší pochyby!«

»Hleďte,« zvolal v tu chvíli peon, ukazuje na svého otce a na vzdálenou horskou krajinu. »Hle, zde jest příčina, proč se dali na útěk. Seznali nebezpečí, které jim hrozí z posvátných míst kmene Mayů.«

Starý kněz, mávaje střapcem a probíraje se zase jeho uzly ve vzrušení, které se podobalo velice spánku, díval se upřeně ku vzdálené horské straně, odkudž na obou stranách, těsně vedle sebe, míhaly se dva široké pruhy světelných paprsků, odrážejících se o sebe.

»Jsou to asi dvě zrcadla v rukou nějakého muže,« poznamenal Henry.

»To jsou oči Chiiny!« opětoval peon. »Tak jest to napsáno v uzlech, jak jste to slyšeli z úst mého otce. „Čekej ve stopách Boha, až ti zaplanou oči Chiiny.“«

Stařec zdvihl se rázem na svých nohách a divokým hlasem prohlašoval:

»Kdo chce najíti poklad, musí najíti oči.«

»Velmi dobře, starý náčelníku,« upokojoval ho Henry, když zamířil malým cestovním dalekohledem ve směru paprsků.

»Ten má kompas ve své hlavě,« poznamenal Henry o hodinu později o starém knězi, který jel na nejpřednějším mezku, veda tlupu »Kontroluji ho podle kompasu a přes to, že přírodní překážky nutí ho, aby se vyhýbal, vrací se vždy zpět na původní cestu, jakoby byl sám magnetickou střelkou.«

Hned, jakmile opustili úžlabinu »boží stopy«, plápolu očí nebylo již viděti. Bylo patrno, že pouze z tohoto jediného místa divoká krajina dovolovala, aby je spatřili. Krajina byla zde velmi divoká, rozbrázděná bystřinami a úžlabinami a poseta skvrnami lesů a písčinami, jakož i vulkanickým popelem.

Na konec cesta stala se úplně neschůdnou pro jejich čtvernožce a Ricardo byl zanechán zpět, aby hlídal mezky a peony vedoucí mezky a aby zde rozbil tábor. Zbývající četa pokračovala v cestě, postupujíc sráznou cestou, porostlou křovinami, které zatarasovaly jejich postup, takže museli vytahovati jeden druhého a chytati se kořenů křovin. Starý Maya neustále v předu zapomínal na Leonciinu přítomnost.

Náhle asi o půl míle později zastavil se a uskočil zpět, jakoby byl uštknut zmijí. Francis se usmál a v touž chvíli divokou krajinou zazněla falešná a jakoby vysměvačná ozvěna. Poslední kněz kmene Mayů chvatně se počal probírati uzly; oddělil jeden zvláštní provazec, přeběhl prsty dvakráte přes jeho uzly a ohlašoval: »Když bůh se směje, měj se na pozoru! Tak praví uzly.«

Patnácte minut uplynulo, nežli Henry a Francis, se stoupivše k němu, přesvědčovali ho, křičíce na zkoušku, že zvuk, který zaslechl, byl pouhou ozvěnou.

Půl hodiny na to dostihli celé řady příkře se vlnících písčin. Stařec opět uskočil zpět. Z písčiny, do které vnikli, zdvihal se jakýsi hlučný výkřik. Jakmile se tiše zastavili, všechno umlklo. Byla zde jediná stezka a veškeren písek kol do kola jakoby se rozezvučel.

»Když bůh se směje, měj se na pozoru!« varoval znovu starý Maya.

Vyrývaje do písku kruh prstem, který se mu při tom třásl, jak jím psal, sklesl do něho na kolena; jakmile se jeho nohy dotkly písku, povstalo znovu opravdové šumění a troubení v zemi. Peon připojil se ke svému otci, stoupnuv si vedle něho, když svým ukazováčkem jal se rýsovati křiklavé kabalistické podoby a kresby.

Leoncie postoupila ku předu a sklonila se mezi oba, Henryho a Francise. Francis byl celý pomaten.

»Ozvěna jest vždy ozvěnou,« pravil. »Avšak toto zde není ozvěnou. Nemohu to pochopiti. Abych řekl upřímně, překvapuje mne to.«

»K ďasu!« zlobil se Henry, odhrnuje písek nohou, až se znovu rozezvučel. »Jest to pohybující se písek! Na ostrově Kauai, dole na Havaiských ostrovech, stanul jsem kdysi rovněž před podobným pohyblivým pískem – pravé to místo pro turisty, ujišťuji vás o tom jenom že tohleto jest lepší druh a dělá to mnohem větší hřmot. Učenci mají celou řadu přemrštěných theorií, jimž přičísti tento zjev. Nalézá se ještě na několika jiných místech světa, jak jsem slyšel. Zde nám nezbývá, nežli jediné, co musíme udělati, to jest, že se musíme spolehnouti na kompas, který nás převede napříč touto písčinou. Tento písek se sice pohybuje, ale nedovede nikdy ublížiti.«

Avšak poslední z kněží Mayů nechtěl se dáti přesvědčiti a nechtěl vyjíti ze svého kruhu, ačkoliv ostatní rušili ho v jeho modlitbách tak dlouho, až se z něho vychrlil netrpělivý proud slov v mayské řeči.

»Praví,« tlumočil jeho syn, »že prý jsme spáchali nějakou svatokrádež, proto, že tento písek nad námi naříká. Nechce jíti dále, neboť se bojí Chiy. Já také s vámi nepůjdu. Jeho otec prý zde zemřel, jak jest dobře známo mezi příslušníky kmene Mayů. On praví, že zde nechce zemříti. Říká, že prý není ještě tak starý, aby již umíral.«

»Ten ubohý osmdesátník!« usmál se Francis, ale zarazil se při příšerné, výsměšné ozvěně, při čemž všecky písčiny vůkol hučely kolem jako ve sboru.

»Příliš mlád, aby zemřel! Jak jest to s vámi, Leoncie? Jste také příliš mladá pro smrt v tuto chvíli?«

»Rozumím,« usmála se do zadu, pohybujíc sklouzavě nohou, tak že rozvířila písek před sebou v bědování a výčitky. »Právě naopak, já jsem příliš stará pro to, abych jen z toho důvodu měla zemříti, že skaliny se ozývají ozvěnou nebo zpětným smíchem za námi a že se písčina kolem nás pohybuje. Pojďme, vkročme na ni! Jsmeť všichni zaujati tímhle pohledem. Nechte starce, ať si zde čeká ve svém kruhu, až se sem zase vrátíme.«

Rozhodila rukama a jala se stoupati ku předu; a jak ostatní jali se ji následovati, písčiny vydávaly zvuky stále více článkované, při čemž v jejich blízkosti po stranách, po nichž se řítily spousty jemného písku dolů, to praskalo a hřmělo. Na štěstí pro ně, jak se v brzku přesvědčili, Francis, nechav mezky dole, opatřil se svazkem tenkého, ale pevného provazce.

Znenadání, jak kráčeli přes písčinu, zaslechli silnější ozvěnu. Učinili pokus a shledali, že jejich »haló« opakovalo se zcela jasně šestkrát až osmkrát.

»Pekelný štěkot!« zvolal Henry. »Není divu, že domorodci utíkají v hrůze z takového místa.«

»Nebyl-liž to Mark Twain,⁵³ který napsal onu historku o muži, který si neúnavně zakládal sbírku ozvěn?« otázal se Francis.

»Nikdy jsem o tom neslyšel. Avšak tohleto jest určitě nějaká krásná sbírka Mayských ozvěn. Ti si vyvolili velmi chytře tuto krajinu za skrýši pokladů. Jest nepochybno, že toto místo bylo vždy posvátné, a to i před tím, nežli sem přišli Španělé. Staří veleknězové znali dobře přirozenou příčinu těchto tajemství a proto vyvolili toto místo za místo tajů, jež označili velkými „M“ a prohlásili, že jest nadpřirozeného původu.«

Za několik minut později vynořili se na otevřené pusté místo, ležící těsně pod rozpoltěnou a rozdrásanou skalinou a změnili svůj dosavadní husí pochod tim, že se jali kráčeti podle sebe. Půda zde byla tvrdá, na povrchu pokrytá lámajícím a drobícím se kamením, tak krystalovaným a vyschlým, že se jim zdálo, že dole se nesetkají s ničím jiným, nežli s podobnou krystalovanou a vyschlou půdou.

V návalu citů, toužíc věnovati oběma mužům stejnoměrně svou přízeň, Leoncie uchopila se jejich rukou a vykročila s nimi po jejich boku. Avšak na konci asi půl tuctu kroků přihodila se jim nehoda. Francis i Henry současně propadli se povrchem sesedliny, boříce se do ní, a Leoncie byla pouze vteřinu za nimi, kteráž prolomivši se, jala se zapadati ještě hlouběji.

»Ke všem čertům!« zabručel Henry. »To jest v pravdě ďábelská krajina!«

Tato skoro šeptem pronášená slova zahlaholila k nim zpět ze všech blízkých skalisek a míst, nekonečně a písklavě se opakujíce.

Zpočátku nechápali plně, v jakém se ocitli nebezpečí. Seznali je teprve tehdy, když ve své snaze, vyprostiti se, shledali, že se zabořili tělem do nějaké díry a neustále zapadali hlouběji a hlouběji; tu teprve oba dva muži vycítili vážnost situace. Leoncie se neustále ještě usmívala této situaci, neboť se jí zdálo, že též ona v tom vězí až po krk.

»Pohyblivý písek,« zvolal Francis.

»Pohyblivý písek,« šeptala nazpět celá krajina a následující její šepot změnil se v táhlé šustění příšer, opětuje se a chechtaje kol dokola ve výsměšné mazlivosti.

»Jest to jako přesýpací hodiny, naplněné pohyblivým pískem,« potvrzoval Henry.

»Snad ten starý chlapík M utopil by se právě zde v tomto sypkém písku,« poznamenal Francis.

Příšerné šepotání se zase opakovalo a trvalo velmi dlouho, než zašlo.

V téže době zapadli již až do polovice těla a rukou a neustále a systematicky zapadali dále.

»Nuže, někdo z nás snad se vyškrabe ven živ,« prohodil Henry.

A, aniž uvažovali o volbě, oba mužové počali nadnášeti Leoncii vzhůru, přes to, že jejich úsilí a její váha tlačila je oba ještě rychleji dolů. Když Leoncie stanula volna a bez porušení oběma nohama na přilehlých ramenech obou těchto mužů, kteří ji milovali, Francis zvolal, při čemž celá krajina jeho slova posměšně opakovala:

»Leoncie, nyní vás vyhodime svými rameny do výše. Na slovo ‚teď!‘ snažte se jíti ku předu. Musíte se položiti celou délkou svého těla zcela a jemně na písek. Musíte se po něm trochu plaziti. Avšak nesmíte se ani chvíli zastaviti. Neopomeňte se stále pohybovati. Dbejte toho, abyste se zachytila svýma rukama a nohama co nejdříve pevné země. Ať se děje, co se děje, nezastavte se dříve, dokud nedostihnete pevné země. Jste připraven, Henry?«

Mezitím oba, ačkoli rychle zapadali, rozhoupali ji dozadu a vpřed, pokud vězeli ve volném prostoru, a při třetím rozkyvu na Francisovo »teď!« vyhodili Leoncii přes písek na břeh.

Uposlechla úplně jejich pokynů a pracujíc rukama a koleny, dostihla pevných skalisek na pokrajích písčiny.

»Nyní provaz!« zvolala na ně.

Avšak v tu dobu Francis byl již příliš hluboko, takže nebyl schopen odvaliti se sebe celou spoustu, která obklopovala jeho šíji a jednu ruku. Henry mu pomáhal, ale toto namáhání ponořovalo ho do téže hloubky; přes to podařilo se mu však hoditi jeden konec provazu Leoncii.

Ta zpočátku za něj tahala. Na to pospíšila si obtočiti konec provazce na vyčnívající kus skaliska a nechala Henryho tahati. Ale ani to nebylo nic platno. Tahání a snaha přitáhnouti provaz bylo tak slabé, že se zdálo, jakoby toto úsilí strhovalo jej ještě hlouběji. Pohyblivý písek hromadil se a valil na jeho záda. V tom Leoncie hlasitě vzkřikla, při čemž v zápětí přihrnula se na ně v pravdě Bedlamská ozvěna.

»Počkejte, přestaňte tahati! Mám nápad! Vynaložte všecku svou sílu k tomu, abyste nezapadli, a já se pokusím zachrániti vás tím, že podváži konec provazu pod vaše ramena.«

V nejbližším okamžiku připevnivši na konec provazu kus skaliska, zastavila se čtyři stopy nad písčinou, tam, kde zapustil kořeny ve spárech skaliska zakrnělý strom se silnými větvemi. Na to přehodila provaz okolo kmene jako u nějaké kotvy, jala se zvolna viklati kamenem a uvedla do pohybu závaží ve váze několika set kilogramů.

»Znamenitý nápad od dívky!« liboval si Francis Henrymu.

Oba dva mužové pochopili její plán, jehož výsledek závisel pouze na její schopnosti, jak rozloží váhu kamene a jak ho převáží přes okraj skály. Pět vzácných minut uplynulo, nežli se jí podařilo nalézti uschlou větev přirozené síly, která by jí posloužila za páčidlo. Opřevši se o balvan ze zadu a pracujíc s úplnou chladnokrevností, mezitím co její oba milenci stále hlouběji a hlouběji zapadali, převážila na konec se zdarem kámen přes okraj skaliny.

Jak tento kámen padal, napnul se rázem provaz a Henryho tělo při tom bezděčně se napnulo také. Pomalu byl tažen z pohyblivého písku, při čemž jeho postup byl doprovázen šustícím šelestem, jak písek s odporem ho pouštěl ze svého objetí. Avšak když se octl na povrchu písčiny, balvan se s ním svážil tak prudce, že ho rychle vlékl přes planinu přímo dolů, tak daleko, až se nakonec zarazil na pevné půdě pod ním.

Francisovi bylo viděti z pohyblivého písku již jen hlavu, ruce a vrcholky ramen, když k němu doletěl konec provazu. Když pak stanul také on vedle nich na terra firma⁵⁴ a když setřásl si z pěstí písek, z něhož vyvázl tak těsně před svou zkázou, spojil se s ostatními dvěma, a všichni se radostně rozesmáli. Při tom celé myriády duchů smály se vzadu za nimi a všechen vzduch kolem nich hýbal se šeptajícími nárazy, měně se v hlučný výsměch.

»Nemůžeme býti od toho vzdáleni milion mil,« pravil Henry, když trojlístek učinil zastávku u paty vysokého a příkrého kopce. »Je-li to ještě poněkud dále, pak naše cesta vede zcela přímo jen přes tuto horu a nebudeme-li ji moci slézti, neboť obejití její znamenalo by mnoho mil chůze, musíme uznati, že pramen oněch paprsků musí býti někde právě zde.«

»Avšak nemohl to býti nějaký muž v brejlích?« smála se Leoncie.

»Spíše se zdá, že je to nějaký přírodní zjev,« odvětil Francis. »Jsem ostřílen těmi přírodními zjevy, jako zde ten pohyblivý písek.«

Leoncie, která náhodou se podívala přímo na čelo skály, vzdálené nedaleko nich, náhle na ní utkvěla s pozorností a zvolala: »Hleďte!«

Zrak obou mužů sledoval její pohled a utkvěl na témž bodu. To, co spatřili, nebyl paprsek, nýbrž stálé tryskání bílého světla, které se lesklo a planulo jako slunce. Sledujíce podél paty hory, na niž se měli vydrápati, oba mužové zpozorovali podle husté vegetace, že zde nepracovaly ruce lidské již po mnoho let. Sotva dechu popadajíce od námahy, prorazili křovinami na otevřené místo, kdež jakási nikoliv stará řada skalních kamenů zarážela vzrůst rostlinstva.

Leoncie zatleskala rukama. Zde již nebylo třeba jejího upozornění. Třicet stop nad nimi přímo v čele skály tkvěly veliké oči. Oči byly jedno od druhého vzdáleny na celý sáh a jejich lesklý povrch zářil jakousi bílou látkou.

»Oči Chiiny,« zvolala.

Henry popadl se za hlavu v náhlém vzpamatování.

»Mám velké podezření! Mohu vám říci, z čeho jsou tyto oči utvořeny,« pravil pak. »Nikdy před tím jsem jich neviděl, ale slyšel jsem to od starých pamětníků. Jest to úskok nějakého starého Maya. Můj podíl na pokladu, Francisi, proti děravému centu, že dovedu říci, co se skrývá za tímto zářícím kamenem.«

»Platí,« zvolal Francis. »Ani šílený muž nemohl by provésti takové nemožnosti, jako je tato, obzvláště, je-li to otázkou násobilky. Jest možno sázeti miliony dolarů proti skutečnému mizernému centíku. Vsadil bych se, že dvakrát dvě jest pět, v naději, že se to může dokázati zázrakem. Jmenuj mi to. Co jest to jiného? Sázím se!«

»Ústřice,« usmál se Henry. »Skořápky z ústřic, či lépe řečeno skořápky z perlorodek. Ano, jest to perleť ze škeblí perlorodek, dovedně zcementovaná mosaika z perletě, tak že tvoří souvislou zářící plochu. Nuže, můžeš udělati zkoušku a přesvědčiti se o pravdě mého tvrzení – vylez jen nahoru a podívej se!«

Pod očima, vyčnívaje asi stopu vpřed a skláněje se dolů ku skalisku, byl do balvanu zasazen zvláštní kamenný výčnělek v podobě trojúhelníka. Celkem to vypadalo jako nějaký výčnělek z tváře této skaliny. Jeho kořen zasahoval asi jeden yard do mezery, která se nalézala mezi oběma očima. Hrubá, nerovná plocha tohoto obličeje a zvědavost, která se zmocnila Francise, zlákala ho k tomu, aby vylezl deset stop, které dělily základnu tohoto výčnělku. Avšak potom od tohoto místa lezení bylo snadnější. Bylo však na pováženou a nikterak nelákalo spadnouti s výše dvaceti pěti stop a zlomiti si při tom ruku nebo nohu uprostřed této holé plochy – a Leoncie, vzbudivši nevědomky žár ohně žárlivosti v očích Henryho, zvolala:

»Ó, buďte opatrný, Francisi!«

Když se ocitl na špičce trojúhelníku, Francis se podíval nejprve do jednoho a pak do druhého oka. Na to vytáhl svůj lovecký nůž a jal se dlabati a rýti do oka na pravé straně své ruky.

»Kdyby tak ten starý gentleman byl zde a viděl, jaké se dopouštíte svatokrádeže!« poznamenal Henry.

»Proražený centík jest váš!« zvolal Francis dolů a v touž chvíli shodil do rozevřené dlaně Henryovy úštipek, který uvolnil.

Byla to perleť, plochý kousek, uhlazený s neobyčejnou pečlivostí, aby současně s ostatními úlomky utvořil plochu oka.

»Kde jest kouř, tam musí býti oheň,« podotkl Henry. »Jistě si nevybrali Mayové tento bohem opuštěný balvan jen tak pro nic za nic a nevsadili tyto oči Chiiny do skály.«

»Hleďte, dopustili jsme se nedopatření, že jsme zanechali toho starého gentlemana s jeho posvátnými uzly dole,« dodal Francis. »Ty uzly by nám nyní řekly všechno, čeho potřebujeme věděti o tom, kam se nyní obrátiti.«

»Kde jsou oči, tam musí býti také nos,« zvolala Leoncie.

»Ano, zde jest!« ozval se Francis. »Nebesa! Vždyť to byl nos, na který jsem se vyšplhal. Jsme příliš blízko, takže ztrácíme perspektivu. Ze vzdálenosti několika set yardů vypadá to asi jako obrovský obličej.«

Leoncie pokročila vážně vpřed a rozhrnula sklánějící se spoustu listoví a větve nad jeskyní, kteréž byly ovívány patrně tropickými větry.

»Musí zde býti také ústa na místě, kde zpravidla bývají, a to zde pod nosem.«

Do třetice Henry a Francis vystoupili po příkré stěně a objevili malý otvor, jen tak velký, co by se protáhlo lidské tělo. Bylo zřejmo, že tento balvan z části zatarasoval cestu. Několik kamenů odvalených stranou dovolilo Francisovi, aby vsunul svoji hlavu a ramena dovnitř a podíval se dovnitř svítě si sirkou.

»Dejte si pozor na hady!« varovala ho Leoncie.

Francis propátral jeskyni a pak sděloval:

»Tohle není přirozená jeskyně. Jest to vysekáno ve skále a myslím, že o tom dobře soudím.« Tlumené jeho zaklení bylo znamením, že si asi spálil svoje prsty, když dohořívala sirka. A v nejbližší chvíli na to bylo slyšeti jeho hlas, z jehož výrazu bylo patrno jeho překvapení. »Nepotřebuji již ani jedné sirky. Jest zde jakási samostatná soustava osvětlení – odněkud z venčí – ano, jakéhosi tajuplného pravidelného osvětlení, takže jest zde úplné světlo. Tihle staří Mayové museli býti opravdovými chlapíky! Nemuseli bychom býti překvapeni, kdybychom zde nalezli zdviž, koupel se studenou a teplou vodou, americká kamna a švédského vrátného. – Dobrá, jest dosti dlouhá.«

Jeho tělo, ruce i nohy zmizely a pak jeho hlas silně zazněl:

»Pojďte sem za mnou! V této jeskyni jest hezky!«

»Nuže, nejste rádi, že jste mi dovolili, abych šla s vámi?« zašveholila Leoncie, když se spojila s oběma muži na rovné podlaze místnosti, vytesané do skály, kdež její oči zvyknuvše si rychle na tajuplné šedivé přítmí denního světla, rozhlížely se kolem s patrným překvapením. »Za prvé našla jsem vám oči a pak ústa. Kdybych nebyla šla s vámi, jak jste si silně přáli, byli byste touto dobou půl míle odtud, chodili byste kolem tohoto balvanu a chodili byste dále a dále od svojí stopy.«

»Ale to místo jest vystavěno jako skleník staré matky Hubbardové,« dodala v nejbližším okamžiku.

»Přirozeně,« pravil Henry. »Tohle zde jest pouze, předsíň. Mayové neschovávali poklady tak hloupě, jako to činili později conquistadorové. Chtěl bych se na to vsaditi právě nyní, že jsme zrovna tak daleko od hledání pokladu zde na tomto místě, jako bychom byli, kdybychom nemeškali zde, nýbrž v San Antoniu.«

Dvanáct nebo patnáct stop šířky a v neurčitelné výši cesta vedla je tam, kdež Henry usoudil, že jest čtyřicet kroků či lépe řečeno přes sto stop. Zde se chodba náhle zužovala a obracela v pravém úhlu na pravo a pak rovněž v pravém úhlu na levo, tvoříc záhyb do jiné prostorné síně.

Až dosud tajemné paprsky denního světla ukazovaly cestu jejich očím a Francis jda v čele, kráčel tak rychle, že Leoncie a Henry jdouce za ním jeden za druhým, ani mu nestačili. Leoncie kráčela v prostředku, Henry po její levici; šli již vedle sebe a dívali se dolů na dlouhou chodbu naplněnou lidmi dlouho již mrtvými, kteří se však dosud nerozpadli v prach.

»Mayové znali balsamování a munifikování mrtvol jako Egypťané,« pravil Henry, při čemž jeho hlas padal v šepot u přítomnosti tolika nepohřbených mrtvol, které zde stály vzpřímeny a dívaly se, jakoby byly dosud živy.

Všecky byly po evropsku oděny a všechny jevily se v obličejích jako nehybní Evropané. Všichni byli oděni jako za živa v kroj conquistadorů a anglických pirátů, zvetšelý léty. Dva z nich se spuštěným hledím byli oděni do zrezavělých brnění. Jejich meče a krátké dýky visely z nich, anebo je svíraly stuhlýma rukama a za jejich pasy byly zastrčeny hrubé pistole starodávného tvaru.

»Starý Maya měl pravdu,« zašeptal Francis. »Vyzdobili si toto tajné místo těmito posmrtnými ostatky a dali je sem do předsíně jako výstrahu pro vetřelce. – Řekni, zdali tento chlapík nevypadá čistě jako Ibeřan?«

»A tento zde vypadá jako nějaký muž z Devonshire, viděl-li jsem kdy nějakého,« zašeptal Henry dozadu. »Vsadím znovu děravý osmicent, že tenhle zde honíval v lese jeleny a upadl v královskou nemilost, před níž prchl do Ameriky na první lodici, aby unikl španělské moci!«

»Br-r-r!« otřásla se Leoncie, zírajíc na oba muže. »Tyhle posvátné předměty Mayů jsou jen samé mrtvoly a příšery! A jest to klasická pomsta na nich. Ti, kteří chtěli nyní vydrancovati tuto pokladnu, stali se jejími obhájci, kteří brání poklady s nehynoucí chladnokrevností!«

Ani si toho neuvědomujíce, jali se kráčeti ku předu. Oděné příšery starých mrtvých hrdinů je dlouhou dobu omamovaly. Henry stával se melodramatickým.

»Na tomto vzdáleném místě, k těmto účelům upraveném,« pravil, »kdysi jako při dobývání, jejich spolehlivé psí nosy vedly je za vůní pokladů. Ačkoli nemohli odejíti s nimi pryč, dobyli si jich bez boje. Klobouk dolů před vámi, pirátové a conquistadorové! Pozdravuji ve vás staré rytířské loupežníky, jichž nosy čichaly vůni zlata a statečně pro ni bojovaly.«

»Huh!« notoval mu Francis, pobízeje oba dva druhé, aby kráčeli třídou těchto starých dobrodruhů. »Měl by zde mezi nimi býti starý sir Henry, a to v čele tohoto procesí!«

Kráčeli zase asi čtyřicet kroků, když v tom cesta zatáčela se jako před tím; na skutečném konci dvojité řady mumií Henry zarazil své soudruhy na místě, na něž ukazoval, a pravil:

»Nemyslel bych na sira Henryho, avšak zde jest Alvárez Torrés.«

Pod španělskou helmicí, v rozpadlém středověkém španělském kroji, držíc ohromný španělský meč v hnědé a vyzáblé pěsti, stála zde mumie, jejíž plně zahnědlá tvář při všem na světě se jevila jako pravá snědá tvář Alváreza Torrésa. Leoncie se zarazila, ustoupila zpět a pokřižovala se, jakmile ho spatřila.

Francis přenechal ji Henryovi, postoupil do předu a ukazuje na jeho hlavu a rty, jakož i na čelo této mrtvoly, usmál se, nabývaje znovu odvahy:

»Přál bych si pouze, aby Alvarez Torrés byl tak mrtev, jako tento zde. Nemám o tom nejmenší pochyby, avšak kdyby Torrés sem sestoupil na místo něho, myslím, dříve, nežli by sem přišel, nalezl by zde konečnou pozemskou residenci jako člen stráže pokladů kmene Mayů.«

Leoncie přejela zasmušilou postavu pohledem a otřásla se. V tu chvíli pobočná cesta stávala se velmi tmavou a Henry, který se nyní ujal vedení, byl nucen rozškrtnout mnoho sirek.

»Haló« zvolal, když se zastavil na konci několika set kroků. »Podívejte se na toto dílo! Podívejte se, jak se leskne tento kámen!«

Ze předu linulo se šedivé světlo na cestu, takže nebylo třeba používati sirek. V polovičním výklenku bylo viděti zasazený kámen, který zarážel jim další cestu. Bylo patrno, že to byl kámen, kterého bylo používáno, aby zatarasil další cestu. Jeho přitesání bylo dokonalé, strany i hořejšek balvanu byly přesně uhlazeny a plně zapadal do stěny, do níž tvořil vchod.

»Vsadil bych se, že zde jest místo, kde skonal starý otec Mayův,« zvolal Francis. »On znal tajemství výklonu a páky, jež převracely kámen, neboť kámen dal se jistě pouze na jednom místě otočiti, jak seznáme. .«

»K ďasu!« přerušil ho Henry, ukazuje na podlahu před sebou, kde ležel kostlivec, jak dlouhý, tak široký. »Tohle jest vše, co z něho zbylo. Jest úplně čerstvý, aneb musel býti munifikován. Zdá se, že to byl poslední návštěvník těchto míst před námi.«

»Starý kněz nám přece vypravoval, že jeho otec odvedl sem muže z tierra caliente,« připomenula Leoncie Henryovi.

»Také,« dodal Francis, »řekl, že se ani jeden z nich nevrátil.«

Henry, který právě zakopl o lebku, zdvihl a prohlížel si ji, vyrazil ze sebe znovu výkřik a rozžehl sirku, aby ukázal ostatním, co objevil. Lebka měla na sobě nejenom stopy po ráně mečem nebo nožem, ale malý otvor vzadu byl svědkem, že tudy patrně vnikla do ni kule. Henry zatřepal lebkou a uvnitř bylo slyšeti zarachocení; zatřepal jí znovu a vypadla z ní sploštěná kulka. Francis jal se ji prohlížeti.

»Jest z jezdecké pistole,« usoudil nahlas. »Byla vystřelena se slabou, aneb silně seslabenou silou, neboť na místě, jako jest zde, muselo býti střeleno velmi z blízka a přímo na toto bílé místo a mrtvola padla přímo přes cestu. Ale jest to v pravdě neobyčejná lebka!«

Na pravo se otáčející chodba, do níž se obrátili zcela stranou, vedla k malé, avšak velmi silně osvětlené místnosti. Oknem, umístěným hodně vysoko a zamřížovaným příčnými mřížemi z kamene as stopu tlustými a as půl stopy širokými, pronikalo sem šedivé denní světlo. Podlaha této místnosti byla vykládána vybělenými lidskými kostmi. Prohlídka rozházených zde lebek přesvědčila je, že jsou to kosti Evropanů. Podél nich byly totiž rozházeny pušky, pistole a nože a tu a tam také dýky.

»Zdá se, že tito muži došli dosti daleko, snad přímo před pravou skrýš pokladu,« pravil Francis, »a podle toho, co zde vidíme, strhl se zde asi boj o jeho držení dříve, než naň vložili své ruce. Škoda, že zde s námi není starý kněz, aby viděl, co se stalo s jeho otcem.«

»Což pak nezůstal žádný z nich na živu, který by odtud vyšel s kořistí?« otázal se Henry.

Avšak v tom okamžiku, upřev svůj zrak na kosti, jak prohlížel si tuto místnost, Francis zpozoroval něco, co ho přimělo k poznámce:

»Bezpochyby ne. Podívejte se na drahokamy v těchto očích. Jsou to rubíny, aneb jsem rubínů dosud nikdy nespatřil.«

Sledovali jeho pohled směrem ke kamenné soše silné a málo svůdné ženy, kteráž svítila rudýma očima a otevřenými ústy. Její ústa byla tak široká, že tvořila z ostatního jejího obličeje karikaturu. Vedle ní, vytesána podobně z kamene a majíc více hrdinské rysy, stála ještě hrubší a ohavnější socha muže, jenž měl jedno ucho zcela pravidelné, avšak druhé groteskně veliké, asi podobně, jako ústa sochy ženské.

»Ta Chia musela býti velmi krásnou dámou, jen co je pravda!« zasmál se Henry. »Avšak kdo jest tento její přítel gentleman se sloním uchem a zelenýma očima?«

»Ptej se mně!« smál se Francis. »Ale to vím dobře: Tyto zelené oči sochy se sloníma ušima jsou největší drahokamy, které jsem kdy viděl a o kterých jsem kdy snil, Každý z nich je tak veliký, že má cenu hezkých pár karátů.⁵⁵ Ale zde ty klenoty nemají žádného účele.«

»Avšak párek topasů a dva rubíny, nehledě k jejich velikosti, nemohou přece tvořiti všechen poklad kmene Mayů?« namítal Henry. »My jsme zde asi teprve před pokladnicí, avšak nemáme k ní klíče…«

»Jejž starý Maya za pohyblivým pískem bezpochyby má ve svém posvátném střapci,« pravila Leoncie. »Vyjma těchto dvou soch a kostí, rozházených po podlaze, toto místo je úplně prázdné.«

Jak takto promluvila, přiblížila se ještě těsněji, aby si prohlédla sochu muže. Pitvorné ucho soustředilo k sobě její pozornost a ona, ukazujíc do něho, dodala: »Nevím, kde jest klíč, ale zde jest pro něho klíční dirka.«

Zcela správně; sloní ucho, na místo aby mělo otvor, jaký by tak veliké ucho mělo míti, bylo úplně ucpáno až na malý otvor, který se poněkud podobal klíční dírce. Obcházeli marně místností, tápajíce po stěnách i podlaze a hledajíce nějaký chytře schovaný východ nebo nepředvídaný otvor, který by je uvedl na místo pokladu.

»Kosti mužů z tierra caliente, dvě sochy, dva drahokamy nesmírné velikosti, k tomu dva rubíny a my, to jest vše, co obsahuje toto místo,« sečítal Francis. »Jedině dvojí nám zbývá, co bychom mohli učiniti: vrátiti se sem a přivésti sem Ricarda s mezky, jakož i rozbíti zde tábor; a dále sebrati našeho starého gentlemana s jeho posvátnými uzly a přivésti ho sem.«

»Počkejte zde s Leoncii, já se vrátím a přivedu je sem!« zvolal Henry, načež se propletl dlouhými chodbami a uličkami plnými zpříma stojících mrtvol a dosáhl opět slunečního světla a nebeské báně na vnější straně skaliska.

Vzadu za pohyblivým pískem klečel peon a jeho otec uprostřed kruhu, který velmi pečlivě starý muž vykreslil svým ukazováčkem. Místní déšť s větrem hnal se nad nimi a ačkoliv se peon třásl, starý muž se modlil, zapomínaje na to, co se dálo s jeho tělem za větru a deště. Příčina, pro kterou se peon chvěl a třásl, byla, že zpozoroval dvě věci, kterých si jeho otec nevšiml. První bylo, že spatřil Alváreza Torrésa a José Manchena, jak se opatrně plíží směrem od křovin k písčině. Hned na to spatřil zázrak. Tento zázrak spočíval v tom, že se oba plazili zvolna přes písčinu a nezpůsobili ani nejmenšího hřmotu při svém postupování. Když zmizeli v předu, dotkl se pátravě svým prstem písku a hle, nevzbudil ani nejmenšího příšerného šustotu. Vstrčil pak svůj prst do písku, avšak zase všecko bylo stichlé, a to i tehdy, když udeřil do písku plochou své dlaně. Ustupující vlna tohoto nárazu učinila písek němým.

Zatřásl proto svým otcem a vyrušil ho z modliteb, ohlašuje mu:

»Písek již déle nedělá rámus. Je zrovna tak tichý jako vážný. Spatřil jsem nepřítele bohatého Gringa, jak kráčel přes písek beze všeho hluku. Tenhle Alvarez Torrés není bez hříchu, avšak přes to písek nehřmotil. Písek zůstal mrtev. Hlas písku umlkl. Kudy mohli kráčeti hříšníci, tudy můžeme jíti také vy i já, můj starý otče!«

Uvnitř kruhu starý May a třesoucím se prstem kreslil dále kabalistické značky a písek se za ním naprosto nesesypával. Na vnější straně kruhu dálo se totéž; příčina všeho byla v tom, že písek se stal vlhkým. Důvod, proč písek byl zvučným, byl tedy ten, že musel býti předem úplně vyschlým slunečními paprsky. Stařec probíral se znovu uzly svatého střapce.

»Uzly praví,« sděloval synovi, »že možno nyní bezpečně postupovati vpřed, když písek již nemluví. Až dosud poslouchal jsem všech příkazů střapce a právě proto, že jsme poslechli všech jeho rozkazů, dovoluje nám nyní, abychom kráčeli vpřed!«

A tak postupovali dále, až krátce před pohyblivým pískem narazili na Torrésa a Manchena, kterážto krásná dvojice plazila se po straně písčiny, sledujíc kněze a jeho syna, až půjdou podél nich, a pak dali se vzadu za nimi za jejich stopou.

Mezitím Henry, ubíraje se kratší cestou, nevšiml si obou dvojic těchto mužů.

»Ano, bylo to neštěstí a slabost s mojí strany, že jsem zůstal v Panamě,« pravil Francis k Leoncii, když se posadili bok po boku na balvan u vnější strany vchodu do jeskyně, čekajíce na návrat Henryho.

»Jest to snad New-Yorkská bursa, na kterou tolik myslíte?« škádlila Leoncie koketně Francise. Avšak tato slova byla pouze z části koketností; větší díl toho bylo jakési mimovolně bránění se čemusi. Bylať zneklidněna tim, že se zde octla o samotě s tímto mužem, kteréhož milovala tak šíleně a horečně.

Francis stával se netrpělivým.

»Já vždycky mluvím zpříma, Leoncie! Já vždycky řeknu to, co si myslím, co nejpříměji a nejkratšeji…«

»Čímž se lišíte od nás Španělů,« přerušila ho, »kteří musí ozdobovati a odívati nejjednodušší myšlenky všemi okrasami řeči.«

»V tom jste na omylu, Leoncie, co právě vám chci říci. Já mluvím přímou řečí a vše, co řeknu, jest pravda, jak se sluší na muže. Vy se pletete stále v řeči a poletujete v ní jako motýl – což, připouštím, jest způsob žen, jenž se dá u nich očekávati. Nicméně není to správné… vůči mně. Já chci s vámi promluviti přímo o své lásce a vy tomu dobře rozumíte. Vy však nemluvíte o své lásce. Vy jen couváte a pletete mne tak, že vám nerozumím. Ostatně vím dobře, že vy mne pokládáte za své neštěstí. Víte dobře, že vás miluji. Řekl jsem vám to přímo! Avšak já? – Což vím já o vašem citu ke mně?«

Klopíc oči a červenajíc se v obličeji, seděla Leoncie tiše, neschopna odpovědi.

»Tak vidíte!« naléhal na ni. »Neodpovídáte mi. Připadáte mi mnohem vřelejší, krásnější a toužebnější nežli kdy jindy, zkrátka, mnohem svůdnější. Ale přes to mě klamete a neříkáte mi ničeho o své lásce a o záměrech svého srdce. Jest to snad proto, že jste ženou? Anebo že jste Španělkou?«

Cítila, že jest hluboce dojata. Avšak rázem se vzpamatovavši a chladnokrevně se ovládajíc, pozdvihla své oči a podívala se pevně do jeho zraku, načež stejně pevně zvolala:

»Mohla bych býti Anglosaskou, Angličankou, Američankou, anebo pojmenujte si to jakkoliv, ale vězte, že bych se dívala zrovna tak přímo do očí všemu a stejně tak přímo bych mluvila.« Zamlčela se a chladnokrevně zápasila sama s sebou, načež chladně dodala: »Vy si stěžujete na to, že vám neodpovídám, ani zda vás miluji, ani zda nikoliv, ačkoliv jste mi řekl, že mne máte rád. Já vás o tom hned ujistím pro vždy a také nyní: Miluji vás…« Odstrčila rychle jeho ruce od sebe.

»Počkejte,« poroučela mu. »Kdo jest nyní ženou? A kdo Španělem? Ještě jsem nedomluvila! Miluji vás! Jsem hrda na to, že vás miluji. Ale nyní vám řeknu ještě více. Ptal jste se mne po lásce a po mých záměrech. Odpověděla jsem vám však pouze na jednu část otázky: nyní však vám odpovím také na druhou část: Mám v úmyslu provdati se za Henryho.«

Tato anglosaská přímost připravila Francise téměř o dech.

»Nebesa, proč?« bylo vše, co mohl říci.

»Protože Henryho miluji,« odvětila, dívajíc se mu neohroženě do očí.

»A to vy… to říkáte, že milujete mne?« zasténal.

»Ano, miluji vás velice. Miluji vás oba. Jsem dobrá žena a konečně mohu to vždy o sobě říci. Stále si to o sobě myslím, ačkoliv můj rozum mi praví, že nemohu milovati dva muže současně a při tom býti dobrou ženou. Já si však tím nelámu hlavu. Jsem-li špatná, jsem jí já, a nedovedu sama sobě pomoci, neboť jsem takovou, jakou jsem se zrodila.«

Odmlčela se a čekala, avšak její milenec byl stále beze slova.

»Nuže, kdo jest nyní Anglosasem?« zeptala se s lehkým úsměvem, polo z rozmaru, polo potěšena tím, že Francis zůstal po jejích slovech jako němý a ohromen. »Vyznala jsem vám, aniž vás tím klamu, aniž vám lichotím, přímo svou lásku a své všecky záměry.«

»Avšak to nemůžete udělati!« protestoval zuřivě. »Vy nemůžete milovati mne a zároveň se provdati za Henryho!«

»Snad jste mi dobře neporozuměl,« odvětila vážným hlasem. »Zamýšlím provdati se za Henryho. Avšak miluji vás. Miluji ovšem též Henryho. Oba dva si však nemohu vzíti za manžela. Zákon toho nedovoluje. Proto mohu si vzíti za muže pouze jednoho z vás. Jest mým úmyslem, že tímto jedním bude Henry.«

»Proč tedy, proč,« otázal se, »jste mne přesvědčovala, abych v tomto bludu setrval?«

»Protože jsem vás milovala. Vždyť jsem vám to už mnohdy řekla.«

»Setrváte-li při této zásadě, sešílím!« vzkřikl.

»Cítila jsem sama častokráte, že jsem blízka sešílení,« ujišťovala ho. »Myslíte-li, že je to příjemné pro mne, dělati si žerty z Anglosasů, jste velice na omylu. Ani žádný Anglosas, ani vy, kteréhož miluji tak upřímně, nemůže mnou opovrhovati proto, že před ním skrývám stydlivě tajemství citů svého života. Myslím však, že se musím méně styděti, když vám to říkám právě teď, při tomto setkání. Kdybych byla Anglosaskou, učinila bych ještě více. Jsem však Španělkou, ženou a kromě toho z rodu Solanova, přes to učiním totéž jako Anglosaská, a jsem hrdá Špauělka a žena – španělská žena z rodu Solanů.«

»Avšak nechci mluviti na piano,« dodala s chladnými úsměvem ve chvíli ticha, které nastalo.

Právě když byla u konce se svou řečí, vykřikla a pak oba naslouchali praskotu a šustotu v křovinách dole, neboť jim to připadalo, jakoby slyšeli lidské kroky.

»Poslyšte,« zašeptala náhle, kladouc prudce ruku na jeho rameno, jakoby na dotvrzení toho, co právě řekla. »Na konec se přece stanu Anglosaskou a jsem jí právě v té době, kdy vám toto říkám. Právě proto vám to sděluji. Později a pro vždy zůstanu ješitnou, divokou, sženštilou Španělkou, jak jste mi to kdysi řekl při kritice mé osoby. Poslyšte! Miluji Henryho, to je pravda, velká pravda! Ale vás miluji více, mnohem více! Avšak provdám se za Henryho… protože ho miluji a jsem s ním zasnoubena. Přes to však budu vás míti vždy mnohem více ráda.«

Dříve než mohl protestovati, vynořili se z podrostu těsně vedle nich starý kněz Mayů se svým synem peonem. Sotvaže zpozorovali jejich přítomnost, vrhl se stařec na kolena, volaje španělsky:

»Po prvé moje oči setkaly se s očima Chiinýma.«

Na to se počal probírati uzly posvátného střapce a jal se modliti v mayské řeči, kteráž plynula – pokud jí mohli porozuměti, v těchto slovech:

»Ó nesmrtelná Chio, velká manželko Božského Uzatzla, který stvořil všechen svět z ničeho! Ó, nesmrtelná manželko Plzatzlova, matko každého zrna, bohyně lásky a plodného semene, bohyně deště a oplodňujících slunečních paprsků, živitelko všech zrn, kořenů a plodů, udržujících pokolení lidské! Ó, slavná Chio, jejíž ústa neustále poroučejí uchu Hzatzlovu: já, tvůj ponížený kněz, vznáším k tobě svou modlitbu buď dobrotivá ke mně a shovívavá! Vypusť ze svých úst zlatý klíč, který by otevřel ucho Hzatzlovo! Dovol svému věrnému sluhovi, aby získal Hzatzlův poklad – nikoliv pro sebe, ó, božstvo, ale pro svého syna, kterého zachránil Gringo! Tvým dětem Mayů m není třeba tvých pokladů. Já jsem tvůj poslední kněz. Dovol mi, abych úplně porozuměl tobě a tvému velkému manželu, jehož jméno vyslovuji pouze maje čelo skloněno dolů. Ó, Chio, vyslyš mne, ó, vyslyš mne! Moje hlava sklání se zde před sebou, zde v tomto kamení!«

Po celých pět minut starý Maya ležel natažen, chvěje se a svíjeje jako v padoucnici, mezi tím co Leoncie a Francis dívali se zvědavě na něho, napolo uchváceni neobyčejnou vznešeností tohoto starého muže prosebníka, přes to, že jim toto vše bylo nesrozumitelno.

Nečekaje na Henryho, Francis vnikl po druhé do jeskyně. Maje po boku Leoncii, pokládal se jaksi za průvodce, když ukazoval starému knězi ona místa smrti. Kněz při tom neustále četl v uzlech a mumlaje kráčel za ním, kdežto peon byl ponechán jako stráž venku. V chodbě s mumiemi kněz v úctě se zastavil – ne tak k vůli mumiím, nýbrž z rozkazu posvátného střapce.

»Jest to zde právě tak napsáno,« oznamoval, vytahuje jeden význačný provazec s uzly. »Tito mužové zde byli zlí a lupiči. Jejich osudem a mukou jest, aby neustále čekali v předsíni vnitřní síně, kdež jest skryto tajemství Mayů.«

Francis hnal ho dále přes množství kostí až k mrtvole jeho otce, která ležela před ním a uvedl ho až do vnitřní síně, kdež tento první ze všech vrhl se před obě sochy a jal se dlouho a vážně modliti. Potom jal se opět hrabati v určitých provazcích a to velmi pečlivě. Na to prohlásil nejdříve v mayské řeči a když Francis dal na jevo, že tomu nerozumí, opakoval to hned v lámané španělštině:

»Z úst Chiy do ucha Hzatzlova. – Tak je to zde napsáno.

Francis poslouchal tomuto tajnému výroku, podíval se do temné dutiny Chiiných úst, vrazil ostří svého loveckého nože do klíčové dírky ohromného ucha boha, pak oklepal kámen čepelem svého nože a prohlásil, že socha je dutá. Poté odešel za sochu bohyně Chiy a oklepal též ji, aby se přesvědčil, zda i tato je dutá; ale v tu chvíli zabručel starý May:

»Nohy Chiiny spočívají na ničem.«

Francis počal býti uchvacován myšlenkou, že tento starý muž opravdu čte správně proroctví ze svých uzlů.

»Její nohy jsou sice veliké,« smála se Leoncie, »ale spočívají na skalním podkladě, nikoliv na ničem.«

Francis vstrčil opět rukou do ženského božstva a shledal, že se socha dosti snadno pohybuje. I uchopiv ji oběma rukama, počal ji strkati do předu, takže postupovala rychle vpřed s rachotem a skřípotem.

»Silný a neochvějný muž přinutí Chiu, že se dá v pochod,« četl kněz. »Ale nejbližší tři uzle praví: „Měj se na pozoru! Měj se na pozoru! Měj se na pozoru!“«

»Dobrá, já si přeji, aby tato ‚nicotnosť, aťsi je jakákoliv, mně neuškodila,« usmál se Francis sám pro sebe, ustupuje od sochy, kterou odstrčil asi na jeden yard z původní její polohy.

»Zde, stará lady, chvíli postůj, nebo se posaď na zem, dopustí-li toho tvoje nohy! Beztoho jsi stála bez užitku po tolik staletí!«

Výkřik Leonciin svedl jeho pohled na část podlahy, kterou právě opustila ohromná noha Chiina. Stoupaje napřed od odstrčené bohyně, byl by právě spadl do skalní propasti, kterou zakrývala dosud její ohromná noha. Byla to kulatá díra s průměrem celého yardu.

Marně prozkoumával její hlubinu, házeje do propasti hořící sirky. Ty tam padaly hoříce chvíli, ale nedosáhnuvše dna, stále klesaly, dokud neshasly průvanem způsobeným svým vlastním letem.

»Vypadá to skutečně jako nekonečné nic beze dna,« dodal, házeje tam malý úlomek kamenu.

Několik vteřin poslouchali, nežli uslyšeli jeho šramot.

»To ještě nemusí býti u dna,« prohodila Leoncie. »Může to býti od toho, že se kámen odrazil o nějaký výstupek po straně, aneb že se na něm zarazil.«

»Dobrá, tohle zde rozhodne onu záhadu,« zvolal Francis, shýbaje se pro starou mušketu mezi kostmi na podlaze a chystaje se vhoditi ji dolů.

Ale stařec ho zarazil:

»Další poselství posvátných uzlů jest toto: „Kdo poskvrní ‚nicotu‘ pod nohami Chiinými, zemře rychlou a strašnou smrtí.“«

»Jsem dalek toho, abych rušil tuto prázdnotu,« ušklíbl se Francis, odhazuje mušketu stranou. »Ale co budeme dělati nyní, starče Mayský? – Z úst Chiiných a z ucha Hzatzlova to zní jasně – avšak jak a co? Prober posvátné uzly svými prsty, starče, a najdi nám odpověď na ta slova: jak a co?«

Pro syna kněze, peona s neustále se chvějícími koleny, uhodila poslední hodina. Zcela neočekávaně spatřil toho dne naposledy východ slunce. Bez ohledu na to, co se stalo toho dne, bez ohledu na to, že slepé úsilí mohlo ho zachrániti, tento den byl pro něho posledním. Neboť i kdyby byl setrval na své stráži u vchodu do jeskyně, byl by býval zabit od Torrésa a Manchena, kteří přišli za ním těsně v jeho stopách.

Ale na místo, aby tam zůstal, usmyslil si peon ve své opatrné, bázlivé duši, že propátrá okolí, nejsou-li zde snad nějací nepřátelé. Avšak tím ztratil možnost zemříti na denním světle pod oblohou. Cesta ručiček jeho hodin života byla nezměnitelná a konec jemu určený nestal se tím ani bližším ani vzdálenějším.

Mezitím, co pátral kolem, Alvarez Torrés a José Mancheno přibyli před ústí jeskyně. Ohromné Chiiny oči z perletě na stěně skaliska byly příliš pro pověrčivého Caroa.

»Vejdi dovnitř,« pravil k Torrésovi. »Já počkám zde a zůstanu na stráži.«

A Torrés s udatností krve svých starých předků, kteří před staletími neohroženě tudy kráčeli vstříc smrti ulicí mumií, vstoupil do jeskyně Mayů zrovna tak odvážně, jako to učinili kdysi jeho předkové.

A v tom okamžiku, kdy Torrés zmizel z dohledu. José Mancheno, neohrožený, zrádný vrah každého živoucího a dýchajícího člověka, avšak při tom strašně bázlivý před neviditelným světem a před každým nevysvětlitelným zjevem, zapomněl zůstati na stráži a toulal se a kradl odtud pryč do křovin. V touž chvíli peon, vraceje se upokojen ze svých výzvědů a zvědav seznati tajemství Mayů, o němž slyšel z úst svého otce a posvátného starce, a nenašed nikoho u vchodu do jeskyně, vešel do úžiny těsně v patách za Torrésem.

Tento poslední blížil se tiše a opatrně ku předu, neboť se bál, aby se neprozradil svou přítomností, jakmile se ocitl uvnitř. Kromě toho jeho postup byl stále zdržován pohledem na staré mrtvoly v chodbě mumií. Prohlížel si zvědavě tyto muže, jejichž historii dávno znal a do níž nyní vstoupil v předsíni stánku mayských bohů. Zejména byl zvědav při pohledu na mumii na konci této řady. Podoba její s ním byla příliš nápadná, než aby si toho nepovšiml, i nemohl učiniti ničeho jiného, nežli v úžasu dívati se přímo do očí svému velkému předku.

Jak se na něho neustále díval a prohlížel si ho, byl náhle varován blížícími se kroky, i podíval se dozadu po místě, kde by se mohl skrýti. Jízlivá radost jím projela. Sebrav helmici s hlavy svého starého předka, posadil si ji na svou vlastní hlavu. Podobně se oděl v řásnatý roztrhaný plášť, který mu úplně padl a opásal se ohromným mečem; chtěl se také obouti do jeho vysokých bot, ale ty se ihned rozpadly, jakmile do nich vstrčil nohy. Na to velmi pozorně odstrčil nahou mumii do tmavého stínu za svoje záda a za ostatní mumie. Pak postaviv se na konec celé řady a maje ruku na jilci meče, zaujal totéž postavení, jako shlédl u mumie.

Pouze oči se mu hýbaly, jak pozoroval zvolna se k němu přibližujícího peona, který se strachem plížil se podél třídy vztyčených mrtvých těl. Jakmile shlédl Torrésa, rázem se zarazil a s očima široce hrůzou rozevřenýma jal se šeptati modlitby Mayů. Torrés, proti němuž peon stál čelem, mohl ho pouze slyšeti, maje oči zavřeny a čekaje. Když zaslechl, že se peon probral ze své strnulosti, podíval se a uzřel, jak se peon plíží, jakoby přitahován, k úzkému pobočnému rohu cestou, kterou musel k němu přijíti blíže. Torrés seznal, že teď jest pro něho vhodný okamžik, i mávl mečem prudce k ráně, která měla rozpoltiti peonovu hlavu ve dví.

Ačkoliv to byl den a právě nyní i hodina pro poslední chvíli života peonova, přece neodbila dosud pro něho poslední vteřina. Nikoliv, zde na této průchodící cestě smrti nebylo mu určeno, aby skonal pod rukou Torrésovou. Neboť Torrés zdvihl svou ruku pozdě a nechal dopadnouti ostří meče příliš pomalu na podlahu, mezitím co peon procházel podél jeho lokte.

Poslednější setkal se nyní se svým otcem, s Leoncii a s Francisem a to právě ve chvíli, kdy Francis se tázal na cosi kněze, kterýž se opět jal probírati uzly; snažil se od něho podrobně dozvěděti, jak a čím by se mělo otevříti ucho Hzatzlovo.

»Vlož svou ruku do úst Chiiných a vytáhneš z nich klíč,« poroučel stařec svému synovi, chvějícímu se bázní, který uposlechl jenom s kyselým obličejem.

»Ona vás nekousne – jest to jen kámen,« usmál se Francis, pronášeje tato slova ve španělštině.

»Bohové Mayů nejsou nikdy z kamene,« opravoval ho starý muž. »Oni se pouze zdají býti z kamene, avšak jsou živi, neustále živi pod kamenem i skrze kámen a v kameni stále žije a působí jejich věčná vůle.«

Leoncie ustoupila poněkud od něho a přimknula se úžeji k Francisovi, vloživši svoji ruku do jeho rámě, jakoby u něho hledala ochrany.

»Připadá mi, že se teď právě stane cosi strašného,« zašeptala. »Nejsem příliš ráda na tomto místě v srdci horstva mezi těmito starodávnými mrtvolami a předměty. Miluji modro nebes a vláhu slunečních paprsků, jakož i široce se vlnící vodu. Něco strašného se jistě nyní přihodí. Jsem si jista, že se stane právě teď něco strašného.«

Mezitím co Francis ji upokojoval, poslední vteřiny poslední minuty pro peona už odbíjely. A když sebrav všechnu svoji odvahu, vstrčil ruku do úst bohyně, poslední vteřina odbila na zvonu jeho života. S výkřikem hrůzy vytrhl odtamtud ruku a podíval se zděšeně na ranku, z níž vyrazil jemný pramének krve přímo pod tepnou. Chvějící se hlava hada vyrazila ven jako zjevení, s rozeklaným jazykem, a ihned se zatáhla zpět, zmizevši rázem v temnotě bohyniných úst.

»Zmije,« zaúpěla Leoncie, poznávajíc tohoto plaze.

Také peon, poznávaje rovněž zmiji a věda, že mu nastává jistá smrt, strhl se zpět v hrůze, vrazil přímo do otvoru a zmizel v »nicotnost« prostoru, který Chia střehla svou nohou tolik staletí.

Po celou minutu nikdo nepronesl ani slova; až teprve starý kněz zvolal: »Rozhněval jsem Chiu a ona za to zabila mého syna.«

»Nesmysl!« prohodil Francis k Leoncii. »Celá věc jest zcela přirozená a vysvětlitelná. Co může býti přirozenějšího, nežli to, že zmije zvolila si otvor ve skále za své doupě? Tak to dělají všichni hadi. Co jest přirozenějšího, nežli že onen muž, uštknut zmijí, chtěl ustoupiti vzad? A co jest přirozenějšího, že za ním byla díra, do které spadl?«

»Tohle právě jest nejpřirozenější,« zvolala Leoncie, ukazujíc na pramen křišťálové vody, který vyrazil přes okraj propasti a tryskal do vzduchu jako nějakv gejzír. »Kněz mluví pravdu! Tímto kamenem vykonávají bohové svoji stálou vůli. On nás varoval. Zvěděl to po přečtení uzlů tohoto posvátného střapce.«

»Třesky, plesky!« zahučel znova Francis. »Nikoliv vůle bohů, ale vůle starých kněží kmene Mayů vynalezla tyto bohy, jakož i jejich prazvláštní nápady. Někde dole v této jámě tělo peonovo narazilo a odstrčilo kámen, který tajil pod sebou proud pramene. A my myslíme, že to udělal nějaký podzemní vodní bůh tohoto horstva. Jest to pouhá voda. Bohyně s tak ohromnými ústy, jako je tato, nemohla nikdy existovati, leda v příšerné obrazotvornosti lidí. Krása a božství jsou jedno. Pravá a reelní bohyně je vždycky krásná. Pouze lidé tvoří bídné obludy, protože závidí kráse.«

Proud vody byl tak mocný, že jim za chvíli dosahoval ke kotníkům.

»To všechno jest hezké,« pravil Francis. »Pozoroval jsem celou cestu, počínaje od vchodu, která přesně a plánovitě se skláněla k podlaze místností a chodeb. Ti staří Mayové byli inženýry a dovedli pouhým okem vystavěti odvodňovací systém. Podívejte se, jak voda se hrne pryč chodbou. – Nuže, starče, čti ve svých uzlech, kde vězí poklad?«

»Kde jest můj syn?« jal se tázati stařec v plačtivých a zoufalých tónech. »Chia zabila mého jediného syna! K vůli jeho matce porušil jsem zákon Mayů a smísil jsem čistou mayskou krev s krví černošskou ženy z tierra caliente. Protože jsem zhřešil k vůli němu, kterýž se z tohoto poměru zrodil, jest mi třikráte drahým. Co jest mi do pokladu? Můj syn jest mrtev! Pomsta bohů Mayů obrátila se proti mně.«

Bublajíc a crčíc, jakož i vyrážejíc vodotryskem do vzduchu, což bylo způsobeno jakýmsi vnitřním tlakem, voda tryskala výše nežli před tím do prostoru. Leoncie byla první, která zpozorovala rostoucí hladinu vody na podlaze místnosti.

»Dosahuje až do poloviny mých kolen,« upozorňovala Francise.

»Ale doba kvapí,« přisvědčoval jí, počínaje chápati situaci. »Odvodnění snad bylo výtečně zamýšleno. Avšak spousta kamenů a zatarasení vchodu jeskyně zřejmě zastavilo zamýšlenou cestu vody. Na ostatních chodbách, až se voda rozleje, bude asi hlouběji, nežli zde. Avšak zde se všech stran vzrůstá proud v pravou povodeň. A tato cesta tudy jest jedinou, abychom se odtud dostali ven. Pojďme!«

Strhuje Leoncii, aby kráčela napřed na místo záchrany, uchopil ke všemu netečného kněze za ruku a táhl ho za sebou. Při vchodu do pobočné chodby voda šuměla jim již nad kolena. Měli již na čase, když se vynořili v místnosti mumií.

Když se octli z dosahu vody, srážejíc se s Leonciiným ohromeným pohledem, vyrostla z nenadání hlava s přilbicí a objevilo se tělo mumie, oděné ve starodávný plášť. Ale nejen toto tělo ji ohromilo, nýbrž také ostatní mumie se zdvihaly, padaly a byly unášeny proudící vodou. Ale tato mumie jediná se pohybovala a hlučně funěla, při čemž očima plnýma života utkvěla na jejím zraku.

Bylo to příliš mnoho pro obyčejné lidské stvoření – tělo, staré čtyři staletí, mělo podruhé zahynouti a to utopením. Leoncie vzkřikla, skočila v před a prchala cestou, kudy sem přišla, mezitím co Francis, brodě se stejnou cestou, podobně strnul a vzpamatovav se, pustil ji za sebe a vytáhl svoji automatickou pistoli. Avšak mumie, nalezši pod nohami v prudkém proudu vody pevnou půdy, vzkřikla:

»Nestřílejte! To jsem já – Torrés! Přišel jsem sem právě od vchodu. Něco se tam stalo. Cesta je zatarasena. Voda stojí tam výše nežli moje hlava a jest kromě toho výše, nežli vchod; balvany zatarasily přístup do jeskyně.«

»A vaše cesta jest zatarasena také v tomto směru,« odvětil klidně Francis, míře na něho revolverem.

»Nyní není doba ke sporům,« odvětil Torrés. »Musímc si všichni zachrániti svoje životy a teprve potom, budeme-li chtíti se hádati, nuže, pak teprve se pusťme do sporu.«

Francis váhal.

»Co se stalo s Leoncii?« otázal se náhle Torrés. »Viděl jsem ji, jak prchá nazpět. Není snad v nebezpečí?«

Nechav Torrése na živu a táhna za sebou starce, Francis dal se cestou nazpět do místnosti soch, následován Torrésem. Zde Leoncie, spatřivši ho, vzkřikla opět hrůzou.

»To jest pouze Torrés,« upokojoval ji Francis. »I mne samotného poděsil jako pekelné zjevení, když jsem ho poprvé uzřel. Ale jest to Torrés s tělem a duší. Bude krváceti, jakmile do něho vrazím nůž. Pojď starče! Nepřejeme si zde utonouti jako krysy v pasti! Toto není vším tajemstvím Mayů. Čti, co dále povídá řeč uzlů a zeptej se jich, jak vyjdeme ven.«

»Cesta není ven, ale dovnitř,« zasténal kněz.

»A my nemáme obzvláště tak daleko sem nežli ven. Ale jak můžeme jíti dovnitř?«

»Z úst Chiiných do ucha Hzatzlova,« zněla odpověď.

Francis byl náhle uchvácen podivnou a strašlivou myšlenkou.

»Torrési!« pravil, »zde někde v ústech této kamenné lady jest ukryt klíč. Vy jste u ní nejblíže: vstrčte jí ruku do úst a vyndejte klíč ven!«

Leoncie otřásla se v hrůze, když vytušila Francisovou pomstu. Torrés toho nezpozoroval a vesele přikročil k bohyni, pravě: »Velmi rád jsem k službám.«

Ale v tu chvíli Francisův cit se vzpamatoval.

»Zadržte!« poručil krátce a přistoupil sám po bok bohyně.

Torrés, z počátku zíraje na něho zmateně, spatřil, čemu unikl. Francis totiž několikráte vystřelil do kamenných úst, přes to, že kněz napomínal slovy: »To jest svatokrádež!« Nato, ovinuv si svůj plášť kol ramene a ruky, vnikl do úst a vytáhl odtud zraněného hada za tělo. Prudkým mávnutím do vzduchu rozbil hlavu zmije o kamenný bok bohyně. Zabaliv si opět ruku a celé rameno z opatrnosti, aby uvnitř snad nebyl ještě jeden had, Francis vsunul ruku opět do úst a vytáhl rychle odtud kus zpracovaného zlata podoby klíče a velikosti dírky v uchu Hzatzlově. Stařec ukázal na ucho a Francis ihned tam vstrčil klíč.

»Jako když se hodí niklový peníz do automatu,« připomenul, když klíč zmizel jeho zraku. »Co se nyní asi stane? Dávejte pozor, snad voda náhle zmizí!«

Avšak mocný proud pokračoval v nezmenšené prudkosti chrliti z propasti. S výkřikem ukazoval však Torrés na stěnu, na zjevně souvislou její část, která se počínala zvolna pohybovati.

»Cesta ven!« zvolal Torrés.

»Dovnitř, jak řekl stařec,« opravoval ho Francis. »Dobrá, vnikněmež dovnitř!«

Všichni ‚tam vstoupili a octli se v úzké chodbičce, když v tom starý Maya s výkřikem »Můj syn!« se obrátil a hnal se zpět.

Část stěny však se opět otočila na původní místo a starý kněz musel se zvolna uhýbati podle toho, jak stěna zapadala. Za chvíli na to octl se kámen úplně ve své původní poloze. Tak přesně to bylo vymyšleno a vyměřeno, že kámen bezprostředně sklapl před proudem vody, který se sem již hrnul z jeskyně soch.

Na vnější straně kromě malé říčky vody, která vytékala z paty skaliska, nebylo ani známky o tom, co se odehrávalo uvnitř hory. Henry a Ricardo, když sem přišli, zpozorovali pramen a Henry prohodil:

»Tohle je cosi nového. Když jsem toto místo opouštěl, tohoto pramene vody zde nebylo.«

O minutu později pravil, pohlížeje na čerstvý balvan skály: »Zde byl vchod do jeskyně. Nyní není zde tohoto vchodu. Jsem zvědav, co se stalo s ostatními.

Jako odpověď z vnitra skály vyplynulo tělo muže vynořivši se s proudem šumící vody. Henry a Ricardo vytáhli je ven a vynesli na světlo. Poznav, že jest to kněz, Henry položil ho tváří dolů, počal ho tříti a zacházel s ním, jako „když se poskytuje první pomoc utopenému.

Ani ne za deset minut počal stařec dávati na jevo známky života a za nových deset minut otevřel oči a podíval se divoce kolem.

»Kde jsou?« otázal se Henry.

Starý kněz šeptal něco v mayské řeči, ale Henry zatřepal jím znovu, připravuje ho k vědomí.

»Mrtvo – vše mrtvo!« zašeptal španělsky.

»Kdo?« otázal se Henry a vytřepával znovu paměť ve starci, probouzejícím se k životu, tázaje se ho znovu.

»Můj syn! Chia ho zabila. Chia zabila mého syna, jako zabila všechny ostatní!«

»Kdo jsou ti ostatní?«

Následovalo silnější zatřepání a opakování otázky.

»Bohatý mladý Gringo, který vykoupil mého syna, nepřítel mladého bohatého Gringa, kterého jmenujete slovem Torrés a mladá žena z rodiny Solanů, která byla příčinou všeho toho, co se stalo. Já vás varoval. Neměli jste ji s sebou bráti. Neměla sem přijíti. Ženy jsou vždy kletbou v činech mužů. Následkem její přítomnosti Chia, kteráž jest rovněž ženou, se rozzlobila. Jazykem Chiy jest zmije. Svým jazykem Chia uštkla a zabila mého syna a skála vyvrhla oceán, který teče v srdci pohoří a všechno zašlo, zničeno Chiou. Běda mi! Já jsem rozhněval bohy! Běda mi! Běda mi! A běda všem těm, kteří slídí po posvátném pokladu, aby ho vyrvali bohům kmene Mayů!«

Kapitola XVI.

Uprostřed mezi vzrůstajícím proudem vody a skalní stěnou Henry a Ricardo stáli v prudkém rozhovoru. Opodál nich, plaze se po zemi, sténal a modlil se poslední kněz kmene Mayů. Henry častým třepáním, kteréž mělo za účel ozářiti tupou hlavu starce, vytáhl z něho výtažek či spíše mlhavé vypravování toho, co se stalo uvnitř skály.

»Pouze jeho syn byl uštknut a spadl do propasti,« uvažoval Henry, nabývaje naděje.

»To jest správné,« přisvědčoval Ricardo. »Neví o žádném jiném neštěstí a dohaduje se pouze toho, co se mohlo státi s ostatními.«

»Ale voda mohla by stoupati a naplniti od podlahy celou místnost,« namítl Henry. »Nuže, pokusíme se o útok na kámen a otevřeme snad tuto jeskyni a vypustíme tak vodu. Jsou-li na živu, mohou se udržeti po několik dní, neboť jinak celé jezero vody zabíjí rychle a myslím, že tam mají mnohem více vody, než aby věděli, co s ní mají dělati. Mohou však zůstati ještě dlouho na živu bez potravy. Ale to, co mne znepokojuje, jest, jak se k nim dostal Torrés.«

»Nedivil bych se, kdyby nebyl zodpověděn za onen útok Caroosů na nás,« prohlašoval Ricardo.

Ale Henry měl nápad.

»Ostatně,« pravil, »o to se nám nyní nejedná. Naší snahou musí býti, jak se dostati do vnitra skály v naději, že jsou dosud na živu. Já a ty samotni nedostali bychom se k nim skrze tuto skálu ani za celý měsíc. Kdybychom si však zaopatřili padesát mužů na pomoc a kopali ve dne v noci, mohli bychom uvolniti vchod ve čtyřicetiosmi hodinách. První naší povinností tedy jest zaopatřiti si tyto muže. To jest, co musíme ihned učiniti. Vezmu mezka, poženu se s ním do obce Caroosů a slíbím jim to, co obsahuje jedna šeková knížka Francisova, půjdou-li a pomohou nám. Nepodaří-li se mně to, mohu ještě odejeti a sehnati lidi v San Antoniu. Pojedu všude, kde je seženu a přichvátám s nimi sem. Mezitím můžeš zde prohledati stopy a sehnati všechny možné mezky, peony, kopací a polní nástroje. Také přikládej uši k jeskyni, mohli by nám dávati znamení klepáním.«

Ve vesnici Caroosů popoháněl Henry svého mezka – k velikému údivu mezka a stejně k velikému překvapení samotných Caroosů, neboť spatřili vniknouti z nenadání do své pevnosti s holýma rukama jednoho příslušníka čety, kterou se pokoušeli rozprášiti. Seděli před dveřmi svých příbytků a lenošili na slunci, oddávajíce se pocitu spokojenosti a skrývajíce pod její rouškou svůj úžas, který pronikal jimi a vnikal jim až do prstů. Když tento v pravdě odvážný bílý muž octl se již uprostřed mezi divokým a černošským plemenem, v tom okamžiku zmizela netečnost Caroosů. Jedině muž, který si nedovedl pomoci, než z nějakého důležitého rozumového důvodu odvážil se jejich dlouhou ulicí, muž statečnější nežli oni, rytíř jedoucí jejich vesnicí, muž nadaný udatností nad všechno jejich pomýšlení, mohl se odvážiti vjeti mezi ně, tak četné počtem a štváti zde vzpínajícího se mezka.

Mluvili s ním černošskou španělštinou, které mohl zcela dobře rozuměti jako oni rozuměli jeho španělštině, avšak to, co jim říkal, vypravuje jim o neštěstí ve svatém pohoří, nemělo na ně žádného povzbuzujícího účinku. Se lhostejnými tvářemi, krčíce rameny a úplně neteční, vyslechli jeho výzvy ku osvobození a slib na vysokou odměnu za jejich pomoc a ztrátu času.

»Sřítilo-li se horstvo na Gringy, pak jest v tom vůle boží, a kdož jsme my, abychom se stavěli proti bohu a jeho vůli?« odpovídali. »Jsme chudí lidé, avšak nepustíme se do toho k vůli jednomu muži a ani nám nenapadne, abychom rozpoutali válku proti bohu. Ostatně byla to chyba Gringů: tohle není jejich krajina. Neměli práva toulati se zde v našem horstvu. Jejich neštěstí jest sporem mezi nimi a bohem. My máme dosti starostí sami o sebe a naše ženy by se proti tomu postavily.«

Daleko po hodině poledního odpočinku Henry na svém třetím, vzpínajícím se mezku vjel do spícího San Antonia. Na hlavní silnici asi uprostřed mezi soudní budovou a vězením zarazil zvíře, jakmile spatřil Jefa Politico a malého starého soudce, kteří pěšky asi s tuctem četníků a zástupem zubožených vězňů hnali peony z plantáží na henequen do Santos. Mezitím, co soudce a Jefe naslouchali Henryovu vypravování a jeho výzvě ku pomoci, Jefe dal lehce znamení soudci, který byl jeho přívržencem a stvořením oddaným mu tělem i duší.

»Ano, jistě vám pomůžeme,« pravil Jefe na konec, natahuje ruku a zívaje.

»Jak brzy můžete shromážditi muže a vyraziti?« otázal se Henry spěšně.

»Pokud se toho týče, jsme velmi přesni – nejsme-liž, ctihodný pane soudče?« odpovídal Jefe s lenivou nedbalostí.

»Ano! Jsme velmi rychlí,« zíval soudce Henryovi do tváře.

»Jsme velmi rychlí a včasní,« dodal Jefe. Litujeme však, že nebudeme moci ani zítra ani v nejbližších dnech vynasnažiti se o vyproštění vašich Gringů. Nuže, snad trochu později –«

»Řekněmež, tak kolem Vánoc,« napovídal mu soudce.

»Ano,« přisvědčoval mu Jefe s vděčným pohledem, »kolem příštích Vánoc přijďte a podívejte se sem na nás a pakliže nesnáze vaše nijak se nezmění, pak bude nám snad možno, že shledáme záhodným vyhověti vám a počneme pokoušeti se sestavovati výpravu, o kterou jste nás požádal. Do té doby, buďte zdráv, seňore Morgane.«

»Myslíte to do opravdy?« otázal se Henry se zlostným výrazem ve tváři.

»Taková asi musela býti vaše tvář, když jste vraždil zrádně seňora Alfara Solana ze zadu,« promluvil Jefe jaksi sám pro sebe s hrozivým výrazem.

Avšak Henry ignoroval tuto poslední urážku.

»Řeknu vám, co jste,« ozval se, plana ve spravedlivém rozhořčení.

»Mějte se na pozoru!« varoval ho soudce.

»Luskám prsty nad vámi,« odvětil Henry. » Nemáte nade mnou žádné moci. Já jsem muž, kterému bylo úplně odpuštěno od samého presidenta Panamy. A co jste vy? Jste polomíšenci! Jste černošská prasata!«

»Račte jen pokračovati, seňore,« ozval se Jefe se sladkou zdvořilostí, z níž sršela smrtelná zášť.

»Vy nemáte ctností ani Caribů ani Španělů, za to však jejich nectnosti jsou ve vás trojnásobně nahromaděny. Jste černošská prasata; to je vše, co jste vy oba!«

»Jste již hotov, seňore? Úplně hotov?« otázal se Jefe sladce.

V tom okamžiku dal znamení četníkům, kteří se vrhli ze zadu na Henryho a odzbrojili ho.

»Ani president republiky Panamské nemůže předem prominouti zločin, kterého se tento muž dosud nedopusil – nemám-li pravdu, soudče?« zeptal se Jefe.

»To je zcela čerstvá urážka,« chopil se soudce rychle tohoto pokynu. »Tenhle gringský pes urazil znovu zákon.«

»Nuže, bude za to hned souzen; ano souzen po právu a to bez průtahu. Nenapadne nám oběma ani v nejmenším, abychom se vrátili a znovu otvírali soud. Odsoudíme ho a jakmile to provedeme, uvidíme, co se s ním dá dělati. Mám zde láhev velmi dobrého vína –«

»Já nestojím o víno,« zvolal kvapně soudce. »Mám raději mescal. Ale právě nyní máme před očima svědectví nás obou a jsme obětí urážky a nemáme proto potřebí dále vyšetřovati a pátrati po tom, co dobře víme a můžeme ihned uznati vězně vinným. Jest zde něco, co, seňore Mariano Vercara é Hijos, můžete dodati?«

»Dvacet čtyry hodiny v kládě, aby Gringova hlava schladla,« odvětil Jefe.

»Ano, takový budiž rozsudek,« přisvědčil soudce. »Tím počneme. Odveďte vězně, četníci, a vsaďte ho do klády!«

Ranní svítání zastihlo Henryho v kládě po dvanácti hodinách uvěznění, jak ležel na svých zádech a spal. Avšak spánek jeho byl neklidný, neboť byl neustále subjektivně trápen tlačením noční můry a sny o svých soudruzích, uvězněných ve skalách, objektivně pak bodáním nesčetných moskytů. A tak neustále se škrabaje, převaluje a potáceje mezi touto bzučící smečkou, probudil se k plnému vědomí o svém smutném postavení. Toto probuzení dalo mu podnět k zaklení. Rozlícen prudkou bolestí od jedu tisícerých kousnutí moskytů, naplnil svítání tak hlučně svým proklínáním, že upozornil na sebe muže, nesoucího vak s nástroji. Byl to pěkně urostlý mladý muž s orlím obličejem, oděný ve vojenský stejnokroj aviatika armády Spojených Států. Ten odchýlil se od svého směru a přišed ku kládám, zastavil se, poslouchal a užasl v komickém překvapení.

»Příteli,« zvolal, když Henry ustal prudce vzdychati. »Poslední noci, když jsem zde byl připřažen, maje pouze polovici svého nářadí, proklínal jsem sám sebe. Ale byla to pouhá maličkost u srovnání s vámi. Pozdravuji vás, sire. Máte k disposici můj vojenský aeroplán, který se nalézá asi míli odtud. Ale, nemáte-li v úmyslu jeti v něm s polámanými dráty, budu v nejbližší době lépe opatřen, neboť potřebuji malé opravy.«

»Ale kdo, k čertu, jste?« otázal se Henry. »A co zde, k čertu, děláte?«

»Nechci vás klamati,« ušklíbl se aviatik. »S tváří tak oteklou, jako máte vy, máte právo býti hrubým. Ale kdo vás tak pokousal? Hrome! Dosud jsem vám ještě neřekl, kdo vlastně jsem. Zde na zemi jsem znám jako Parsons, lieutenant Parsons. Zde v tomto pekle nedělám nic. Avšak zde v Panamě jsem určen, abych lítal v tyto dny od Atlantického k Tichému oceánu. Mohu vám něčím posloužiti, nežli odjedu?«

»Zajisté!« přisvědčoval Henry. »Vezměte nějaký nástroj ze svého pytle a rozbijte tento zámek. Dostal bych rheumatismus, kdybych zde měl trčeti ještě déle. Mé jméno jest Morgan a nikdo mne nepokousal. To jest pouze popíchání od moskytů.«

Několika ranami dláta lieutenant Parsons rozbil starý zámek a pomohl Henryovi na nohy. Sotvaže obnovil oběh krve ve svých chodidlech a kotníkách, Henry jal se rychle vypravovati armádnímu aviatikovi o osudu a možné tragické zkáze Leoncie a Francise.

»Miluji toho Francise,« končil. »Jeho smrt by ‚byla pro mne strašnou ranou. Jsme více nežli dvojčata a musíme býti stále vedle sebe. Pokud se týče seňority, tu nejenom miluji, ale hodlám se s ní oženiti. Nuže, chcete mi pomoci? Kde jest váš stroj? Vyžadovalo by to mnoho času dospěti do Mayského pohoří pěšky nebo na hřbetě mezků, ale popřejete-li mi místa na svém stroji, budu tam včas a vezmu s sebou sto patron dynamitu, které byste mohl pro mne opatřiti a s nimiž bych chtěl vyhoditi bok skály a vniknouti dovnitř skrze vodu.«

Lieutenant Parsons váhal.

»Řekněte ano, řekněte ano!« prosil Henry.

Vzadu, v srdci posvátného pohoří, naši tři vězňové nalézali se v úplné temnotě v okamžiku, kdy kámen, který zatarasoval východ ze síně se sochami, zapadl na své původní místo. Francis a Leoncie tápali jeden po druhém a rozpínali ruce. V okamžiku jeho rámě otočilo se kolem ní a slast tohoto doteku oloupila celou situaci o polovici hrůzy. Blízko nich bylo slyšeti Torrésa, jak prudce zabručel:

»Matičko boží, bylo to těsné uniknutí. Co však nyní? Jsem na to zvědav.«

»Zde budeme míti ještě mnoho „co nyní,“, dříve než se dostaneme z tohoto bludiště,« ujišťoval ho Francis. »Musíme však co nejrychleji odtud vyjíti.«

Způsob postupu byl velmi rychle zosnován. Umístiv Leoncii za sebe a vybídnuv ji, aby se rukou držela šosu jeho kabátu, takže se jí stal vůdcem, pohyboval se ku předu, maje levou ruku stále ve styku se stěnou chodby. Vedle něho Torrés ohledával cestu podle stěny, kterou měl u pravé ruky. Podle hlasu mohli stopovati jeden druhého, vyměřovati šířku cesty a dávati si pozor, aby se od sebe neodloučili na křižujících se chodbách. Na štěstí tunel, neboť to byl doopravdy tunel, měl rovnou podlahu, takže, jak kráčeli ku předu, nemohli klopýtnouti. Francis odmítl návrh, aby použili sirek, leda v nejzazší nutnosti a snažil se vyvarovati pádu, klada pokud možno vždy napřed jednu nohu a dokud se nepřesvědčil, že je pod ní kámen, nevstoupil na něho celou váhou. Následkem toho jejich postup byl velmi pomalý. Nepostupovali s větší rychlostí, nežli půl míle za hodinu.

Náhle narazili na křižovatku dvou cest. Zde rozsvítil Francis drahocennou sirku, kterou vyňal z nepromokavé krabičky a shledal, že mezi oběma cestami není žádné volby. Jedna podobala se druhé jako vejce vejci.

»Jediná cesta jest, že půjdeme jednou z nich.« uvažoval, »a nedovede-li nás nikam, vrátíme se a pokusíme se jíti druhou. Jediná věc jest jistá. Tyto cesty někam vedou, neboť Mayové nevystavěli jich tak, aby někoho jen mátly.«

Deset minut na to Francis náhle se zarazil a varovně vzkřikl. Noha, kterou posunul ku předu, utkvěla v prázdnotě, v níž podlaha přestávala. Nová sirka byla rozškrtnuta a shledali, že se octli na pokraji přirozené jeskyně takových rozměrů, že nepatrný plamen sirky nemohl osvítiti její rozsah ani na pravo, ani na levo, ani nahoru, ani dolů, ani na přič. Ale mohli zde pokračovati v tápání ku předu po hrbolaté schodovité cestě polo přirozené, polo upravené rukou lidskou, která vedla pryč, dolů do této tmavé jeskyně.

V další hodině, sledujíce stezku dolů po celé délce podlahy jeskyně, byli odměněni slabým kmitem denního světla, který se stával silnějším dle toho, jak se k němu přibližovali. Dříve než seznali jeho původ, ocitli se u jeho pramene – byloť mnohem blíže, nežli si myslili; a Francis odhrnuje stranou vinné větve a liany, vylezl první ven na bledé světlo odpoledního slunce. V okamžiku Leoncie a Torrés stanuli podle něho, dívajíce se dolů do údolí, jako z nějakého hnízda dravců na vrcholku. Toto údolí leželo téměř v kruhu a měřilo v průměru celou míli, vypadajíc, jakoby bylo plně obklíčeno stěnami utvořenými ze skal a soutěsek.

»To jest ‚Údolí opuštěných duší‘,« zvolal Torrés povzneseným hlasem. »Slyšel jsem již o něm, ale nikdy jsem v ně nevěřil.«

»Také já jsem o něm slyšela, ale nikdy jsem na ně nevěřila,« zašeptala Leoncie.

»A co nám je do toho?« otázal se Francis. »My nejsme opuštěné duše, nýbrž zcela zdraví lidé s masem a krvi. Proč bychom měli míti strach?«

»Avšak, Francisi, poslyšte!« zvolala Leoncie. »Pověsti, které jsem o tomto údolí slyšela, a to ještě, když jsem byla mladou dívkou, všechny souhlasily v tom, že osoba, která sem vstoupila, nikdy se odtud nedostala ven.«

»Dejme tomu, že jest to tak,« pravil Francis, nemoha se ubrániti úsměvu, »ale jak mohly ty pověsti vyjíti odtud ven? Jestliže odtud nikdo nikdy nevyšel a neřekl ničeho o tom, jak se mohlo státi, že někdo mimo toto údolí se o něm dozvěděl?«

»To nevím,« připouštěla Leoncie. »Povídám vám pouze to, co jsem slyšela. Ostatně já jsem nikdy nevěřila. Ale tuto odpověď dávají vám všechny pověsti.«

»Nikdo dosud odtud nevyšel,« ujišťoval Torrés s týmž slavnostním výrazem.

»Ale jak můžete věděti, že odtud nikdo nevyšel?« naléhal Francis.

»Všechny opuštěné duše zde žijí,« byla jeho odpověď. »To jest příčina, proč jsme jich nikdy nespatřili, neboť nedostali se nikdy odtud. Pravím vám, Mr. Francisi Morgane, že nejsem žádné nerozumné stvoření. Byl jsem dobře vychován. Studoval jsem v Evropě a měl jsem co dělati ve vašem New Yorku. Znám vědu a filosofii; avšak vím, že tohle jest jediné údolí na světě, z něhož nevyvázne nikdo.«

»Dobrá – avšak my v něm dosud nejsme, či ano?« namítal Francis s patrným výrazem netrpělivosti. »A nemusíme do něho vstoupiti, či ano?« Při tom plazil se do předu na pokraj příkré skaliny a odstranil si jeden kámen, aby měl lepší rozhled na okolní předměty, jež jeho oko přehledalo. »Není-li tamhle to slaměná střecha?«

V tu chvíli propadla půda pod jeho rukama. Rázem celý měkký sráz, na kterém všichni tři stáli, se sřítil a všichni tři padali a valili se dolů jeden v patách za druhým a za utrženým srázem, který se řítil dolů jako malá lavina země, větviček a chomáčů trávy.

Oba dva mužové byli první, kteří se zarazili v hustých křovinách, které je zadržely: ale dříve, než se mohli poohlédnouti po Leoncii, byla také ona u nich a usmívala se.

»Právě, když jsme řekli, že nechceme vejiti do tohoto údolí, jsme v něm,« smála se v tvář Francisovi. »Nuže, věříte tomu již?«

Ale Francis mezitím nelenil. Natáhnuv svou ruku zachytil a zarazil zajímavý předmět, valící se dolů ve stopě za utrženou zemí za nimi. Byla to Torrésova helmice, ukradená v síni mumií, kterou Torrés při pádu ztratil.

»Shoďte ji dolů!« zvolala Leoncie.

»Jest to jediná moje ochrana proti slunci, kterou mám,« zazněla odpověď. A jak ji Francis obracel ve svých rukách, jeho oči spočinuly na nápisu uvnitř. Ukázal to svým soudruhům, čta nahlas:

»DA VASCO.«

»Slyšela jsem již o něm,« zvolala Leoncie.

»A slyšela jste správně,« přisvědčoval Torrés. »Da Vasco byl mým přímým předkem. Moje matka bvla z rodu da Vasco. Přišla sem ze španělské říše zároveň s Cortesem.«

»Ten se vzbouřil,« jala se Leoncie vypravovati. »Vzpomínám si dobře, že mi to vypravoval můj otec a můj strýc Alfaro. Se dvanácti soudruhy odešel hledati poklad kmene Mayů. Byl vůdcem pomořského kmene Caribů, čítajícího asi sto silných osob, počítaje v to jejich ženy, jejž si vzal na pomoc. Mendoza podle příkazů Cortesových je pronásledoval; a dle jeho zprávy, zachované v archivu, tak mi vypravoval strýc Alfaro, tito muži vnikli do údolí Opuštěných duší, kdež bídně zahynuli.«

»A on podle všeho snažil se jíti touž cestou, jako jsme sem právě přišli my,« pokračoval Torrés, »a Mayové ho chytli a udělali z něho mumii.«

Při tom posadil si starou helmici na hlavu a dodal:

»Jak zvolna slunce spěje na odpoledním nebi, píchá mne to v moji hlavu, jakoby to byl nějaký ocet.«

»A mne zase bodá hlad jako ocet,« přiznával se Francis. »Jest údolí neobydleno?«

»Myslím, že i o tom něco vím,« odvětil Torrés. »Jest zde vypravování Mendozovo, dle něhož da Vasco a jeho družina zůstali zde a bídně zahynuli. To je vše co vím. Je tedy nikdy nespatřili již jiní lidé.«

»Pohleďte, jaké množství potravy mohlo by růsti na místě tak úrodném, jako jest toto,« počal Francis, ale náhle se zarazil, pozoruje, jak Leoncie trhá v křoví černé bobule. »Sem! Zadržte, Leoncie! Jsme již dosti zmateni, že jsme zde jako začarováni, avšak neradi bychom drželi mladou ženu ve svých rukách úplně otrávenu.«

»To všechno je správné« odvětila, pojídajíc klidně dále. »Avšak mohli byste se poohlédnouti kolem a viděli byste, že ptáci je právě tak zobají a pojídají jich jako my.«

»V tom případě se omlouvám a připojuji se k vám,« zvolal Francis, naplňuje si ústa tímto šťavnatým ovocem. »Kdybych pak mohl chytiti ony ptáky, snědl bych i je.«

V tu chvíli, kdy utišili takto svoje nejprudší muka hladu, slunce se sklánělo tak, že Torrés sejmul s hlavy helmici Vascovu.

»Můžeme se zde utábořit pro tuto noc,« pravil. »Zanechal jsem své boty v jeskyni mumií a staré boty da Yascovy jsem ztratil při plování. Moje nohy zbavily se rády jejich tlaku, neboť byly naplněny nějakým senem, z něhož bych si mohl uplésti pár sandálů.«

Mezi tím, co takto rozmlouvali, Francis roznítil oheň a nasbíral zásobu dřeva, neboť nehledě ku dlouhé vzdálenosti a výši, oheň byl nutný, aby jejich noční spánek nebyl ničím rušen.

Sotvaže nasbíral zásobu dřeva, Leoncie uchýlivši se stranou, usnula na holé zemi, položivši si hlavu na svá ramena, jak mohla nejlépe. Stranou od ní, směrem k ohni, Francis, ponořen v myšlenkách, přemýšlel o tom, jak jednotvárný je život v této lesní tišině se suchým dřívím.

Jsme při svítání dne v údolí Opuštěných duší a v Dlouhém domě ve vesnici kmene Opuštěných duší. Plných osmdesát stop délky měřil Dlouhý dům, jsa širší než polovice této výměry a zbudován z pálených cihel, zdvihaje se do výše třiceti stop a konče špičatou střechou, pokrytou došky ze slámy. Stranou od tohoto domu kráčel namáhavě kněz Slunce – starý muž s chromýma nohama v sandálech, oděný v dlouhé roucho z hrubého domácího plátna, v němž blýskal se indiánský obličej, prozrazující vzpomínky na plemenné rysy starých conquistadorů. Na hlavě měl podivnou čepici ze zlata, ozdobenou nahoře polokruhem z leštěných zlatých špicí. Zjev její byl ohromující, zejména když vycházející slunce vrhalo své paprsky na tento okruh rovněž vycházejícího slunce.

Klopýtal přes otevřené místo, kdež velký vydutý kotouč kymácel se zavěšen mezi dvěma sloupy s vytepanými heraldickými a čarodějnými znaky. Podíval se na východní obzor, který byl dosud rudý od svítáni, aby se ujistil, že přišel v čas, vyzdvihl hůl, jejíž konec byl spleten v kouli, a udeřil do vydutého kruhu. Přes to, že byl zcela sláb a rána nebyla silná, zazněl a rozechvěl se vydutý kotouč jako vzdálený rachot hromu.

Hned na to, jak pokračoval dále zvolna v tlučení, ze slaměných chatrčí, které tvořily čtverhran kolem Dlouhého domu, počaly se vynořovati Opuštěné duše, muži i ženy, staří i mladí, děti a nemluvňata v náručí; všichni sem přicházeli a poklonili se před Knězem Slunce. Nemohlo býti svědectvím starožitnější podívané než toto, ačkoliv se to odehrávalo ve dvacátém století. Nebylo pochyby, že to byli Indiáni, avšak ve většině jejich tváří zračil se španělský původ. Někteří z nich měli na první pohled tváře zcela španělské. Jiní však podle všech známek byli zase čistokrevnými Indiány. Avšak zkrátka většina z nich prozrazovala vrozené smíšení obou těchto plemen. Vedle toho velmi zvláštní byl jejich šat, zcela nenápadný u žen, které byly oděny v cudné haleny z domácího tkaniva, avšak velmi nápadný u mužů, jejichž šat doma urobený byl podivuhodně střižen podle vzoru španělských krojů, které se nosívaly ve Španělsku za časů první Kolumbovy cesty. Poníženě a s jakýmsi smutným nádechem se dívajíce, stáli zde mužové i ženy, vypadajíce jako pokolení zvyklé příliš úzkostlivě tajiti v sobě radost ze života. To bylo patrno i na jinoších a pannách, na dětech i na nemluvňatech u prsou, vyjma na dvou, z nichž jedno, dítě a dívka asi desítiletá, mělo v obličeji výraz jakéhosi žáru, oduševnění a inteligence. Uprostřed lhostejných tváří, zcela všedních a tupých Opuštěných duší, vynikal její obličej jako planoucí květ. Podobně jako její obličej, byla též tvář starého Kněze Slunce chytrá, oduševnělá a inteligentní.

Mezi tím, co kněz pokračoval v úderech do hlučícího kotouče zlata, celý kmen utvořil kolem něho polokruh obrácený k východu. Když se slunce objevilo na okraji hořejší střechy Dlouhého domu, kněz pozdravil jeho příchod a vzkřikl mu vstříc ve zvláštní středověké španělštině na pozdrav a třikráte se mu zvolna a hluboce poklonil, při čemž celý kmen vrhl se na tvář. A když slunce plně zazářilo nad obzorem, celý kmen na pokyn velekněze se zdvihl a jal se pěti radostnou píseň. Právě když propouštěl lid, tenký sloupec kouře, stoupající v klidném vzduchu nad údolím, upjal k sobě knězův zrak. Ukázal naň a dal jakýsi rozkaz několika mladým mužům.

»Zdvihá se v Zakázaném místě ohně, kdež žádný příslušník kmene nesmí cestovati. Budou to jistě nějací ďáblové, aneb pronásledovatelé, vyslaní sem od našich nepřátel, kteří vždy marně pátrali po celá století po našem skrytém údolí. Nesmí odtud vyváznouti, neboť by o tom podali zprávu a naši nepřátelé jsou velmi mocni, takže bychom mohli býti zničeni. Jděte! Zabte je, abychom nebyli zabiti my sami.«

U ohně, který byl v přestávkách po celou noc oživován, Leoncie, Francis a Torrés leželi v hlubokém spánku, při čemž posléze jmenovaný měl na nohou nově urobené sandály a na hlavě helmici da Vascovu, kterou měl posazenu hluboko na hlavě, aby ho uchránila před rosou. Leoncie byla první, která se probudila a obraz, který spatřila, byl neobyčejně zvláštní, že se naň klidně dívala, pozorujíc ho zrakem, skrytým pod sklopenými brvami. Tři mužové z cizího kmene Opuštěných duší blížili se k nim, majíce stále napřaženy kyje a šípy napnuty v tětivách luků, z čehož bylo jí patrno, že byli vyrušeni ve snaze zabíti ji a její soudruhy a zarazili se, utkvěvše zvědavě na tváři nic netušícího Torrésa. Jsouce na váhách, podívali se jeden na druhého, zanechali svého plížení a potřásali svými hlavami v patrném rozhodnutí, že je hned nezabiji. Připlížili se však těsněji k Torrésovi, pátrajíce v jeho tazích, aby si lépe prohlédli jeho tvář a helmici, kterážto poslední zdála se vzbuzovati jejich nejživější zájem.

S místa, kde ležela, Leoncie mohla pouze dotknouti se Francisova ramene svou nohou. Tento se klidně probudil a rovněž klidně se posadil, při čemž na sebe obrátil pozornost cizinců. Tito ihned odložili své luky a dali na jevo všeobecně známé znamení míru, zdvihnuvše jim vstříc své dlaně na důkaz, že jsou beze zbraní.

»Dobré jitro, milí cizinci,« oslovil je Francis anglicky, při čemž tito potřásli hlavami; mezi tím probudil se také Torrés.

»Musí to asi býti Opuštěné duše,« zašeptala Leoncie Francisovi.

»Anebo vyslanci skutečných bytostí,« usmál se tento. »Pak že toto údolí je neobydleno! Torrési, zde jsou vaši přátelé. Z dálky vypadají jako vy a člověk by si myslil, že jsou to vaši příbuzní.«

Protože si jich jaksi nevšímali, tři Opuštěné duše přiblížily se na menší vzdálenost a jali se mezi sebou hovořiti v pomalých sykavých tónech.

»Hovoří jakýmsi druhem španělštiny« podotkl Francis.

»Je to středověká španělština, kterou asi naposled poznali,« dotvrzovala Leoncie.

»Jest to španělština conquistadora, velmi krásně znetvořená tímto plemenem,« připojil Torrés. »Vidíte, že jsem měl pravdu: Opuštěné duše odtud nikdy nevyšly!«

»Avšak to musí tedy mezi sebou vstupovati v manželství,« namítl Francis. »Ostatně jak se dohodneme s těmito třemi mladými chlapíky?«

Ale v touž chvíli oni tři naši hoši je pozdravili a když si dodali odvahy, dávali jim pokyn, aby jich následovali do údolí.

»To jsou zcela přirození a přátelští chlapíci, vezme-li se to naposledy kolem, nehledě na jejich ustarané obličeje,« prohodil Francis, když se chystali k tomu, aby je následovali. »Ale viděli jste kdy ve svém životě smutnějšího průvodu? Ti museli býti zrozeni za temnot měsíčních nebo snad všichni oplakávají mrtvé gazely nebo něco jiného, horšího.«

»Jest to právě výraz obličeje, dle kterého můžeme souditi, že jsme u Opuštěných duší,« odvětila Leoncie.

»A kdybychom nikdy nevyšli odtud, předpokládám, že bychom se dívali na celý svůj osud mnohem smutněji, než tito zde,« odpověděl. »Ostatně myslím, že nás vedou k snídani; ty jahody byly sice lepší nežli nic, ale nestály příliš za řeč.«

O hodinu déle na to, nebo snad ještě později, stále ještě poslušně následujíce svých průvodců, vynořili se na mýtinu, na obydlené to místo mezi jejich chatrčemi u Dlouhého domu celého kmene.

»To jsou potomci výpravy da Vasca a Caribové,« tvrdil Torrés, když se podíval na objevivší se tváře. »To je nesporno podle jejich obličejů.«

»A jak se zdá, odpadli od křesťanské víry da Vascovy a vrátili se ke starým pohanským bohům,« dodal Francis. »Podívejte se na tento oltář – tamhle! Jest to kamený oltář a podle vůně z něho není na něm snídaně, ale oběť, která se tam vaří, přes to, že to voní jako skopec.«

»Děkujte nebesům, že je to pouze jehně,« zvolala Leoncie. »Staré uctívání Slunce připouštělo též lidských obětí. A tohleto je jistě uctívání Slunce. Pohleďte tamhle na toho starého muže v dlouhém hávu a s čepicí vroubenou zlatými paprsky. Jest to kněz Slunce! Strýc Alfaro mi vypravoval vše o těchto ctitelích Slunce.«

Před oltářem vznášel se velký kovový obraz slunce.

»Zlato, samé zlato!« zašeptal Francis. »A to beze vší přimíšeniny. Podívejte se na jeho paprsky, jak jsou jemné! jest to úplně čistý kov, takže bych se vsadil o to, že by mohlo dítě sklonití se před ním, a mohlo by paprsky jeho úplně ohnouti, kdyby si přálo, a nadělati na nich uzly.«

»Dobrotivý Bože, – podívejte se tamhle,« zašeptala Leoncie, ukazujíc mrknutím očí na velkou kamennou sochu, která stála po straně oltáře a byla vyšší nežli on. »Má obličej Torrésúv! Jest to celý obličej mumie z jeskyně Mayů!«

»A jest na ní nějaký nápis.« Francis přistoupil blíže, aby se naň podíval, avšak byl ihned sražen do zadu knězem. »Jest zde napsáno »el a Vasco«. Všimněte si, že má tutéž helmici jako má na hlavě Torrés a hle! – Podívejte se na kněze! Nevypadá-li jako vlastní bratr Torrésův, pak ať nikdy již ve svém životě neudělám žádného přirovnání!«

Kněz s přísnou tváří a rozkazovacím pokynem napomenul Francise, aby byl zticha a zachoval klid při pečení oběti. Jako v odpověď závan větru srazil plamen s oběti.

»Bůh Slunce jest rozzloben,« ohlašoval kněz neobyčejně slavnostně, při čemž jeho starodávná španělština byla nově příchozím zcela srozumitelná. »Cizinci k nám přišli a zůstali nezabiti. To je příčina, proč se Bůh Slunce hněvá. Mluv, mladý muži, který jsi přivedl tyto cizince živé před náš oltář! Nebylo-li mým rozkazem, který jest vždy a stále rozkazem Boha Slunce, že jsi jich měl zabíti?«

Jeden ze tří mladých mužů třesa se postoupil vpřed a chvějícím se ukazováčkem ukázal na tvář Torrésovu a na obličej kamenné sochy.

»Poznali jsme ho,« zakoktal, »a nemohli jsme ho zabíti, protože jsme si vzpomněli na proroctví, že náš velký předek jednoho dne se vrátí. Jest jím snad tento cizinec? Nemohli jsme to věděti. Nemohli jsme to věděti a posouditi. Ty, ó veleknězi, jsi naše vědění, ty jsi náš soudce! Je tomu tak?«

Kněz podíval se zmateně na Torrésa a bezděky vzkřikl. Na to se prudce obrátil a opětně zapálil posvátný oheň obětní z nádoby s ohněm, která stála u paty oltáře; ale oheň zaplápolal, klesal a shasl.

»Bůh Slunce se hněvá,« opakoval kněz. Při tom Opuštěné duše počaly se tlouci do prsou, jaly se vzlykati a naříkati. »Nechce přijmouti oběti, neboť oheň nechce hořeti. Divné věci nám nastávají. Jest toho příčinou jakési hluboké tajemství, které pouze já mohu zvěděti. Nebudeme obětovati těchto cizinců… nyní. Musím nabýti času, abych zvěděl vůli Boha Slunce.«

Dal rukou znamení, aby lid odešel, zanechav obřady napolo provedené, a nařídil, aby všichni tři zajatci byli odvedeni do Dlouhého domu.

»Nemohu sledovati tuto hru,« zašeptal Francis do ucha Leoncie, »avšak doufám, že tam budeme aspoň něco jísti.«

»Podívejte se na tuto hezkou malou dívku,« zvolala Leoncie, ukazujíc pohledem očí na děcko s ohněm a oduševnělým výrazem obličeje.

»Torrés ji právě škádlí,« zašeptal Francis. »Všiml jsem si, jak jí dával pokyn. On nesmí se zde baviti a nesmí také zvěděti, kam kočka skočí, neboť neztratil naděje, že si získá přátel. Musíme neustále pozorovati ho jedním okem, neboť to jest zrádný pes a je schopen přehoditi nás přes palubu ve chvíli, kdy mu to bude prospěšno k záchraně své vlastní kůže.«

Uvnitř Dlouhého domu usedli na hrubé rohože z travin, kdež byli velmi rychle obslouženi potravou. Čistá pitná voda a velký kus masa a zelenina byla jim předložena ve značném množství na nepolévaných hliněných nádobách. Také dostali teplé koláče z indiánského obilí, které se podobaly španělským tortillas.

Když žena, která jim přisluhovala, odešla, mladá dívka, která je sem přivedla a dávala jim příkazy, zde zůstala. Torrés opětoval své námluvy: ale ona zcela jemně ho přehlédla a věnovala se Leoncii, která, jak se zdálo, učinila na ni veliký dojem.

»Jest to naše hostitelka, znám to,« vysvětloval Francis. »Ano, znám to – jako dívky ze samojských vesnic, které pohošťují všechny cestující a návštěvníky bez ohledu na to, ať jsou jakéhokoliv postavení, které chovají se velmi důvěrně a přátelsky k cizincům a obstarávají všechny jejich potřeby s obřadnostmi. Jsou vybírány u nejvyšších náčelníků pro svou krásu, ctnosti a inteligenci. A tato zde připomíná mi mnoho ony dívky, vyjma toho, že je příliš mladá.«

Dívka přistoupila blíže k Leoncii a s utkvělou myšlenkou, úplně patrnou, že ona cizí žena jest velmi krásná, přiblížila se, při čemž v jejím chování nebylo ani stopy po nějaké otrockosti aneb citu poníženosti.

»Řekni mi,« pravila ve staré řeči španělské, užívané v tomto údolí, »jest tento muž skutečně kapitánem Da Vasco, kterýž se již vrátil v tomto muži ze slunce v oblaku?«

Torrés zamžoural očima a vyrazil, prohlašuje pyšně: »Já jsem jeden Da Vasco.«

»Nikoliv jeden Da Vasco, ale Da Vasco sám,« prohlašovala k němu Leoncie anglicky.

»To je dobrý nápad – držme se ho!« poroučel Francis podobně anglicky: »To nás může všechny dostati ven z bláta. Já nemám obzvláště příliš mnoho důvěry v onoho kněze a on se zdá býti nejvyšším potentátem mezi těmi Opuštěnými dušemi.«

»Já jsem se vrátil ze slunce,« prohodil Torrés k malé dívce, hladě ji cop.

Odměnila ho dlouhým a nesmělým pohledem, v němž mohla se pozorovati její myšlenka, úsudek a ocenění. Pak s výrazným obličejem se mu uctivě poklonila a všimnuvši si sotva Fancise, obrátila se k Leoncii a obdařila ji přátelským úsměvem, v němž se zračil obdiv.

»Nevím, zda bůh stvořil krásnější ženy, nežli jste vy,« pronesla mladá dívka něžně, když se obrátila, aby vyšla ven. Mezi dveřmi však se zastavila a dodala: »Paní, Která Sní, jest krásná, avšak jest zcela rozdílná od vás.«

Ale sotvaže odešla, kněz slunce sledován mnoha mladými muži, vstoupili sem patrně za tím účelem, aby odstranili nádobí a zbytky nedojedeného jídla. Jakmile se však přichystali odnésti nádob, na dané znamení knězem vrhli se na všechny tři hosty, svázali jim pevně ruce a ramena do zadu a odvedli je k oltáři boha Slunce před shromážděný lid. Zde zpozorovali tavící kelímek na třínožce nad planoucím ohněm, při čemž mnoho žádostivých rukou dotýkalo se kouře, klečíce na kolenou.

»Nyní vyrazte na ně – jako vznešený a pravý Španěl!« současně poučoval i urážel Torrésa Francis. »Vy jste sám Da Vasco! Před staletími byl jste zde na zemi v témže údolí spolu s předky těchto míšenců.«

»Musíte zemříti!« oslovil je nyní kněz Slunce, při čemž Opuštěné duše jednohlasně přikyvovaly. »Před čtyřmi sty lety, jak počítáme svůj pobyt v tomto údolí, zabíjeli jsme zde všechny cizince. Vy jste nebyli zabiti a na okamžik zarazili jste hněv boha Slunce. Oheň na našem oltáři shasl« Opuštěné duše lkaly a naříkaly a potřásaly svými hlavami. »Nyní dle vůle boha Slunce musíte zhynouti.«

»Zadrž!« zvolal Torrés popuzen šepotem s jedné strany od Francisa, s druhé od Leoncie. »Já jsem Da Vasco a právě jsem přišel se Slunce.« Ukázal při tom pokynem svojí hlavy na kamennou sochu, protože měl ruce svázány. »Jsem tento Da Vasco. Přivedl jsem sem vaše předky před čtyřmi sty lety a zanechal vás zde, přikazuje vám, abyste zůstali zde až do mého opětného návratu.«

Kněz Slunce váhal.

»Nuže, kněže, promluv a odpověz božskému Da Vascovi!« zvolal Francis kvapně.

»Jak mohu věděti, že tento muž zde jest bohem?« namítl kněz prudce. »Nevypadám-li já stejně, jako on? A jsem při tom bohem? Jsem Da Vascou? Jest on Da Vascou?. Anebo jest Da Vasco nyní na Slunci? V pravdě vím jen, že jsem mužem zrozeným ze ženy před třikrát třiceti a osmnácti lety a že nejsem Da Vasco!«

»Neměl bys takto mluviti s Da Vascou,« hrozil mu Francis, při čemž se hluboko poklonil před Torrésem a zasyčel na něho anglicky: »Dělej ze sebe povýšeného, k čertu, hodně povýšeného.«

Kněz chvíli váhal a pak obrátil se na Torrésa:

»Jsem věrný kněz Slunce! Nemohu jen tak beze všeho opustiti svou víru. Jsi-li božský Da Vasco, odpověz mi na jednu otázku.«

Torrés přikývl s velkolepou vznešeností.

»Miluješ zlato?«

»Milovati zlato!« zvolal Torrés pohrdavě. »Jsem velký vládce na Slunci a Slunce jest celé ze zlata. Zlato? To jest pro mne totéž, jako tento prach zde pod mýma nohama a skaliny, ze kterýchž jsou složeny tyto mohutné, hory zde.«

»Bravo!« zašeptala Leoncie na znamení souhlasu.

»Nuže, ó božský Da Vasco,« pravil kněz Slunce poníženě, ačkoliv nemohl zastříti radost triumfu ve svém hlase, »musíš se tedy podrobiti starému dosvědčení toho. Vypiješ-li tento nápoj zlata a řekneš mi pak znova, že jsi Da Vasco, pak já i všichni ostatní skloníme se před tebou a uznáme tě za boha. My jsme již častokráte v tomto údolí měli vetřelce. Ale všichni zemřeli, když měli ukojiti svou žízeň po zlatě. Ale když jsme upokojili jejich žízeň, naprosto již déle nežíznili, neboť byli mrtvi.«

Když takto promluvil, Opuštěné duše podívaly se na něho dychtivě a mezitím, co naši tři cizinci hleděli na něho s nemenším pocitem překvapení, kněz vsunul ruku do otevřeného otvoru velkého koženého měšce, počal vytahovati z něho plné hrsti zrnek zlata a házel je do kelímku na trojnožce. Byli tak blízko u něho, že mohli pozorovati, jak se zlato rozpouští v tekutinu a kypí v kelímku jako nějaký připravovaný nápoj.

Mladá dívka, která se podle všeho musela těšiti výjimečnému postavení ve kmeni Opuštěných duší, přiblížila se ke knězi Slunce a zvolala nahlas tak, že to museli všichni slyšeti:

»Tohle jest Da Vasco, kapitán Da Vasco, božský kapitán Da Vasco, který sem přivedl naše předky již v dávné době!«

Kněz zamračením snažil se jí přinutiti, aby mlčela. Ale dívka opakovala své tvrzení, ukazujíc výmluvně se sochy na Torrésa a naopak. Kněz cítil, jak vlivně zasahuje do této situace, ač při tom proklínal svou hříšnou lásku k matce této dívky, ježto její matka byla jeho dcerou.

»Pryč odtud!« přikazoval jí vážně. »To jsou věci, kterým ty ani trochu nerozumíš. Je-li tento muž kapitánem Da Vasco a bytostí božskou, vypije toto zlato a nespálí se!«

Do hrubého kamenného džbánku, který ponořil do nádoby s ohněm u paty oltáře, načerpal roztavené zlato. Po té na dané znamení několik mladých mužů odložilo svá kopí a s patrným úmyslem, aby jí rozevřeli ústa, přiblížili se k Leoncii.

»Zadrž, kněže! zvolal Francis prudce. »Tato žena není takovou bohyní jako božský Da Vasco! Podej zlatý nápoj Da Vascovi.«

Na tato slova Torrés upřel na Francisa pohled zlověstného hněvu.

»Setrvej ve své pyšné vznešenosti!« poučoval ho znovu Francis. »Skloň se, jako bys chtěl píti a ukaž jim při tom zadní část helmice!«

»Nebudu píti!« zvolal Torrés zachvácen napolo panickým strachem, když se kněz k němu obrátil.

»Musíš píti! Jsi-li Da Vasco, božský kapitán ze Slunce, pak to ihned poznáme, skloníme se před tebou a budeme tě uctívati jako boha.«

Torrés podíval se zoufale na Francise; slabý zrak velekněze nemohl toho postihnouti.

»Dělej, jako bys chtěl píti,« pravil Francis suše, »a bude-li nezbytno, zemři jako hrdina pro tuto ženu!«

Náhlým prudkým trhnutím provazci, které ho poutaly, Torrés vyprostil jednu ruku, sejmul helmici a podržel ji tak, že kněz mohl podívati se dovnitř.

»Podívej se, co je v ní vyryto,« poroučel Torrés.

Úžas kněze byl tak ohromný, když zpozoroval nápis »Da Vasco«, že mu kelímek vypadl z rukou. Roztavené zlato rozlivši se rázem zapálilo suchou trávu na zemi kolem a jeden z mužů s kopími spálen na noze odskákal pryč s divokými výkřiky bolesti. Avšak kněz Slunce rychle se vzpamatoval. Uchopiv žíznivý hrnek, chystal se vyliti žhavý jeho obsah na smolnice, obklopující jeho tři oběti, když v tom zakročila opět malá dívka.

»Bůh Slunce si nepřeje, aby Velký kapitán vypil tento nápoj,« pravila. »Bůh Slunce vyrazil jej z vaší ruky.«

A když všechny Opuštěné duše počaly hučeti, že jest to přespříliš, co se děje jejich velkému knězi, byl tento nucen zadržeti svoji ruku. Nicméně byl rozhodnut, že musí zničiti tyto tři vetřelce. Proto obrátil se prudce k lidu.

»Vyčkáme nového znamení! Přineste olej! Dáme Bohu Slunce času k novému znamení. – Přineste pochodně!«

Vylévaje pak džbánek oleje na svazky smolnic, aby je učinil zápalnějšími, přiložil konec pochodně doprostřed napitých zápalných látek a pravil:

»Život této pochodně bude dobou, po kterou budeme čekati na znamení. Jest to tak dobře, ó, lide?«

A všechny Opuštěné duše zvolaly: »Tak jest to dobře!«

Torrés podíval se opět s prosbou na Francise, který prohodil:

»Ten starý lotr jistě počítá s délkou této pochodně. Pochodeň při nejlepším vydrží pět minut, ale snad ve třech minutách zalkneme se kouřem.«

»Co máme tedy dělati?« otázal se Torrés šíleně, mezitím co Leoncie dívala se statečně a s úsměvem plným oddané lásky do Francisových očí.

»Modli se o déšť,« odpověděl Francis. »Přes to, že nebe je čisté jako zvon. Nepodaří-li se to, zemři v této hře! Ale nesténej tak hlasitě.«

A jeho oči obrátily se k Leoncii a tlumočily jí to, co se mu nepodařilo vyjádřiti nikdy před tím – jeho srdce, přeplněné láskou. Odděleni od sebe místem, u kterého byli přivázáni a které je od sebe oddalovalo, cítili, že ještě nikdy nebyli si tak blízcí a že pouto, které je k sobě vázalo, byly nyní jejich oči.

První ze všech malá dívka, pohlížejíc do nebe na očekávané znamení, je spatřila. Torrés, jehož oči byly upnuty pouze na planoucí pochodeň, hořící již u konce, zaslechl dívčin výkřik a vzhlédl vzhůru. V touž chvíli zaslechl jako všichni ostatní rachotivý let jakéhosi ohromného hmyzu na obloze.

»Aeroplán,« zašeptal Francis. »Torresi, prohlas to za znamení!«

Ale nebylo třeba dávati tohoto znamení. Před nimi, ne dále nežli sto stop, snášel se v kruzích první aeroplán, který Opuštěné duše kdy spatřily, při čemž se z něho, jako jakési blahořečení s nebes, snášel známý zpěv:

Vítr řve, moře se vzpíná,
ďábel sám nás drží v spáru,
všechno mužstvo píseň hřímá:
Záda k zádům! Ke stožáru!

Jak dokončoval okruh, stoupaje a zase klesaje, až se přiblížil as na tisíc stop, bylo ho viděti, jak se rozkládal přímo nad jejich hlavami jako křídlo ve výši tři sta stop; pak spadl, rozkládaje se jako rozevřený slunečník a z něho, jako pavouk zavěšený na pavučině, vynořila se postava muže, kterýž, jak se blížil k zemi, počal znovu zpívati:

Všechno mužstvo píseň hřímá:
Záda k zádům! Ke stožáru!

Nyní následovala jedna událost za druhou s největší rychlostí. Konec pochodně dohořev, spadl do malé louže rozpuštěného oleje, vzplanul a olejem nasycené svazky dřeva chytly. A Henry přistávaje těsně u zástupu Opuštěných duší a pokrývaje hezkou jejich řadu pod svůj slunečník, dvěma skoky octl se u svých přátel a rozhodil planoucí dřevo na levo a na pravo. Pouze na jednu vteřinu se zastavil. To bylo, když kněz Slunce zakročil. Pořádná rána do brady srazila tohoto věrného sluhu božího na záda a mezi tím, co se zvolna zdvihal a stavěl na nohy, Henry přeřízl rázem pouta, která vázala Leoncii, Francise a Torrésa. Jeho ruce chystaly se pojmouti do náruče Leoncii, když tato odstrčila ho stranou a zvolala:

»Rychle! Nyní není času na výlevy lásky. Dolů na kolena před Torrésem a předstírejte, že jste jeho otroky – a nemluvte španělsky; hovořte jen anglicky!«

Henry nemohl ihned pochopiti, a mezitím co Leoncie povzbuzovala ho očima, spatřil Francise, jak se vrhl k nohám jejich společného nepřítele.

»K ďasu!« zabručel Henry, když následoval příklad Francise. »Zde to máte! Ale je to horší, nežli jed!«

Leoncie učinila totéž a také všechny Opuštěné duše hluboce se sklonily před kapitánem Da Vasco, který je přijímal uprostřed nebeských poslů, přilétnuvších přímo se slunce. Všichni se sklonili, vyjímaje kněze, kterýž mocně rozrušen přemýšlel, co učiniti dále, když v tom jizlivý ďábel melodramatu pokoušel se v duši Torrésově sehráti novou úlohu.

Tak povzneseně, jak mu radil Francis, pozdvihl svou pravou nohu a položil ji na šíji Henryovu: náhodou však přišlápl a stisknul mu silně ucho.

Henry rázem vyletěl do vzduchu.

»Nesmíte mi stoupati na ucho, Torrési,« zahřměl a v touže chvíli srazil ho stejně, jako srazil před chvílí kněze dobrou ranou do brady.

»Teď jste tomu, kamaráde, dal!« připomenul suše a bezohledně Francis, jsa rozmrzen: »Bůh Slunce jest opět u konce!«

Kněz Slunce, dávaje radostně znamení svým kopiníkům, pochopil situaci. Ale Henry nasadil rázem hlaveň své automatické pistole na prsa starého kněze. Kněz pak, vzpomínaje si na legendy o smrtících kulich, poháněných tajemnou látkou, která slula »střelný prach«, usmál se mírně a odvolal své kopiníky zpět.

»Tohle vše jest nad mou moc, vědění a soud,« obrátil se ke svému lidu, při čemž neustále se snažil odvrátiti zrak od hlavně Henryovy pistole. »Dovolávám se poslední útěchy. Vyšleme posly k Paní, Která Sní. Řekněte jí, že cizinci s nebes a snad se slunce jsou zde v našem údolí. A že pouze vědění její vzdálených snů může vysvětliti to, čemu my nerozumíme a co ani já nikdy nepochopím.«

Kapitola XVIII.

Provázena kopiníky, družina skládající se z Leoncie, obou Morganů a Torrésa, byla vedena půvabnými poli, kteráž byla ve stavu úplně primitivní kultury a přes šumící potůčky, jakož i skrze lesy a pastviny s travou, v níž zapadali až po kolena a kdež se pásl dobytek tak drobného plemene, že nebyl větší, nežli mladá telata, ač byl úplně dospělý.

»Oni mají bezpochyby dojnice,« připomenul Henry. »Ale jsou dokonale krásné. Viděli jste však kdy takových trpaslíků! Silný muž mohl by si dáti jednu na záda a kráčel by s ní zcela volně.«

»Nebuďte hloupý,« přerušil ho Francis. »Podívejte se tamhle na jednu z nich, na tu černou. Vsadil bych se, že neváží ani o unci méně, nežli tři sta kilogramů.«

»O kolik se chcete vsaditi?« nabízel se Henry.

»Jmenujte sázku!« zněla odpověď. »Nuže, sto!« prohlásil Henry. »Že ji vyzdvihnu a budu s ní kráčeti!«

»Ujednáno!«

Ale sázka neměla býti nikdy rozhodnuta, neboť v tom okamžiku, kdy Henry chtěl opustiti stezku, byl poukázán zpět od indiánů s kopími, kteří mu hrozili a dávali znamení, že nesmí jíti jinudy, nežli přímo do předu.

Tam, kde cesta vedla asi stopu nad příkrou úžlabinou, spatřili dole před sebou několik koz.

»Domorodé kozy,« pravil Francis, »podívejte se na ty panáky!«

»Jsem si jist, že v oné pečené skopovině bylo kozí maso,« přisvědčoval Henry. »Ale já vždy míval rád kozy. Jestliže „Paní, Která Sní,“, ať již je jakákoliv, zakáže knězi, aby nás zabíjel a ponechá nás na živu a budeme-li nuceni zůstati zde s Opuštěnými dušemi po celý zbytek svého života, podám si žádost, abych byl ustanoven za pastýře kozích stád tohoto království a vystavím vám, Leoncie, něžnou chaloupku; vy pak se stanete vznešenou Kadeřnicí královny!«

Ale neměli ku podivu již kráčeti dále, neboť v tom okamžiku vynořilo se před nimi tak krásné jezero, až vyloudilo hluboký vzdech u Francise, zatleskání u Leoncie a tlumený výkřik a úžas Torrésův. Jezero rozkládalo se plnou míli do dálky a více než půl míle do šířky a bylo úplně kulaté. Ani jediné obydlí s jedinou výjimkou neporušovalo zeď stromů, bambusových houštin a srázů, které obklopovaly jeho břehy, spadající k úžlabině, kde bambusové stromy byly obzvláště nádherné. V jeho klidné hladině se odrážela jako v živém zrcadle okolní horstva, že oko téměř nedovedlo rozeznávati, kde končila, skutečnost a začínal odraz.

Uprostřed úžasu nad tímto dokonalým odrazem krajiny Leoncie vyrazila výkřik rozčarování, neboť voda nebyla křišťálové čistá.

»Jaká škoda, že jezero jest tak kalné!«

»To je od toho, že potoky sem snášejí úrodnou prsť půdy z celého údolí,« vysvětloval Henry. »Toto bahno jest jistě na sta stop hluboké.«

»Celé údolí muselo býti svého času jezerem,« dodával Francis. »Pohlédněte na skály podél úžlabiny a uvidíte staré rýhy od vodní hladiny. Jest mi ku podivu, co asi způsobilo pokles tohoto vodstva.«

»Zemětřesení – tak se zdá – otevřelo asi několik podzemních východů a svedlo jezero do dnešní roviny, kdež pak přestalo opadati. Tato bohatá barva čokoládová dokazuje množství vody, která neustále plyne a která nemá naděje, že se někdy usadí. Jest to zachycovač, nádrž pro všechno okolní vodstvo, tekoucí tímto údolím.«

»Nuže, tamhle na konci jest nějaký dům,« zvolala Leoncie o pět minut později, když se zahnuli kolem rohu skalního úbočího a spatřili budovu s povlovnou střechou, vypadající jako obydlená chatrč, rozkládající se proti úskalí a přímo nad vodou.

Sloupoví domu bylo z masivních kmenů stromů, kdežto stěny byly zrobeny z bambusu a střecha spletena ze slámy travin. Budova byla tak osamocena, že její jediný přístavek, vyjímaje člun, byl dvacet stop dlouhý můstek, tak úzký, že dvě osoby nemohly kráčeti po něm vedle sebe. Na obou koncích můstku bylo viděti dva mladé muže tohoto kmene, patrně ozbrojené stráže nebo sluhy. Tito ustoupili ihned na stranu na velitelský pokyn kněze Slunce a nechali projíti celou skupinu, ačkoliv oba dva Morganové neopomenuli si všimnouti, že muži s kopími, kteří je doprovázeli až sem od Dlouhého domu, zůstali státi před můstkem.

Překročili můstek, vnikli do letohrádku, postaveného na pilotách a octli se ve velké místnosti, opatřené lepším nábytkem, nežli by bylo ono hrubé zařízení, které mohli očekávati zde v údolí Opuštěných duší. Pletené koberce na podlaze byly z jemného a pečlivě propleteného tkaniva a stínidla z lesklého bambusu, kteráž pokrývala okenní otvory, byla pravým divem lidské trpělivosti. Na protějším konci na stěně visel ohromný zlatý odznak vycházejícího slunce, podobný tomu, jako byl před oltářem u Dlouhého domu. Avšak ještě dále za tím bylo viděti dva živoucí tvory, kteří neustále seděli na témž místě a kteří se téměř ani nepohybovali. Před vycházejícím zlatým sluncem vystupovala z podlahy jakási estráda, na níž byl umístěn divan, pokrytý poduškami, který měl na polo podobu trůnu. Na tomto divaně pak uprostřed podušek ležela spící žena, nakloněná vzad, oděná v jemně se třpytící šat z jakési látky, které žádný z příchozích dosud nespatřil. Pouze její prsa se lehce zdvihala a zase jemně zapadala. Tato žena nepocházela, jak bylo na první pohled patrno, z kmene Opuštěných duší, z této zkřížené a zdegenerované smíšeniny Caribů a Španělů. Na hlavě měla tiaru z tepaného zlata a třpytících se drahokamů, které byly tak velké, že vypadaly jako koruna.

Před ní na podlaze stály dvě zlaté třínožky, z nichž jedna obsahovala kouřící oheň, druhá, mnohem větší, zlatou nádobu, plnou jakýchsi zkřížených nitek. Mezi třínožkami seděl s očima nehybnýma a bez jediného pohybu velký pes se sněhobílou srstí, podobající se ruskému vlčímu chrtu a vypadající, jak měl přední nohy nataženy vpřed, jako nějaká sfinga, jak upíral svůj chladný pohled na přicházející vetřelce.

»Vypadá jako nějaká lady a zdá se mi býti královnou; zajisté sní o královských hostinách,« zašeptal Henry, vrhnuv při tom pronikavý pohled na kněze Slunce.

Leoncie ztratila téměř dechu; za to však Torrés třásl se strachy a pokřižovav se, pravil:

»O tomhle jsem nikdy neslyšel v údolí Opuštěných duší. Tato spící žena je nějakou španělskou lady. Jest z čistokrevné španělské krve. Zdá se býti Kastiliánkou. Jsem si tím jist, jako že tady stojím, že má modré oči. Avšak ta její bledost!« Opět se zachvěl. »Tohle jest nějaký nadpozemský spánek. Vypadá to, jakoby se napila nějakého opojného léku anebo jakoby takového léku již dlouho užívala.«

»To je pravda,« přerušil ho Francis, šeptaje vzrušeně, »„Paní, Která Spí,“ léčí svými sny. Chovají ji zde asi jako vrchní kněžku nebo první věštkyni. Není-liž pravda, starý kněže?« ustal, pokračuje ve španělštině. »Kdybychom ji zde vzbudili, co by se stalo? Přišli jsme sem, abychom s ní promluvili, i doufám, že se probudí.«

Lady se v tom zachvěla, jakoby jí šepot vnikl do jejího hlubokého spánku, a tu poprvé pes sebou pohnul, obraceje svou hlavu směrem k ní, takže její dolů spadlá ruka spočinula něžně na jeho šíji. Kněz vzal na sebe rozkazovací tvářnost a dával jim pohledem a posuňky znamení, aby zůstali tiši. A tak stáli zde v absolutním tichu a čekali na nastávající věštbu.

Lady se pomalu a na polo zdvihla, zarazila se, pohladila znovu svého blaženého vlčáka, jehož divoké tesáky se vycenily ve strašlivé a zdlouhavé zavytí, jako by se smály radostí. Budila-li dosavadní situace jejich úctu, tím úctyhodnější se stala, když obrátila své hluboké oči poprvé na ně. Nikdy neviděli takového zraku, v němž se zračil celý svět, ba celé světy. Leoncie se na polovic pokřižovala a Torrés, setřásaje se sebe dosavadní strach, pokřižoval se úplně a pohybuje tiše rty, šeptal si svou zamilovanou modlitbu k Panně Marii. Také Francis a Henry dívali se na ni s úžasem a nemohli odtrhnouti svého zraku od jejích něžných vln modra očí, které vypadaly tmavšími nežli ve skutečnosti ve stínu dlouhých černých řas.

»Modrooká brunetka,« odvážil se Francis zašeptati.

Ale jaké to byly oči! Byly spíše kulaté, nežli podlouhlé. Avšak přes to nebyly kulaté. Mohly býti zcela dobře hranaté, kdyby nebyly spíše zakulacené nežli zašpičatělé. Měly takovou podobu, že to vypadalo, jakoby je byl nejzručnější umělec zasadil do hlavy a načrtal kolem nich kruhy sbíhající se ve vrcholu a mající střed v koutcích. Dlouhé, husté řasy bděly nad nima a zvyšovaly illusi jejich tmavosti. Ale v jejím zraku nebylo ani překvapení ani úžas, když utkvěla prvním pohledem na své hosty. Pohled jejich byl snivý, beze vší zvědavosti a v jejím pohledu se spíše jevila jakási únava a pocit, který hleděla ovládati. Její oči stále více a více udržovaly výraz povýšenosti a ovládaly celou její paradoxní životnost. Chvěla se v nich bolest a jakási úzkostlivost, která čemusi překážela. Dojímavá vlhkost prýštila z nich jako jarní prška deště na vzdáleném mořském obzoru, anebo jako když v horách padá z rána rosa. Bol – věčný bol – sídlil uprostřed unaveného výrazu těchto polospících očí. Avšak přes to oheň nezměrné odvahy hrozil co chvíli vyraziti z nich v elektrických jiskrách činnosti a síly. Hluboký spánek, jakoby se potácel a rozprostíral v pozadí jejího zraku, zdál se býti neustále připraven svésti vše vůkol ve svou říši. Ale v tom všem, převyšujíc vše, sídlilo hluboké vědění. To jevilo se výrazně ve světlých záchvěvech obličeje, jsouc zastřeno poněkud nádechem asketismu. Pod tím zářila její pleť, jaksi mizivá a jakoby namalovaná.

Když povstala, ukázalo se, že má velmi něžnou a křehkou postavu. Její údy byly něžné, jakoby téměř nebyly ani pokryty masem. Avšak při tom jejich rysy nebyly nikterak zcela étherické. Kdyby byl Henry nebo Francis mohli vysloviti svůj dojem nahlas, byli by oba prohlásili ji za nejkulatější něžnou ženu, kterou kdy spatřili.

Kněz Slunce rozložil v tu chvíli svoje letité tělo na zem před ni tak, že úplně ležel na podlaze, zahořuje svoji starou hlavu do pleteného koberce z trávy. Ostatní zůstali vzpřímeni, ačkoliv Torrésa přemáhala nakažlivá touha sklonití svoje kolena a byl by následoval kněze v jeho počínání, kdyby mu jeho soudruzi nebyli dali znamení, aby se choval tak, jako oni. Když vypozoroval toto znamení, jeho kolena z části již ohnutá se narovnala a napnula se, sledujíce příklad Leoncie a obou Morganů.

Lady zpočátku neměla zraku pro nikoho jiného nežli pro Leoncii. Když si ji pečlivě prohlédla od hlavy až k patě, krátkým pokyvem hlavy nazpět poručila jí, aby se k ní přiblížila. Přes to, že nezdál se býti tento pokyn příliš pánovitým – aspoň v její mysli – přece ji překvapil od tak krásné éthrerické bytosti, tak že pocítila rázem záchvěv jakéhosi nastávajícího soupeření, které asi vznikne mezi oběma. Proto se ani nehnula, dokud kněz Slunce jí ostře zašeptal, že musí uposlechnouti. Teprve pak přistoupila k ní blíže, nezavadivši ani pohledem o silného, dlouhosrstého psa, který výhružně seděl mezi oběma třínožkami, a přešla podle tohoto zvířete, nechtějíc pokročiti dále, dokud jí to nebylo znovu přikázáno novým pokynem hlavy, stejně úsečným, jako byl první. Po celou dlouhou minutu se obě ženy dívaly ledově do očí jedna druhé, až na konec Leoncie se zábleskem triumfu zpozorovala, že se oči druhé ženy sklopily. Ale záblesk ten byl pouze okamžitý, protože Leoncie hned na to zpozorovala, že Lady sklopila svůj zrak jenom proto, že si prohlížela její úbor s velkou zvědavostí. Znenadání natáhla své jemné, bledé ruce a dotkla se tkaniva jejích šatů a přejela přes ně rukou takovým způsobem, jak to umějí pouze ženy.

»Kněže,« ozvala se úsečně. »Tohle jest třetí den Slunce v Domě Mancově. Již dávno jsem ti říkala, že tento den o něčem rozhodne. Mluv!«

Upadaje v otrocké vzrušení, kněz Slunce koktal:

»Právě v tento den sběhly se podivné události. Ano, sběhly se, ó Královno!«

Avšak Královna už na to zapomněla. Neustále hladíc látku Leonciina šatu, utkvěla na ní očima, v nichž se zračil výraz, jakoby po něčem pátrala.

»Vy jste velmi šťastná,« pravila Královna a v týž okamžik obrátila ji vzad, aby se připojila k ostatním. »Jste velmi milována od mužů. Ale není všechno jasné; zdá se mi jen, že skutečně jste velmi milována od mužů.«

Její hlas sladký a pomalý, klidný a stříbrného zvuku, sladěný ve vybraný rytmus zvuků, zněl jako vzdálený ohlas kostelního zvonu, svolávající věřící do kostela anebo naplňující duše klidem. Avšak Leoncii nebylo dáno, aby ocenila tento báječný hlas. Naopak, byla pouze naplněna plamenem vzteku, který jí planul ve tvářích a hořel v tepnách.

»Vídávala jsem vás již před tím, a to velmi často,« zvolala Královna.

»Nikdy!« vzkřikla Leoncie.

»Ticho,« zasyčel na ni kněz Slunce. »Zde vizte,« pravila Královna, ukazujíc na velkou zlatou nádobu. »Dříve a často vídala jsem vás zde.«

»Vás – také, zde,« obrátila se na Henryho.

»A vás též,« přesvědčovala Francise, při čemž její velké modré oči se zcela otevřely a ona se na něho zdlouha podívala – tak zdlouha, že vzbudila pozornost Leoncie, kteráž pocítila bodnutí žárlivosti, kterým pouze žena může vniknouti do srdce jiné ženy.

Oči Královniny zablýskaly, když se obrátily na konec k Torrésovi:

»A kdož jste vy, cizince, který jste oděn tak cize, maje na hlavě královskou helmici a na nohách sandály otroka?«

»Já jsem Da Vasco,« odpověděl Torrés nahlas.

»Toto jméno má starožitný ráz,« usmála se.

»Já jsem starobylý Da Vasco,« pokračoval, přibližuje se k ní, ač nebyl vyzván. Usmála se jeho smělosti, ale nezadržela ho. »Tuto helmici jsem nosíval po čtyřista let od těch dob, co jsem přivedl předky Opuštěných duší do tohoto údolí.«

Královna mimoděk se klidně usmála a pak se klidně otázala:

»Tak tedy vy jste se narodil před čtyřmi sty lety?«

»Ano a nikdy! Nikdy jsem se nenarodil. Jsem Da Vasco. Žil jsem vždy. Mým domovem jest Slunce.«

Její jemně rýsované brvy zdvihly se v komickou otázku, ale neřekla ničeho. Z vásy tepané zlatem, stojící stranou od ní vedle divanu, vzala cosi, co vypadalo jako prach, mezi křehký a úplně průhledný palec a ukazováček, a její jemné a krásné rty skřivily se v jemný úsměšek, když jakoby náhodou nasypala prach do velké třínožky. Mlha kouře se zdvihla, ale v okamžiku zmizela zraku.

»Podívejte se!« poroučela.

Torrés přibližuje se k velké nádobě podíval se do ní. To, co spatřil, ostatní z přítomných jeho soudruhů nikdy nezvěděli. Pouze sama Královna naklonila se ku předu a zírajíc se shora dolů, dívala se s ním, při čemž její tvář nabyla krásného výrazu, v němž se zračil jemný, avšak útrpný úsměch. To, co viděl Torrés, byla ložnice a místo, kde se narodil, v druhém poschodí domu v Bocas del Toro, který zdědil. Bylo to pro něho trapné, neboť to vysvětlovalo celé tajemství jeho života a zračilo se to v ušlechtile útrpném úsměchu obličeje Královny. A v tomto mihavém chvění magického vidění Torrés viděl to, co nevěděl doposud sám, ale co vždy tušil a ve svém podezření předpokládal.

»Chcete věděti ještě více?« vysmívala se mu jemně Královna. »Ukázala jsem vám vaše početí. Podívejte se nyní a seznejte svůj konec!«

Ale Torrés, hluboce rozrušen tím, co dosud viděl, zachvěl se a ustoupil zpět do kouta.

»Zapomeň na mne, Překrásná Ženo,« prosil, »a dovol, abych odešel! Zapomeň, jako doufám, že i já pro vždy zapomenu.«

»Stalo se,« pravila s jemným pokynem své ruky proti zrcadlu. »Avšak já nemohu zapomenouti. Vzpomínka na to zůstane pro vždy v mé mysli. Ale vás, ó Muži tak mladý žitím a tak starý helmicí, postavila jsem před onen den zde v mém Zrcadle Světa. Vy jste mne velmi sužoval svým chováním z dálky, avšak nikdy v této helmici.« Usmála se, klidná svým věděním. »Stále, zdá se mi, viděla jsem úmrtní pokoj, místo zdlouhavé smrti, která stála vzpřímena na svých nehybných hnátech a střežila po celé věky cizí tajemství vaší víry a vašeho rodu. A v této ubohé společnosti zdálo se mi, že vidím toho, který nosíval vaši starožitnou helmici… Mám mluviti dále?«

»Nikoliv, nikoliv!« prosil Torrés.

Uklonila se a pokynula mu, aby odešel vzad. Hned na to její úsudek soustředil se na Francise, jemuž pokynula, aby přistoupil vpřed. Stoupla si na schod, jakoby ho chtěla uvítati, váhajíc, zmatena faktem, že se musí dívati na něho dolů, sestoupila s estrády na podlahu, takže se mu mohla nyní dívati přímo do obličeje, když rozprostřela před ním svoji ruku. Váhaje pojal Francis její ruku do své, nevěda, co má jiného v tu chvíli dělati. Hned na to zdálo se, že jest mu zjevno, že ona čte v jeho myšlenkách, neboť pravila:

»Učiňte tak! Já jsem to sama nikdy před tím neučinila. Nikdy jsem neviděla, že by se to stalo, leda ve svých snech a pouze ve vidinách, jež mi ukázalo moje Zrcadlo světa.«

V tu chvíli Francis se sklonil a políbil její ruku. A protože ona nebyla s to, rázem ji odtáhnouti zpět, pokračoval v tom, že ji dále držel, při čemž ucítil pod svou dlaní jemný, ale jakoby kovový tlukot tepny v koncích její prstů. A jak tu stála v této posici, ničeho nemluvíc, Francis celý pomaten viděl, jak se na něho Královna radostně dívá, mezitím co zlé pohlaví ženské stáhlo Leonciino srdce a bouřilo se proti němu, až Henry zahřměl na něho v žárné angličině:

»Udělej to znova, Francisi! Líbí se jí to!«

Kněz Slunce zasyčel znovu pánovitě, aby byl tichý. Ale Královna na polo odtahujíc svoji ruku a strnuvši jako panna, obrátila se na Francisův výkřik a pravila Henrymu:

»Já znám jazyk, kterým mluvíte. Avšak neostýchám se vám říci – já, jež jsem nikdy před tím nepoznala muže, že se mi tohle líbí. Jest to první polibek, který jsem kdy dostala. Francisi – neboť tak vás jmenuje váš soudruh – poslechněte svého přítele! Líbí se mi to! Ano, líbí se mi to. Polibte mi ještě jednou rtíků.«

Francis uposlechl, váhaje, ale drže stále její ruku ve své, při čemž ona, zapomínajíc na vše vůkol sebe, jakoby se nořila do nějaké překrásné myšlenky, dívala se neustále do jeho očí. V patrném vzrušení se pak sebrala, vyvinula prudce svoji ruku z jeho dlaně, pokynula mu směrem k ostatním a obrátila se ke knězi Slunce:

»Nuže, knězi,« zvolala, při čemž se do jejího hlasu vrátila ostrost, »přivedl jsi sem tyto zajatce z příčiny, kterou jsem již znala. Avšak chci věděti o nich tvůj vlastní soud.«

»Ó, Paní, Která Sníš, nemám zabít tyto vetřelce, jak bylo až dosud naším zvykem? Lid jest poděšen a počíná pochybovati o mém soudu, i požádal mne, abych si vymohl tvoje rozhodnutí.«

»Ty jich chceš zabíti?«

»Tak zní můj rozsudek. Toužím nyní po tvém rozhodnutí, aby můj i tvůj úsudek byl totožným.«

Podívala se do tváří všech čtyř zajatců. Torrésův planoucí obličej měl v sobě výraz, vzbuzující pouze útrpnost. Na obličeji Leoncie stahovaly se vrásky hněvu; u Henryho spatřila pochyby. A na Francise hleděla plnou minutu, při čemž její obličej stával se něžnějším, až jednou zpozorovala, jak na ni Leoncie hněvivě pohlíží.

»Jest někdo z vás neženat?« otázala se Královna z nenadání. »Nikoliv,« předešla sama jejich odpověď.

»Mám dar vědění a vím proto, že jste všichni dosud svobodni.« Pak se obrátila prudce k Leoncii. »Jest to dobře,« otázala se jí, »aby jedna žena měla dva manžely?«

Oba dva, Henry i Francis, nebyli s to pro smích potlačiti svou radost při tak neočekávané a na pohled nevinné otázce. Ale pro Leoncii nebyla tato otázka nikterak neočekávaná, ani nevinná a v její tváři zableskl znovu žár hněvu. To jest žena, vycítila to, s níž by se měla děliti a která by se s ní dělila jako se ženou.

»To zajisté není správné,« odpověděla Leoncie jasným a zvučným hlasem.

»Jest to cosi neobyčejného,« zvolala Královna velmi hlasitě. »Jest to cosi neobyčejného. Ale dosud se to nestalo skutkem. Pokud jest zde stejný počet mužů a žen na světě, nesmí se státi, aby jedna žena měla dva manžely, neboť, kdyby tomu tak bylo, některá žena neměla by pak vůbec ani jednoho manžela.«

Vrhla opět novou přehršli prachu do velké zlaté nádoby. Opět se zdvihl mráček kouře a zase zmizel jako před tím.

»Zrcadlo světa mi řekne, knězi, co se má státi s našimi zajatci.«

Právě, když se sklonila, aby se podívala do lesknoucího se zrcadla, nová myšlenka jí bleskla hlavou. Prudkým pokynem ruky vyzvala všechny, aby předstoupili před zrcadlo.

»Vy všichni můžete se sem podívati,« pravila. »Neslibuji vám, že uvidíme totéž vidění našich snů. Ani já zde nikdy neuzřím to, co si přeji viděti. Každý z nás nechť se podívá a sezná to sám. Ty také, knězi!«

Seskupili se kolem zrcadla, které mělo šest stop v průměru a které bylo z polovice naplněno jakýmsi neznámým tekutým kovem.

»Mohla by to býti rtuť, ale není to,« zašeptal Henry Francisovi. »Jak živ nespatřil jsem podobného kovu. Zdá se mi, že jest žhavý a rozpuštěný.«

»Jest to čisté zlato,« opravila ho Královna v angličině. »Avšak nyní je horké jako oheň. Vy, Francisi, dotkněte se této nádoby na vnější straně.«

Uposlechl a položil celou dlaň bez váhání na žlutou vnější plochu. »Jest to chladnější, nežli vzduch zde v této síni,« dokládal.

»Ale teď se podívejte!« zvolala Královna, sypajíc více prášku do obsahu nádoby. »Jest to oheň, který zůstává chladným.«

»Jest to prach, který shoří horkem svého vlastního obsahu,« vyrazil ze sebe Torrés, současně sahaje do hlubin kapsy svého kabátu. Vytáhl odtud několik smotků tabáku, škatulku sirek a kousek plátna. »Tohle asi nebude hořeti,« vysmíval se, vítaje její vyzvání a vztahuje smotek tabáku nad nádobu, jakoby ho tam chtěl hoditi.

Královna přikývla na znamení souhlasu a všichni zpozorovali, jak padl na hladinu tekutého kovu. Jednotlivé částky nezapadly ani pod hladinu. Rázem se proměnily v kouř, který ihned vyprchal pryč a bylo po všem. Ani trochu popele z toho nezbylo.

»Dosud jest to chladné,« zvolal Torrés, napodobuje Francise a sahaje na vnější stranu nádoby.

»Ponořte svůj prst do obsahu nádoby,« vybízela Královna Torrésa.

»Nikoliv,« odpověděl.

»Máte pravdu,« dosvědčovala. »Kdybyste tak učinil, byl byste o jeden prst chudší, nežli s kolika jste se narodil.« Vsypala pak do nádoby ještě více prachu.

»Nyní každý sezná, co se s každým stane.« A bylo tomu tak.

Leoncie spatřila tam oceán, který ji odděloval od Francise. Henryovi bylo dopřáno spatřiti svatbu Královny a Francise s podivnými obřady, které stěží dovedl realisovati, ale která se měla provésti velmi brzo, při čemž zde bylo svatební místo. Královna dívala se dolu s lehké galerie ve velkém domě do nádherné místnosti, ve které Francis byl by poznával palác vybudovaný jeho otcem, kdyby její vidění bylo viděním jeho A vedle sebe, ruku majíc obemknutou kolem jeho pasu, spatřila zase ona Francise. Francis však neviděl nežli jednu věc, která ho strašně rozrušila, totiž Leonciinu tvář, nepohnutou jako v smrti, ale úplně rozrušenou a s ranou v obličeji přímo mezi očima od jemné dýky. Avšak neviděl ani kapky krve, která by vyprýštila z rány touto dýkou. Torrés podíval se jen na počátek toho, o čem věděl, že musí býti jeho koncem, pokřižoval se a jediný ze všech ustoupil do zadu, odmítaje další podívanou. Mezi tím kněz Slunce spatřil vidění svých vlastních tajných hříchů, totiž tvář a postavu ženy, k vůli níž zradil božstvo Slunce a dále uzřel tam tvář a postavu dívky z vesnice u Dlouhého domu.

Když všichni ustoupili zpět ve společném pocitu, že vidění jest u konce, Leoncie se obrátila jako tygřice s planoucíma očima proti královně a vzkřikla:

»Vaše zrcadlo lže! Vaše Zrcadlo Světa lže!«

Francis a Henry stále ještě pod silným dojmem toho, co sami viděli, užasli překvapeně při Leonciině výbuchu. Avšak Královna jí mírným hlasem odpověděla:

»Moje Zrcadlo Světa nikdy nelže. Nevím, co jste v něm viděla. Avšak jsem si jista, že to, co jste viděla, ať jest to cokoliv, jest pravdivé.«

»Jste obluda!« křičela Leoncie. »Jste čarodějnice, která lže!«

»Vy i já jsme ženy,« pravila Královna klidně, s jemnou ušlechtilostí, »i neměly bychom se takto poznávati, právě proto, že jsme ženy. Mužové rozhodnou, jsem-li ta, která lže, či žena s dívčím srdcem, které miluje. Právě proto, že jsme ženy a slabí tvorové, máme býti jedna ke druhé co nejušlechtilejší.«

»Ale nyní, kněže Slunce, poslyš můj rozsudek: Ty jako kněz pod mocí boha Slunce znáš lépe staré řády a obřady nežli já. Znáš více nežli já o mne samotné a víš, jak jsem přišla sem. Víš, že vždycky lid zachovával si Královnu svých Mysterií, matku a dceru, a že moc dědila vždy Paní Snů. Nyní nastal čas, kdy musíme uvažovati o budoucnosti příštích pokolení. Přišli sem cizinci a jsou svobodni. Nyní musí již býti také určen den svatby, má-li přijíti na svět potomstvo pro náš kmen a máte-li míti novou Královnu Snů za mne. Jest to dobré, a právě nyní jest vhodná doba; jest to nutné a nyní se tak musí státi. Snila jsem o tomto rozhodnutí. A rozhodnutí to zní, že se mám provdati za jednoho z těchto cizinců; ano, jeden z nich byl vyvolen pro mne již před založením tohoto světa. Můj rozsudek zní: Nebude-li si mne chtíti jeden z nich vzíti za manželku, zemrou všichni a jejich teplá krev bude tebou obětována před oltářem Slunce. Bude-li se jeden chtíti se mnou oženiti, pak zůstanou všichni na živu a čas později bude zaznamenávati naše potomstvo.«

Kněz Slunce, chvěje se úzkostí, chystal se k protestu, ale ona mu poroučela:

»Ticho, kněže! Pouze já mám právo dávati zákony lidu! To jest moje slovo k lidu – nuže, znáš je! Cesta k smrti není nikdy snadná.«

Na to podívala se mile a rozrušena s jednoho na druhého a pravila:

»Kdo z vás si mne chce vzíti za ženu?«

Všichni podívali se zmateně jeden na druhého, avšak žádný z nich neřekl ani slova.

»Jsem žena,« zvolala Královna netrpělivě. »A nad to – nejsem-li žádoucí pro muže? Nejsem-li mladá? Nejsem-li jako žena krásná? Cožpak touha mužů jest tak chladná, že žádný netouží po tom, aby mne sevřel sladce ve své náručí a přitiskl svoje rty na moje, jako to učinil dobrý Francis s mojí rukou?«

Obrátila svůj zrak směrem k Leoncii.

»Rozsuďte to sama. Jste ženou velmi milovanou muži. Nejsem-li takovou ženou, jako jste vy, a nejsem-li hodna lásky?«

»Budete vždy vítanější mužům, nežli ženám,« odvětila Leoncie – potají sama sobě, když se podívala na muže, kteří ji poslouchali, a nahlas vůči rozumování Královny. »Ano, jako žena,« pokračovala pak, »jste jaksi cize krásná a svůdná. A zde na tomto světě jsou muži, mnoho mužů, kteří by sešíleli slastí, kdyby vás mohli stisknouti ve svojí náručí. Avšak varuji vás, Královno, neboť na tomto světě jsou muži, muži, muži.«

Vyslechnuvši tato slova a rozvažujíc o nich, Královna obrátila se náhle a prudce ke knězi.

»Slyšel jsi to, kněže! Ještě tento den jeden z oněch mužů se se mnou ožení. Nestane-li se tak, všichni tři muži budou obětováni na našem oltáři. To budiž mojí nabídkou této ženě, kteráž, jak se mi zdá, chce asi kydati na mne hanu, pokládajíc mne za bytost nižší nežli jest sama.«

Obrátila se ke knězi, ačkoliv její poselství bylo vlastně určeno pro ostatní.

»Zde jsou tito tři muži, z nichž jeden dávná staletí před tím, nežli se narodil, byl určen k tomu, aby se stal mým manželem. A tak, knězi, přikazuji ti, abys odvedl tyto zajatce pryč do nějaké jiné místnosti a dal jim času na rozmyšlenou, kterého muže ze sebe vyvolí.«

»Je-li to již dávno určeno,« vybuchla prudce Leoncie, »proč nyní svěřiti toto rozhodnutí náhodě? Vy přece znáte toho muže. Proč dáti vše v šanc náhodě? Jmenujte toho muže, Královno, ano, jmenujte nám ho hned!«

»Můj muž bude vyvolen právě tím zoůsobem, jak jsem označila,« odvětila Královna a současně, jakoby o tom ani nevěděla, vhodila znovu hrst prachu do velké nádoby a s výrazem cizoty se dívala do ní. »Tak, nyní odejděte a ponechte, ať se stane nevyhnutelná volba!«

Všichni se již chystali k tomu, aby vykročili z této síně, když v tom zarazil je výkřik Královnin:

»Počkejte!« zvolala. »Pojďte sem, Francisi! Spatřila jsem něco, co se týká vašeho osudu. Pojďte a podívejte se se mnou do Zrcadla Světa.«

A mezi tím, co ostatní stanuli, Francis díval se s ní do podivuhodné plochy tekutého kovu. Spatřil tam sám sebe v knihovně svého newyorkského domu a uzřel po svém boku Paní, Která Sní, jak ji objímá. Hned na to zpozoroval, jak se zvědavě dívala na domácí telegraf, jakmile ho shlédla. Když se snažil, aby jí to vysvětlil, co to jest, podívala se na proužek papíru a čtla nějakou poplašnou zprávu, načež on skočil rychle k nejbližšímu telefonu a jak vidina mizela, spatřil sám sebe, jak mluví se svým bursovním jednatelem.

»Co jste to tam uzřel?« otázala se Leoncie, když vyšli ven.

Francis počal lháti. Nezmínil se o tom, že viděl Paní, Která Sní ve své newyorské knihovně. Místo toho řekl:

»Viděl jsem tam telegrafickou pásku, která mi sdělovala, že spekulanti na haussu na Wall Streetu upadli v paniku. Nuže, vysvětlete mi, jak ona by mohla věděti, že jsem interesován na Wall Streetu v bursovních obchodech a jak by mohla znáti telegrafní pásku?«

Konec dílu II

Kapitola XIX.

»Někdo musí se oženiti s tou šílenou ženou,« promluvila Leoncie, když se uvelebili na koberce v síni, kterou jim vykázal kněz. »Bude nejenom hrdinou, neboť zachová naše životy, ale velmi krásně zachrání si též svůj vlastní život. Nuže, seňore Torrési, máte to štěstí, že můžete zachrániti životy nás všech a též svůj vlastní.«

»Br-r-r!« otřásl se Torrés. »Nevzal bych si ji za ženu ani za deset milionů zlatých dolarů. Jest pro mne příliš rozumná. Jest strašná. Ona – jak bych to měl říci – ona by, jak vy Amerikáni říkáte, byla mojí metlou. Jsem statečný muž. Ale před ní bych ztratil svoji statečnost. Naskakuje mi strachem před ni husí kůže. Ani za deset milionů bych nechtěl žíti před ni ve strachu. Nuže, Francis a Henry jsou statečnější, nežli já. Ať si ji vezme jeden z nich.«

»Ale vždyť já jsem povinen oženiti se s Leoncii!« zvolal kvapně Henry. »Nuže, z toho důvodu nemohu se oženiti s tou Královnou.«

Jeho oči při tom utkvěly na Francisovi; ale dříve, nežli tento mohl promluviti, Leoncie ho přerušila:

»To není čestné jednání,« pravila. »Ani jeden z vás nepřeje si oženiti se s ní. Jediná správná cesta, aby se vyhovělo její vůli, jest, metati o tom los.« Jak to pravila, vytáhla z koberce, na němž seděla, tři stébla slámy a přelomila jedno z nich tak, že bylo velmi krátké. »Muž, který si vytáhne toto krátké stéblo, bude obětí. Vy, seňore Torrési, potáhnete první.«

»Svatební zvonění za krátké stéblo,« posmíval se Henry.

Torrés se pokřižoval, zachvěl se a pak táhl. Stéblo, které vytáhl, bylo zřejmě hodně dlouhé, i skákal celou serii tanečních skoků a zpíval:

»Zvony svatební neznějí pro mne, jsem šťasten víc, než mohu být…«

Na to táhl Francis a jeho údělem bylo stejně douhé stéblo. Pro Henryho nebylo již volby. Zbylé stéblo v Leonciině ruce bylo pro něho osudným. V jeho tváři zračila se veškerá tragedie jeho duše, když se náhle zadíval na Leoncii. Tato, zpozorovavši ho, nabyla útrpného výrazu; v tu chvíli Francis spatřil její lítost, i projela mu hlavou náhlá myšlenka. Bylo to východisko z tísně. Celá spletitá situace mohla v ní býti úplně rozřešena. Ač velká byla jeho láska k Leoncii, přece větší byla jeho oddanost vůči Henryovi. Francis neváhal! Lehce se rukou dotknuv ramene Henryova, zvolal:

»Nuže, zde jest ještě jeden neposkvrněný bakalář, který se nebojí manželství. Já si ji vezmu za ženu!«

Henryův výraz byl takový, jakoby právě byl unikl hrozící smrti. Jeho ruka spočinula v ruce Francisově a mezitím, co ji tiskl, jejich oči zadívaly se upřeně jeden na druhého pohledem, kterým se dovedou dívati pouze dobří a počestní muži. Ani jeden z nich nespatřil výrazu rozčarování ve tváři Leonciině při tomto neočekávaném rozuzlení. Paní, Která Smí, měla pravdu! Leoncie jako žena nejednala správně, milujíc dva muže najednou, a byla to právě Lady, která odkryla její lásku k oběma mužům.

Ale další rozmluva, která se měla nyní rozvinouti, byla přerušena příchodem malé dívky z vesnice, kteráž vstoupila sem s několika ženami, aby jim posloužila poledním jídlem. Byly to ostré oči Torrésovy, které první zaplanuly, když spatřily lesknoucí se drahokamy na šíji dívky. Byly to samé báječné rubíny.

»Paní, Která Sní, dala mi právě nyní tento klenot,« pravila dívka, dávajíc na jevo svou radost z této nové věci.

»Má jich ještě více?« otázal se Torrés.

»Zajisté!« odpověděla. »Právě nyní ukázala mně jich celou bednu. A jest jich tam všeho druhu, a to mnohem větších; nedalo by se ani odhadnouti, jakou mají cenu: vypadalo to, že jest jich tam tolik, jako vymlácených zrn obilí.«

Mezitím co ostatní jedli a hovořili mezi sebou, Torrés nervosně kouřil cigaretu. Potom náhle vstal a prohlásiv, že cítí jakousi nevolnost, odmítl dále jisti.

»Poslyšte,« sděloval rozčileně. » Já mluvím lépe španělsky nežli vy oba Morganové. Také znám, jsem o tom přesvědčen, povahu španělské ženy mnohem lépe. – Abych vám dokázal, že mám srdce na pravém místě, půjdu nyní k ní a uvidíme, mohl-li bych se s ní nějak domluviti o jejich návrzích na ženění.«

Jeden z Indiánů, ozbrojených kopím, zarazil Torrésovi cestu a nechtěl ho pustiti dále, ale když odešel dovnitř a za chvíli se vrátil, pokynul mu, aby vešel. Královna, opřena o divan, pokynula mu velmi půvabně.

»Vy jste nejedl?« otázala se ho starostlivě; a za chvíli, dozvěděvši se o tom, že neměl chuti, dodala: »Tak tedy aspoň budete píti?«

Torrésovy oči zablikaly. V rozrušení, kterého zažil v posledních několika dnech a při novém dobrodružství, které právě prožil a o kterém dosud nevěděl, jak skončí, pocítil neobyčejnou touhu po nápoji. Královna zatleskala rukama a na tento obvyklý rozkaz ihned odpověděla žena, která čekala na rozkazy.

»Toto jest velmi staré, staleté, starobylé víno, jak seznáte, Da Vasco, které leželo zde již po čtyry staletí,« zvolala, když jeden ze služebnictva přinesl sem a otevřel malý dřevěný soudek.

Podle stáří soudku nebylo o tom pochyby, a Torrés, poznávaje, že toto víno skřížilo západní oceán před dvanácti pokoleními, cítil, jak se mu svírá jícen touhou, aby okusil jeho obsah. Nápoj, který nalila služebná žena, byl báječný, ale Torrés byl překvapen jeho mírností. Avšak čarovný, čtyry sta let starý alkohol počal velmi rychle probíhati jeho žilami a vnikal mu zvolna do mozku plíživým opojením.

Královna ho vyzvala, aby se posadil do rohu divanu u jejích nohou, odkudž ho mohla dobře pozorovati a otázala se:

»Přišel jste sem bez vyzvání. Co mi chcete říci, aneb, na co se mne chcete otázati?«

»Jsem jeden z těch, ze kterých si máte vyvoliti,« odvětil, kroutě si knír a snaže se pohledem vzbuditi svůdnost muže, ženoucího se za milostným dobrodružstvím, které právě podniká.

»Cizinče!« odvětila. »Váš obličej jsem nespatřila v Zrcadle světa. To jest… nějaký omyl což?«

»Ano, omyl,« přiznával se ochotně, čta z jejích očí jakousi jistotu. »Byl to ten nápoj. Jest v něm cosi tajemného, co mne nutí k tomu, abych vám řekl poselství svého srdce, mohu-li si toho dovoliti.«

Opět s usměvavým pohledem očí pokynula čekající ženě a dala znovu naplniti hliněný pohár.

»Druhý omyl, – snad nyní se o něm rozhodne, což?« zašeptla, když se důkladně podíval do poháru s nápojem.

»Nikoliv, Královno,« odvětil. »Nyní jest mi všechno jasné. Dovedu ovládati své upřímné srdce. Francis Morgan, který vám líbal ruce, jest vyvolen, aby se stal vaším manželem.«

»Tak, jest to správné,« zvolala slavnostním tonem. »Byla to jeho tvář, kterou jsem spatřila v zrcadle a poznala jsem ho na první ráz.«

Rozohněn tím, Torrés pokračoval:

»Jsem jeho přítelem, jeho dobrým, nejlepším přítelem. Vy, kteráž znáte všechno, znáte také náš zvyk, že se do manželství přináší věno. Vyslal mne jako svého nejlepšího přítele, abych se vás zeptal a vyšetřil, jak velké věno má jeho nevěsta. Musíte však zvěděti, že Francis jest jedním z nejbohatších mužů ve své zemi, kdež lidé vůbec jsou velmi zámožní.«

Královna se zdvihla tak prudce ze svého divanu, že Torrés se uhnul a téměř napolo se sklonil k zemi v jakémsi panickém očekávání ostří nože mezi lopatkami. Na místo toho jala se královna rychle kráčeti, či lépe řečeno, vznášela se ke dveřím vnitřních místností.

»Pojďte!« vyzývala ho rozkazujícím tonem.

Když se octli uvnitř, Torrés na první pohled kolem seznal, že se ocitl v její ložnici. Ale jeho zrak měl pramálo zájmu pro všechny podrobnosti zde. Otvírajíc víko veliké bedny z tvrdého, železem okovaného dřeva, s plechovými zámky, vyzvala ho, aby se podíval dovnitř. Poslechl a spatřil zázrak světa. Mladá dívka mluvila pravdu. Jak vymláceným obilím byla bedna naplněna nesmírným, nespočítatelným pokladem drahokamů – diamantů, rubínů, granátů, safírů a to nejcennějšími, nejčistšími a největšími kameny toho kterého druhu.

»Ponořte do nich své ruce až po ramena!« zvolala, »a přesvědčte se, že tyto hračky jsou skutečnými a že máte před sebou broušené diamanty a nikoliv snad pouze vidiny a odrazy neskutečných snů, které se stělesňují jen ve snění. Musíte totiž podati určitých zpráv svému velmi bohatému příteli, který se má se mnou oženiti.«

A Torrés, v jehož mozku všechno plálo účinkem starobylého nápoje jako v ohni, nebyl s to ani promluviti.

»Což pak tyto střípky skla vás uvádějí v takové rozrušení?« zvolala útrpně. »Vaše oči planou, jakoby viděly svědectví bůh ví jakých divů.«

»Nikdy mne ani ve snu nenapadlo, abych si pomyslel, že by ve světě vůbec existoval takový poklad,« zašeptal ve své opilosti.

»Jsou tedy mimo všechny dohady ceny?«

»Ano, jejich cena nedá se vůbec odhadnouti.«

»Tak tedy mají větší cenu, nežli všechny peníze, všechna láska, všechna čest?«

»Ano, ony převyšují cenou všechno ostatní. Jsou až k sešílení.«

»Může tedy za ně býti koupena také věrná láska muže nebo ženy?«

»Za ty možno zakoupiti si celý svět.«

»Pojďte,« pravila klidně královna. »Vy jste muž. Vy jste míval ženu ve své náruči. Chcete prodati tu ženu?«

»Hned od počátku světa ženy byly kupovány a prodávaly se, ano, ženy se samy prodávaly.«

»Chcete mi tedy zakoupiti za tyto poklady srdce svého dobrého přítele Francise?«

Torrés se na ni nejprve podíval a teprve po chvíli přikývl hlavou a cosi zašeptal, při čemž bylo patrno, že jeho oči planuly požitím nápoje a zuřivé se dívaly na tuto spoustu drahokamů.

»Má váš dobrý Francis tuto cenu?«

Torrés přikývl beze slova.

»Cení ho takto všichni lidé?«

Opět beze slova a nadšeně přikývl.

Počala se smáti svým stříbrným výsměchem. Sklonivši se pak, jakoby náhodou, vzala namátkou plnou hrst skvostů jako bezcennou tretku.

»Pojďte!« poroučela. »Ukáži vám, jak si jich cením!«

Vedla ho přes celou síň ven na verandu, která se rozkládala podél tří stran hladiny jezera, kdežto se čtvrté strany trčela příkrá skála. U paty této skály tvořila voda prudký vodopád, který poukazoval na to, že jest zde drenážový východ z jezera, o kterém slyšel Torrés oba dva Morgany uvažovati.

S opětným výbuchem stříbrného smíchu vhodila královna hrst cenných drahokamů doprostřed tohoto víru.

»Takovou cenu mají pro mne!« zvolala.

Torrés byl celý poděšen a při této příležitosti téměř úplně vystřízlivěl, vida takovou lehkomyslnost.

»Ty se nevrátí nikdy zpět,« smála se. »Nic se odtamtud nikdy nevrátí. Podívejte se!«

Vytrhla plnou hrst květů, které rostly okolo, jakož i kolem vodopádu, kterým jezero odtékalo, hodila je dolů a květy zmizely rázem s jejich pohledu uprostřed vod.

»Pakliže se nic odtud nevrací, jak se tam může něco dostati?« otázal se Torrés hloupě.

Královna pokrčila rameny, ačkoliv on vytušil, že zná tajemství těchto vod.

»Více než jeden muž podnikl tuto cestu,« pravila snivě. »Ani jeden z nich však se odtud nevrátil. Moje matka tudy plula, když již byla mrtva. Tehdy jsem byla ještě dítětem.« Vzchopila se. »Avšak vy, v helmici, odejděte již a podejte zprávu svému pánovi – chci říci svému příteli. Povězte mu, jaké mám věno. A je-li on jenom z polovičky tak šílený po těchto střípkách skla, jeho ruce rychle mne obejmou. Zůstanu zde a ve snách budu očekávati jeho příchodu. Hra vody mne omamuje.«

Rozčarován Torrés vstoupil do její ložnice, obrátil se ještě jednou s pokradmým pohledem na Královnu, a viděl, jak se sklonila na podlahu verandy, složivši hlavu do dlaní a dívala se dolů do vodopádu. Rychle se otočil k bedně, otevřel její víko a stopil plnou hrst drahokamů do kapsy svých kalhot. Dříve nežli mohl ukrásti druhou hrst pokladů, zazněl za jeho zády příšerný smích královnin.

Strach a zuřivost ovládly ho tak, že se na ni prudce vrhl a zatlačil ji na verandu, kdež se však zarazil, vida, jak mu hrozí tasenou dýkou.

»Zloději!« pravila klidně. »Jste bezectný muž! Cestou všech zlodějů v tomto údolí jest smrt. Zavolám svou stráž a dám vás shoditi do kypící vody.«

Tato poslední hrozba Torrésa zdrtila. Dívaje se do vody, která mu takřka hrozila, vyrazil ze sebe výkřik hrůzy, jakoby v ní spatřil něco podivného, sklesl na jedno koleno a skryl tvář škubající se v předstírané hrůze do svých rukou. Královna podívala se stranou, aby seznala, co tam spatřil. Ryl to pouhý okamžik. Torrés vyrazil do vzduchu na ni jako tigr, ve skoku uchopil ji za ruku a snažil se jí vyrvati z dlaně dýku.

Něžnost zašla z její tváře a zachvěla se, načež zvolna nabývala znovu své duchapřítomnosti. Chvíli dívala se na něho zvědavě, beze strachu.

»Jste bídnou ženou,« vzkřikl na ni, neustále se chvěje zuřivostí, »která se zabývá ďábelskými kouzly a obcuje s temnými mocemi. Avšak jste ženou, zrozenou ze ženy a tedy smrtelnou bytostí. Slabost smrti a ženy jest ve vás, pročež dávám vám na vybranou mezi dvojím: buďto se vrhnete dolů do onoho proudu a zahynete, nebo…«

»Nebo?« otázala se.

»Nebo…« zarazil se, navlhčil si své suché rty a postoupil ku předu. »Nikoliv! U matky boží, nebojím se! Nebo se za mne vdáte ještě dnes: toť jest druhá volba.«

»Vy chcete mne za ženu? Anebo spíše chcete míti poklad?«

»Ano, poklad,« odvětil zcela nestoudně. »Avšak v Knize Života jest napsáno, že se mám provdati za Francise,« namítala.

»Tak tedy přepíšeme tuto stránku v Knize Života.«

»Jen půjde-li to,« usmála se.

»Nuže, pak zkusím, jste-li smrtelnou bytostí, zde ve vodopádu, do kterého vás hodím, jako jste tam před chvílí vhodila květiny.«

V pravdě v tuto chvíli byl Torrés neohrožený – neohrožený proto, že starobylý nápoj mu pálil v krvi a v mozku a pak proto, že v tuto chvíli byl pánem situace. Také, jako pravý latinský Amerikán, miloval pohnuté scény, při nichž mohl býti hodně výmluvným a velkomyslným.

Avšak ona zarazila ho a vyrazila ze sebe podobný sykot, jako když Latinci svolávají své služebnictvo. Podíval se na ni s podezřením, mrskl okem směrem ke dveřím její ložnice a pak obrátil svůj pohled na ni.

Jako duch, kterého spatřil pouze mžikem a pouhým koutkem svého oka, uzřel, jak od dveří ložnice vyrazil velký bílý pes. Torrés znovu strnul a bezděky ustoupil stranou. Ale jeho noha octla se v prázdnotě a váha jeho těla srazila ho dolů s verandy přímo do vody. Právě když si uvědomil situaci a zoufale vykřikl, zpozoroval, jak pes skočil do vzduchu za ním.

Ačkoliv Torrés byl dobrým plavcem, byl v proudu bystřiny stéblem slámy. A Paní, Která Sní, dívajíc se dolů za ním strnulým pohledem, spatřila, jak mizí a pes za ním, právě uprostřed víru, z něhož sem nebylo návratu.

Kapitola XX.

Dlouho dívala se Paní, Která Sní, do hrajících si vln vody. Na konec, vzdechnuvši si: »Můj ubohý pes!« se zdvihla. Zmizení Torrésovo neznamenalo pro ni ničeho. Navykla si již od dětství vykonávati nejvyšší moc nad životem a smrtí svého polodivokého a degenerovaného lidu a lidský život – per se⁵⁶ nebyl pro ni ničím posvátným. Byl-li život dobrý a plný lásky, tu přirozeně rozumělo se samo sebou, aby se nechal žíti. Avšak byl-li to život zlý, hnusný a nebezpečný životům jiných, rozumělo se, že se nechal zajíti, anebo se odstranil. A tak pro ni Torrés byl pouhou episodou – nikterak milou, – která v brzku zašla. Naproti tomu bylo jí líto psa.

Zatleskavši hlasitě rukama, když vstoupila do svého pokoje, aby zavolala některou svoji služebnici, přesvědčila se, že víko její klenotnice bylo zdviženo. Dala proto oné ženě příslušné rozkazy a sama vrátila se na verandu, odkudž mohla se dívati nepozorována do své ložnice.

Několik minut na to provázen onou ženou, vstoupil Francis do téže místnosti a byl zde zanechán sám. Nebyl nijak v příjemné náladě. Jeho cit k Leoncii byl velmi něžný, i neměl příliš mnoho radosti z toho, co se zde odehrávalo. Nebylo to nic příjemného, dívati se do budoucnosti s myšlenkou, že se má oženiti s cizí ženou, která zde vládla nad Opuštěnými dušemi a bydlela v tomto osudném paláci na jezeře. Při srovnání s Torrésem nevzbudila však v něm Paní, Která Sní ani strachu ani zloby. Právě naopak, Francis cítil před ní cosi, co se mu zdálo býti silným citem útrpnosti. Nemohl se ubrániti dojmu, který na něho činil tragický pathos této dospělé a zamilované ženy, hledající zoufale lásku a muže a mající pro tuto svou snahu rozkazující a rytířské způsoby.

Jediným pohledem rozhlédl se po místnosti, ve které se octl a beze všeho zájmu byl zvědav, zda zde bude nyní jeho svatební ložnice, beze všech dlouhých vyjednávání, bez jeho svolení a beze všech obřadů. Jak byl ponořen do svých hlubokých myšlenek, byl náhle zaujat pozorností na skříň. Královna pozorujíc ho, spatřila, že čeká na ni a jak teprve po několika minutách přistoupil k otevřené truhlici. Nabral si do ruky plnou hrst drahokamů, prosypával zcela bezstarostně kameny jeden po druhém skrze prsty zpět, jako kdyby to byly kousky mramoru a pak se obrátil a postavil před leopardi kožešinu, rozprostřenou na jejím lůžku. Potom si na ni usedl, zapomínaje stejně lůžka jako před tím pokladu. Toto budilo takovou radost v srdci Královny, že nebyla s to déle se opanovati a pátrati, co bude dělati dále. Vstupujíc do místnosti a pozdravujíc ho, otázala se s úsměvem:

»Byl seňor Torrés lhářem?«

»Byl?« otázal se Francis, snaže se něco pověděti a vstávaje před ní.

»Již nedlouho ho není,« jala se ho ujišťovati. »Není ani zde, ani tam,« dodala spěšně, když Francis počal jevili zájem s Torrésovým koncem. »Skonal a jest dobře, že jest mrtev, neboť nemůže se již nikdy vrátiti zpět. Ale dovedl dobře lháti, není-liž pravda?«

»O tom není pochyby,« odvětil Francis. »On jest dokonalým lhářem.«

Nemohl nezpozorovati výraz její tváře, vycítiv z něho, jak srdečně uvítala potvrzení o Torrésově věrohodnosti.

»Co vám zde napovídal?« otázal se Francis.

»Že prý byl jediný vyvolen, aby mne pojal za manželku.«

»Lhář!« poznamenal Francis suše. »Po té řekl, že jste byl vyvolen vy – což bylo také lživé…« pokračovala, při čemž se jí hlas zatřásl. Francis zavrtěl hlavou.

Bezděčný výkřik radosti dotkl se jeho srdce takovým něžným citem soustrasti, že by byl skorem rozevřel svou náruč, aby ji do ní pojal. Čekala na něho, co odpoví.

»Jsem jediný, který si vás má vzíti za manželku,« pravil chladně. »Jste velmi krásná. Kdy budeme míti svatbu?«

Divoká radost v její tváři byla tak mocná, že přísahal sám sobě, že nikdy vědomě nezakalí tento obličej vráskami starostí. Mohla si býti vládkyní nad Opuštěnými dušemi s bohatstvím Indů a s nadpřirozenou mocí zrcadla; avšak měla mnohem silnější vliv na něho jako něžná a naivní žena, toužící po lásce a v lásce úplně nezkušená.

»Řeknu vám ještě o jiné lži, kterou mi to zvíře Torrés vypravovalo,« vyrazila vzrušeně. »Říkal mi, že jste velmi bohat a že před tím, nežli se se mnou oženíte, chcete věděti, jaké mám bohatství. Vypravoval mi, že jste ho sem poslal vyšetřiti, jaké mám jmění. To, jak poznávám, byla lež. Vy se se mnou neženíte kvůli tomuto zde…« Při tom učinila potupný posunek směrem k truhlici s klenoty. Francis zavrtěl hlavou.

»Ženíte se se mnou k vůli mně samotné!« zajásala v triumfu.

»Ano, pouze k vůli vám!« nemohl se ubrániti Francis lži.

A pak provedl báječnou věc. Tato královna, která byla nejbezohlednější samovládkyní, kteráž dovedla rozkazovati: »Pojď sem!« a »Odejdi!«, kteráž připustila smrt Torrésovu jako obyčejnou událost a která si vybrala svého královského ženicha, aniž se ho zeptala před svatbou, tato královna počala se rozpalovati láskou. Po šíji, plyna po jejím obličeji od uší až k čelu, rozvlnil se jí jemný ruměnec, rozplývající dívčí cudnost v touze po objetí. A tento pohled na její rozechvění rozrušil také Francise. Nevěděl, co má dělati; cítil jen, jak mu teplá vlna krve stoupá v jeho vlastní sluncem ožehnutou tvář. »Nikdy,« pomyslil si, »neoctl se muž a žena v podobné situaci v celé historii muže a ženy.« Vzájemná náklonnost obou dvou byla svůdná a aby zachránil svůj život, nemusel přidati ani čárky ke svému předsevzetí. Královna však byla nucena promluviti první.

»A nyní,« pravila, rudnouc stále více a prudčeji, » nyní mne musíte milovati!«

Francis snažil se odpověděti, avšak jeho rty byly tak suché, že je pouze stáhl a pokračoval v těkavé roztržitosti.

»Nebyla jsem dosud nikdy milována,« pokračovala královna upřímně. »Život mého národa neznamená lásku. Můj lid jest jako nerozumné zvíře. Ale vy a já jsme mužem a ženou. Mezi námi musí býti souhlas a něžnost – tak jsem to seznala z mého Zrcadla Světa. Já však jsem zcela nezkušená. Nevím, jak do toho. Ale vy z tohoto velkého světa musíte to jistě dovésti. Čekám! Musíte mne milovati!«

Sklesla na své lůžko, strhujíc Francise po svůj bok a věrna svému slovu, čekala. Mezitím on, potáceje se mezi láskou a rozkazem, byl neschopen uposlechnouti svého citu.

»Nejsem-li krásná?« otázala se královna po chvíli. »Nejsou-li vaše ruce stvořeny k tomu, aby mne obejmuly a nejsem-li já stvořena pro toto obejmutí? Nikdy nedotkl se žádný muž svými rty mých úst. Co jest to polibek – dává se na rty, myslím? Vždyť pouhé dotknutí vašich rtů mé ruky mne silně rozrušilo. Vy jste tehdy políbil nejenom mou ruku, nýbrž i mou duši. Moje srdce jest zde, rozbušivši se pod tlakem vašich rtů. Nepocítil jste toho také…«

»A také,« pravila o půl hodiny později, když oba dva seděli na jejím lůžku, majíce ruku v ruce, »již jsem vám vypravovala o tom málu, co vím o sobě. Nevím téměř ničeho o své minulosti, vyjma toho, co jsem vám vypravovala. Přítomnost vidím jasně v Zrcadle Světa. Budoucnost mohu stejně viděti v tomto zrcadle, ale pouze nejasně. Nedovedu vždy porozuměti tomu, co v něm vidím. Zrodila jsem se zde; také moje matka a její matka se zde narodily. Jest šťastnou náhodou, že do života každé královny vstoupil nějaký milenec. Obyčejně tak, jako vy zavítali sem. Matka mojí matky, tak se mi vypravovalo, opustila však toto údolí, aby si našla svého milence a byla odtud vzdálena dlouhou dobu – po celá léta. Také moje matka odešla odtud. Jest mi dobře známa tajemná cesta, kdež dávno mrtví conquistadorové střeží tajemství Mayů a kdež stojí sám Da Vasco, jehož helmici drze ukradl ten bídný Torrés a prohlásil se za něho sama. Kdybyste sem nebyl přišel, byla bych bývala nucena odejíti odtud a vyhledati si vás, neboť jste mi byl předurčen a tak to musí býti.«

V tu chvíli vstoupila sem služebná žena, sledována Indiánem s kopím a Francis mohl se probírati trochu ve starožitné španělštině za rozmluvy, která následovala. Ve smíšených pocitech úzkosti a radosti Královna vysvětlila mu, oč se jedná.

»Musíme nyní odejíti do Dlouhého domu na naší svatbu. Kněz Slunce jest tvrdohlavec, ani nevím proč, snad proto, že mu bylo překaženo proliti krev vás všech na oltáři Slunce. Jest to veliký krvežíznivec. Jest knězem Slunce, ale nemá mnoho rozumu. Mám právě zprávy, že se snaží popuditi lid proti naší svatbě – ten pes!« Zaťala pěsti, její obličej zvážněl a její oči planuly královským hněvem. »Oddá nás podle starého zvyku před Dlouhým domem u oltáře Slunce.«

*

»Ještě není pozdě, Francisi, abys nemohl změniti své rozhodnutí,« naléhal na něho Henry. »Ostatně, nebylo to provedeno správně. Krátká sláma byla moje. Nemám-li pravdu, Leoncie?«

Leoncie nemohla odpověděti. Stála ve skupině, v čele Opuštěných duší, shromážděných před oltářem. Uvnitř Dlouhého domu byli zavřeni královna a kněz Slunce.

»Nepřála byste si viděti, jak se zde Henry žení, či ano, Leoncie?«

»Ani vy, myslím,« odvětila Leoncie. »Torrés by byl jediný muž, kterého bych nejraději viděla, jak se zde žení. Nejsem zde příliš ráda. Nejsem příliš nadšena tím, když mám hleděti na to, jak se jeden z mých přátel má státi manželem.«

»Vy jste příliš žárlivá,« odvětil Henry. »Právě si myslím, že Francis nezdá se býti příliš zdrcen tímto osudem.«

»Ona není nikterak špatná,« namítal Francis. »A proto mohu přijmouti osud aspoň důstojně, i když ne zcela lhostejně. A řeknu vám ještě něco jiného, Henry, nyní, když jste zahrál na onu strunu: ona by si vás nebyla vyvolila za svého manžela, ani kdybyste se jí byl nabídl.«

»Ó, to ovšem nevím,« počal Henry.

»Tak se jí zeptejte,« vybízel ho Francis. »Tamhle právě přichází. Podívejte se na její oči. V těch se člověk snadno zmámí. A kněz jest zakaboněn, jako před bouří. Nuže, udělejte jí nyní návrh, a uvidíte, jak to s vámi dopadne, mezitím co já se projdu kolem.«

Henry přikývl tvrdošíjně hlavou.

»Učiním tak – ale nikoliv proto, abych ukázal, jaký jsem dobyvatel žen, ale k vůli sázce. Nehrál jsem tehdy, když jsem přijal vaši oběť, ale nyní tuto hru sehraji.«

Dříve, nežli ho mohl Francis zadržeti, vyrazil vstříc královně, octl se zády mezi ní a knězem, a počal k ní vážně hovořiti. Královna se usmívala, jak ho poslouchala. Ale její úsměv neplatil Henrymu. S patrným výrazem vítězství smála se ve tvář Leoncii.

Nedlouho po té dozvěděla se o přesvědčivých důvodech Henryových; trvalo to pouze do té chvíle, co se královna spojila s Leoncii a Francisem, kněze majíc stále v patách. Henry, který ji zvolna následoval, snažil se ukrýti v sobě radost z toho, že byl odmítnut.

»Co o tom soudíte?« obrátila se královna přímo k Leoncii. »Ten dobrý Henry se mne právě otázal, zda bych se za něho provdala, což jest již čtvrtý muž tohoto dne. Nejsem-li opravdu milována? Měla jste někdy čtyři milence, kteří všichni toužili, aby si vás vzali v den vaší svatby?«

»Čtyři?« zvolal Francis.

Královna se na něho něžně podívala.

»Vy a Henry, kterého jsem právě odmítla. A před vámi oběma téhož dne onen drzý Torrés; a právě nyní v Dlouhém domě zde ten kněz.« Hněv počal planou ji v jejích očích a ve tvářích, když si na to vzpomněla. »Ten kněz Slunce, ten kněz, který již dlouho není ničím jiným, nežli zrádcem svých vlastních přísah, ten muž, kterýž jest pouze z polovice mužem, požádal mne o moji ruku! Ten pes! Ta bestie! A měl na konec tolik drzosti, že mi řekl, že si nevezmu Francise! Pojďte! Já mu to dokáži!«

Pokynula svým soukromým kopiníkům, aby se postavili kolem skupiny a očima přikázala dvěma z nich, aby se postavili za kněze a tak ho od ní odřízli. Jakmile to bylo zpozorováno lidem, počal se mezi ním šířiti repot.

»Postupte ku předu, kněže!« poroučela ostře královna. »Jinak vás ihned moji mužové zabijí.«

Ten obrátil se rychle vzad, jakoby se chtěl odvolati k lidu, ale řeč, která se již chvěla na jeho rtech, zašla nevyřčená při pohledu na špice kopí, namířená na jeho prsa. Ustoupil tomu, co bylo nevyhnutelným a dal se cestou těsně k oltáři, kdež postavil královnu a Francise proti sobě a sám si stoupl na plošinu oltáře, dívaje se na ně a přes ně na Opuštěné duše.

»Já jsem knězem Slunce,« počal. »Moje přísahy jsou svaté. Jako kněz pod přísahou mám oddati tuto ženu, Paní, Která Sní, s tímto cizincem a vetřelcem, jehož krev jest právě připravena pro náš oltář. Moje přísahy jsou svaté. Nesmím jich porušiti. Odmítám požehnati sňatku této ženy s tímto mužem. Ve jménu Boha Slunce odmítám provésti tyto obřady –«

»Pak zemřeš, knězi, a to hned a na tomto místě!« zasyčela na něho královna, kynouc nejbližšímu bojovníku, aby nasadil svoje kopí proti němu a ostatním kopiníkům, aby obrátili svoje zbraně proti reptajícím a polo již vzbouřeným Opuštěným duším.

Následoval napjatý okamžik. Po dobu menší nežli jednu minutu, avšak téměř po jednu minutu, nebylo vysloveno ani jediného slova a ani jediná myšlenka nebyla vznícena, ba všichni utkvěli ve strnulém postu. Všichni stáli jako řada soch; a všichni hleděli na kněze, proti jehož srdci trčelo napřažené ostří kopí.

Ten, jehož krev, srdce a život byly již blízky tomu, aby zanikly, byl první, který se vzpamatoval a dal se do díla. Počal. Mlčky obrátil záda k napřaženým kopím, poklekl a ve starodávné španělštině počal se modliti o požehnání ke Slunci. Na to obrátiv se ke královně a Francisovi s pokynem, aby se sklonili a napolo poklekli před ním. Když se dotkl jejich rukou konci svých prstů, nemohl potlačiti bezděčný mstivý záblesk ve svém oku, který proběhl rysy jeho obličeje.

Když pak párek snoubenců znovu povstal, rozlomil kněz malý žitný chléb ve dva díly a podával každému z nich jednu jeho část.

»Přijímání,» zašeptal Henry k Leoncii, když náš párek vzal chléb a jal se pojídati každý svůj díl.

»Římsko-katolická víra da Vascova zašla asi s ním a zbyla z ní vzpomínka pouze v těchto manželských obřadech,« zašeptala Leoncie s úžasem, ačkoliv dívajíc se na Francise, který právě ji na vždy opouštěl, snažila se vší mocí ovládnouti se, majíc rty beze vší krve, cítíc, jak slábne a zatínajíc si nehty do dlaní.

Kněz pak vzal s oltáře a podal královně malou dýku s jemným zlatým ostřím. Ta promluvila cosi k Francisovi, který si vykasal rukáv a podal jí své obnažené levé předloktí. Dříve než tato bodla do jeho kůže, váhala chvíli, přemýšlela a zdálo se, jakoby jí cosi problesklo myslí, a pak, místo aby rozřízla jeho kůži, jala se zkoušeti ostří dýky velmi opatrně svým jazykem.

A najednou vybuchla v zuřivost. Jakmile se dotkla jazykem čepele, odhodila prudce zbraň od sebe, skočila napolo ke knězi a napolo dala rozkaz svým zbrojnošům, aby ho ihned zabili, a počala se třásti a chvěti v prudké snaze, aby se ovládla. Jak očima sledovala let dýky, chtějíc se přesvědčiti, že její otrávená špička nevjela do těla žádného jiného a nezpůsobila neštěstí podlostí kněze, vytáhla ze záhybů svého roucha z ňader jinou jemnou dýku. I tuto vyzkoušela svým jazykem dříve, nežli bodla do Francisovy kůže její špicí a zachytila do zlatého poháru několik rudých kapek jeho krve, kteréž vytryskly z bodnutého místa. Francis opětoval totéž u ní, načež kněz, blýskaje očima, planoucíma vztekem, vzal od nich pohár a obětoval jejich smíšenou krev na oltáři.

Nastala krátká pomlčka. Královna stáhla zlověstně své brvy.

»Kdyby byla bývala dnešního dne prolita krev zde před oltářem boha Slunce…« počala výhružně.

A kněz, jakoby se vzpamatoval a ačkoliv s odporem konal svoji povinnost, obrátil se k lidu a prohlásil slavnostně, že tito dva jsou od této chvíle mužem a ženou. Královna obrátila se k Francisovi s vřelým vyzváním očima, aby ji pojal v rámě. Když ji k sobě sevřel a dotkl se jejích toužících úst, Leoncie zasténala a opřela se těsně o Henryho, aby jí byl podporou. Francis to dobře zpozoroval a pochopil její přechodnou nevolnost, ale když zářící zrak královny zadíval se v planoucím triumfu po své sestře-ženě, Leoncie na zevnějšek vypadala hrdá a lhostejná k tomu, co se právě událo.

Kapitola XXI.

Dvě myšlenky planuly v Torrésově mysli, když byl stržen proudem dolů. První byla vzpomínka na velkého bílého psa, který skočil za ním. Druhá byla, že Zrcadlo Světa lhalo. Že tohle byl jeho konec, bylo jisto, avšak ona nepatrná chvíle, které mu bylo dopřáno, aby se díval do Zrcadla, nezjevila mu ani v nejmenším, že by zašel takovým koncem.

Jsa dobrým plavcem, jak byl stržen proudem a unášen prudkými vlnami v plovoucí temnotu, počal míti strach, aby nenarazil nikde hlavou o kamennou stěnu anebo o klenbu podzemní chodby, kterouž byl proudem vlečen. Ale proud bystřiny byl takový, že ho ani jednou nevrazil žádnou částí jeho těla na nějakou překážku. Chvílemi snažil se zachytiti se o vyčnívající balvany této vodní stavby, které vyvstávaly ze stěny nebo nad hladinou proudu, ale chvílemi se skroutil, že by se byl vešel do malého kompasu, stejně jako mořská želva, když zatahuje hlavu před útokem žraloků.

Méně než za minutu, jak si vypočítal čas své plavby pod vodou, co zadržoval v sobě dech, vynořil se v prudce plynoucím proudu, vystrčil hlavu nad hladinu a osvěžil svoje plíce velkými doušky chladného vzduchu. Na místo, aby ploval, spokojil se tím, že se dal unášeti proudem, jsa zvědav na to, co se stalo se psem a čím bude nejdříve doplněna trýzeň tohoto podzemního dobrodružství.

Náhle zasvítilo mu nad hlavou matné, avšak neklamné denní světlo. Když pak cesta vodou stala se širší, obrátil obličej vzad a spatřil cosi, co ho přimělo, aby se jal znovu co nejrychleji plovati. To, co spatřil, byl pes, který ploval s hlavou ve výši s vyceněnými zuby své strašné tlamy, které svítily stále jasněji a jasněji, podle toho, jak se zvyšovala záře světla. Zaplaven pramenem slunečního světla, spatřil Torrés zvolna stoupající břeh i vyšplhal se na něj. První myšlenka, která ho na polovic zaujala, byla, že si sáhl do kapsy pro drahokamy, které ukradl z Královniny pokladnice. Avšak opětující štěkání, které v této štole vzrůstalo v rachot hromu, připomenulo mu jeho ozubeného pronásledovatele a přimělo ho k tomu, že především vytáhl z oděvu královninu dýku.

Opět dvě myšlenky rozdělovaly úsudek jeho jednání. Měl se vynasnažiti, aby zabil plovoucí zvíře, nežli přistane? Anebo měl se uchýliti do skalisek stranou od denního světla, v naději, že proud odnese psa pryč od něho? Jeho úsudek ustanovil se na druhém faktu, i jal se prchati vzhůru podél úzkého břehu. Ale pes vylezl také na břeh a jal se ho následovati s takovou rychlostí svých tlap, která jest nedostižná u čtvernožce, že ho v brzku dohonil. Torrés obrátil se v přístavu, protože ho chytaly do nohou křeče, i plížil se a počal mávati dýkou před tlamou tohoto zvířete.

Avšak pes na něho neskočil. Na místo toho radostně, s tlamou široce rozevřenou, jakoby se smál, posadil se k němu a natahoval svou pravou pracku jakoby na pozdrav. Torrés uchopil tuto pracku do svých rukou a potřásl jí, tona v úžasu, když zpozoroval jeho rysy. Pes se na něho usmíval, vyrážeje ze sebe trhavé vytí, které vypadalo, jako by byl napolo hysterickým; i pokračoval v potřásání psovy nohy nahoru a dolů, při čemž pes s rozevřenou tlamou a ušlechtilým pohledem zraku stále se na něho usmíval, pohlížeje při tom chvílemi radostně dozadu.

Sleduje ho podél břehu, pes spokojeně a vesele štěkal a chvílemi očichával jeho boty. Torrés shledal, že úzká stezka u břehu, běžící rovnoběžně s řekou, po stoupání opět klesla. A tu zase zpozoroval Torrés dvě věci, z nichž jedna ho zarazila a poděsila, druhá pak naplnila jeho srdce velkými nadějemi. První byla podzemní řeka. Řítíc se přímo údolím balvanů, nořila se náhle do skal. Ve změti pěny a víru náhle se sužujíc, zdýmala prudké vlny, které dosvědčovaly její rychlost a prudkost. Druhá věc byl otvor na straně, kterým sem proudilo denní světlo. Tento otvor byl asi patnáct stop v průměru, ale rozprostírala se přes něho pavučina větší, nežli jest výtvor lidské fantasie. Mnohem strašnější však byla spousta kostí, která ležela pod ní. Nitky pavučiny byly jako ze stříbra a na nejsilnějších koncích jakoby z olova. Zachvěl se, když se dotkl nitek rukama; pavučina lepila se mu na kůži jako klih a pouze silou, kterou vynaložil proti lepkavému objetí této pavučiny, podařilo se mu osvoboditi svoji ruku. Na jeho šatech a na kůži psa odtrhly se přilepené částky oděvu a chlupů.

Mezi dvěma delšími konci velké pavučiny spatřil místo, které pro něho stačilo, aby jeho otvorem mohl prolézti na denní světlo; ale dříve, než se o to pokusil, opatrnost svedla ho k tomu, aby prozkoumal otvor; i jal se pobízeti a ukazovati psovi na otvor před ním. Bílé zvíře připlížilo se a vyškrabalo se nahoru na dohled a Torrés již se chystal, aby je následoval, když v tom se zvíře navrátilo. Tak panický byl kvap jeho návratu, že se s ním pes prudce srazil a oba dva upadli na zem. Avšak při tom muž hleděl se zachrániti tím, že se zachytil rukama skalisek, kdežto čtyřnohé zvíře, neschopno takto sebe sama zabezpečiti, padlo přímo do rozvířené vody. Mezitím, co se Torrés snažil zachytiti rukama skalisek, pes byl unášen vodou pod skálu.

Torrés dlouho zápasil. Tento nový podzemní proud řeky byl na pohled strašný. Dole před ním byla otevřená cesta k dennímu světlu a jeho život toužil na onu stranu denní, jako se otáčí květina po slunci. Avšak s čím se tam setkal pes, že se vrhl nazpět v tak kvapném ústupu? Jak takto uvažoval, seznal, že jeho ruka spočinula na jakési zakulacené ploše. Odstrčil tento předmět od sebe a zadíval se do prázdných důlků očních a beznosých rysů lidské lebky. Jeho hrůzou stuhlý pohled přehlédl pak celý koberec z kostí a bylo mu nad vše pochyby jasno, že podle lebky, článků páteře a silných hnátů patřilo toto vše kdysi nějakému muži. To přimělo ho k tomu, že se sklonil nad vodu, jakožto jedinou cestu odtud, ale jakmile se podíval na šumící šílenost a tříštící se vlny o pevná skaliska, stáhl se nazpět.

Vytasiv královninu dýku, proplížil se s největší opatrností mezi vlákny pavučiny a spatřiv to, co uzřel pes, odtáhl se zpět v tak závratném kvapu, že rázem spadl do vody; v jediném okamžiku, maje jen tolik času, aby si naplnil plíce vzduchem, byl rázem stržen do otvoru skály a do temnot.

Mezitím vzadu u jezera v paláci královnině odehrávaly se neméně důležité události s nemenší rychlostí. Svatební průvod vrátil se právě z obřadů z Dlouhého domu a právě se chystali k tomu, aby se usadili a oslavili svatbu tím, co by se mohlo nazvati svatební hostinou, když v tom šíp, proniknuvší do síně mezerou v bambusové stěně, proletěl mezi královnou a Francisem a zabodl se do protější stěny, při čemž opeřený jeho konec chvěl se ještě dlouhou dobu následkem prudkosti náhle zaraženého letu. Jediný pohled oknem na úzký můstek ukázal Henrymu a Francisovi vážnost situace. Při tomto pohledu oba dva spatřili totiž královniny kopiníky, kteří střežili příchod na most, jak uprostřed něho prchali v šíleném útěku, padajíce do vody s koncem šípů třepetajících se jim v jejich zádech podobně jako šíp, který se zarazil do stěny místnosti. Za můstkem spatřili zástup Indiánů v čele s knězem a za nimi stály ženy a děti, celý to kmen Opuštěných duší, kteří naplňovali vzduch opeřenými šípy, vystřelovanými z luků.

Jeden kopiník královnin přivlékl se až do místnosti, marně vztyčuje svoje nohy, aby ho dále nesly, vyvaluje oči a snaže se ústy šeptati neslyšné poselství, kteréž jeho umírající život nemohl již vysloviti; upadl na obličej, maje záda prostřelena šípy, jejichž konce v nich trčely jako štětiny. Henry skočil ke dveřím, které vedly k můstku, a svou automatickou pistolí vyčistil ho od vnikajících sem Opuštěných duší, které mohly postupovati pouze v jednoduché řadě a které padaly pod palbou Henryovou, jak se k němu přibližovaly.

Obležení vratkého domu bylo krátké. Prozatím Francis, chráněn Henryovou automatickou pistolí, strhl můstek, takže nemohli býti přemoženi jiným způsobem, nežli střílením ohnivých šípů, vrhaných podle pokynů kněze Slunce, kteréž v brzku zapálily slaměnou střechu domu na více místech.

»Nyní jest pouze jediná cesta, abychom unikli,« zvolala královna, dívajíc se dolů s verandy na vír vody, vloživši jednu ruku Francisovu do svých dlaní a vrhajíc se mu s hrůzou do náruče. »Tudy vede cesta do světa.« Ukázala znovu dolů do prostřed víru. »Nikdo se dosud z něho nevrátil. Ve svém Zrcadle viděla jsem, jak v něm plynuli a všichni zašli a nedostali se do širého světa. Výjimku činí Torrés; ostatní neviděla jsem, že by vyvázli za živa. Všichni zhynuli. Žádný z nich se nevrátil. Ani Torrés se nevrátí.«

Oči všech zadívaly se na sebe při pohledu na tuto příšernou cestu.

»Cožpak odtud není jiné cesty?« otázal se Henry, přitisknuv Leoncii těsně k sobě.

Královna zavrtěla hlavou. Kolem nich se všech stran padaly již hořící trosky šípů, kdežto jejich uši byly zaplavovány krvelačnými válečnými zpěvy Opuštěných duší, kteří zpívali na břehu jezera. Královna vyvinula své ruce z Francisova náručí v patrném úmyslu, aby ho odvedla do své ložnice, neboť chopila ho za ruku a táhla ho dovnitř. Když v úžasu stanul vedle ní, přirazila víko své skříně na skvosty a uzamkla je. Na to odstrčila stranou pohyblivou podlahu a otevřela malá dvířka, vedoucí dolů k vodě. Na její poukaz Francis přitáhl skříň a shodil ji dolů.

»Ani kněz Slunce neví o této skrýši,« zašeptala, načež ho uchopila znova za ruku a rychle odvedla ho zpět na verandu k ostatním.

»Nyní jest čas, abychom odešli z tohoto místa,« prohlásila. »Vezmi mne do náruče, drahý Francisi, můj manželi, skoč se mnou a strhni mne dolů!« poroučela. »Budeme ostatním vůdci!«

A tak tam skočili. Když střecha počala se řítiti dolů v praskotu ohně a v plápolu poletujících jisker. Henry uchopil Leoncii do náruče a vrhl se s ní rovněž do proudu vody, kdež mezitím již Královna s Francisem zmizeli.

Podobně jako Torrés naši čtyři uprchlíci unikli roztříštění o skaliska a byli odneseni na druhou stranu podzemní řeky na denní světlo a to na místo, kde velká pavučina střežila další cestu. Henry byl dříve na tomto místě, neboť Leoncie dovedla dobře plavati. Naproti tomu Francis, přes to, že byl zručný v plování, byl nucen pomáhati Královně. Ta poslouchala mlčky všech jeho pokynů, plujíc volně vodou a chvílemi se chytajíc jeho rukou a nechala se jím vléci. Na břehu všichni čtyři vylezli z vody a stanuli. Obě dvě ženy věnovaly se zaplétání vlasů, které se jim v prudkém víru bystřiny rozpletly.

»Tohleto není první pohoří, v jehož nitru jsem se s vámi dvěma ocitla,« prohodila Leoncie s úsměvem k oběma Morganům, ačkoliv svými slovy mířila spíše na Královnu.

»Jest to poprvé, co jsem se ocitla v srdci hor se svým manželem,« usmála se v odvět Královna a osten jejího šípu vniknul přímo a hluboko do srdce Leoncie.

»Zdá se, že smýšlíte jako vaše žena a moje snoubenka; proč bychom však nesmýšleli dobře s vámi oběma?« odvětil Henry, dav na jevo ostře své mínění, jako to obyčejně činí muž, aby zakryl své rozpaky, k nimž zavdala podnět ženská stvoření.

Ale nevyhnutelným výsledkem tohoto jednání Henryova bylo, že Francis zachoval ticho, což však bylo ještě nerozumnější a způsobilo všem ještě větší rozpaky. Obě dvě ženy těžily ze situace. Francis namáhal marně svůj mozek, aby pronesl nějakou mužnou poznámku, kterou by napravil to, co se stalo. Mezitím Henry, celý zoufalý, zdvihl se náhle s poznámkou, že půjde »vyšetřiti jejich situaci« a vyzval Královnu, aby ho doprovázela, podávaje jí ruku, aby mohla vstáti se země. Francis a Leoncie seděli chvíli v tvrdošíjném mlčení. Francis byl první, jenž je přerušil.

»O dva centy, že jsem vás úplně porazil, Leoncie.«

»Co jsem vám nyní udělala?« otázala se.

»Jako byste to nevěděla? Zachovala jste se strašně.«

»Jste to vy, kterýž jste se zachoval strašně,« zavzlykala na polo vztekle, vzpamatovavši se a dávajíc na jevo, že se nedá zmásti ženskou slabostí. »Kdo se vás otázal, abyste si ji vzal za ženu? Nevytáhl jste si kratší slámu! Avšak – musel jste tak učiniti dobrovolně? Musel jste řítiti se do toho, do čehož by sami andělé báli se vstoupiti? Ptala jsem se já vás na to? Téměř mi přestalo bíti srdce, když jsem slyšela, jak jste pravil Henrymu, že se s ní chcete oženiti. Myslela jsem, že v tu chvíli omdlím. Vy jste se se mnou ani neporadil! Přes to mi cosi našeptávalo, abych vás zachránila před ní, když ona sláma byla tažena a chtěla jsem vám nastrčiti delší – ano, a já se ani trochu nestydím přiznati se, že jsem tak chtěla vás zachrániti – pro sebe. Henry mě nemiluje tak, jako jsem se domnívala, že mne milujete. Já pak nikdy nemilovala Henryho tak, jako jsem milovala vás! Avšak i nyní miluji vás stále, Bůh mi to odpusť!«

Francis byl dojat. Uchopil ji a stiskl ji k sobě v prudkém objetí.

»A tohle děláte ve svůj svatební den?« zašeptala vyčítavě, stápějíc se v jeho objetí.

Jeho rámě rázem vyvinulo se od ní.

»A tohle děláte vy, Leoncie, v takovém okamžiku?« zašeptal smutně.

»A proč by ne?« vyzývala ho. »Miloval jste mne. Dal jste mi na srozuměnou, že jste mne miloval, ano, to bylo jisto nade vší pochybnost, avšak nyní, dnes jdete svou vlastní cestou! Dospěl jste rychle a vesele k svému cíli a oženil jste se s první ženou bílé pleti, která se vám nabídla…«

»Jste žárlivá,« prohlásil Francis, pociťuje tlukot srdce radostí, když přikývla. »Ano, přiznávám se, že jste žárlivá; ale zároveň uznávám právo ženy na lhaní a proto pravím vám, že jste právě nyní lhala. To, co jsem učinil, nebylo ani ukvapené, ani pro zábavu. Učinil jsem to jedině k vůli vám a k vůli sobě – aneb lépe řečeno, k vůli Henryovi. Díky Bohu, zůstala mi čest muže.«

»Čest mužů nemůže nikdy dostačiti ženě,« namítla mu.

»Byla byste raději, kdybych byl bezectný?« otázal se kvapně.

»Jsem pouhou ženou, která miluje,« odvětila.

»Vy jste pichlavá ženská vosa,« rozzuřil se, »a nechováte se ke mně slušně.«

»Chová se některá žena slušně, když miluje?« učinila velké vyznání a dala najevo svou zkušenost. »Muž může žíti s myšlenkou na svou čest v hlavě, ale vězte, já jako obyčejná žena zcela pokorně se zastávám svého pohlaví, že žena žije pouze tehdy, když má v srdci lásku!«

»Snad máte pravdu. Čest, podobně jako arithmetika, může býti předmětem uvažování a výpočtů. Kdo vezme ženě nikoliv mravnost, ale pouze…«

»Pouze vrtochy,« doplnila ho Leoncie prudce.

Volání Henryovo a královny učinilo konec této rozmluvě a Leoncie i Francis rychle spojili se s nimi a za chvíli dívali se všichni na velkou pavučinu.

»Viděli jste kdy tak ohromnou pavučinu?« zvolala Leoncie.

»Rád bych viděl onu obludu, která ji upředla,« pravil Henry.

»A já bych raději viděl, kde je!« citoval Francis z »Purple Cow«.⁵⁷

»Jest to naše štěstí, že nemusíme jíti touto cestou,« zvolala Královna.

Všichni pohlédli na ni tázavě, když ona ukazovala dolů do proudu.

»Tudy jest naše cesta,« pravila. »Znám ji. Často a často viděla jsem tuto cestu ve svém Zrcadle Světa. Když zemřela moje matka a byla pohřbena v tomto proudu, sledovala jsem její tělo v Zrcadle a spatřila jsem, jak dospělo na toto místo a odtud plulo dále touto vodou.«

»Avšak to už byla mrtva!« namítla kvapně Leoncie. Soupeřství mezi nimi opět rázem vzplanulo.

»Jeden z mých zbrojnošů,« odvětila královna klidně, »sličný to jinoch, podíval se, běda, kdysi na mne příliš zamilovaným pohledem! Byl sem hozen za živa. Sledovala jsem ho také v Zrcadle. Když přišel na tato místa, vylezl na břeh. Spatřila jsem ho, jak se namáhal projíti onou pavučinou na světlo boží a viděla jsem ho dále, jak s hrůzou ustoupil nazpět ze světla denního a vrhl se do proudu.«

»Opět jeden, který zde zahynul,« zvolal Henry trpce. ‚

»Nikoliv, neboť sledovala jsem ho dále ve svém Zrcadle a přes všechny temnoty a ačkoli jsem dlouhou dobu neviděla ničeho, nakonec prudce se vynořil pod slunce ze dna široké řeky, plul ke břehu a vyškrábal se na něj. – Byl to břeh po levé straně ruky, jak si dobře vzpomínám – a zmizel pod obrovskými stromy, kteréž nerostou v údolí Opuštěných duší.

Ale podobně jako Torrés, všichni stáhli se nazpět při myšlence na prudkou tmavou strž a plavbu skrze ostré skaliny.

»Zde jsou kosti zvířat a lidí,« varovala je Královna, když se báli podstoupiti cestu vodou, ale toužili dosíci slunce. »Tohle to jsou lidé – hleďte! Ale co nakonec z nich zbylo na tomto místě, nežli kosti, a časem i tyto kosti zajdou v niveč.«

»Právě proto,« zvolal Francis, »chci rozetnouti onen tísnící nás uzel a naleznu již cestu, abych se podíval do očí slunci. Vy ostatní zůstaňte zde, dokud vše nevyšetřím.«

Vytáhnuv z pasu svou automatickou pistoli, jejíž patrony byly chráněny před vniknutím vody, podlezl pod pavučinu. Ve chvíli, kdy zmizel z dohledu za pavučinou, uslyšeli, jak počal stříleti. V brzku na to spatřili ho, jak ustupuje vzad, neustále stříleje. A potom vyrážeje za ním, ohromný pavouk, mající dva yardy v rozpětí od konců nohou pokrytých černými chlupy, vyplétající se z vláken pavučiny, potácel se v mukách, jak z něho prchal život a byl skrz na skrz prostřelován novými kulemi. Pevný střed jeho těla, z něhož paprskovitě vycházely jeho nohy, vypadal jako ohromný košík a ježto měl tuhý život, bylo slyšeti, jak sténal, plíže se a roztahuje nohy směrem k Francisovým ramenům a zase zpět, načež uskočil, motaje již bezmocně svýma chlupatýma nohama a vrhl se potom dolů do bouřících vln bystřiny. Všechny čtyři páry jeho očí zíraly z jeho těla a byly strženy do úžlabiny skalní; pak, nasáknuvši se vodou, jeho tělo zmizelo.

»Kde jest jeden, tam budou dva!« pravil Henry, dívaje se opatrně do denního světla.

»Tudy jest jediná cesta!« zvolala Královna. »Pojď, můj manželi, vnoříme se oba do své náruče a projdeme touto temnotou do jasného světa slunečního. Pamatuj na to, že jsem ho ještě nikdy neviděla a doufám, že v brzku s tebou poprvé jej spatřím.«

Rozevřela náruč, aby ho do ní pojala, takže Francis nemohl se tomu vyhnouti.

»Jest tam vchod do příkrého údolí, propasti to asi tisíc stop hluboké,« vysvětloval ostatním, co spatřil, když se octl za pavoučím tkanivem, načež sevřel Královnu v náručí a skočil dolů.

Henry pojal do náruče Leoncii a chystal se skočiti za ním, když v tom ona ho zarazila.

»Proč máme přijímati Francisovu! oběť?« otázala se.

» Protože…« zarazil se a podíval se na ni s úžasem.

»Protože vás miluji,« doplnil se. »Protože jsem byl vámi velmi zaujat, kdežto Francis nebyl nijak vázán. Nehledě k tomu, neklamu se zajisté příliš, řeknu-li, že Francis se mi zdá býti příliš dobře spokojeným ženichem.«

»Nikoliv,« zavrtěla vášnivě hlavou. »Jest příliš rytířského ducha a jedná s ní jen proto tak něžně, aby neurazil její city.«

»Oh, nemyslel bych! Vzpomeňte si, jak před oltářem u Dlouhého domu, když jsem řekl, že se zeptám královny, zda by mne nechtěla pojmouti za manžela, mi prudce namítl, že by si mne nevzala, kdybych se jí otázal? Nuže, zcela krásný závěr toho jest, že ji miloval sám. A proč by ne? Vždyť jest hezký mladík. A ona jest velmi něžná žena.«

Ale Leoncie ho již téměř neposlouchala. Prudkým pohybem naklonila se v jeho náručí tak, že se mu mohla zahleděti přímo do očí a otázala se ho:

»Jak mne milujete? Milujete mne šíleně? Milujete mne strašně šíleně? Mohu se domnívati, že ano, ba více, více, více?«

On mohl se na ni pouze udiveně ohlédnouti.

»Milujete? Milujete?« naléhala na něho vášnivě.

»Zajisté, že ano,« odpověděl zvolna. »Ale nikdy mi nevstoupila do hlavy otázka, abych, si pomyslil, jak vás mám rád. Ovšem, vy jste jedinou ženou pro mne na celém světě. Rád bych vám vylíčil, jak hluboce, jak mnoho a jak vytrvale vás miluji. Připadáte mi, že jste částí mého života, a cítím, že jsem vás odjakživa znal. To jest vše, co vám mohu říci.«

»Ona jest strašná žena,« přerušila ho Leoncie úplně souvisle. »Nenáviděla jsem ji hned od počátku.«

»Jako já. Jaká to horkokrevnost! Já nenáviděl pouhou myšlenku na ni stejně jako vy a bylo by mi hrozno, kdybych si ji místo Francise byl vzal za ženu!«

»Uděláme lépe, půjdeme-li za nimi,« ukončila Leoncie tuto rozmluvu.

A Henry silně rozrušen sevřel ji těsně do náruče a skočil s ní do bílých pěn bystřiny.

Na břehu řeky Gualacy seděly dvě indiánské dívky, lovící ryby. Právě proti proudu nad nimi zdvihalo se příkré úskalí jednoho z výběžků pozvolně vystupujícího pohoří. Hlavní proud řeky valil se v dálku ve vlnách čokoládové barvy. Ale přímo proti místu, kde lovily, byla vodní tišina. Neméně klidné bylo jejich lovení. Ani nejmenší rybka nedotkla se jejich vnadidla a splavy plynuly líně, nelákajíce ryb. Jedna z nich, Nicoya, zívala, pojídala banán, pak zase si zívla a pak upravovala si váček, který jí visel po boku na ruce.

»Byly jsme zcela tiché, Concordie,« prohodila ke své družce, »ale nevyneslo nám to ani jednu rybu. Nyní budeme tropiti hluk a vířiti vodou. Aspoň budou věděti, že „co vyplavalo, musí zas sejíti dolů,“ a že žádná nemůže vyplouti na povrch dříve než klesne ke dnu. Já se o to ihned pokusím. Hle!«

Hodila skořápku z banánu do vody a líně čekala na okamžik, až skořápka utone.

»Vyplave-li něco, myslím, že to bude hodně veliké,« zabručela Concordie s touže lenivostí.

Ale náhle ke svému velikému překvapení před jejich užaslým zrakem, jak se dívaly na hladinu řeky, vynořil se z hnědých vln veliký bílý pes. Vytáhly prudce své pruty z vody na břeh, rozestřely ruce jedna proti druhé a pozorovaly, jak pes dostihl břehu, vydrápal se po příkrém břehu, zastavil se, aby se otřepal, a pak zmizel mezi stromy.

Nicoya a Concordie se zachvěly.

»Zkus to znovu!« naléhala Concordie.

»Nikoliv! Teď jest řada na tobě. Aspoň uvidíš, co můžeš vytáhnouti.«

Skorem bezděčně a nerada vrhla tam Concordie prudce kus hlíny. A téměř bezprostředně na to vynořila se z proudu hlava s helmicí. Obě dvě ustoupily prudce zpět a pohlížely z úkrytu na muže, majícího obličej pokrytý helmicí, který dospěl ku břehu na témž místě, kde přistál pes a zmizel rovněž v lese.

Opět obě indiánské dívky strnuly. Ale tentokrát, ač nutila jedna druhou, ani jedna neměla odvahy a nechtěla již hoditi ničeho do vody.

O chvíli později, když ještě se ani dobře nevzpamatovaly z obzvláštních těchto příhod, které právě zažily, byly sledovány dvěma mladými Indiány, kteří přiskočili ku břehu a zaveslovali svou kanoí proti proudu.

»Čemu se smějete?« zvolal jeden z nich, pozdra–. vuje je.

»Měly jsme vidění,« zvolala na ně dolů Nicoya.

»To jste musely píti pulque,«⁵⁸ odvětil mladý muž.

Obě dívky zakroutily hlavami a Concordia zvolala:

»Nepily jsme ničeho a přece jsme měly vidění. Nejprve, když Nicoya hodila do vody skořápku z banánu, spatřily jsme psa, jak se vynořil na hladinu – bílý pes, který byl tak velký jako norský tigr.«

»A když Concordia tam hodila hlínu,« ujala se druhá dívka vypravování, »vystoupil z vln nějaký muž s hlavou ze železa. To jest nějaké očarování. Concordia a já staly jsme se předmětem očarování.«

»José,« obrátil se jeden z Indiánů na plavce, »tohle zasluhuje, abychom se napili.«

A oba dva, mezitím co veslem udržovali svou kanoi na témž místě, napili se z hranaté lahvice od holandské kořalky, naplněné nyní pulquem.

»Nikoliv,« odvětil José, když dívky žádaly, aby jim dal také napíti. »Jediné napití pulque vámi znamenalo by, že byste mohly spatřiti více bílých psů, větších nežli tigr a více mužů se železnými hlavami.«

»Zcela správně,« přijala Nicoya toto odmítnutí. »Jen si nahněte sami ze své lahvice s pulquem a uvidíte, co spatříte. My vyčarovaly psa a muže. Vaše chvástání zasluhuje, abyste spatřili čerta.«

»Já bych mohl spatřiti třebas celé peklo,« odvětil José, připíjeje si znova z lahvice. »Pulque jest dobrý oheň pro statečnost. Nyní bych mohl spatřiti třebas celé peklo.«

Předal lahvici svému soudruhu s pokynem, aby ji dopil.

»Nyní ji vhoď do vody!« poroučel José.

Prázdná lahvice pleskla silně do vody a na tuto výzvu ihned následoval strnulý úžas, neboť na hladinu vyplynulo strašné, chlupaté tělo obrovského mrtvého pavouka. Tohle bylo přece jen příliš mnoho pro obyčejné indiánské tělo a krev! Oba dva mládenci byli tak náhle zděšeni tímto pohledem, že až leknutím vypadli z kanoe. Když se jejich hlavy vynořily z vody, byli strženi prudkou bystřinou a byli rychle unášeni pryč proudem, následováni zvolna kymácející se kanoí.

Nicoya a Concordie byly tímto zjevem znovu poděšeny. Chopily se jedna druhé a čekaly, dívajíce se do kouzelné vody; jejich oči sledovaly poděšené mladé muže, kteří chytali kanoe, přitáhli ji ku břehu, kvapně vylezli z vody a skryli se na břehu.

Odpolední slunce plulo zvolna po nebi, když obě dvě dívky nabyly odvahy podívati se znovu na začarovanou vodu. Pouze po dlouhé rozmluvě usnesly se znovu hoditi do vody hroudy hlíny. A zase vyvstal z vody muž a žena – Francis a Královna. Obě dívky prchly zpět do křoví; nebyly zpozorovány, když se dívaly na Francise, jak pluje ku břehu s Královnou v náručí.

»Muselo se to státi,– to všechno muselo se státi právě proto, že jsme hodily včas ty věci do vody,« zašeptala Nicoya ke Concordii o pět minut později.

»Ale když jsme hodily jednu věc do vody, vynořila se pouze jedna,« rozumovala Concordia. »Když pak jsme hodily dvě, vynořily se dvě.«

»Zcela správně,« zvolala Nicoya. »Udělejmež nový pokus. Pokusme se o to znovu a to obě dvě. Nevynoří-li se již ničeho, pak již nemáme kouzlo v moci.«

Obě dvě hodily do vody dvě hrsti hlíny a hle – opět se vynořili jiný muž a žena. Ale tito dva, Henry a Leoncie, pluli bok po boku k přirozenému místu přistání a jako ostatní před nimi kráčeli k lesu a zmizeli jejich zrakům mezi stromy.

Dlouho zůstaly zde obě indiánské dívky státi jako ztrnulé. Už se neodvažovaly vhoditi do vody ničeho a i kdyby se bylo něco vynořilo, byly by si pomyslely, že se to stalo následkem jejich počínání. Ale již se nic neobjevilo, neboť již se neodvážily nic vyvolati, přes to však byly přesvědčeny, že čarování, které se jim zjevilo, bylo jejich dílem. Zůstaly ležeti ukryty a dívaly se na vodu, až tma skryla hladinu jejich zraku. Na to zvolna a opatrně daly se stezkou k vesnici, jsouce přesvědčeny, že se jim zjevili bohové.

Kapitola XXII.

Hned následujícího dne po vyváznutí z podzemní řeky Torrés dostihl do San Antonia. Přišel sem pěšky, unaven a špinav; malý indiánský kluk, kráčející mu v patách, nesl mu Da Vascovu helmici. Torrés totiž chtěl ukázati tuto helmici Jefovi a soudci na dosvědčení svého vypravování podivuhodných dobrodružství, která se mu přihodila.

Prvního na hlavní třídě spatřil Jefa, který vykřikl hlasitě, jakmile ho uzřel.

»Jste to doopravdy vy, seňore Torrési?« pokřižoval se Jefe, dříve nežli mu potřásl slavnostně rukou.

Opravdové tělo a více než toto, špína a bláto na jeho rukou, přesvědčila Jefa, že jest to skutečně on.

Na to dostal Jefe kuráž.

»A my jsme vás zde již považovali za mrtvého!« zvolal. »Ten Carooský pes José Mancheno! Přišel k nám a oznámil, že jste mrtev – mrtev a pohřben v srdci horstva Mayského právě v den Kristova odsouzení.«

»Jest to hlupák! Já jsem možná nyní nejbohatším mužem v Panamě,« odvětil Torrés pánovitě. »Ostatně jako staří a hrdinní conquistadorové podstoupil jsem všechna nebezpečí, nežli jsem pronikl k pokladu. Spatřil jsem jej. – A…«

Ruka Torrésova vnořila se v tu chvíli do kapsy kalhot, aby z nich vynesla ven ukradené klenoty Paní, Která Sní; ale vytáhl ruku prázdnou. V tu chvíli totiž několik zvědavých očí seskupilo se na ulici kolem něho a dívalo se na jeho zubožený zevnějšek.

»Mám vám mnoho co povídati,« pravil k Jefovi. »To ovšem nemohu vám dobře pověděti hned nyní. Zaklepal jsem na dvéře smrti a překročil jsem mnoho mrtvých těl. Sešel jsem se s muži mrtvými již čtyry století, kteří však dosud neshnili a spatřil jsem je, jak utonuli druhou smrtí. Prošel jsem horstvem stejné jako přes ně, lámal jsem chléb s Opuštěnými dušemi a díval jsem se do Zrcadla Světa. To všechno vám, můj nejlepší příteli a ctihodný soudce, budu vypravovati, až budeme míti vhodnou chvíli a učiním vás tak bohatým, jako jsem já!«

»Nedíval jste se do pulque, když bylo ještě kyselé?« vysmíval se Jefe s nedůvěrou.

»Nepil jsem nic silnějšího nežli vodu od té doby, co jsem odcestoval ze San Antonia,« odpověděl. »Ale nyní půjdu domů a budu dlouho, dlouho píti; a potom si smyji všechno bahno se sebe a obleku si nový a slušnější šat.

Ale Torrés nedošel ihned po té do svého domu. Náhle na něho zavolal jakýsi roztrhaný ferina, jakmile ho spatřil a přiběhl k němu; podával mu obálku, kterou Torrés velmi dobře znal, neboť byla od místní vládní telegrafie bez drátu a byl si jist, že jest to od Regana.

»Udělal jste dobře. Jest nutno, abyste jich držel od New Yorku ještě o tři neděle déle. Padesát tisíc, podaří-li se to.«

Vytrhnuv poslu tužku, Torrés napsal odpověď na zadní stranu obálky:

»Pošlete peníze. Tlupa se nikdy nevrátí zpět z hor, kdež byla zanechána.«

Dvě další události odložily Torrésovo dlouhé pití a koupel. Právě když vstupoval do obchodu s drahokamy starého Rodrigueza Fernandéza, byl vyrušen starým knězem Mayů, s nímž naposledy cestoval Mayským pohořím. Torrés zarazil se před ním jako před zjevením, neboť byl přesvědčen, že tento starý muž utonul v Síni bohů. Jako Jefe při spatření Torrésa, tak Torrés zahlédnuv kněze, ustoupil o krok v náhlém překvapení.

»Pryč ode mne,« zvolal, »odejdi, ty bezduchý starče! Jsi duchem! Tvoje tělo leží utonulé a straší v srdci horstva. Jsi zjevením, jsi duchem! Odejdi, dříve než tě uhodím, neboť nemáš v sobě nic tělesného. Jsi duchem! Odejdi ihned! Nerad bych udeřil ducha.«

Avšak duch vztáhl k němu ruce a spráskl jimi na dosvědčení, že má tělo.

»Peníze,« zabreptal stařec. »Dej mi peněz! Půjč mi peníze! Vrátím ti je… já, jenž znám tajemství horského pokladu kmene Mayů. Můj syn zůstal v horách s pokladem. Gringové také zůstali v pohoří. Pomoz mi vyhledati mého syna! Já se spokojím pouze s ním, kdežto všechny poklady zůstanou tobě. Ale musíme najmouti lidi, koupiti mnoho zázračného prachu bílých mužů a proraziti otvor do horstva, aby mohla voda odtékati. On neutonul. Jest pouhým zajatcem vody v místnosti, kde stojí Chia a Hzatzl s očima z drahokamů. Jejich zelené a rudé oči samy o sobě zaplatí všechen zázračný prach celého světa. Proto mi opatři peněz, za něž bych mohl nakoupiti onoho zázračného prachu.«

Ale Alvarez Torrés byl podivuhodně založený muž. Cosi křivého, odporného nebo idiosynkratického v jeho povaze působilo vždy nepřekonatelné překážky, když se měl rozloučiti s penězi, i když rozloučení tomu nemohl se vyhnouti. A čím bohatším se stával, tím určitěji se projevovala tuto jeho idiosynkrasie.

»Peníze!« zvolal prudce, odstrkuje starého kněze stranou a otvíraje dvéře Fernandézova krámku. »Jsem to já, jenž potřebuje peněz. Já, který jsem samé hadry a cáry jako nějaký žebrák. Nemám peněz pro sebe, tím méně pro tebe, starče! Ostatně byl jsi to ty a nikoliv já, kterýž si zavedl svého syna do Mayského pohoří.

Na tvoji hlavu a nikoliv na moji padá smrt tvého syna, který spadl do propasti pod nohou Chiinou, kterouž vyhloubili tvoji předkové a nikoliv mojí!«

Znovu stařec ho zadržel a bědoval o peníze, za něž by mohl nakoupiti dynamitu. Torrés však ho odstrčil tak surově od sebe stranou, že jeho staré nohy vypověděly mu službu a on upadl na dlažbu.

Krámek Rodrigueza Fernandéza byl malý a špinavý a neobsahoval téměř ničeho jiného, nežli malou a špinavou výkladní skříň, která mu zbyla za stejně malým a špinavým pultem. Místnost byla tmavá a tkvěl v ní prach a špína celých generací. Ještěrky a švábi lezli po stěnách. Pavouci snovali své pavučiny ve všech koutech a Torrés spatřil, podívav se skrze záclonu, něco, co ho přimělo k tomu, že se kvapně postavil stranou. Byla to sedm coulů dlouhá stonožka, která by si nedělala ničeho z toho, kdyby padla náhodou nad hlavou Fernandézovou dolů mezi jeho kůži a košili. A když se tento objevil, vylézaje jako ohromný pavouk z jakési temné skrýše, z nevětrané to ložnice, vypadal jako Elizabethan na scéně, představitel Shylocka – jenomže byl špinavější nežli Shylock.

Klenotník ušklíbl se na Torrésa a v chraplavé fistuli hlasu zval ho s hlubokými poklonami dovnitř špinavého krámku. Torrés vytáhl ze své kapsy jakoby ledabyle asi tucet nebo více drahokamů ukradených z královniny pokladnice a vybrav ten nejmenší, bez jediného slova strkaje současně ostatní nazpět do kapsy, nastrčil ho před oči klenotníkovy.

»Jsem chudý muž,« zavrčel Fernandéz, při čemž Torrésovi neušlo, jak znalecky ocenil předložený drahokam.

Odešel do pozadí krámku, směrem k výkladní skříni pramalé ceny a podíval se při tom pátravě na svého zákazníka. Ale Torrés čekal klidně, neboť věděl, že ho tak přiměje ku žvatlavosti, kteráž jest obvyklou u starších lidí.

»Rozumím-li, přeje si ctihodný seňor Torrés zvěděti můj posudek o jakosti tohoto kamene?« zakoktal konečně starý klenotník.

Torrés neřekl ničeho, nýbrž krátce přikývl.

»To jest přirozený drahokam. Jest příliš malý. Můžete sám viděti, že není dokonalý. A jest patrno, že větší jeho část se při broušení ztratí.«

»Jak velkou má cenu?« otázal se Torrés s netrpělivým výrazem své hrubosti.

»Já jsem chudý muž,« opakoval Fernandez.

»Neptal jsem se vás potom, koupíte-li ho, vy starý hlupáku. Ale když jsme nyní při tom, řekněte mi, kolik byste za něj dal?«

»Jak jsem vám řekl, napínaje vaši trpělivost, ctihodný seňore, jak jsem vám již řekl, jsem velmi chudý muž. Jsou dny, kdy nemohu věnovati ani deset centavos za kousek pečené ryby. Jsou dny, kdy nemohu si dopřáti ani doušku nejlacinějšího červeného vína, jak jsem na to byl zvyklý v době, kdy jsem byl ještě hochem, daleko z Barcelony, když jsem byl učněm v Italii. Já jsem skutečně tak chudý, že nemohu kupovati drahých skvostů…«

»Ani ho nemůžete prodati někomu se ziskem pro sebe?« vyrazil na něho Torrés.

»Budu-li si jist svým ziskem,« zasténal znovu stařec, »ano, pak ho rád koupím. Ale protože jsem chudý, nemohu za něj dáti nežli málo.« Vzal do rukou drahokam a počal ho dlouho a bedlivě prohlížeti. »Dal bych za něj,« počal váhavě, »dal bych za něj – ale račte věděti, ctihodný seňore, že jsem velmi chudý muž. Dnes mám k obědu jen několik lžic cibulové polévky, ráno měl jsem trochu kávy a to malinký šáleček, kterým jsem sotva zavlažil své rty –«

»Pro boha, starý hlupáku, co chcete dáti?« zahřměl na něho Torrés.

»Pět set dollarů – ale pochybuji, že mi zůstane z něho nějaký zisk.«

» Zlatých?«

»Mex,« odvětil, což znamenalo poloviční nabídku a což Torrés znal jako lež. »Ano, Mex, pouze Mex, neboť všechny naše obchody jsou v Mex.«

Překvapen vyslovením tak velkého obnosu za tak malý drahokam, Torrés s radostnou netrpělivostí snažil se dostati kámen nazpět. Ale stařec strhl ruku nazpět, zpěčuje se vydati z dlaně poklad, který držel.

»Jsme starými přáteli,« koktal ječivě. »Já byl první, jenž vás viděl, když jste jako hoch přišel do San Antonia z Bocas del Toro. A jako mezi starými přáteli řeknu vám, že vám za tento kámen vysázím peníze ve zlatě.«

Tu nabyl Torrés mžikem jistého, ač dosud trochu mlhavého ponětí o nesmírnosti a neméně i o pravosti královnina pokladu, jehož pouhou část kdysi Opuštěné duše odstranily z tajného místa v horách Mayských.

»Velmi dobře,« pravil Torrés, zmocňuje se rychlým a kavalírským pohybem drahokamu. »Patří jednomu z mých starých přátel. Chtěl si na něj ode mne vypůjčiti hotové peníze. Mohu mu tedy na něj půjčiti pět set ve zlatě. Děkuji za vaše dobrozdání. A budu vám povděčen, budu-li moci zaplatiti za vás v nejbližší době útratu v pulquerii, kdež si popijeme pospolu – ano, tolik si popijeme, kolik budete moci vydržeti – dobrého, rudého moštového vína.«

A když Torrés vyšel z krámu, nesnažil se skrýti své pohrdání a odpor, který pocítil pro starého klenotníka, neboť vypozoroval vzrušení, do něhož Fernandéz, španělská to liška, upadl při oceňování hodnoty drahokamu, jež musela býti jistě o polovinu větší, nežli se klenotník vyjádřil.

Mezitím vystoupivše z řeky Gualaca, blízko kanoe, Leoncie, Královna a oba dva Morganové, využili lépe času, nežli Torrés, když se dostali na břeh. Ale dříve než se vrátili a krátce po té, v okamžiku, který nebyl v tuto dobu dobře oceněn, přihodilo se cosi v Solanově haciendě. Plahoče se po klikaté stezce vedoucí k haciendě a provázen zvetšelou stařenou, jejíž černý šátek přes hlavu a ramena nebyl s to, aby zakryl její hubený a svrasklý obličej, ožehnutý jakoby vulkanickým ohněm, přicházel sem jakýsi cizí návštěvník, kterého hacienda nikdy před tím neuvítala.

Byl to Číňan ve středním věku a tlustý, jehož tvář kulatá jako měsíc v úplňku zářila dobromyslnou povahou, kteráž, jak se zdá, jest obvyklou u všech tlustých lidí. Jmenoval se Yi Poon, což znamenalo »Šťáva z vaječného jablka«, a jeho chování bylo tak jemné a silně měkké jako jeho jméno. Stará žena, která klopýtala vedle něho a kterou napolo podpíral, byla výtažkem ušlechtilosti a rozvahy. Když tato babka zakymácela se následkem své silné fysické slabosti a již již padala, on se zastavil a dával jí naději a svou sílu a oporu. Třikráte po celou tu dobu, co se plahočili k haciendě, posiloval ji plnou lžičkou francouzské kořalky, kterou naléval do odšroubované zátky kapesní lahvice.

Posadiv pak stařenu na vybrané, stinné místo v rohu verandy, Yi Poon směle zaklepal o dovolení ke vstupu do dveří v čele verandy. Pro něho a při jeho obchodech byly obvyklou cestou zadní schůdky. Ale tentokráte záležitost a jeho poslání bylo tak vážné, že použití hlavního vchodu bylo mu příkazem.

Indiánská služka, kteráž odpověděla na jeho zaklepání, sdělila jeho poselství v hovorně, kdež seděl zoufalý starý Enrico Solano v kruhu svých synů – zarmoucen nad zprávou, kterou mu donesl Ricardo o zmizení Leoncie v Mayském pohoří. Indiánská služebná vrátila se ke dveřím. Seňor Solano nebyl naložen a nechtěl nikoho viděti; tak měla Číňanu odpověděti. Ten přijal toto sdělení hluboce se ukláněje a stále naladěn k dalším ochotným službám.

»Huh!« poznamenal Yi Poon se zářivou důvěrou a v úmyslu, že sdělí služce druhé poselství. »Nejsem žádný kuli. Jsem čistokrevný Číňan. Chodil jsem velmi mnoho do školy. Mluvím španělsky. Mluvím anglicky. Píši španělsky. Píši anglicky. Hleď; píši nyní španělsky seňorovi Solanovi. Ty neumíš psáti, takže nemůžeš si přečísti, co píši. Píši mu, že jsem Yi Poon. Přišel jsem z Colonu. Přišel jsem odtud navštíviti seňora Solana. Důležité záležitosti! Velmi důležité! Velmi tajné! Píši všechno zde na papír, co ty neumíš přečísti.«

Ale neřekl služce, co vlastně napsal:

»Seňorita Solano. Mám velké tajemství.«

Byl to Alesandro, nejstarší z urostlých synů Solanových, který patrně dostal pokyn, neboť otevřel kvapně dveře, daleko předstihuje vracející se služebnou.

»Povězte mi, oč se jedná!« zahřměl na tlustého Číňana. »Co se stalo? Rychle!«

»Velmi dobré zprávy,« odvětil Yi Poon, znamenaje vzrušení Alesandrovo se zadostiučiněním. »Vydělám mnoho peněz! Prodávám – jak vy říkáte – tajemství. Obchoduji s tajemstvími. Velmi ušlechtilý obchod.«

»Co víte o seňoritě Solanové?« vyrazil ze sebe Alesandro, chápaje ho za ramena.

»Něco. Velmi důležité zprávy –«

Ale Alesandro nemohl se již déle ovládnouti. Rychle táhl Číňana za sebou do domu a neustávaje ho držeti za rameno, vlekl ho do hovorny před starého Enrica.

»On má novinky o Leoncii,« zvolal Alesandro.

»Kde jest?« zvolal Enrico a jeho synové sborem.

»Hah! –« pomyslel si Yi Poon. Takové vzrušení, to bylo dobrým znamením pro jeho obchod, to vzrušovalo velice také jeho!

Zadržuje svoji rozčilenou myšlenku a stavě se chladným, Enrico poukázal pokynem ruky své syny, aby ustoupili vzad a obrátil se zcela klidně k návštěvníkovi.

»Kde jest?« otázal se ho.

»Hah!« – pomyslel si opět Yi Poon. Seňorita asi zmizela. To bylo nové tajemství. To by bylo něco velmi cenného, co se nepřihodilo každý den! Jemná dívka ze vznešené a bohaté rodiny těchto Solanů zmizela v latinsko-americké krajině – to byla zpráva, která byla pro něho velmi cenná. Někdy by se mohla vdáti také se již o tom mluvilo a on to slyšel až v Colonu a někdy později by se mohla nepohodnouti se svým manželem, nebo její manžel mohl by se nepohodnouti s ní – a tu pak buď ona nebo její manžel, nezáleží na tom, kdo z nich, mohli by ochotně zaplatiti velkou cenu za toto tajemství.

»Tahle seňorita Leoncie,« pravil nakonec s úlisnou jemností, »to asi nebude vaše dcera. Ta má jiného papa a mama.«

Ale přes to, že nynější Enricův žal nad ztrátou Leoncie byl příliš veliký, nemohl připustiti, aby se vzdal vysvětlení a zprávy o starém tajemství.

»Ano,« přisvědčil. »Ačkoliv to není známo mimo moji rodinu, přijal jsem ji za vlastní, když byla ještě dítětem. Jest to zvláštní, jak jste se to mohl dozvěděti. Ale nyní mi nezáleží na tom, abych se od vás dozvěděl to, co už dávno vím. Ale to, co chci nyní zvěděti, jest: Kde jest nyní?«

Yi Poon vážně a sympaticky zavrtěl hlavou.

»To jest zase jiné tajemství!« vysvětloval. »Možná, že vypátrám i toto tajemství. Pak vám je prodám. Ale nyní znám jen ono staré tajemství. Vy neznáte jména papa a mama seňority Leoncie. Já je znám.«

Starý Enrico nebyl s to zakrýti svou zvědavost a pokušení, aby se na to nezeptal.

»Mluvte,« poroučel mu. »Jmenujte jejich jméno a dokažte to, načež vás odměním.«

»Nikoliv,« zavrtěl hlavou Yi Poon. »Velmi chudý obchod. Já neprovádím obchody tímto způsobem. Vy platit, já vám povědět. Moje tajemství, dobrá tajemství. Já dokáži svá tajemství. Dáte mi pět set pesos a zaplatíte velké výlohy z Colonu do San Antonia a zpět do Colonu, a já povědět jméno jejího papa a mama.«

Enrico Solano pokývl hlavou na znamení souhlasu a právě chtěl přikázati Alesandrovi, aby odešel pro peníze, když v tom jinak klidná a duševně obmezená indiánská služka změnila rázem celou situaci. Vřítila se do světnice přímo před Enrica, ve chvatu, který před tím u ní neviděl, sepjala ruce a dala se do tak usedavého pláče, že všichni seznali, že její vzrušení vzniklo z radosti a nikoliv ze žalu.

»Seňorita!« byla konečně schopna prudce zašeptati, ukazujíc na stranu verandy pokynem hlavy a pohledem oka. »Seňorita!«

A Yi Poon i se svým tajemstvím byl rázem zapomenut. Enrico a jeho synové vyřítili se na verandu, aby uvítali Leoncii, Královnu a oba dva Morgany, kteří sem kráčeli pokryti blátem, na zádech jízdních mezků, na kterých bylo na první pohled viděti, že jsou z pastvin od ústí řeky Gualacá. V touž dobu dva sloužící Indiáni, na pokyn služky, čistili dům a pole od tlustého Číňana a provázející jej stařeny.

»Přijďte sem v jinou dobu,« oznamovali jim. » Právě nyní jest seňor Solano zaměstnán velmi důležitými věcmi.«

»Toť jisto, přijdu v jinou dobu,« ujišťoval je zdvořile Yi Poon beze vší nevole a beze všeho rozčarování, že jeho podnik byl přerušen právě ve chvíli, kdy mu měly býti peníze vyplaceny na ruku.

Avšak odešel odtud zcela vesel. Toto místo bylo dobré pro jeho obchody. Bylo zde vyvěrající tajemství. Nikdy nebyla žeň v Kanaánu tak zralá, jako zde, kdy měl srp v ruce a manžel odcestoval. Nebýti horlivých indiánských sluhů, Yi Poon byl by se plížil kolem rohu haciendy a byl by zpozoroval nově příchozí. Za těchto okolností na polovici cesty s vršku, shledávaje, že jeho stařena se příliš unavuje a je příliš těžká, vehnal do ní nový život a schopnost nésti snáze svou vlastní váhu o něco dále, naliv do ní dvojitou kávovou lžičku brandy z kapesní zašroubované lahvice.

Enrico strhl Leoncii s jejího mula, dříve nežli mohla s něho seskočiti, tak vášnivě a rychle, že rovnou mu padla do náručí. Několik minut nebylo slyšeti ničeho jiného, nežli hluk způsobený prudkostí latinské lásky, když všichni její bratři se přihrnuli, aby ji uvítali a jeden po druhém objali. Když se všichni vzpamatovali, Francis pomohl »Paní, Která sní« s její klisny a postaviv se jí po bok, čekal na představení.

»Zde jest moje choť,« pravil pak Francis Enricovi. »Odešel jsem do Kordiller za pokladem a zde máte, co jsem tam nalezl. Není-liž to lepší, nežli bohatství?«

»A ona obětovala k vůli tomu svůj veliký poklad,« zašeptala půvabně Leoncie.

»Byla královnou malého království,« dodal Francis s vděčným a obdivuhodným zábleskem očí na Leoncii, kteráž kvapně dodala:

»Ona zachránila životy nás všech, při čemž obětovala celé své malé království.«

A Leoncie v náhlém návalu ušlechtilosti obejmula královnu rukou v boku, postavila ji po bok Francisův a jala se kráčeti do haciendy.

Kapitola XXIII.

V plné nádheře středověkého Španělska a Nového světa, v kroji, kterýž byl oblíben u jistých bohatých haciendadů v Panamě, Torrés jel podél písečného pobřeží k domu Solanů. Skákaje s ním a to tak rychle, pokud dovolovala šířka cesty, po které se bral krásný Torrésův oř, běžel velký bílý pes, který nedávno před tím následoval za ním dolů do podzemní řeky. Když se Torrés zahýbal po vinoucí se stezce do vršku k haciendě, kráčel po ní dolů Yi Poon, který se v tu chvíli zastavil, aby obnovil sílu své stařeny. Torrés jen mimochodem přehlédl neznámý párek, pokládaje ho za špinavé lidi z nízkých tříd. Povýšenost, která se jevila v nádheře jeho oděvu, překážela tomu, že nemohl věnovati jim většího zájmu, nežli jediného pokradmého pohledu.

Avšak Yi Poon ho spatřil svýma šikmýma orientálníma očima, které neztrácely žádné podrobnosti. A Yi Poon si pomyslel: »Ten se zdá býti hodně bohatým! Jest to nějaký přítel Solanů. Jede do jejich domu. Možná, že je to nějaký nápadník seňority Leoncie. – Nebo snad je to nejhorší sok její lásky. Avšak v každém případě dá se očekávati, že snad si koupí tajemství o zrození seňority Leoncie. Vypadá určitě jako boháč, jako velký boháč!«

Uvnitř v haciendě, shromáždivše se v hovorně, seděli vrátivší se dobrodruhové a všichni Solanové. Královna, účastníc se hovoru o všech kouskách, jež se jim přihodily, právě líčila s planoucíma očima Torrésovu krádež její drahokamů a popisovala jeho pád do strže vodní před zmizením jejího psa, když v tom Leoncie, stojíc s Henrym u okna, vyrazila ze sebe ostrý výkřik.

»Mluvíte o ďáblu!« zvolal Henry. »Tamhle přichází Torrés sám!«

»Já první!« zvolal Francis, zatínaje pěstě a ohýbaje výhružně své svaly na ruce.

»Nikoliv,« prohlašovala Leoncie. »On jest báječný lhář. Ano, on jest báječný lhář, jak jsme se všichni přesvědčili. Ať máme nějaký žert. Právě nyní sestupuje s koně. Dovolte, abychom my čtyři zmizeli. – Otče!«

Pokynem ruky dal k tomu Enrico a všichni jeho synové znamení. »Budete zde seděti, jako byste byli strašně zarmouceni nad mojí ztrátou. Ten darebák Torrés sem vstoupí. Vy se budete tvářiti dychtivými na to, co vám hodlá oznámiti. On vám bude vypravovati ty nejnestoudnější lži o nás. My se mezitím skryjeme za tuto zástěnu. – Pojďme! Všichni za mnou!«

A chápajíc Královnu za ruku a davši se na pochod, poroučela očima Francisovi a Henrymu, aby ji následovali na místo úkrytu.

Torrés vystoupil na scénu, která dělala dojem starosti a smutku, sehranou úplně živě, neboť Enrico a jeho synové bez nesnáze se vžili do svých úloh. Enrico kvapně vstal se svého křesla na jeho uvítanou a pak zdrceně sklesl zpět. Torrés uchopil jeho ruku do obou svých dlaní a projevoval hlubokou účast, nemoha promluviti pohnutím.

»Běda!« zvolal nakonec shrouceně. »Jsou mrtvi! Ona jest mrtva, vaše krásná dcera Leoncie. A oba dva Morganové zahynuli s ní. Ricardo zde to dobře ví, že zahynuli v srdci Mayského pohoří.«

»Jest to místo tajů,« pokračoval, když vyčkal vhodnou dobu, až by přešel první prudký nával Enricova bolu. »Byl jsem s nimi, když zahynuli. Kdyby byli poslechli mojí rady, byli by zůstali na živu. Ale ani Leoncie nechtěla uposlechnouti starého přítele rodu Solanova. Nikoliv, ona poslouchala raději obou Morganů. Po neuvěřitelných nebezpečích dostal jsem se na pravou cestu ze středu pohoří, podíval jsem se z něho do údolí Opuštěných duší a pak jsem se vrátil znova do hor, abych je našel mrtvé…«

V tu chvíli, pronásledován indiánským sluhou, vrazil do místnosti bílý pes, vrtě ocasem, jakoby větřil rozrušeně nosem mezi množstvím vůní v místnosti vůni, která ho upomínala na jeho paní. Dříve však, nežli mohl vniknouti za zástěnu, kdež byla Královna skryta, Torrés uchopil ho za krk a obrátil ho směrem ke dvěma indiánským sluhům, aby ho podrželi.

»Nechte toto zvíře, ať zůstane zde,« pravil Torrés. »Budu vám později o něm vypravovati. Ale nejprve podívejte se na toto.« Vytáhl z kapsy plnou hrst drahokamů. »Zaklepal jsem na dveře smrti, a hleďte, poklad kmene Mayů byl můj. Jsem nejbohatším mužem v Panamě, ba v celé Americe. Budu velmi mocný…«

»Ale vy jste byl s mojí dcerou, když skonala,« přerušil Enrico chvástala. »Neměla pro mne ani slova?«

»Ano,« honosil se Torrés v odpověď, tváře se přemrštěně při lícení své důležitosti při této scéně smrti. »Skonala s vaším jménem na rtech. Její poslední slovo bylo…«

Ale s vyvalenýma očima ztratil úplně myšlenku, neboť spatřil Henryho a Leoncii v úplně přirozené podobě vstupovati na svět a do síně, jak se vynořili právě ve chvíli jeho klidného vypravování. Nevšímajíce si Torrésa, pokročili před okno, kdež se pohřížili v hlubokou rozmluvu.

»Vy jste řekl, že její poslední slova byla…?« usmíval se Enrico.

»Já… já jsem vám lhal,« koktal Torrés, při čemž hleděl nabýti času, aby vyvázl z této bryndy. »Byl jsem přesvědčen, že byli úplně mrtvi a že nenajdou nikdy cesty ven na svět. A chtěl jsem vás potěšiti v této ráně, seňore Solano, vypravováním, že jsem byl svědkem její posledních slov, když umírala. Ale za to ten muž Francis jest mrtev, kteréhož jste si vybral pro svoji lásku. Myslím, že jest lepší pro vás, považujete-li ho za mrtva, neboť nepoznal jsem většího lotra nad tohoto Gringa.«

V tu chvíli zaštěkal pes radostně směrem k zástěně, dávaje co proto oběma Indiánům, kteří ho chtěli strhnouti nazpět. Mezitím Torrés, na místo aby pojal nějakého podezření, dovršoval svůj osud.

»V údolí Opuštěných duší jest hloupé, slabé a šílené stvoření, které předstíralo, že dovede čísti v budoucnosti jako čaroděj. A místo toho byla to divoká a krvežíznivá žena. Nemohu popříti, že byla hezká, co se týče tělesné krásy. Ano, jest asi tak krásná, jako se zdá býti sličnou stonožka tomu, kdo se domnívá, že všechny stonožky jsou krásné. Hleďte, co se mi s ní přihodilo. Vyslala Henryho a Leoncii pryč z údolí jakousi tajnou stezkou, kdežto Francise si vybrala, aby zůstal s ní a hověl jejím hříchům – neboť hřích jest tam uzákoněn od té doby, co katoličtí kněží přestali v onom údolí požehnávati zákonným svazkům. Ó, Francis ne byl omámen onou strašlivou bytostí. Byl však zaujat bídným pokladem, který patřil tomuto stvoření. A to je ten Gringo Francis, který byl vždy tak vítán ve středu vaší rodiny, ten lepkavý had Gringo Francis, kterému se vždy dařilo špiniti ctnostnou Leoncii, když na ni vrhal pohledy lásky. Ó, já věděl dobře, kam míří! Viděl jsem –«

Radostný štěkot psa přehlušil jeho řeč; rázem spatřil Francise a Královnu, jak uprostřed hlubokého rozhovoru vystoupili ven a kráčeli síní. Královna se zastavila, aby pohladila psa, který postavil se před ní na zadní nohy, takže jeho přední pracky spočinuly na jejích ramenou a jeho hlava se ocitla přímo proti jejímu obličeji. Mezitím Torrés svlažoval si náhle vyschlé svoje rty a marně namáhal svůj mozek vynalézáním nové lži, pomocí níž by se vykličkoval ze své nemožné situace.

Enrico Solano byl první, který přerušil tuto podařenou zábavu. Všichni jeho synové přistoupili k němu, při čemž slzy škodolibé radosti zaplavovaly jim oči.

»Měl jsem se s ní oženiti sám,« zasyčel Torrés zlomyslně. »Prosila mne za to na kolenou.«

»A nyní,« pravil Francis, »ukáži vám všem špinavou práci, do které se až po krk potápěl.«

Ale Henry vykračuje rychle vpřed, zvolal:

»Zdá se také mně, že musím zakročiti v tomto špinavém počínání. Ano, to jest hanebné jednání, jak si myslím.«

Oba dva Morganové chystali se již vrhnouti na Torrésa, když v tom jim Královna zadržela ruce.

» Nejprve,« zvolala, »musí mi vrátiti sem do mého opasku dýku, kterou mi ukradl.«

»Ah,« pravil Enrico, když se tak stalo. »Neměl by vám, vzácná paní, vrátiti také drahokamy, jež vám uzmul?«

Torrés neváhal ani chvilku. Sáhnuv do svojí kapsy, položil hrst kamenů na stůl. Enrico podíval se na Královnu, která čekala, dívajíc se na něho pátravě.

»Více!« zvolal Enrico.

A znovu tři nejkrásnější nebroušené kameny přidal Torrés k ostatním na stole.

»Chcete mne prohledati jako sprostého kapesního zloděje?« otázal se v drzé lhostejnosti, obraceje při tom obě kapsy u kalhot na znamení, že jsou prázdny.

»Já! zvolal Francis.

»Nikoliv, já!« odvětil Henry.

»Oh, nejlépe všichni!« povoloval Francis. »Nuže, uděláme to společně. Můžeme ho vyvléci ven na schody.«

Na to oba dva uchopili Torrésa za límec a za kalhoty vzadu a rázně ho vyhodili ze dveří.

Všichni ostatní rozběhli se k oknům, aby pozorovali Torrésův vyhazov. Enrico, nejrychlejší ze všech, dospěl k oknu první. Na to uprostřed síně Královna uchopila drahokamy se stolu oběma rukama a podávala obě plné hrsti Leoncii se slovy:

»Od Francise a ode mne, vám a Henrymu – váš svatební dar.«

Yi Poon, zanechav stařenu na břehu, vplížil se dozadu, aby mohl pozorovati ze křovin dům a samolibě sebou zachvěl, když spatřil, jak bohatý caballero letěl se schodů s takovou prudkostí, že se octl tváří v tvář v pozemském prachu. Ale Yi Poon byl příliš chytrý, nežli aby se spokojil s tím, co viděl. Řítě se odtud, ocitl se asi v polovici kopečku, když Torrés nasedal na svého koně.

Nebešťan ho pokorně pozdravil, ale Torrés neobyčejně rozvzteklen, udeřil ho jízdním bičíkem prudce přes obličej. Yi Poon však ani nezasténal.

»Seňorita Leoncie,« zvolal kvapně, hladě si ránu. »Mám veliké tajemství.« Torrés se zastavil, mávaje bičíkem neustále jako v hrozbě. »Není vám asi příliš vhod, že někdo jiný jest ženichem velmi krásné seňority Leoncie?«

Torrés zavěsil bičík stranou.

»Pojďte sem,« poroučel rychle. »Co je to za tajemství?«

»Nepřejete si, aby nějaký jiný muž oženil se se seňoritou Leoncii?«

»Dejme tomu, že nikoliv.«

»Nuže, dejme tomu, že budete znáti tajemství, pomocí něhož budete moci odraziti jiného muže.«

»Nuže, co jest to? Vyslovte se určitěji!«

»V první řadě,« potřásl Yi Poon hlavou, »zaplatíte mi šest set dollarů ve zlatě. Pak vám povím svoje tajemství.«

»Zaplatím vám,« odvětil chladně Torrés, ačkoliv si v duchu pomyslel, že nesplní svého slibu ani v nejmenším. »Ale řekněte mi to nejprve, neboť, není-li to lež, zaplatím vám. – Vizte!«

Vytáhl z náprsní kapsy tobolku napěchovanou papírovými penězy, takže Yi Poon úplně uspokojen, vedl ho cestou dolů na písčinu, kde čekala stařena.

»Tato stará žena,« vykládal, »nelže. Jest to nemocná žena. Velmi brzo zemře. Jest celá znepokojena. Řekla to knězi v Goloně. Kněz jí poručil, aby to tajemství řekla příbuzným, jinak že zemře a přijde do pekla. Ona tedy nelže.«

»Nuže, když nelže, co musí říci?«

»Zaplatíte mi?«

»Zajisté! Šest set ve zlatě.«

»Nuže, ona se zrodila v Cádizu, ve starobylém kraji. Mnoho sloužila a stala se kojnou. Jednou sešla se s anglickou rodinou, která cestovala její krajinou. Dlouho sloužila u této rodiny. Odešla pak s nimi zpět do Anglie. Tu se stalo – znáte dobře, že španělská krev jest velmi horká – že se docela pomátla. Tato rodina měla jediné mladé děvče. Ukradla toto malé děvče a odvezla ho pryč do Panamy. Toto malé děvče přijal seňor Solano za svou vlastní dceru. Měl mnoho synů, ale žádné dcery. Ale tato stará žena neřekla mu jméno rodiny, z níž pocházelo ono malé děvčátko. Tato rodina byla vznešené krve, velmi bohatá; každý v Anglii zná tuto rodinu. Tato rodina se jmenuje Morganové. Znáte toto jméno? Do Colonu přijel ze San Antonia jakýsi muž, který se chce oženiti s dcerou seňora Solana, a který jest anglickým Gringem jménem Morgan. Tento Gringo Morgan jest bratrem seňority Leoncie.«

»Ah!« zvolal Torrés se zlomyslnou radostí.

»Zaplatíte mi nyní šest set ve zlatě,« pravil Yi Poon.

»Děkuji vám za to, že jste tak hloupý,« odvětil Torrés s neobyčejnou jizlivostí ve svém hlasu. »Měl byste se lépe naučiti prodávati svá tajemství, která máte na prodej a prodáte je snad jednoho dne s lepším výdělkem. Tajemství nejsou boty aneb mahagonové dřevo. Říci někomu tajemství znamená tolik, jako šeptati to do vzduchu. Rozejde se. Rozšíří se. Jest pak známo. Stane se příšerou. Kdo ho viděl? Můžete požadovati zpět svých bot nebo mahagonového dřeva. Ale nemůžete nikdy zavolati, aby se vám vrátilo tajemství, kteréž jste jednou vyřkl.«

»Mluvíme o duchách, já i vy,« pravil Yi Poon klidně. »Ale duchové již vymřeli. Neřekl jsem vám žádného tajemství. Vy jste snil nějaký sen. Jen to řekněte lidem, až se vás zeptají na toho, kdo vám to pověděl. Vy jim odpovíte: ‚Yi Poon.‘ Ale Yi Poon řekne: Ne. A oni řeknou: Duchové a vysmějí se vám.«

Yi Poon cítě, že jeho sok podlehl povýšenosti jeho jemného myšlení, rozvážně umlkl.

»Vy jste mluvil o šeptání,« dodal po několika vteřinách. »Mluvil jste pravdu, když jste řekl, že šepot jest duch. Prodávám-li tajemství, neprodávám duchů. Prodávám boty. Prodávám mahagonové dřevo. Moje důkazy jsou, co podávám. Ty jsou pevné. Na vážkách mohou býti zváženy a budou míti dobrou váhu. Můžete roztrhati papír o nich, kterýž jest jako zákonná připomínka jejich, na němž jsou zapsány. Některé z nich můžete kousati zuby a zlomíte si je na nich. Ale šeptání vždy zajde jako mlhy z rána. Mám důkazy. Zaplatíte mi šest set zlatníků za tyto důkazy, nebo se vám lidé vysmějí, že jste obtěžoval jejich sluch pohádkami o duchách.«

»Zcela správně,« vzdával se Torrés přemožen. »Ukažte mi svoje důkazy a já je roztrhám nebo rozkouši.«

»Zaplaťte mi napřed šest set dollarů ve zlatě.«

»Napřed mi ukažte svoje důkazy.«

»Důkazy můžete roztrhati a rozkousati, až položíte šest set zlatých dollarů do mé ruky. Vy jen slibujete. Slib však jest šeptání, pouhý duch. Já nedělám obchody s duševními penězi. Zaplaťte mi skutečné peníze, které bych mohl trhati a kousati.«

A tak na konec Torrés povolil, zaplativ předem za to, co ho málo uspokojilo, když vyšetřil doklady, totiž staré papíry, dětské kudrny a dětský medailonek. A Torrés nejenom dosvědčil Yi Poonovi, že jest spokojen, ale zaplatil mu ještě předem na jeho naléhání dodatečně sto zlatých dollarů za to, že se stal jeho komisionářem.

Mezitím v koupelně, která sousedila s jejich ložnicemi, zahaleni v čerstvé spodní prádlo a oholivše se zdravotními břitvami, Henry a Francis zpívali:

Vítr řve, moře se vzpíná,
ďábel sám nás drží v spáru;
všechno mužstvo píseň hřímá:
Záda k zádům! Ke stožáru!

Ve svém rozkošném budoiru, podporována a obletována indiánskými služebnicemi, Leoncie napolo veselá, napolo však smutná půvabem a upřímností svojí ušlechtilosti, oblékala Královnu do půvabného civilisovaného ženského úboru. Královna, pravá to žena v nitru svého srdce, byla celá divá radostí nad četnými krásnými tkanivy a ozdobami, jimiž oplývala Leonciina šatna. Byla to ženská slast pro ně obě, když Leoncie upravovala fábory a šat na královnino útlé tělo.

»Nikoliv,« pravila Leoncie rozvážně. »Vy nepotřebujete šněrovačky. Vy jste jedna žena ze sta, kteráž nemá zapotřebí korsetu. Vy máte nejkulatější tvary, které jsem u útlé ženy kdy spatřila. Vy…« Leoncie se zarazila, neboť se právě sklonila pro špendlík na svůj šicí stolek, k němuž se otočila. Ale ihned na to zašveholila, vzdechnuvši si, neboť v tu chvíli se jí stáhlo hrdlo; pak teprve byla schopna odpověděti: »Vy jste překrásná nevěsta a Francis může býti opravdu na vás hrdým.«

V koupelně Francis, který první ukončil své mytí, přerušil náhle svůj zpěv, aby odpověděl na zaklepání na dveře ložnice a obdržel telegram od Fernanda, nejbližšího po nejmladším synu Solanovu. A Francis četl:

»Váš okamžitý návrat jest nutný. Jest třeba většího krytí. Prozatím obchod jest velmi slabý, ale děje se prudký útok na všechny vaše papíry, vyjma Tampico Petroleum, který jest pevný a stojí vysoko jako vždy. Telegrafujte mi, kdy vás mám očekávati. Situace jest vážná. Pomyslete si, že to neudržím, zdržíte-li svůj návrat. Hned mi telegrafujte.

Bascom.«

V hovorně shledali se oba dva Morganové s Enricem a jeho syny u otevřených lahvic vína.

»Sotva jsem nabyl svojí dcery, což mne vzpružilo,« pravil Enrico, »nyní opět ji ztratím. Ale tato ztráta bude lehčí, Henry. Zítra ráno odbudeme vaše oddavky. Nemůže se to konati tak rychle. Jest jisto právě nyní, že ten ničema Torrés probreptá všechno po San Antoniu o posledním útěku Leoncie s vámi.«

Dříve, nežli Henry mohl pronésti slova díků, vstoupila sem Leoncie s Královnou. Všichni pozdvihli svoje sklenky a připíjeli jim.

» Nevěstě!«

Leoncie neporozuměvši, zdvihla sklenici se stolu a podívala se na Královnu.

»Nikoliv, nikoliv,« zvolal Henry, bera její sklenku s úmyslem, aby ji předal Královně.

»Ne, ne,« pravil Enrico. »Nikdo nesmí připíjeti na přípitek, který nebyl dokončen. Dovolte mi, abych připojil:

»Nevěstám!«

»Vy i Henry budete slaviti svatbu zítra!« vysvětloval Alesandro Leoncii.

Tato zpráva byla pro Leoncii neočekávaná a velmi trpká, ač byla pro ni nová. Přes to se rázem vzpamatovala a podívavši se strojenou veselostí do Francisových očí zvolala:

»Jiný přípitek! Na zdraví ženichům!«

Jako dříve shledával Francis nesnadným sňatek s Královnou a zachování rovnováhy, podobně nyní bylo mu nemožno udržeti si chladnou mysl, když se mu oznamovala nastávající svatba Leonciina. Také Leoncie si dobře všimla, jak těžce udržoval vládu nad sebou. Jeho muka vzbudila v ní tajnou radost a s velkým pocitem triumfu dívala se na něho, jak čeká na první vhodnou příležitost, aby mohl opustiti pokoj.

Ukazuje všem telegram a ujišťuje je, že celé jeho jmění jest v sázce, sdělil, že musí ihned odeslati odpověď, i požádal Fernanda, aby mu opatřil jezdce, který by ji donesl na vládní úřad telegrafie bez drátu v San Antoniu.

Za nedlouho na to následovala za ním Leoncie. V knihovně se spolu setkali; on seděl u psacího stolu, ale telegram neměl dosud napsán, nýbrž jeho oči, byly upřeny na velikou její fotografii, která byla pověšena nad dlouhou skříní na knihy. To všechno bylo pro ni příliš mnoho. Její bezděčné zavzlyknutí přimělo ho, že povstal a současně ji strhl ve svou náruč. A nežli si to oba dva uvědomili, vycítili oba v jediném polibku svůj prudký cit lásky.

Leoncie se otřásla a odtáhla se od něho, pohlížejíc na svého milence s hrůzou.

»Tohle musí přestati, Francisi!« zvolala. »Ba ještě více, vy nesmíte zde zůstati při mých oddavkách. Jinak nebudu zodpovědna za to, co provedu. Jest zde právě parník, který opustí San Antonio směrem ke Colonu. Vy a vaše choť musíte na něm odjeti. Můžete si snadno zajistiti místo na ovocnářských lodích do New Orleansu a dospěti vlakem do New Yorku. Miluji vás vy to víte.«

»Královna a já nejsme dosud oddáni,« hájil se Francis, jsa celý bez sebe a kyna jí, aby si sedla. »To kvapné manželství před oltářem Slunce nebylo žádnou svatbou. Naprosto jsme nebyli obřadně oddáni. Ujišťuji vás o tom, Leoncie, ještě není příliš pozdě –«

»Ono kvapné manželství oddálilo nás od sebe velmi daleko,« přerušila ho s klidnou rozhodností. »Hleďte, ať jste již daleko v New Yorku anebo aspoň – v Colonu.«

»Královna nebude chtíti obnoviti obřady podle našich obřadů,« dodal Francis. »Tvrdí, že prý celé její ženské pokolení před ní bylo oddáno tímto způsobem a že obřady před oltářem Slunce jsou posvátné a závazné.«

Leoncie pokrčila rameny na znamení nerozhodnosti, ačkoliv její obličej byl vážný a zračilo se v něm vážné rozhodnutí.

»Manželství nebo ne,« odvětila, »musíte však odejíti – ještě dnes večer – vy oba dva! Nebo sešílím! Varuji vás: Nebudu schopna se udržeti ve vaší přítomnosti. Nebudu moci, vím to, že nebudu moci se udržeti při pohledu na vás, až mne budou oddávati s Henrym a i potom, až už budu provdána za Henryho. – Prosím vás, ó, prosím vás, neuvádějte mne v zoufalství!.. Miluji Henryho, ale ne tak… ne tak jako… ne tak, jako miluji vás. Já – a nestydím se to směle říci – já miluji Henryho asi tak, jako vy milujete Královnu; ale za to miluji vás tak, jak bych měla milovati Henryho a jak vy byste měl milovati Královnu, totiž tak, jak myslím, že milujete mne.«

Chopila ho za ruku a přitiskla mu ji k svému srdci.

»Zde! Naposledy! A nyní jděte!«

Ale jeho ruce se octly kolem jejího boku a ona nemohla nežli nastaviti mu rty. Opět se od něho odtrhla, tentokráte prchajíc ke dveřím. Francis sklonil hlavu na znamení rozhodnutí a pak upřel zrak na její obraz.

»Vezmu s sebou aspoň toto!« oznamoval jí.

»Nesmíte tak učiniti,« zadívala se na něho s posledním hlubokým úsměvem. »Anebo – smíte,« dodala ihned, když se obrátila a zmizela.

Yi Poon měl provésti poslání, za které mu Torrés předem zaplatil sto dollarů ve zlatě. Nejbližšího rána v touž dobu, co Francis a Královna odcestovali směrem do Colonu, přišel do haciendy Solanovy Yi Poon. Enrico kouře na verandě doutník a potěšen velmi dobře sám sebou a z celého světa, jak tento vesele ubíhal ku předu, poznal a vřele uvítal Yi Poona jako svého hosta ze včerejška. Mezitím co spolu hovořili, otec Leoncie poslal Alesandra pro pět set pesos. A Yi Poon, jehož povoláním bylo prodávati tajemství, nebyl nikterak proti tomu, aby totéž tajemství neprodal po druhé. Byl však věren svému slibu, pokud uposlechl Torrésových příkazů, odmítaje vyzraditi svoje tajemství jinak, nežli v přítomnosti Leoncie a Henryho.

»Toto tajemství má svou kličku,« obhajoval se Yi Poon, když se dostavil žádaný párek a když začal rozvíjeti před nimi své důkazy. »Seňorita Leoncie a tento muž, kterého má právě pojati za manžela, musejí především jiným podívati se na toto tajemství. Ostatně mohou se dívati též všichni ostatní.«

»To jest zcela správné, třebas je to zajímá mnohem více nežli někoho jiného z nás,« připouštěl Enrico velkomyslně, ačkoliv zrazoval současně svou vlastní touhu netrpělivostí, jejímž následkem bylo, že pohnul svou dceru a Henryho, aby pohlíželi na prováděné důkazy pouze stranou.

Zdálo se, že se snaží vypadati, jakoby je to vše mnoho nezajímalo, avšak jejich pokradmé pohledy neztratily s očí ničeho z toho, co se zde dálo. K svému překvapení spatřil Henry, jak Leoncie náhle odhodila stranou jakýsi úřední dokument, který četla společné s Henrym a jak náhle, obejmuvši ho kolem krku, zcela upřímně a vesele ho políbila na rty. Hned na to spatřil Enrico Henryho, jak ustoupil nazpět a zvolal zoufalým, polo zlomeným hlasem:

»Avšak, pro bůh, Leoncie! To jest konec všeho! Nikdy nemůžeme se státi manželi!«

»Eh?« zasupěl Enrico. »To bylo zosnováno proti nám! Co tomu říkáte, sire? To jest urážka! Oženíte se, a to ještě dnes!«

Henry dosud v úžasu díval se na Leoncii a chtěl ji osloviti.

»Bylo by to proti zákonu božímu i lidskému,« předešla ho, »aby si muž vzal za ženu svoji sestru. Nyní teprve dobře rozumím svojí zvláštní lásce k Henrymu. On jest mým bratrem. My jsme plnorodní bratr a sestra, nelže-li tento doklad.«

A Yi Poon seznal, že může oznámiti Torrésovi, že toto manželství se neuskuteční ani dnes, ani kdy jindy.

Kapitola XXIV.

Zastihnuvše parník United Fruit Company⁵⁹ v Coloně, patnáct minut po odražení od pevniny a vystoupení z malého člunu, Královna s Francisem nastoupili cestu do New Yorku velmi rychle, majíce na štěstí ihned dobré spojení.

V New Orleansu taxametr z přístavu i s nosičem ručních zavazadel rázem je dopravil k vlaku, který hned odejel. Když přijeli do New Yorku, Francis byl uvítán od Bascoma a všichni vsedli do soukromého automobilu Francisova a kvapně odjeli do nádherného paláce R. H. M. který vystavěl Francisův otec za své miliony na Riverside Drive.

Tak se stalo, že Královna poznala v brzku velký svět a to mnohem dříve, nežli si pomyslila, když po prvé nastupovala delší cestu, vskočivši do podzemní řeky. Kdyby byla lehkovážným stvořením, byla by se dala omámiti ohromnou vlnou civilisace, která se rozlila kolem ní. Přes to však byla ve své královské hrdosti nedůslednou, neboť přijímala tuto civilisaci od svého královského manžela. On byl zde vskutku králem, neboť byl obsluhován mnoha otroky. Nepozorovala-li to již na parníku a ve vlaku? A zde, když přišli do paláce, považovala to už za věc samozřejmou, vidouc celý zástup sluhů, který je vítal. Šofér úslužně otvíral dvířka automobilu. Jiní sluhové odnášeli ruční zavazadla. Francis nedotkl se rukama ničeho, vyjma jejího rámě, aby jí pomáhal při výstupu. I v Bascomovi, kterého nepokládala za služebníka, vytušila, že byl jeden z těch, kteří sloužili Francisovi. A to mohla ještě viděti odjezd Bascoma ve Francisově autu, když mu Francis dal před tím instrukce a rozkazy.

Byla královnou v osamělém údolí nad hrstkou divochů. Ale zde v této mocné zemi králů její manžel poroučel i králům. To vše bylo velmi podivuhodné a ona byla velmi hrdá, že její královská výsost neutrpěla úhony při jejím spojení s Francisem.

Její slastný pocit uvnitř domu Francisova byl naivní a dětinský. Zapomínajíc na služebnictvo, či lépe řečeno, nevšímajíc si jich, stejně jako si nevšímala svých vlastních otroků v jezerním paláci, spráskla rukama, když vstoupila do ohromné vstupní síně, zírajíc na mramorová schodiště a rozběhla se malými krůčky do nejbližší místnosti, aby do ní nahlédla. Byla to knihovna, kterou spatřila ve vidění v Zrcadle Světa hned prvního dne, co se seznámila s Francisem. Toto vidění se jí nyní uskutečnilo, neboť Francis vstoupil s ní do velké síně s knihami, maje ruce okolo jejích boků, právě tak, jak ho viděla ve hladině tekutého kovu ve zlatém zrcadle. Připomenula si také telefony a telegrafní přístroje; a právě jakoby se chtěla přesvědčiti o tom, co viděla v mátohách, sklonila se zvědavě nad telegrafním klepátkem a prohlížela je, při čemž Francis stál po jejím boku, maje ji stále v objetí.

Sebevědomě počal se pokoušeti o to, aby jí vysvětlil zařízení tohoto přístroje, a právě, když seznával nemožnost, aby ji poučil o některých podrobnostech složitého telegrafního zařízení v několika minutách, jeho oči zpozorovaly, že mu telegram sděluje, že papíry Frisco Consolidated spadly dolů o dvacet bodů – věc to nepředvídaná u drobné dráhy v Jově, kterou R. H. M. financoval a vystavěl a v den své smrti opustil s pýchou, že zabezpečil tuto dráhu tak zákonitě, že třeba polovička bank na Wall Streetu praskala, tato dráha zůstala netknuta bouří.

Královna dívala se úžasem na překvapení, které se objevilo na Francisově tváři.

»To jest čarovné – je to cos podobného jako moje Zrcadlo Světa?« napolo se tázala, napolo tvrdila.

Francis přikývl.

»To vám povídá vaše tajemství, vím to,« pokračovala. »Jako moje zlatá nádoba, přenáší to celý svět sem do této vaší síně k vám. Přináší vám však také sklamání. Toho jest velmi litovati. Ale jaké sklamání může nám vlastně přinésti ten svět, v němž vy jste jedním z jeho velkých králů?«

Otvíral již ústa, aby jí odpověděl na její poslední otázku, ale zarazil se a neřekl jí ničeho, shledávaje nemožnost toho, aby ji dovedl přesvědčiti tak, aby pochopila v jediné chvíli, kdy pod jeho brvami na prahu jeho mozku planuly obrazy na velkou železnici a parníkové linie, na obrovské jeřáby a na hlomozící doky, na kutání horníků v Aljašce, v Montanu, v údolí Smrti, na zpěněné řeky, na hučící vodopády, na telegrafní linie, táhnoucí se nad údolími, nad bažinami a vodami, na petrolejové věže, vysoké přes dvě stě stop a na všechna mechanická hospodářská zařízení, jakož i finanční systémy a civilisaci dvacátého století strojů.

»To vás uvádí ve zklamání,« opakovala. »A běda! Já vám nemohu pomoci. Moje zlatá nádoba již neexistuje. Již nikdy neuvidím v ní znovu tvář světa. Již nejsem zdrojem zákonů budoucnosti. Nyní jsem pouze žena, zcela bezmocná v této cizině, v tomto obrovském světě, do něhož jste mne uvedl. Jsem nyní pouze žena a vaše choť, Francisi, choť, hrdá na vás.«

Ještě mluvila o své lásce, když v tom on, přistoupiv k proužku telegramů a stisknuv ji na okamžik úzce k sobě, odešel k baterii telefonů. Jest rozkošná, pomyslil si. Není v ní ani stínu podvodu, ani zlomyslnosti, jest pouze ženou, úplně ženou, milující a milování hodnou – ale běda! Leoncie neustále a vždy bude vyvstávati v mojí mysli před ní, před tou, kterouž mám, a bude mi připomínati sebe samu, kterouž nikdy nebudu míti.

»To jest ještě kouzelnější,« zašeptala Královna, když Francis, spojiv se s kanceláří Bascomovou, pravil:

»Mr. Bascom nepochybně se vrátí za půl hodiny. Tak praví Morgan – Francis Morgan. Mr. Bascom opustil svou kancelář ani ne před pěti minutami. Až přijde, řekněte mu, že zastavím svůj automobil před jeho kanceláří a budu za ním ani ne za celých pět minut. Jest to důležité. Povězte mu, že jsem již na cestě. Děkuji vám! S bohem!«

Bylo zcela přirozeno, že přes všechny zázraky v tomto velkém paláci Královna byla rozčarována ve své náladě, když jí Francis oznámil, že musí okamžitě odjeti na místo zvané Wall Street.

»Co jest to,« otázala se s jakýmsi nádechem nelibosti, »že vás to táhne odtud jako nějakého otroka?«

»To jest obchod – a to velmi důležitý,« odvětil jí s úsměvem, líbaje ji.

»A co jest to ten Obchod, že může nad vámi míti takovou moc, ač jste králem? Jest Obchod jméno vašeho boha, jemuž jest všechno podřízeno, jako u nás bohu Slunce?«

Usmál se vhodnosti její myšlenky a pravil:

»Jest to veliký americký bůh. Jest velmi strašlivým bohem, a když vraždí, zabíjí strašně a rychle.«

»A vy jste upadl v jeho nemilost?« otázala se.

»Bohužel, ano, ačkoliv nevím jak. Musím odejíti na Wall Street «

»Tam jest jeho oltář?« přerušila ho otázkou.

»Ano, tam jest jeho oltář,« odpověděl, »a tam musím, odejíti a zjistiti, čím jsem ho urazil a jak bych ho mohl upokojiti a usmířiti.«

Jeho kvapný pokus vysvětliti jí přednosti a úkoly dívky, které telegrafoval v Colonu, ji téměř nezajímal, i přerušila ho, pravíc mu, že ví, že patrně tato dívka bude asi podobná oné indiánské ženě, která ji ošetřovala v údolí Opuštěných duší a na jejíž osobní služby byla zvyklá již od té doby, když jako malá dívka učila se od své matky španělsky a anglicky v paláci na jezeře.

Ale když Francis sáhl po svém klobouku a políbil ji, zadržela ho a projevila přání, že by ho ráda viděla před oltářem.

Po několika hodinách různých překvapujících příhod v její vlastních pokojích, kdež její komorná, Francouzka, mluvící španělsky, byla jí průvodkyní a vykladatelkou a když z různých hledisek vyšetřila a prohlédla si onu sličnou ženu, která jí připadala jako královna a která byla sledována dvěma mladými dívkami a dle mínění Královnina byla nepochybně určena k tomu, aby sloužila jí a Francisovi, vrátila se znovu dolů po velkém schodišti prohlédnouti si knihovnu s jejími tajuplnými telefony a telegrafy.

Dlouho se dívala na telegrafní klepátko a naslouchala jeho nepravidelnému klapotu. Ale, ač dovedla čísti a psáti anglicky a španělsky, nedovedla naprosto chápati ničeho z těch prazvláštních hieroglyfů, které podivuhodně vyrůstaly na telegrafní pásce. Na to se jala vyšetřovati první z telefonů. Připomenuvši si, jak Francis naslouchal, přiložila své ucho k přejímači zpráv. Na to vzpomenuvši si na používání naslouchátka, uchopila je za držadlo a přiložila k uchu. Jakýsi hlas, nepochybně nějaké ženy, zazněl tak blízko u ní, že strnula takovým překvapením, až odložila naslouchátko a ustoupila. V tu chvíli Parker, starý Francisův komorník, náhodou vstoupil do této místnosti. Neviděla ho dříve a jeho šat byl tak bezvadný, jeho obličej byl tak důstojný, že ho omylem pokládala spíše za přítele Francisova, nežli za jeho sluhu – za přítele stejně, jako jím byl Bascom, který je odvezl z nádraží ve Francisově autu, sedě vedle něho jako jemu rovný, avšak pak odejel s Francisovými rozkazy, jichž na ráz uposlechl jako jeho sluha.

Spatřivši slavnostně naladěný obličej Parkerův, usmála se rozpačitě a ukazovala tázavě na telefon. Ten se uchopil slavnostně sluchátka, zabručel do mluvící roury »omyl« a zavěsil aparát. V těchto několika vteřinách mysl Královnina prodělala celou revoluci. Nebyl to ani hlas boha, ani hlas ducha, který z něho zaslechla, nýbrž byl to hlas ženy.

»Kde jest ta žena?« otázala se.

Parker se trochu zarazil, ale pak vzal na sebe ještě slavnostnější výraz a uklonil se.

»Tato žena jest ukryta zde v domě!« prohlásila Královna úsečnými slovy. »Její hlas mluví zde do této věci. Musí býti v blízké místnosti. –«

»To byla Centrála,« pokoušel se Parker zaraziti proud jejího rozrušení.

»Já se nestarám o to, jak se jmenuje.« odsekla mu Královna. »Nechci míti jiné ženy zde v tomto domě, kromě mne. Hned ji odstraňte. Velmi se zlobím.«

Parker byl neustále strnulejší a měl stále slavnostněji naladěný obličej; a tu jí napadla nová myšlenka. Snad tento vážně se tvářící gentleman byl něčím vyšším, nežli tušila, v této hierarchii malých králů, pomyslila si. Možná, že jest to stejný král jako Francis a ona zacházela s ním nedbale, jako s někým mnohem, mnohem podřízenějším.

Uchopila ho za ruku, dívajíc se na jeho neútočnou, slavnostní a zářivou náladu, stáhla ho k sobě na pohovku a přinutila ho, aby se k ní posadil. Na to k velkému překvapení Parkerovu sáhnuvši do pytlíku s cukrovím, počala ho krmiti čokoládou, uzavírajíc jeho ústa sladkostmi pokaždé, když je počal otvírati k protestu.

»Poslyšte,« pravila mu, když ho cukrovím téměř zadusila, »je zvykem mužů ve vašem kraji žíti v mnohoženství?«

Parker byl celý poděšen touto nenadálou a smělou otázkou.

»Oh, já znám způsoby vašeho světa,« posilovala ho. »Proto opětuji: Jest v tomto kraji zvykem, aby muži žili v mnohoženství?«

»Zde v tomto domě není žádné jiné ženy kromě vás, madame, nehledě k ženám služebným,« pokusil se vysloviti. »Ten hlas, co jste zaslechla, není hlasem nějaké druhé ženy v tomto domě, nýbrž jest to hlas ženy, která jest celé míle odtud, ženy, kteráž jest vaší sloužící, či lépe řečeno, která slouží každému, kdo si přeje mluviti telefonem.«

»Ona jest tedy otrokem tajemství?« otázala se Královna, počínajíc matně chápati neudržitelnost této své situace.

»Ano,« připouštěl komorník jejího manžela. »Jest otrokyní telefonu.«

»Létací řeči?«

»Ano, madam, dobře jste to pravila, létací řeči.« Byl celý zoufalý ve snaze, aby se nějak dostal z této situace, která neměla předchůdce v celé jeho kariéře. »Pojďte, madam, ukáži vám to. Tato otrokyně létací řeči uposlechne vašeho rozkazu ve dne v noci. Přejete-li si, tato otrokyně vás spojí k rozmluvě s vašim manželem, Mr. Morganem –«

»Nyní?«

Parker přikývl, zdvihl se a odvedl ji k telefonu. »Především,« poučoval ji, »budete mluviti s tou otrokyní. V okamžiku, kdy vezmete do ruky toto zde dole a přiložíte to k uchu, otrokyně vám odpoví. Tato otrokyně bez ustání volá: „Číslo?“ Někdy také řekne: „Číslo? Číslo?“ A někdy jest velmi rozzlobená. Jakmile otrokyně řekne „Číslo?“, vy odpovíte: „Eddystone 1292“, načež otrokyně odpoví: „Eddystone 1292?“ a vy odvětíte: „Ano, prosím,“ –«

»Já že mám říci otrokyni „prosím,“?« přerušila ho.

»Ano, madam, neboť tyto otrokyně létací řeči jsou otrokyněmi za peníze, jakých jste dosud neviděla. Já sám nejsem již mlád, ale neviděl jsem Centrálu nikdy v celém svém životě. – Na to, za chvíli, jiná otrokyně, zase žena, která opět jest celé míle daleko od oné prvé, řekne vám znovu: „Zde jest Eddystone 1292“ a vy jí odpovíte: „Já jsem mrs. Morganová. Přeji si mluviti s mr. Morganem, který jest, jak si myslím, právě v soukromé kanceláři mr. Basoomově.“ Na to počkáte, třebas i půl minuty nebo minutu a pak počne s vámi hovořiti sám mr. Morgan.«

»Z dálky mnoha mil?«

»Ano, madam, právě tak, jakoby byl vedle v pokoji. A až mr. Morgan řekne „s bohem,“, vy mu odpovíte „s bohem,“ a pověsíte sluchátko tak, jako jste to viděla u mne.«

A všechno, jak to Parker řekl, se stalo, když si počínala podle jeho poučení. Dvě různé otrokyně uposlechly na zvolání čarovného čísla, které jim řekla a Francis mluvil a smál se s ní, omlouvaje se jí, že jest sama a slibuje jí, že se vrátí domů ne později, nežli o páté hodině odpolední.

Mezitím po celý den byl Francis plně zaměstnán a celý poplašen.

»Co to máte za tajného nepřítele?« tázal se ho opět a opět Bascom, při čemž Francis potřásal svojí hlavou nad nevysvětlitelným převratem konjunktury na burse.

»Neboť, hleďte, kromě toho, kde se jedná o vaše papíry, trh jest zcela rozumný a správný. Ale vezměte svoje papíry: Zde jsou Frisco Consolidated. Nemá to žádného smyslu ani logiky do sebe, aby tak klesaly. A přece pouze vaše papíry klesají. New York, Vermont a Connecticut platí patnáct ze sta, poslední za čtyři čtvrtletí, a jsou pevné jako Gibraltar. Avšak tohle jde dolů a dolů bez ustání. Totéž jest s Montana Lode, s Mědí z Mrtvého Údolí, s Imperial Tungsten, se severozápadní Electric, s Take Alaska Trodwell – všechny jsou tak pevné jako kámen. Postup proti vám se včerejšího dne zastavil. Ustálil se o osm bodů směrem dolů, ale dnes klesl o dvakráte tolik. Všechny papíry klesají, v nichž vy jste silně interesován. Ale papíry ostatních jsou netknuty. Ostatní trh jest pevný.«

»Také Tampico Petroleum jest pevné,« pravil Francis. »Jsem na něm velmi interesován a spoléhám na něho jakožto na nejpevnější ze všech.«

Bascom v pochybách pokrčil rameny.

»Jste si tím jist, že si nemůžete vzpomenouti na nikoho, kdo by byl příčinou toho všeho a kdož by mohl býti vaším nepřítelem?«

»Na mou věru, nevím, Bascome. Nemohu si připomenouti ani jediné duše. Nevzbudil jsem si žádných nepřátel, neboť od těch dob, co můj otec zemřel, nevystupoval jsem veřejně. Tampico Petroleum jest jediná věc, se kterouž jsem se trochu déle zaměstnával a tyto papíry právě nyní jsou pevné.« Sklonil se k telegrafní pásce. »Zde vizte! Půl bodu na pěti ze sta!«

»Právě proto někdo musí býti za vámi,« ujišťoval ho Bascom. »Věc jest jasná jako slunce o polednách. Stopoval jsem zprávy o výnosu různých papírů. Jest to velmi barevná, umělá a půvabně pestrá směsice a pestré papíry jsou velmi pessimisticky přijímány v oficiálních kruzích. Jak to přijde, že Severozápadní Electric vyplácejí dividend? Proč to vrhá tmavé stíny na zprávy Mulhaneyovy o Montana Lode? Oh, nezáleží na tom, že zbytek nejde na odbyt, ale k čemu ta snaha nezakládati jich? To jest jasné. To jest razzie a zdá se, že proti vám a není to nijak nenadálé prudké tažení. Na opak boj proti vám poznenáhlu a s ocelovou klidností vzrůstá. A jest to vše zralé, aby to prasklo při prvním poplachu o válce, o nějaké velké stávce aneb finanční panice – aneb vůbec při něčem, co by stlačilo dolů bursu. Pohlédněte na situaci, ve které jste právě nyní, kdy všechny papíry kromě vašich jsou zcela normální: Já jsem až dosud kryl vaše záznamy a udržel jsem jich. Vážná pohroma vašich méně závažných podílů jest již na cestě. Vaše méně cenné papíry počínají kolísati. Můžete je téměř hoditi přes palubu. To může zaraziti pád. Jest to velmi choulostivé!«

»Jest zde však ještě Tampico Petroleum, usmívající se na nás tak krásně, je-li vám libo – ty jsou dobré proto, aby něco kryly,« namlouval si Francis. »Jsem velmi rád, že jsem jich tolik nakoupil,« dodával.

Bascom zavrtěl hlavou.

»Nezapomeňte na Mexickou revoluci a na svoji vlastní zamotanou situaci. Spoléháte-li se na Tampico Petroleum a něco vážného se strhne tam dole, jste u konce, úplně na mizině, zničen.«

»Avšak,« usuzoval Bascom po chvíli, »nevidím jiného východiska, nežli abychom použili Tampico Petroleum. Vidíte, že jsem téměř vyčerpal vše, co jste mi svěřil do rukou. A to ještě není příliš bouřlivá tato razzie. Jest to klidná a železná methoda, jako valící se lavina. Řídil jsem bursovní spekulace po celá léta za vás, a jest to poprvé, že jsme se octli v úzkých. Nuže, co jest dnes s vašimi všeobecnými obchodními záležitostmi? Collins jedná a zná svou věc. Vy to musíte věděti. Jakých záruk můžete mi poskytnouti? Nyní? A zítra? A v nejbližším týdnu? A v nejbližších třech týdnech?«

»Kolik potřebujete?« otázal se Francis.

»Jeden milion před dnešní uzávěrkou.« Bascom ukázal výmluvně na telegrafní pásku. »Při nejmenším pak více než dvacet milionů pro nejbližší tři týdny, a pak – uvažte, zda to bude vhodné a užitečné – zda celý svět zůstane v míru, jakým byl po celých posledních šest měsíců.«

Francis povstal v náhlém rozhodnutí a sáhl po svém klobouku. »Jdu právě ke Collinsovi. On ví mnohem více o mých obchodech, nežli já sám. Poukáži vám jeden milion před dnešní uzávěrkou a mám naději, že budu moci krýti zbytek po dobu příštích několika týdnů.«

»Nezapomeňte,« varoval ho Bascom, když si potřásali ruce, »že tato výprava proti vám jest velmi pomalá a to právě jest na pováženou. Jest to namířeno jedině proti vám a není to žádná nahodilá událost. Cokoliv musíme proti tomu učiniti, vše musí se díti ve velkých rozměrech, ano, ve velkých rozměrech.«

Několikráte počínaje od onoho odpoledne až do večera byla Královna volána od otrokyně létací řeči k rozmluvě a spojena k rozhovoru se svým manželem. Ku svému potěšení nalezla ve své vlastní ložnici po straně lůžka telefonní aparát, jímž, mluvě z Collinsovy kanceláře, přál jí Francis dobrou noc. Ona pokoušela se ve svém srdci ho políbiti a dostala zpět telefonický polibek – polibek to vzdálený a těkavý, pouze duševní.

Nevěděla ani, jak dlouho spala, když se probudila. Nehýbajíc se, polootevřenýma očima spatřila hrdého Francise, jak se k ní blíží do ložnice. Když pak odešel tiše pryč, vyskočila z postele a hnala se ke dveřím, kamž přišla právě ve chvíli, když stanul dole na schodišti.

»Jest ještě více pomaten svým velkým bohem Obchodu –« byla její domněnka. Odcházel právě dolů do toho čarovného sálu, do knihovny, aby přečetl si něco více o onom strašném bohu hrozeb a varování, který byl tak tajuplně utvářen, že mohl vzíti na sebe podobu písemné rozmluvy v klepajícím telegrafním kladívku. Podívala se na sebe do zrcadla, upravila si vlas a s nepatrným zamilovaným úsměvem, kterým se zračila její láska na jejích rtech, oblékla na sebe svrchní šat – jeden z podivuhodných skvostných zásob, které Francis jí předem opatřil.

Při vstupu do knihovny se zastavila, neboť zaslechla v ní jiný hlas, nežli měl Francis. Zprvu si myslila, že to byla zase létající řeč, ale ihned na to seznala, že hlas byl silnější, bližší a zcela rozdílný nežli z telefonu. Nahlédnuvši dovnitř, spatřila tam dva muže, vnořené do velkých kožených křesel, zcela blízko sebe s nakloněnými tvářemi. Francis, unavený vyčerpáním celého dne, neustále vězel v myšlenkách o obchodech. Druhý však byl oděn ve večerním šatě. Zaslechla, že tento druhý jmenoval jejího manžela »Francisem«, kdežto Francis zase jmenoval jej »Johnny«. To a důvěrný tón jejich rozmluvy přesvědčil ji o tom, že to asi byli dva staří, důvěrní přátelé.

»Ale, nepovídej mi, Francisi,« prohodil právě onen druhý, »že jsi se potloukal celou Panamou, aniž jsi aspoň dvanácti seňoritám neuzmul srdce.«

»Pouze jedné,« odvětil Francis po chvilce, při čemž Královna zpozorovala, že se chladně podíval na svého přítele.

»Ano,« pokračoval opět po malé přestávce, »já tam vskutku sám ztratil své srdce – avšak nikoliv hlavu. Johnny Pathmore, ó, Johnny Pathmore, ty jsi velmi svůdný mládenec, ale pravím ti, že se musíš ještě mnoho učiti. Říkám ti, že jsem tam v Panamě nalezl nejpůvabnější ženu z celého světa – ženu, o kteréž tvrdím, že jsem rád, že jsem ji poznal, ženu, kterou bych rád nazýval svojí: ženu ohnivou, vášnivou, něžnou, ušlechtilou, zkrátka pravou královnu mezi ženami.

Královna, naslouchajíc mu a pozorujíc mocné vzrušení v jeho tváři, usmála se v hluboké hrdosti a jistotě nad sebou samou, neboť nezískala-li manžela, který jí zůstane stále milencem?

»A což ta lady, což – ah – opětovala tvoji lásku?« otázal se Johnny Pathmore.

Královna spatřila, jak Francis přikývl a současně slavnostně odpověděl:

»Ona miluje mne tak, jako miluji já ji – vím to s absolutní určitostí.« Náhle povstal. »Počkej! Já ti ji ukáži!«

A jak kráčel ke dveřím, Královna v šelmovské náladě největšího štěstí nad vyznáním svého manžela, které jí učinil a jež vyslechla, svižně se skryla za širokými dveřmi velkého sálu, o němž jí komorná sdělila, že to jest oblékárna anebo něco podobného.

Radostně si představujíc Francisovo překvapení, až ji nenajde na lůžku, čekala, až se vrátí po mramorovém schodišti.

Za několik okamžiků se vracel. Slabé mrazení projelo jejím srdcem, když seznala, že Francis nebyl nijak rozrušen pro to, že ji nenalezl. Zahlédla pouze, jak má ve své ruce cosi malého, sbaleného ve svitek, co vypadalo jako bílý papír. Neobraceje se ani na levo, ani na pravo, vrátil se do knihovny.

Nahlédnuvši do ní, zpozorovala Královna, jak rozbaluje jakýsi svitek papíru, jak ho klade před Johnny Pathmoresovy oči a slyšela, jak mu řekl:

» Posuď to sám! Zde jest.«

»Ale co se díváš tak smutně na ni, staroušku?« otázal se ho Johnny Pathmore, neodvraceje zraku s fotografie.

» Protože jsme se setkali příliš pozdě. Byl jsem přinucen oženiti se s jinou. A k tomu ke všemu opustil jsem ji teprve několik hodin před tím, nežli se měla provdati za jiného, kterýžto sňatek byl ujednán ještě dříve, nežli jsem se dozvěděl, že onen druhý vůbec existuje. A při tom žena, kterou jsem pojal za choť, považ si, jest ženou velmi dobrou a krásnou. Budu ji míti v úctě po celý život. Na neštěstí, nemůže jí nikdy patřiti moje srdce.«

Prudká vlna zklamání projela srdcem Královny, když uslyšela tuto hroznou pravdu. Křečovitě sevřela svýma rukama ubohé srdce a téměř omdlela ve víru zklamání, který ji uchvátil. Avšak pak ustoupila tiše směrem od knihovny, neslyšíc již ani slova z jejich rozmluvy a plížila se pozvolným krokem odtud, aby se trochu vzpamatovala. Na konec s hlavou schýlenou mezi rameny, shroucena beznadějností osudu, který se jí zjevil jako příšera, jako nějaký přízrak v podobě bytosti, která několik minut před tím byla štěstím zářící ženou a chotí, brala se pomalu přes chodbu a zvolna jakoby byla tlačena noční můrou a jakoby se do jejího nitra již nikdy nemělo vrátiti štěstí, potácela se schodištěm. Ve své ložnici sklesla a oddala se nepozorována svému bolu. Strhla s prstu Francisův prsten a šlápla na něj. Její ložní čapka a všechny jemné jehlice z vlasů splynuly v jedinou masu pod jejími nohami. Rozrušena, chvějíc se a tonouc v horečce, sama k sobě hovoříc v největším napjetí nervů, vrhla se na lůžko a přála si ve svém vzrušení a bolu pouze jediné: aby zůstala klidnou, až Francis nahlédne do jejího lůžka.

Asi za hodinu na to, která se jí zdála býti tisíci staletími, zpozorovala ho, že přichází spat. Pak se zdvihla, vzala do ruky malou ozdobnou a drahokamy vykládanou dýku, kterou si přinesla s sebou z údolí Opuštěných duší a tiše se plížila do jeho ložnice. Zde na stolku ležela velká fotografie Leoncie. V nerozhodném zápasu, svírajíc dýku, až jí praskaly prsty a dlaň, rozvažovala mezi manželem a Leoncii. Pak, postavivši se před jeho lůžko, zdvihla ruku k ráně, avšak proud slz z jejích suchých očí zamlžil jí zrak tak, že dýka sklesla jí v ruce k boku.

Vzpamatovavši se pak k náhlému změněnému rozhodnutí, přešla do oblékárny. Zápisník a tužka, ležící tam po ruce, upjaly její pozornost. Napsala tam pouze dvě slova, ustřihla lístek a umístila jej na obličej obrazu Leoncie, který ležel volně na ploše lesknoucího se stolu. Potom silným bodnutím dýky přibodla lístek mezi zářící oči Leoncie, takže špice kovu pronikla tak prudce stolem, až se dýka zakymácela a pak kolmo stanula.

Kapitola XXV.

Mezitím stejně jako byly kříženy zájmy v New Yorku, kdež Regan mocně postupoval ve své gigantické razzii proti všem Francisovým bursovním spekulacím a kdež Francis a Bascom marně se namáhali zjistiti totožnost nepřítele, podobně v Panamě připravovala se křížení zájmů, k němuž dali podnět Leoncie a Solanové, Torrés a Jefe, a při čemž ne méně důležitou osobou byl Yi Poon, Číňan s obličejem kulatým jako měsíc v úplňku.

Malý starý soudce, který byl Jefovou stvůrou, seděl právě v soudní síni v San Antoniu a spal. Spal klidně po celé dvě hodiny, chvílemi hlavou tluka špačky a zhluboka chrápaje, ačkoliv měl řešiti případ velmi obtížný, který byl už dvacet let rozdělán u soudu v San Juanu, kdež ani ten nejsilnější soudce nevydržel na živu deset let. Ale nyní nebylo třeba uvažovati o důvodech, jak bylo patrno. Dříve, nežli spor byl rozhodnut, měl už náš soudce rozsudek i s důvody ve své hlavě hotov, neboť mu jej tam vložil Jefe. Obhájce vězňův ustal ve svém obhajování a neustálém hromadění důvodů a soudní písař hlučně zasmrkal, takže soudce se rázem probudil. Podíval se prudce kolem sebe a zvolal:

» Vinen.«

Nikdo nebyl překvapen, zejména ne vězeň.

»Přijďte si zítra ráno pro rozsudek. – Další věc!«

Prohlásiv tento rozkaz, soudce chystal se uvelebiti se k novému schrupnutí, když v tom spatřil, jak do soudní síně vstupuje Torrés a Jefe. Oheň v očích Jefových něco znamenal, i rozpustil rázem soud na příští den.

»Byl jsem u Rodrigueza Fernandéza,« jal se vykládati Jefe o pět minut později v prázdné soudní síni.

»Říkal, že prý to byl nebroušený drahokam, že by mnoho ztratil při broušení, ale že by přes to dal za něj pět set ve zlatě. – Ukažte jej soudci, seňore Torrési, a také ostatní hromádku těch větších!«

A Torrés počal lháti. Musel lháti, protože nemohl vyznati svou pohanu a to, že mu drahokamy byly odebrány od Solanů a Morganů dříve, nežli ho vyhodili z haciendy. A uměl tak přesvědčivě lháti, že i Jefe byl přesvědčen, mezitím co soudce, vyjma silného likéru brandy, přijímal něco, co si přál Jefe, aby věřil. Zkrátka, když se odmyslí množství podrobností, které Torrés nakupil, jeho povídání mělo ten smysl, že si byl jist tím, že klenotník odhadl drahokam daleko pod cenou a že proto poslal drahokamy po zvláštním poslu ke svému agentu do Colonu s nařízením, aby je tento poslal k Tiffanyovi do New Yorku k ocenění a vybroušení.

Když se vynořili ze soudní síně a sestoupili po několika schodech, které směřovaly k několika neotesaným sloupům, proděravělým od nábojů kulek předchozích revolucí, Jefe prohodil:

»A tak potřebujíce ochranného štítu zákona pro naši příhodu s drahokamy a více nežli to, oba dva majíce rádi našeho dobrého přítele soudce, chceme mu dáti přiměřený podíl ze všeho, co získáme. On bude nás – zastupovati v San Antoniu, dokud budeme pryč a bude-li toho třeba, bude za nás chrániti autoritu zákona.«

Nyní se však stalo, že za jedním ze sloupoví vynořila se tvář Yi Poona, polo sedící a polo vykloněná. Tento Číňan nebyl zde z pouhé náhody. Již dávno věděl, jakou cenu má tajemství, kteréž neustále uvádí lidské bytosti do zmatků a dobře věděl, že tajemství bují hlavně v okolí soudních síní, kteréž jsou ohnisky, rozplameňujícími podobné zmatky, jež se zde stávaly hodně ostrými. Nemuselo se o něm ničeho mluviti. V jediném okamžiku tajemství mohlo vyplynouti na povrch anebo přetéci. Číňan zde byl tedy jako nějaký rybář, který vrhá udice do moře. Yi Poon zde hlídal obhájce i souzené, jakož i sledoval svědectví a proto se vždy věšel soudu na paty a byl často jediným posluchačem rozepře.

A tak onoho rána jediná osoba, která něco slibovala a kterou zde Yi Poon zastihl, byl opilý starý peon, který vypadal, jakoby byl starým pijákem a který by byl snad zahynul následkem reakce, kdyby se mu nedostalo možnosti, aby se pustil znovu do pití. Měl matný pohled zpod krvavých víček a byla na něm patrna zoufalost, vyzírající z jeho divokých, hnědých rysů tváře. Když soudní síň se vyprázdnila, postavil se stranou u schodiště, těsně u cesty vedoucí k pilířům.

Ale proč? Yi Poon se otázal sama sebe. Stranou stáli pouze tři hlavní osoby ze San Antonia – Jefe, Torrés a soudce. Jaké byly vztahy mezi nimi a touto lihovinami zničenou osobou, která se třásla jakoby mrazem v plamenném žáru slunečních paprsků? Yi Poon nemohl to ovšem věděti, ale byl si vědom, že by to stálo za čekání na nějakou náhodu a za to, aby se odtud nehnul, dokud tomu nepřijde na kloub. Tak ukryt za sloupem, kdež ani atom stínu ho nechránil před vroucím sluncem, které proklínal, zíral na schodiště s úplnou netečností klidného a neúnavného Nebešťana, zaplavovaného sluneční lázní. Starý peon zapotácel se o jeden schod, naklonil se, jakoby měl upadnouti a na to se snažil odlouditi Torrésa od jeho soudruhů. Ten se zastavil, jakoby čekal na chodníku, as tucet kroků od něho, bezradný a jakoby stál bosonohý na nějaké břitvě, ačkoliv na oko pokračoval ve velmi vážné rozmluvě. Yi Poon se snažil, aby neztratil ani slova, ani jediného posuňku, ani zablesknutí oka, ba ani záchvěvu rysů v jejich tvářích, takže vyslechl celou rozmluvu, která se odehrála mezi povýšeným Torrésem a ubohým peonem.

»Nuže, co nyní?« otázal se ho Torrés ostře.

»Peníze, trochu peněz, pro lásku boží, seňore, trochu peněz!« skuhral starý peon.

»Dostal jsi již svých peněz,« zařval na něho Torrés. »Když jsem odjížděl pryč, dal jsem ti dvojí mzdu a to dvakrát tak velkou. Už tedy po celé dva týdny nejsem ti dlužen ani centavos.«

»Já však jsem zadlužen,« sténal stařec, při čemž se jeho tělo chvělo a třáslo nervovým otřesem, způsobeným nemírným požíváním alkoholu, jehož velmi mnoho a prudce pil.

»Za pulque, kteréž dluhuješ Petru a Pavlovi,« usuzoval správně Torrés, rozkřiknuv se znova na něho.

»Ano, za pulque u Petra a Pavla,« přiznával se peon zcela otevřeně. »Ale tabulka jest již plná. Už mi nedají ani kapky pulque na dluh. Jsem ubohý a zkouším tisíce muk bez pulque.«

»Jsi bídné stvoření beze všeho rozumu!«

Zvláštní výraz důstojnosti objevil se na jeho tváři a jakoby nějaká moudrost nad moudrost náhle oživila starého ubožáka, náhle se vztýčil, přestal se chvěti a vážně pravil:

»Jsem již stár. Už nemám síly v žilách ani ve svém srdci. Touhy mého mládí jsou již pryč. Nemohu již pracovati se svým shrouceným tělem, ačkoliv dobře vím, že práce jest ulehčení a zapomenutí. Nemohu již pracovati, ani zapomínati. Potrava mi hořkne v ústech a mučí mne v žaludku. Žena – ta byla mým morem a soužením, ač vzpomínám si, jest stále mojí touhou.

Děti – poslední jsem pochoval před dvanácti lety. Náboženství – to mne mrazí. Smrt – usínám ve strachu před ní. Pulque – ach, můj drahý bože! Jediný doušek, jediná číše, to jest, co mi v životě zbývá!«

»Proč tolik piju? To jest proto, že musím mnoho zapomínati; toužím nyní jen po malém místečku pod sluncem, dříve nežli temnota smrti zahalí mi slunce před mýma starýma očima navždy.«

Rozčilen filosofováním tohoto starého muže, Torrés dal na jevo netrpělivý a výhrůžný pohyb, jakoby chtěl odejíti.

»Několik pesos, hrstku pesos,« prosil starý peon. »Ani centavo!« pravil Torrés rozhodně. »Nuže dobrá!« odvětil stařec se stejnou rozhodností.

»Co tím míníš?« vyrazil na něho Torrés s pocitem náhlého podezření.

» Zapomněl jste už?« zněla odpověď s takovým rozechvěním a výrazem, že Yi Poon rázem byl zvědav, z jakého důvodu Torrés, jak se zdálo, dával peonovi plat aneb jakousi náhradu.

»Platím ti dle ujednání, abys zapomínal,« pravil Torrés.

»Nikdy nezapomenu, co spatřily moje staré oči, když jste vrážel dýku do zad seňora Alfara Solana,« odvětil stařec.

Ačkoliv zůstal skryt a bez pohnutí na svém místě, opřen o sloup, kde číhal, Yi Poon aspoň obrazně se posadil, přemožen překvapením. Solanové byli zdejší občané a byli bohatí. Že Torrés zavraždil jednoho z nich, bylo vpravdě velmi cenné tajemství.

»Bestie! Zvíře bez rozumu! Špinavé zvíře!« volal Torrés, zatínaje pěsti ve své zuřivosti. »Za to, že jsem byl k tobě tak hodný, mne chceš zraditi? Jestliže vybreptáš svým jazykem jediné slovo, pošlu tě do San Juana. Víš, co tím myslím. Nejenom budeš usínati s hrůzou před smrtí, ale nikdy od této chvíle ve bdění nebudeš prost hrůzy, že žiješ a že tě nedám předhodili za živa supům, kteří jistě a brzy rozklovají tvoje kosti. A tam v San Juanu nebude pulque. Tam není již ani trochu pulque pro muže, které tam posílám. Tak? Eh? Myslím si: Budeš čekati dva celé týdny a pak ti zase dám peníze. Nebudeš-li čekati, pak již nikdy nebudeš píti pulque, protože budeš odstraněn a zmizíš v žaludcích supů. Pak se budeš moci zase napiti pulque!«

Torrés otočil se na to na svých patách a odcházel Yi Poon ho sledoval, jak s oběma soudruhy odcházel dolů ulicí, a pak teprve se vyvalil ze zákrytu sloupu, aby vyhledal peona, který sklesl na zem ve mdlobách následkem zklamání, že už nebude moci píti pulque, chroptě a sténaje a vyrážeje ze sebe krátké a kvílivé výkřiky jako umírající zvíře, při čemž se mu celé tělo chvělo a trhalo sebou jako v posledních záchvěvech života a prsty se mu zarývaly do masa i kůže, jakoby ho bodaly stonožky. Yi Poon schýlil se, usedl k němu a počal ho opatrně převáděti na svou vlastní stranu. Vytáhnuv několik zlatých a několik stříbrných penízů z kapsy, jal se s nimi cinkati a zvoniti, což bylo jako tekutý med, nalévaný do rozčarovaného ucha peonova, který snil o tom, že už celé proudy a prameny pulque mu prýští do úst.

»Buďme chytří,« počal k němu Yi Poon hovořiti v lámané španělštině, zvoně neustále penězi, mezitím co peon sténal a bědoval o několik centavů, kterých potřeboval na doušek pulque. »Buďmež chytří, vy i já, starý muži, posadíme se zde hezky a budeme si vypravovati, co víme o mužích a ženách, o životu a lásce, o úzkostech a náhlé smrti, o krvavé zlobě v srdcích lidských a o strašné a chladné oceli v jejich zádech. A povíte-li mi, co mne bude baviti, pak budete moci píti pulque celá léta, co budete ještě na živu a vaše oči se v něm utopí. Pijete rád pulque, což? Vy byste ho rád pil již nyní, brzy, velmi rychle?«

Téže noci, co Jef Politico a Torrés organisovali svoji výpravu pod záštitou tmy, bylo cosi podobného umluveno v Solanově haciendě. Události počínaly se vyvíjeti velmi rychle. Po obědě, popíjejíc kávu a pokuřujíc cigarety, při čemž jim Henry vypravoval o ctnostech svého bratránka a o jeho rytířskosti vůči Leoncii, rodina Solanova seděla na široké verandě haciendy. Měsíčním světlem spatřili blížiti se po schodišti jakousi tajemnou postavu.

»Vypadá jako nějaký duch,« prohodil Alvaro Solano.

»Jako tlustý duch,« dodalo jeho dvojče, Martinez.

»Nějaký čínský duch, skrze něhož by se neprostrčil prst,« smál se Ricardo.

»To je ten opravdový Číňan, který zachránil mne a Leoncii před sňatkem,« pravil Henry Morgan, poznávaje ho.

»Prodavač tajemství,« zašeptala Leoncie. »Ale nepřináší-li nám nového tajemství, ať se zde propadnu!«

»Čeho si přejete, Číňane?« otázal se ostře nejstarší syn Solanův, Alesandro.

»Krásné nové tajemství, velmi krásné nové tajemství snad vám prodám,« šeptal Yi Poon hrdě.

»Vaše krásná tajemství jsou příliš drahá, Číňane,« zvolal Enrico nesměle.

»Tohle nové tajemství bude velmi drahé,« usvědčoval ho Yi Poon klidně.

»Jděte k čertu!« přikazoval starý Enrico. »Pokud budu žíti, po celou tu dobu až do své smrti, nebudu se starati o žádné nové tajemství.«

Ale Yi Poon se velmi příjemně usmíval, jsa si jist sám sebou.

»Kdysi jste měl velmi hodného bratra,« pravil. »Jednoho dne váš velmi hodný bratr, seňor Alfaro Solano, zemřel ranou nožem do zad. Velmi dobře. Tajemství, což?«

Ale Enrico už se vztýčil a zachvěl se.

»Vy je znáte?« stěží vyrazil ze sebe tuto otázku.

»Kolik dáte?« pravil Yi Poon.

»Vše, co mám!« vzkřikl Enrico a ihned se obrátil k Alesandrovi a dodal: »Vyjednávej s ním. A zaplať mu dobře, pakliže bude moci úplně prokázati své svědectví.«

»Vsaďte se,« namítl Yi Poon. »Já vydám svědectví. Mám dobrého očitého svědka. Ten viděl muže, kterýž vrážel seňorovi Alfarovi nůž do zad ve tmě. Jeho jméno…«

»Ano, ano!« zvolal pak Enrico, napnut nedočkavostí.«

»Tisíc dolarů za jeho jméno,« pravil Yi Poon, váhaje ve své mysli, kolik dolarů má říci za toto tajemství. »Tisíc dolarů ve zlatě,« dodal.

Enrico zapomněl, že celý tento obchod předal svému nejstaršímu synovi.

»Kde máte důkazy?« vyrazil na něho.

A Yi Poon, zavolal tiše dolů na schody do křoví, vyvolal peona, rozkuráženého pulquem a vypadajícího v pravdě jako duch, jak se pomalu přiblížil, klopýtaje po schodech.

V touž dobu na pokraji města dvacet mužů na koni, mezi nimiž byli četníci Rafael, Ignacio, Augustino a Vicente, hlídali více než dvacet nákladních mezků a čekali na rozkaz Jefův k odjezdu, nevěděl pak žádný ničeho jiného, nežli že jde o tajemné dobrodružství v Kordillerách. To, co věděli, bylo to, že hlavně opatrovali velkého nákladního mezka, který se pásl stranou od ostatních zvířat a na něhož bylo naloženo dvěstěpadesát liber dynamitu. Také věděli, že odkladem odjezdu je vinen seňor Torrés, který odjel pryč podél pobřeží s obávaným carooským vrahem José Manchenou, který pouze z milosti boží a Jefe Politica vyvázl před lety šibenici pro různé přestoupení zákona a ohrožování života lidského.

A mezitím co Torrés čekal na pobřeží a držel za uzdu koně Caroosova a vedle toho ještě jednoho koně zvlášť, Caroo kráčel pěšky po točité stezce, která vedla k haciendě Solanů. Málo tušil Torrés, že dvacet stop odtud v křovinách, které obklopovaly pobřeží, leží sladce spící a pulquem opilý starý peon, kdežto vedle něho se krčil úplně bdělý a zcela střízlivý Číňan, hrající si s právě získanými tisíci dolary, jimiž chrastil ve svém váčku. Yi Poon měl zrovna čas, aby zatáhl peona do skrýše, když Torrés přejel podél písčiny a sestoupil téměř blízko něho.

V haciendě všichni členové domácnosti byli již na lůžku. Leoncie právě si rozčesávala své rozpuštěné vlasy, když v tom uslyšela tlukot jemných klepů na okno. Varuje ji tichým šepotem, aby nedělala hřmot, José Mancheno podával jí stočený papírek, který napsal Torrés a šeptal jí tajemně:

»Od cizího Číňana, který čeká ani ne sto kroků na rohu křovin.«

A Leoncie četla v lámané španělštině:

»Nejprve sdělil jsem vám tajemství o Henry Morganovi. Tentokráte mám tajemství o Francisovi. Sejděte dolů a promluvíme si o něm.«

Leonciino srdce poskočilo při zmínce o Francisovi a když sestoupila v plášti provázena jsouc Caroem, ani jí nevstoupila do mysli pochybnost, že by Yi Poon na ni nečekal.

A Yi Poon dole na písčině špehuje Torrésa, nemýlil se, když spatřil carooského vraha, jak se objevil se seňoritou Solanovou spoutanou a s ucpanými ústy, nesa ji na zádech jako pytel s moukou. Yi Poon neměl dále nejmenších pochyb o svém nejbližším činu, když spatřil Leoncii, kterou položili do sedla náhradního koně a dali se tryskem dolů k písčině, při čemž Torrés a Caroo jeli každý po jejím boku. Nechávaje starého peona opilého pulquem spáti, tlustý Číňan dal se do běhu po vršku tak rychle, že přispěchal k haciendě téměř bez dechu. Nespokojil se pak se zaklepáním na dveře, nýbrž zabušil do nich sevřenými pěstmi a nohama a modlil se ke svým čínským bohům, aby ten mrzutý Solano na něho nevystřelil dříve, nežli by mu vysvětlil příčinu svého poselství.

»Jdi k čertu,« zvolal Alesandro, když otevřel dveře a zalil světlem obličej neodbytného mluvčího.

»Mám velké tajemství,« naléhal Yi Poon. »Velmi velké, dosud horké nové tajemství.«

»Přijď tedy zítra ráno v hodinu obchodního jednání,« zabručel Alesandro a chystal se zaraziti Číňanovy předpoklady.

»Tentokráte neprodávám toho tajemství,« koktal a šeptal Yi Poon. »Dám vám ho darem. Seňorita, vaše sestra, byla právě ukradena. Přehodili ji přes koně a nyní se s ní řítí tryskem dál podél pobřeží.«

Ale Alesandro, který dal dobrou noc Leoncii ani ne před půl hodinou, usmál se hlasitě tomuto nesmyslu a chystal si znovu botu na prodavače tajemství. Yi Poon byl celý zoufalý. I vytáhl prudce tisíc dollarů a položil je Alesandrovi do ruky, řka:

»Jděte se rychle podívati. Je-li seňorita dosud v tomto domě, dám vám všechny tyto peníze. Zmizela-li však seňorita, pak mi peníze vrátíte…«

Tím byl Alesandro přesvědčen. O minutu později, byl celý dům vzhůru. Pět minut na to jízdní peonové, otvírajíce těžce oči z tvrdého a zdravého spánku, vyvedli a osedlávali koně a nosné soumary v corralu, kdežto Solanovo potomstvo vytahovalo jízdní nástroje a opatřovalo se zbraněmi.

Nahoře a dole na pobřeží Solanové se rozptýlili po různých stezkách vedoucích vzhůru do Kordiller, hledajíce slepě a v čiré temnotě stopu únosců. Čemu náhoda chtěla o třicet hodin později, Henry sám chytil se jejich stopy a sledoval ji, takže, když se rozložili právě ve Šlépěji boha, odkudž poprvé starý kněz Mayů spatřil oči Chiiny, uzřel tam celou tlupu asi dvaceti mužů a Leoncii v prostřed, jak vaří a pojídají snídani. Dvacet proti jednomu – nedalo se ničeho dělati a všechen pokus byl nemožný, ale to si Henry Morgan ve své anglosaské krvi nepřipustil. Co ho svádělo, bylo, aby se zmocnil mezka naloženého dynamitem, který byl uvázán stranou od čtyřiceti mezků bez sedel a stál u bezstarostného peona, který měl lano od něho přivázáno vzadu. Na místo, aby se pokoušel o zjevné a celkem nemožné osvobození Leoncie a počítaje, kolik mužů leží kolem Leoncie, aby se starali o její bezpečnost, usmyslil si, že ukradne mezka s nákladem dynamitu.

Nemusel ho daleko odtáhnouti. Pod ochranou hlubokého lesa otevřel vaky na jeho zádech a naplnil si všechny kapsy patronami dynamitu, výbušnými zápalkami a svitky doutnáku. S lítostivým pohledem na zbytek dynamitu, který by byl rád vyhodil do povětří, ale čehož se neodvážil, roztrousil jej po cestě, kudy se bral zpět a kudy hodlal ustupovati, až ukradne Leoncii z rukou jejích věznitelů. Jako kdysi Francis při shora vylíčené příležitosti v Juchitanu rozséval při ustupování po cestě stříbrné dollary, tak nyní Henry posel si ústup patronami dynamitu – patronami s krátkými šňůrami doutnáku a zapalovačem, který přiložil co možná blízko a spojil s těmito zapalovači každý konec patron.

Tři hodiny věnoval pak Henry potulce kolem tábora ve Šlépěji Boha, nežli se mu naskytla příležitost, aby dal Leoncii znamení, že jest přítomen. A nové drahocenné dvě hodiny uplynuly, nežli se mu podařilo unésti ji pryč. Nebylo by to bývalo pro ně tak špatné, kdyby její zmizení nebylo ihned zpozorováno a kdyby nebyli četníci a zbytek Torrésovy družiny ihned nebyl vstoupil na koně a rychle se nepustil po jejich stopě.

Když Henry táhnul Leoncii dolů do úkrytu za roh skaliska a v touž dobu chystal se zahájiti palbu z pušky, Leoncie protestovala:

»Nemáme žádné naděje, Henry,« pravila. »Jest jich na nás mnoho. Pustíte-li se do boje, budete zabit. A co se pak stane se mnou? Bude lépe, utečete-li sám, přivedete pomoc a mne necháte znova upadnouti do zajetí, nežli abyste vy zahynul a zanechal mne zde, aby mne znovu zajali a odvlekli jinam.«

Ale Henry zavrtěl hlavou.

»My se nedáme zajmouti, nejdražší sestro! Důvěřuj mi a dívej se na mne. Již se blíží. Dávej pozor!«

Různě vyzbrojeni, na koních i na nákladních mezcích – každý vyskočil ve chvatu na nejbližší zvíře, které měl po ruce – Torrés, Jefe a jejich mužstvo objevilo se na dohledu. Henry zamířil mušku nikoliv na ně, ale na nejbližší místo, kdež založil první dynamitovou patronu. Když stiskl kohoutek, dotyčné místo vybuchlo v mraku kouře smíšeného se zemí, který všechny zahalil. Když se mračno zvolna rozptýlilo, bylo viděti útočníky aspoň z polovice, zvířata i lidi na zemi a všichni byli omámeni a ohromeni tímto výbuchem.

Henry odtáhl pak Leoncii za ruku pryč, pomohl jí na nohy a hnal se s ní úprkem odtud. Podobně se dálo při druhém výbuchu; strhl ji k sobě na zem.

»Ti sem hned tak brzo nepřijdou,« zašeptal nadšeně. »A čím déle nás budou pronásledovati, tím později sem přijdou.«

Věren svému předsevzetí, zdvihl se velmi opatrně a pomalu, jakmile se pronásledovatelé zase objevili.

»Oni chtějí býti pobiti,« pravil Henry. »Ale mají štěstí, že já nemám k tomu srdce. Ale trochu s nimi zatřesu.« ‚

Opět střelil do jedné z rozsetých dynamitových patron a zase utíkali od místa výbuchu a spěchali ku třetímu doutnáku.

Když zapálil třetí patronu, vrhl se s Leoncii k jejímu spoutanému koni, vyzdvihl ji do sedla a hnal se po jejím boku, drže se jejích třmenů.

Kapitola XXVI.

Francis zanechal příkaz Parkerovi, aby ho zavolal a vzbudil o osmé hodině z rána a když Parker potichu k němu vstoupil, shledal, že jeho pán dosud spí. I odešel a spustil vodu do vany v koupelně, připraviv mu tam koupací oblek, načež se vrátil do ložnice. Jak tiše se pohyboval pokojem, takže jeho pán mohl se ještě chopiti příležitosti a několik vteřin si ještě schrupnouti, zpozorovalo Parkerovo neustále slídící oko jakousi cizí dýku, kteráž se týčila kolmo na stůl a jejíž špicí byl přibodnut jakýsi lístek a fotografie. Dýka trčela ve tvrdém dřevě toiletního stolu. Dlouho se díval Parker na tento zvláštní šíp a pak bez váhání opatrně otevřel dvéře do ložnice mrs. Morgana a nahlédl dovnitř. Hned na to prudce zatřásl Francisovým ramenem.

Ten otevřel oči, po druhé zklamán a rozhořčen, že tak náhle byl vyburcován ze spánku, ale pak mu zasvítila v mozku vzpomínka, že dal minulé noci Parkerovi rozkazy, aby ho vzbudil.

»Již jest čas, sire,« zašeptal komorník.

»Ten zlořečený čas jest zde stále,« zíval Francis s úsměvem.

Zavřel pak znovu oči a zvolal: »Nech mne ležeti ještě minutu, Parkere. Kdybych začal chrápati, zatřes se mnou!«

Ale Parker zatřásl s ním ihned.

»Musíte hned vstáti, sire! Myslím, že se mrs. Morganové něco přihodilo. Není ve své ložnici a zde jest nějaký lístek – a zde nůž – snad se nám to vysvětlí! Nerozumím tomu, sire –«

Francis vyskočil rázem s postele a v jediném okamžiku utkvěl pohledem na dýku a hned na to vyrval sluhovi lístek, kterýž obsahoval pouze tři krátká slova, kteráž však stačila, aby ho silně rozrušila:

»S bohem na vždy!« pravil onen lístek.

To, co jím otřáslo ještě více, byla dýka zabodnutá mezi Leonciinýma očima; když ztrnul, vida, jakou ránu dýka zasadila do papíru, napadlo ho, že tenhle obraz už viděl někde před tím a vzpomněl si na jezerní palác Královny, kdy se díval do zlaté nádoby a viděl různé výjevy v oné podivuhodné tekutině kovu a mezi jinými též Leonciin obličej s ranou nožem mezi očima. Zabodl znova dýku do podobizny právě na totéž zraněné místo a užasl ještě více.

Vysvětlení bylo zcela samozřejmé. Královna byla uchvácena žárlivostí k Leoncii již zpočátku a zde v New Yorku, naleznuvši fotografii svojí sokyně na stole v oblékárně svého chotě, nemohla se ubrániti rozčarování a zlosti ‚a vrazila špici ocele do jejích namalovaných tahů. Ale – kde byla nyní? Kam odešla? Bylať to v pravdě největší cizinka, která se kdy octla v tomto ohromném městě, kteráž nazývala telefon kouzlem létající řeči a která myslela, že Wall Street jest chrámem a dívala se na Obchod v New Yorku jako na nějakého boha. Pro celý svět byla naprosto nezkušená a pro toto velké město úplně nevinným a neznalým stvořením, jako kdyby byla nějakým cestovatelem na Marsu. Kam odešla a jak ztrávila noc? Kde asi jest nyní? Byla vůbec dosud na živu?

Vidění Morgue⁶⁰ s nezjištěnými mrtvými, těla utonulých v moři a vyvržených za odlivu, to problesklo mu mozkem. Byl to Parker, který v tu chvíli stál za ním.

»Mám, sire, něco učiniti? Mám zavolati detektivní kancelář? Váš otec vždycky –«

»Ano, ano,« přerušil ho Francis kvapně. »Byl to zejména jeden muž, kterého můj otec používal více, nežli koho jiného, mladý muž, jenž pracoval s Pikertonovými – nevzpomínáš si na jeho jméno?«

»Birchman, sire,« odpověděl Parker ihned, chystaje se k odchodu. »Pošlu pro něho, aby ihned přišel.«

A od té chvíle, při hledání své, choti, Francis vstoupil do celé řady dobrodružství, kteráž mu připadala, ač byl zrozený Novoyrčan s volným vychováním se všemi podmínkami a fásemi života v New Yorku, přece jen velmi zvláštními a zcela novými a v nichž až do té doby byl úplně nezkušeným. Birchman nejenom dal se do pátrání sám, ale přibral si k dílu celý zástup detektivů pod vlastním vedením, jsa znám jako jemný »pročesávatel« města, při čemž řídil podobnou hrstku mužů, kteří byli stejně činni v Chicagu a Bostonu.

Mezi zápasem s netušeným nepřítelem na Wall Streetu a zahrnováním četnými zprávami, které se šířily po stopě až do toho okamžiku, kdy se mohl o totožnosti zpráv ohledně své ženy přesvědčiti, žil Francis velmi strastným životem. Zapomínal, co je to pravidelná doba spánku a musel býti téměř násilně vlečen k obvyklému snídaní nebo obědu, aneb povaloval se beze spánku na lůžku a odpovídal prudkým vztyčením na volání, aby se podíval do nových zpráv o zmizelých ženách. Ani stopy nebylo po popisu, který by odpovídal její postavě, který dal rozšířiti po nádražích a parnících; Birchman, jenž neúnavně pátral svým hřebenem s jemnými zuby, byl přesvědčen, že Královna jest dosud v městě.

Francis probíhal končinami Mattenwanu a dole v Blackwellu a ve dvoranácli nočních doupat. Nic mu neušlo, ba prolezl i spoustu nemocnic a ani před Morgui se nezastavil. Jednou právě chycený krámský zloděj, který dosud nedosáhl kriminálního rekordu a jehož totožnost nebylo možno zjistiti, vzbudil jeho pozornost. Ten měl jakési dobrodružství s nějakou tajemnou ženou, obklopenou Birchmanovými satelity v zadních místnostech hotelu of Rains a na západní straně ve Fifities; tento zloděj byl obviněn, že se prohřešil dvěmi poměrně nevinnými idyllami lásky, což je všechny pomátlo, zejména i Francise.

Snad ho také velmi zajímala tragická příhoda v domě deseti milionů dollarového Philipa Januarya, dolového krále na tellurid. Nějaká cizí žena, útlá lady, přibyla k Januaryovi týden před tím, nežli ho přišel Francis navštíviti. A když tam se srdcem zlomeným dlela po celý týden, srdcelomně objímajíc Francise, lomíc rukama, neustále plačíc a šeptajíc úpěnlivě: »Otho, vy se mýlíte. Klečíc na kolenou pravím vám, že se mýlíte. Otho, vy jste jediný, jehož miluji. Pro mne není cíle nežli u vás, Otho. Zde nebyl nikdy jiný, nežli vy. To vše jest jen strašlivý omyl! Věřte mi, Otho, věřte mi, nebo zahynu…«

A mezi tím bitva na Wall Streetu proti nevypátratelnému a mocnému nepříteli trvala dále, neboť tento vrhal do zápasu to, čemu Francis a Bascom se nemohli uhnouti, poznávajíce, že jest to katastrofální boj na život a na smrt a zápas o celé jeho jmění.

»Jen kdybychom se mohli vyhnouti nárazu na Tampico Petroleum v tomto víru!« modlil se téměř Bascom.

»Vidím, že jedině Tampico Petroleum mne dosud chrání,« odvětil Francis. »Jestliže všechna bezpečnost leží v mých rukách, abych se nesřítil do propasti, pak otřesou-li se papíry Tampico Petroleum, bude to vypadati, jakoby to byl výpad nové armády na ztracené pole.«

»Ale dejme tomu, že váš neznámý nepřítel jest dosti mocný, aby na konec srazil i Tampico Petroleum dolů, což by byl nádherný útok a povyk větší než dosud?« otázal se Bascom.

Francis pokrčil rameny:

»Pak se shroutím! Ale můj otec se shroutil aspoň šestkráte, nežli z toho vyšel. Také já jsem byl zrozen k tomu, abych se shroutil. Nebudu se trápiti pro takovou nepatrnost, jako je tato.«

V téže době v Solanově haciendě události vyvíjely se zcela pomalu. Leoncie s Henrym, kráčejíce po jejím zachránění po cestě, poseté dynamitovými patronami, nesetkali se již se žádnými zvláštními událostmi. Také Yi Poon již se neobjevil s nějakým zcela čerstvým a ještě úplně horkým novým tajemstvím na prodej. Nic se nestalo, jen že Leoncie chodila haciendou ke všemu apathická, takže ani Enrico, ani Henry, její vlastní bratr, ani její Solanovští bratři, kteří všichni nebyli jejími rodnými bratry, nedovedli ji potěšiti.

Ale mezitím, co Leoncie se potácela jako bez ducha, Henry a všichni zletilí synové Enricovy namáhali se a byli celí poplašeni v honbě za pokladem v údolí Opuštěných duší, do něhož podnikl Torrés svoji cestu s dynamitem. Jedině se dověděli, že Torrésova výprava poslala zpět Augustina a Vicenta do San Antonia, aby přivezli s sebou dvakrát tolik mezků obtížených dynamitem.

Byl to Henry, který poradiv se několikráte s Enricem a obdržev jeho svolení, prozradil celou věc Leoncii.

»Drahá sestro,« řekl jí, »chceme odejíti tam dolů a vypátrati, co ten ničemný Torrés a jeho banda mají právě za lubem. Víme celkem, díky tobě, co vlastně zamýšlejí. Dynamit má jim proraziti cestu do údolí. My víme též, kam Paní, Která Sní, potopila svůj poklad, když její palác shořel. Torrés o tom neví. Naše myšlenka jest, že ho budeme sledovati do údolí, až vnikne do Mayských jeskyní a nabude naděje, že se krásně ujme držení oné báječné skříně s drahokamy. Ale pravý účel toho všeho jest, že bychom tebe rádi nechali opodál této výpravy. Jsem přesvědčen, když můžeme dosíci pokladu sami, že tě nenapadne, abys podnikala znovu onu cestu podzemní řekou.«

Ale Leoncie zvolna potřásla svojí hlavou.

»Nikoliv,« pravila, nutíc se do mluvení. »Já naprosto netoužím znovu spatřiti údolí Opuštěných duší a nerada slyším, když se někdo o něm jen zmíní. Jest to místo, kde jsem ztratila Francise k vůli oné ženě.«

»To vše byl strašlivý omyl, drahá sestro! Ale kdož to věděl? Já nikoliv! Ty také ne. A rovněž to netušil ani zdaleka Francis. Sehrál úlohu rytíře znamenitě a hrdě. Nevěda, že ty a já jsme bratr a sestra a věře, že my dva jsme spolu správně zasnoubeni – jakož jsme v tu dobu přece skutečně byli – zpěčoval se a nesnažil se získati tě ode mne, vzdal se další touhy po nemožném a zachránil tak život nás všech tím, že se oženil s Královnou.«

»Vidím stále tebe a Francise, jak zpíváte tu vaši věčnou píseň: Záda k zádům! Ke stožáru!« zašeptala smutně a netečně.

Tichý proud slz zalil její oči a vytryskl ven, když se obrátila stranou, kráčejíc dolů po schodech s verandy a přešedši trávník, jala se jako bez ducha sestupovati s vršku. Již asi po dvacáté od té doby, co naposled viděla Francise, kráčela touž cestou, vyhledávajíc totéž místo, kdež kdysi po prvé ho vystopovala, jak vesloval ku břehu z Angeliky, jak ho pak táhla za sebou do křovin, aby ho zachránila před svými rozzlobenými mužskými sourozenci a jak s ním mluvila až do toho okamžiku, kdy s napřaženým revolverem, když ho políbila, ho přinutila, aby usedl do člunu a ujížděl pryč. To bylo jeho první setkání s ní.

Po té vzpomínala si na všechny podrobnosti jejich druhého setkání, počínaje od okamžiku, kdy kráčejíc kolem skály po koupeli v laguně, spatřila ho opřena zády o skalisko a píšícího jí první psaníčko, jak po té zděšeně prchala do křovin, jak ji kousl do kolena labarri – kterého si spletla se smrtonosnou zmijí – a jak se po té odehrála hrůzostrašná scéna, když se srazila s Francisem a když omdlevši padla do písku. A zde pod svým slunečníkem sedíc na zemi vzpomínala, jak vzpamatovavši se z mdloby zpozorovala ho, jak se chystá vyssáti jí jed z rány, kterou úplně vypálil. Když si na to vše vzpomněla, vrátil se jí do mysli skutečný pocit bolesti při vypalování rány, které tehdy otřáslo jejím cítěním.

Byla hluboce ponořena do svých sladkých vzpomínek, když ucítila jeho hlavu, blížící se k jejímu kolenu a jeho rty sklánějící se k její noze a otřásla se vzpomínkou, jak prudce skryla svůj obličej do rukou, jak se po té smála, když její noha byla téměř úplně necitelná od příliš účinného stažení šátkem, jak se potom od něho rychle odvrátila s výčitkami a jak on jí sám vyčetl, že na něho pohlížela jako na vraha jejího strýce a jak odmítla jeho nabídku, že jí rozváže utažený uzel šátku. Tak hluboce byla vnořena do svých vzpomínek na jediný tento den, že se jí zdálo, jakoby nyní od něho byla již vzdálena půl století, neboť tak mocně na ni působila tato příhoda, jakož i jemné obraty, které se při tom odehrály, že neslyšela ani rachotu povozu směrem od San Antonia a blížícího se k ní podél pobřežní cesty. Ba nespatřila ani paní, oděné elegantně, což na první pohled prozrazovalo, že přijíždí z New Yorku, až teprve, když povoz zmizel a žena kráčela k ní pěšky. Před touto paní, která nebyla nikým jiným, nežli Královnou, Francisovou ženou, jaksi náhodou skrývala se za slunečníkem, jakoby se chránila proti tropickému slunci.

Stanuvši přímo za Leoncií, Královna nemohla způsobiti to, aby děvče bylo nějak neobyčejně překvapeno v okamžiku jejího odříkání. Vše, co mohla královna seznati, bylo, že viděla, jak Leoncie vytahuje z ňader malou fotografii a jak se dlouho na ni dívá. Přes její ramena Královna spatřila, že je to snímek Francisův, což ji znovu uvedlo v žárlivost a rozzuřilo ji. Dýka zableskla se v její ruce, tasená z pochvy, skryté v hlubinách jejího šatu. Rychlost tohoto pohybu stačila, aby varovala Leoncii, kteráž odhodila vzad svůj slunečník a podívala se, kdo to stojí za ní. Její strach přemohlo překvapení, takže pozdravila manželku Francise Morgana jakoby mimochodem a jakoby byla od ní odešla před hodinou. Teprve vztyčená dýka změnila její překvapení ve strach. Snad proto, že náhle byla zklamána, byla by mohla královna vraziti do ní tuto dýku. Avšak to, co mohla královna v tu chvíli učiniti, bylo, že vzkřikla: !

»Vy jste zlá žena! Zlá, velmi zlá žena!«

Na toto oslovení Leoncie pouze pokrčila rameny a zvolala:

»Vy byste mohla držeti lépe svůj slunečník mezi vámi a sluncem.«

Královna ji obešla a postavila se k ní čelem, dívajíc se na ni dolů, jak Leoncie seděla na zemi, se ženskou zuřivostí, vzbuzenou tak prudkou žárlivostí, že nebyla schopna promluviti.

»Proč?« ozvala se první Leoncie po dlouho trvajícím mlčení. »Proč jsem zlou ženou?«

»Protože jste zlodějkou!« rozohňovala se královna. »Protože kradete muže, ačkoliv jste sama provdána. Protože jste nevěrná svému manželi v srdci a protože tohle, co děláte, jest více nežli nemožné!«

»Já nemám žádného manžela,« odpověděla Leoncie klidně.

»Tak tedy snoubence, ačkoliv – jsem myslela, že jste slavili svatbu den po našem odjezdu.«

»Já nemám ani snoubence,« pokračovala Leoncie s týmž klidem.

Napínala tím tak silně zvědavost této druhé ženy, že tato nabyla výrazu – aspoň to tak Leoncii připadlo – tygřice.

»Henry Morgan!« vzkřikla královna.

»Ten jest mým bratrem.«

»Slovo, které jste mi řekla, má příliš široký význam, Leoncie Solanová. V New Yorku jsou vyznavači jedné náboženské sekty, kteří u určitých oltářů nazývají všechny muže ‚bratry‘ a všechny ženy ‚sestrami‘.«

»Jeho otec byl mým otcem,« vysvětlovala Leoncie s touž klidnou důsledností. »Jeho matka byla mojí matkou. Jsme plnorodí bratr a sestra.«

»A Francis?« zeptala se druhá, přesvědčena o tom, co řekla, v náhlém návalu zájmu. »Jste snad také jeho sestrou?«

Leoncie zavrtěla hlavou.

»Tak tedy Francise milujete?« naléhala Královna, pocítivši bolest rozčarování.

»Vždyť patří vám!« odvětila Leoncie.

»Nikoliv; oženil se se mnou pouze k vůli vám!«

Leoncie zvolna a smutně sklonila hlavu a zadumaně pohlížela dolů na hladinu Chiriquijské laguny, chvějíc se v žáru slunce.

Po dlouhé chvíli ticha pravila zlomeně: »Věřte tomu! Věřte tomu!«

»Tušila jsem to hned z počátku!« zvolala Královna. »Vy máte zvláštní moc nad muži. Já sama jsem žena nikoliv šeredná. Sotva jsem se octla v širém světě, pozorovala jsem, že oči mužů si mne prohlížejí. Vím dobře, že nejsem nikterak beze svůdnosti. Vždyť i ubozí muži mých Opuštěných duší pohlíželi na mne se sklopenýma očima, z nichž blýskal žár lásky. Ba jeden z nich obětoval ještě více pro mne, nežli pohled a umíral pro mne anebo k vůli mně – a jeho osudem bylo, že byl vržen do víru podzemní vody. Ale vy se svou svůdnou mocí nad muži podivuhodně jste jí použila vůči mému Francisovi, takže on i v mojí náručí myslel na vás. Vím to! Vím, že neustále myslel jen a jen na vás!«

Tato její poslední slova byla výkřikem zadržené vášně a zlomeného srdce. V nejbližším okamžiku k nemalému překvapení Leoncie, která byla příliš zoufalá a netečná k tomu, co právě slyšela a kterouž již nic nepřekvapovalo, Královna náhle odhodila dýku do písku a klesla na zem, zastírajíc si obličej dlaněmi a svíjejíc se ve slabosti hysterického žalu. Ač byla sama rozrušena, takřka mechanicky Leoncie obepnula svou ruku kolem jejího boku a počala ji potěšovati. Po několika minutách Královna, nabývajíc stále více klidu, jala se mluviti v náhlém rozhodnutí:

»Opustila jsem Francise ve chvíli, kdy jsem seznala, že vás miluje,« pravila. »Vrazila jsem svoji dýku do vaší fotografie, kterou zanechal ve své ložnici a vrátila jsem se sem s předsevzetím, že totéž učiním vám osobně. Avšak zmýlila jsem se. Není to vina ani vaše, ani Francisova. Jest to moje chyba, že jsem vší mocí zatoužila dobýti si jeho lásky. Nikoliv vy, ale já musím zemříti. Ale před tim vrátím se do svého Údolí a vyzdvihnu na světlo boží svůj poklad. V chrámu nazvaném Wall Street jest Francis ve velké nemilosti. Jeho jmění má mu býti odňato a on hledá jiného jmění, které by mu zachránilo jeho jmění. Mám toto jmění a nemáme ani chvilky nazbyt! Chcete mi pomoci vy a vaši bratři? Jest to pro Francise.«

Kapitola XXVII.

Tak se stalo, že do údolí Opuštěných duší bylo vniknuto podzemní cestou ve dvou zcela opačných směrech ode dvou výprav hledatelů pokladů. S jedné strany, a to velmi rychle, vrazila sem Královna a Leoncie, Henry Morgan a Solanové. Daleko pomaleji, ačkoliv postupovali dlouho před tím, vnikli sem Torrés a Jefe. První útok na pohoří byl spojen s velkými překážkami. Proraziti otvor vchodu do mayských jeskyň vyžadovalo mnohem více dynamitu, než ho s sebou z počátku přinesli, protože skála byla tvrdošíjnější, nežli očekávali. Dále, když konečně si cestu prorazili, seznali, že jest příliš nízko pod podlahou jeskyně, takže bylo třeba zase mnohem více třaskavin, aby pronikli vodou. A když prorazili si cestu skrze řadu mumií conquistadorů, plovoucích po hladině vody, a když se dostali do Síně soch, museli si raziti cestu znova do srdce skal. Ale dříve, nežli se odtud dali na další pochod, Torrés vyloupl rubínové oči Chiiny a smaragdové oči Hzatzlovy.

Mezitím s mnohem menším zdržováním Královna a její družina vnikli do údolí Opuštěných duší pohořím s druhé strany. Ale museli za to zdvojnásobiti svou cestu, že tam mohli snadněji vniknouti. Královna, která se velmi často a dlouho zadívala do Zrcadla Světa, znala nazpaměť každý kout této cesty. Tam, kde v podzemní řece ztrácela se cesta a po dnu řeky Gualacy byla nemožno použíti člunů. Ale vytrvalým pátráním a za jejích pokynů nalezli konečně úzký otvor do jeskyně, vedoucí příkrým údolím do úžlabiny tam, kdež při trhání lesních jahod spadli dolů, takže po dlouhém pátrání nalezli to, co hledali. S neobyčejným úsilím, chytajíce se výstupků skalin, podle nichž se brali, vytahovali svá kanoe po srázu, přenášejíce je na svých zádech po příkře se vinoucí stezce a ponořili je pak do vln podzemní řeky, která se na tomto místě valila širokým a poměrně tichým proudem mezi pustými břehy, takže zcela lehce veslovali líně tekoucím tokem. Chvílemi, když bystřina valila se místy prudčeji, uvázali kanoe a táhli je podél břehu. Tam pak, kde řeka hrnula se mohutnými balvany horstva, Královna jim ukazovala na patrně staré průkopy a zřejmě starobylé stezky, po nichž pak přenášeli lodice.

»Zde zanecháme své kanoe,« nařídila posléze Královna a mužové počali je bezpečně zahrabávati na břehu za světla planoucích pochodní. »Už jest pouze malá vzdálenost po této poslední stezce. Pak dospějeme k malému otvoru v této skalině, skrytému visutým divokým vínem a kapradinami, a odtud budeme již viděti dolů na ono místo, kde kdysi stával můj dům po boku víru této řeky. Skaliska budou asi jistě způsobilá k sestupu do úžlabiny a tato jest odtud vzdálena asi jen padesát stop.

Henry s elektrickou lampičkou seděl v čele, maje po boku Královnu, kdežto starý Enrico a Leoncie byli u vesel, dávajíce pozor, aby žádný polomíšený peon neb indiánský plavec neplížil se za nimi. Ale když celá výprava přibyla tam, kde mělo býti ústí do skal, seznali, že otvoru zde nebylo. Cesta přestávala, zatarasena mohutnými balvany od země až k temeni a trosky menších i větších kamenů pokrývaly její rodný dům.

»Kdo tohle mohl provésti?« zvolala Královna stísněně.

Ale Henry po zběžné prohlídce ji povzbudil.

»Jest to pouze shroucení balvanů,« pravil, »povrchní sřícení ze vnějšího boku horstva, které se snad otřáslo zemětřesením. A nebude to vyžadovati dlouhé doby, abychom to napravili pomocí našeho dynamitu. Vesele se dejme do práce a odstraníme tuto překážku rázem.«

Ale tato práce měla trvati dlouho. Ztrávili tím zbytek dne a namáhali se ještě po celou noc. Velké dávky třaskaviny nemohlo býti použito, protože Henry se obával, aby otřesem nezpůsobili větší sesutí skalin nad jejich hlavami. Dynamitu bylo použito proto pouze za účelem uvolnění balvanů, tak, aby je mohli odsunouti nazpět a podél úžlabiny. O osmé hodině následujícího rána náboj vybuchl, takže cesta byla volna hned, jakmile se počalo objevovati před nimi první svítání dne. Ale i potom museli pracovati velmi pečlivě, protože byli stále ohrožováni nově se sřicujícími kameny. Naposled postavila se jim konečná překážka v cestu v podobě desetitunového kusu skaliska, navaleného právě před ústím cesty. Puklinami mohli prostrčiti ruce na druhou stranu směrem k planoucímu slunci, ale jinak tento kamenný balvan jim odporoval. Ani snaha vypáčiti jej s ním ani trochu nepohnula a tak se Henry na konec rozhodl, že srazí kámen dynamitem dolů do údolí.

»Pak ovšem určitě poznají, že sem přichází někdo cizí po cestě, na jejíž zadní dvířka jsme klepali již před patnácti hodinami,« usmál se Henry, když se chystal zapáliti doutnák.

Shromážděn před oltářem Boha Slunce u Dlouhého domu, celý kmen byl úplně rozechvěn bázní, vida přicházející návštěvníky. Jejich zkušenosti s posledními z nich byly tak zhoubné, když palác u jezera byl spálen a jejich Královna je opustila, že právě nyní prosili Boha Slunce, aby jim sem již neposílal žádných cizinců. Avšak o jedné věci byli rozhodnuti, jsouce vášnivě přemlouváni svým knězem, že totiž zabijí každého, kdo sem znova přijde a sestoupí k nim. Učiní tak ihned, jakmile ho uvidí sestupovati, a to beze všech dlouhých řečí.

»Také samotného Da Vascu!« zvolal kněz.

»Také Da Vascu!« odpovídaly Opuštěné duše.

Všichni byli ozbrojeni oštěpy, palcáty, luky a šípy; mezitím, co čekali na nepřítele, neustávali se modliti před oltářem. Každých pět minut přibíhali běžci směrem od jezera a přinášeli stále tytéž zprávy, že ze skal nikdo nevychází, ačkoliv to v nich na vnější straně pracuje hromovými ranami.

Malé desetileté děvče, hospodařící ve dlouhém domě, kteréž si zamilovalo Leoncii, bylo první, jež vypátralo nové zprávy o nových příchozích. To bylo možné, protože veškera pozornost lidu byla upřena rachotícímu horstvu u jezera. Žádný neočekával vetřelce z pohoří na protější straně údolí.

»Da Vasco!« křičela. »Da Vasco!«

Všichni se ohlédli a hle, ani ne padesát yardů od nich Torrés, Jefe a celá tlupa jejich nohsledů vynořila se do otevřené kotliny. Torrés měl na sobě opět helmu, kterou uzmul svému vyschlému předchůdci v Síni Mumií. Jejich pozdrav byl prudký a velmi vřelý a mluvil v podobě letících šípů, které na ně vychrlili a na první ráz srazili dva z jejich tlupy k zemi. Hned na to Opuštěné duše, muži i ženy, upadli ve zmatek, neboť v tutéž chvíli počaly hovořiti pušky Torrésových mužů. Jejich zmatek byl tak neočekávaný a tak rychle se vše odehrálo, že na místo, aby se kryli, ačkoliv někteří padali pod kulemi, většina obrátila se na vetřelce čelem proti čelu a pustila se do zoufalého zápasu těla proti tělu. Účinek střelných zbraní byl tím seslaben a četníci i ostatní byli tlačeni nazpět kopími a jejich lebky praskaly pod ranami těžkých palcátů.

Na konec Opuštěné duše ustoupily, hlavně proto, že revolvery zabíjely zápasníky v nejhustším davu. Ti, kteří bitvu přežili, utekli, ale polovička vetřelců klesla, neboť ženy Opuštěných duší vrhaly se na každého muže, který zraněn padal. Jefe křičel bolestmi a vztekem, když jeden šíp prorazil mu rameno; nic se neumírnil, když Vicente vytrhl mu opřenou hlavici šípu z rány a hodil ji do příkopu.

Torrés kromě potlučeného ramene, neboť ho zasáhla rána palcátu, celkem zůstal nezraněn; i počal jásati, když spatřil, jak starý kněz padá smrtelně raněn na zem a jak jeho hlava spočinula na kolenou mladé dívky.

Protože nebyli vážně zraněni, nemuseli čekati na hrubé a okamžité ošetření ran, Torrés a Jefe táhli po cestě k jezeru. Dostihli jeho břehu a přišli k sříceninám Královnina paláce. Pouze pahýly pilot, vyčnívající z vody, ukazovaly, že tam kdysi stával Královnin palác. Torrés byl na rozpacích. Jefe naproti tomu se vzpružil.

»Zde právě v tomto domě to bylo, zde nalézala se síň s pokladem,« zasyčel vztekle Torrés.

»To je honba na divoké husy!« zabručel Jefe. »Seňore Torrési, měl jsem vás vždycky v podezření, že jste blázen.«

»Jak jsem mohl věděti, že tato budova bude mezitím vypálena?«

»Měl jste to věděti, vy, jenž jste tak moudrý ve všem!« křičel naň Jefe v odvetu. »Ale vy mne již nezmatete! Já mám své oči upnuty na vás. Viděl jsem dobře vaši loupež smaragdů a rubínů z očních důlků mayských bohů. O ty se musíte rozděliti se mnou.«

»Počkejte, počkejte, buďte trochu trpěliv!« prosil ho Torrés. »Nechte nás předem pátrati. Pak rozdělím se o čtyři drahokamy s vámi – ale co je to u srovnání s tou celou klenotnicí! Byl to lehce stavěný, snadno shořitelný dům. Poklad asi spadl do vody bez úhony ohněm, když se řítila střecha dolů. A voda drahokamům neuškodí.«

Pod spáleným sloupovím Jefe vyslal své mužstvo na pátrání a ti se brouzdali a plavali ve špinavé vodě, pečlivě se vyhýbajíce, aby nebyli strženi do prudkého víru. Mlčelivý Augustino učinil náhle nález, a to těsně při břehu.

»Stojím na něčem!« oznamoval, při čemž mu hladina jezera sahala sotva po kolena.

Torrés vrazil do vody a potopiv se až po krk, ucítil pod rukama nějaký předmět.

»To jest pokladnice, jsem si tím jist,« prohlásil. »Pojďte! Všichni ke mně! Vytáhněte to na suchou zemi, tak, abychom to mohli prohledati!«

Ale když to provedli a právě se skláněli nad otevřeným víkem, Jefe je zarazil.

»Jděte zpět do vody, tam jest váš úděl!« poroučel svým mužům. »Jest tam ještě mnoho drahokamů a beden jako jest tato, a naše výprava by nebyla úplná, kdybychom jich nenašli. Jedna bedna nestála by nám za vydání.«

Jakmile mužstvo počalo se znovu ploužiti a broditi vodou, Torrés pozdvihl víko. Jefe stanul jako učarován. Mohl jen vyvalovati oči a vyrážeti ze sebe nesouvislé výkřiky.

»Nyní již věříte?« otázal se Torrés. »Jest to nad všechen odhad! My dva jsme nyní nejbohatšími muži v Panamě, v Jižní Americe, na celém světě! Tohle jest poklad Mayů! Slýchali jsme o něm již od dětství. Naši otcové a praotcové o něm snili. Conquistadorové marně ho hledali. A nyní jest náš – náš!«

A mezitím, co oba muži, neobyčejně ohromeni, stáli nad bednou a dívali se do ní, jeden po druhém z jejich členů výpravy vylézal z vody a všichni utvořili mlčící polokruh za jejich zády, stejně zkoprnělí. Ani Jefe, ani Torrés netušili, že jejich mužstvo stojí za nimi, a mužstvo zase ničeho netušilo, že Opuštěné duše připlížily se tiše za nimi a stojí za jejich zády. Mezitím, co se tak dálo a všichni užasli a nespouštěli zraků z pokladu, Opuštěné duše, rozlíceny pohledem na ukradené drahokamy, podnikly prudce nový útok.

Palcáty a šípy ze vzdálenosti ani ne deseti yardů působily smrtonosně, neboť útočníci v tu chvíli měli před sebou jistý cíl. Dvě třetiny hledačů pokladu padly jeden přes druhého. Vicenta, který náhodou stál přímo za Torrésem, probodlo najednou neméně než dvé kopí a pět šípů. Hrstka těch, kteří přežili, měla sotva času uchopiti se v této vřavě pušek, když útočící s palcáty přiblížili se až k nim. Rázem Rafael a Ignacio, dva z těch četníků, kteří se súčastnili dobrodružné výpravy do petrolejových polí v Juchitanu, téměř okamžitě klesli s roztříštěnými lebkami. A jak bylo ve zvyku, ženy Opuštěných duší je spatřily a postaraly se o to, aby zranění dlouho nezůstali raněnými.

Konec Torrésa a Jefa byl již dílem několika okamžiků, když v tom hlučná rána směrem od pohoří, po níž následovala celá lavina řítících se balvanů, způsobila obrat. Několik Opuštěných duší, kteří zůstali na živu, couvli zpět v hrůze pod záštitu křovisek. Jefe a Torrés, kteří jediní stáli dosud na nohou a počali se vzpamatovávati, vrhli svůj zrak nahoru k soutěsce, odkudž se právě vyraženým otvorem kouřilo a spatřili Henryho Morgana a Královnu, jak vystupují na sluneční světlo z ústí skal.

»Hle, zde máte vaši lady,« zařval Jefe. »Já se postarám o Gringa Morgana, aby tohle byl poslední čin jeho života.«

Oba dva uchopili se pušek a vystřelili. Torrés, který nikdy se nechybil, vyslal svou kuli přímo do středu prsou Královny, kteráž rázem klesla. Ale Jefe, mistr ve střelbě a majitel mnoha vyznamenání, velmi čistě se minul svého terče. V nejbližším okamžiku kule vypálená z Henryovy pušky vnikla do jeho pěstě a pronikla předloktím až k lokti, kdež vyrazila ven. A jak jeho puška vypadla mu z ruky na zem, poznal, že již nikdy nebude moci používati k držení pušky pravé ruky, jejíž kost byla roztříštěna od zápěstí až k lokti.

Ale Henry nestřílel dobře. Neboť právě se vynořil z temnoty, trvající celých dvacet čtyři hodin v podzemní jeskyni a jeho oko nemohlo si zvyknouti hned na oslepující paprsky slunce. Jeho první rána byla tedy jen šťastnou náhodou. Následující jeho rány padaly již do bezprostřední blízkosti Jefa a Torrésa, kteří se obrátili a prchali spěšně do křovin.

Deset minut na to Jefe byl těžce zraněn do břicha a Torrés spatřil jakousi ženu z kmene Opuštěných duší, jak vyskočila ze zákrytu blízkého stromu a hnala se na ně s velikým kamenem zdviženým v obou rukou. Torrés vystřelil na ni, ale hned na to se pokřižoval hrůzou a zarazil se. Za ní ozvalo se vzdálené volání Henryovo a bratrů Solanů, kteří ji pronásledovali, a v tu chvíli si připomenul vidění svého konce, které se mu zablesklo, ale jež hned od sebe odpudil, v Zrcadle Světa a užasl v hrůze, vida, že konec ten se právě k němu blíží. Ale přes to se mu nezdálo, že by ve vidění bylo toto místo místem jeho konce, neboť zde byly stromy, kapradiny a křoviny. Ve vidění nebylo však žádných rostlin – pouze tvrdé skály, do nichž plně pražilo slunce, a plno kostí zvířat. Naděje vnikla mu proto do mozku rychle jako myšlenka. Snad konec tento nenastane dnes, a možná, že ani tento rok. Kdož to ví? Mohlo uplynouti ještě dvacet let, nežli tento konec přijde.

Vynořiv se z křovin, došel na příkrý vršek, na němž neviděl ničeho, nežli netknuté skalisko lávy. Nezastavil, se však zde, nýbrž opatrně postoupil za skalisko do dalších křovin, počínaje opětně věřiti ve svou spásnou hvězdu, kteráž ho jistě zachrání od pronásledovatelů. Jeho plán útěku nabýval forem stínu. Zde by mohl nalézti nějakého bezpečného úkrytu, až do setmění. Pak by mohl obejíti zadem jezero a vířivý proud bystřiny. Dosáhne-li toho, nic a nikdo již ho nezastaví. Stačilo jen skočiti do proudu. Podzemní cesta pozbyla již pro něho hrůzy, protože ji už jednou vykonal. A ve své naději viděl již malebnou krajinu u řeky Gualaca, planoucí pod jasným nebem, jejíž vlny tíhly vesele k moři. Ostatně – nestačilo-li mu, že měl u sebe dva velké smaragdy a dva velké rubíny, které tvořily do nedávna oči Chiiny a Hzatzlovy? Bylo to dosti velké jmění pro každého. Což na tom, že pozbyl pokladu Mayů a nestal se nejbohatším mužem na světě? Vše, čeho si nyní přál, byla temnota a pak vniknutí do srdce horstva a skrze toto horské srdce vyplutí řekou Gualacou až k moři.

A právě nyní když měl vidění o svém útěku a vyváznutí, znovu padla mu do očí cesta, kterou měl pod nohama. Nebylo mu souzeno, aby se znovu vnořil do šumivé řeky. Vůkol něho byla pustá zem, po níž se sklouzal dolů a kteráž příkře spadala se skal. Byla tak skluzká, že se sesunoval zvolna dolů, ačkoliv se snažil obrátiti se obličejem a břichem nahoru, mávaje kolem sebe divoce rukama i nohama. Toto úsilí pouze zmírnilo jeho pád, ale nemohlo ho zaraziti.

Za chvíli ležel na dně úžlabiny, po nějakou dobu bez dechu a jako omámen. Když se mu vrátily smysly, shledal především, že něco neobvyklého zůstalo mu vězeti v ruce. Byl by přísahal na to, že ucítil v ruce zuby Po chvíli otvíraje s hrůzou oči, se zoufalou rozhodností vrhl pohled na tento předmět. Rozřešení nastalo ihned. Byly to zuby v čelisti, nepochybně počasím vybělené, byly to prasečí zuby a čelist byla prasečí dásní. Jiné kosti válely se kol do kola, ač ostatní tělo jim scházelo: podle všeho, co viděl, zejména podle zbylých zde kostí, přesvědčil se, že jsou to pouze kosti z prasat a jiných drobných zvířat.

Kde už viděl podobné seskupení kostí? Přemýšlel a náhle si vzpomenul na velkou zlatou nádobu. Podíval se znovu kolem sebe. Ach, matko boží! Tohle bylo to pravé místo! Poznal je na první pohled, jakmile se rozhlédl nahoru touto nálevkou, z níž pouze daleko nahoře bylo pozorovati denní světlo. Plných dvě stě stop nade dnem propasti byla obruba této nálevky. Stěny tvrdé, tmavé skály spadaly nad ním i podél něho a jeho oči a úsudek přesvědčovaly ho, že se dosud nezrodil ani muž ani žena, kteří by někdy vystoupili vzhůru po této příkré skále.

Představa hrůzy, která mu vnikla do mysli, způsobila, že vyskočil v náhlém zděšení hbitě na nohy a podíval se úzkostlivě kolem sebe a nad sebe. Viděl pouze ohromný sráz a nálevku, do níž spadl, a připomnělo mu to ony malé písčité nálevky, které si v písku dělají mravkolevové, číhající na dně na kořist, až jim spadne do jícnu. A jeho živá obrazotvornost přešla na jiné myšlenky, takže až hrůzou se zamrazil, když si vzpomněl, že by nějaký obludný obrovský mravkolev, tak ohromný, jako tato nálevka, mohl číhati zde a pozříti ho. Ale nic takového se nestalo. Dno propasti mělo kulatý tvar, bylo dobrých deset stop v průměru a bylo pokryto, nemohl vypátrati, jak hluboko, zbytky malých zvířecích kostí. Nuže, proč utvořili Mayové za starých časů tak děsnou prohlubeň, otázal se sama sebe. Neboť byl více než zpola přesvědčen o tom, že nálevka nebyla přirozeným zjevem.

Před nocí přesvědčil se po celém tuctu marných pokusů, že tato propast jest neschůdná. Po těchto pokusech doplížil se do rostoucího stínu zapadajícího slunce a cítil, že má rty suché žízní a hladem. Místo toto bylo pravými kamny a všechny šťávy jeho těla vyrážely z něho v silném pocení. Po celou noc, mezi chvilkami dřímoty, marně uvažoval a problému, jak by mohl uniknouti. Jediná cesta byla horem, ale jeho mozek nebyl schopen vymysliti si nějakou methodu, jak se odtud vyšplhati. A tak se počal dívati před sebe s hrůzou před blížícím se dnem, neboť věděl, že žádný člověk by nepřežil plných deset hodin slunečního žáru nad svojí hlavou. Dříve, nežli by nejbližší noc vyronila poslední kapku rosy, která by se vypařila na jeho vyprahlém těle, zůstala by z něho svadlá a sluncem napolo vysušená mumie.

S příchodem denního světla zvýšil se jeho strach, ale současně dodalo to odvahy jeho myšlenkám; i jal se znovu přemýšleti o jediné, hluboce jednoduché theorii, jak odtud uniknouti. Protože nemohl se vyšplhati nahoru a nemohl ani projíti skrze stěny skály, zbývala mu jediná cesta a ta vedla dolů. Jak byl hloupý! Měl pracovati po všechny hodiny nočního chladu, kdežto nyní musel se lopotiti v prudce rostoucím horku! Vzchopil se v mocném vzrušení energie a jal se odhrabovati hromadu práchnivějících kostí. Nebylo pochyby: tudy byla cesta ven! Neboť jak se tato nálevka odvodňuje? Bylo patrno, že jinak musela by býti úplně nebo z části zaplavena dešťovou vodou. »Já hlupák! Třikráte třikrát hlupák!«

Jal se hrabat i dolů po straně skalní stěny, odhazuje smetí a hlínu na druhou stranu propasti. Pracoval tak zoufale, až si od rychlého díla polámal nehty u prstů, tak silně, až mu konečky prstů, rozedřené námahou, počaly krváceti. Ale láska k životu byla v něm příliš silná a věděl dobře, že jest to boj se sluncem na život a na smrt. Když se dostal hlouběji, půda stávala se pevnější, takže musel používati pažby své pušky jako páky, aby mohl odloupnouti hlínu, načež ji vyhazoval ven jednou neb oběma hrstmi.

Uprostřed dopoledne jeho smysly počaly v něm skutečně planouti šílenstvím, avšak v tom učinil objev. Pod skalní stěnou, kterou odkryl, přišel na počátek jakéhosi nápisu, patrně hrubě vyrytého do skály špičkou nože. S obnovenou nadějí, maje hlavu a ramena skloněny do díry, kopal a hrabal pro vše na světě jako pes, vyhazuje hlínu ven mezi oběma nohama, jako to dělají psi. Něco hlíny vyhodil ven, ale většina její spadala nazpět za ním. Následkem toho stával se až šíleným, pozoruje marnost svého úsilí.

Nakonec však nápis byl očištěn, tak že ho mohl přečísti:

Peter McGill z G1asgova, 12, března 1820. Unikl jsem z Propasti Pekla touto cestou, hrabaje se dolů, až jsem našel východ.

Východ! Tato cesta musela býti pod nápisem. Torrés nyní pustil se do práce se zuřivostí. Byl tak umazán hlinou, že vypadal jako ohromné, čtyřnohé podzemní zvíře. Špína vnikala mu v oči, do nozder a do nosních dírek, tak že ho to až dusilo a přinutilo, aby vystupoval občas z díry a smrkal a kašlal, aby si tak vyčistil své dýchací ústrojí. Dvakráte omdlel. Ale slunce, které mu pražilo přímo do temene hlavy, nutilo ho znovu do práce.

Konečně nalezl hořejší okraj východu. Nemusel prohrabovati další cestu dolů. Pro tuto chvíli otvor byl dosti široký, aby se jím mohla protáhnouti jeho hubená postava, a tak se vmáčknul a vtlačil dovnitř, zachrániv se před ničivými paprsky slunečními. Chladno a tma ho osvěžily, ale radost a reakce, které znovu podlehl, rozrušila jeho tepny tak silně, že omdlel po třetí.

Když se vzpamatoval, šeptaje zčernalými a unavenými rty pološílenou modlitbu díků a vděčnosti, počal se plížiti chodbou. Vlekl se ku předu násilím, protože cesta byla tak nízká, že ani trpaslík nebyl by v ní mohl státi zpříma. Místo to bylo kostnicí. Kosti praštěly a rachotily pod jeho rukama a koleny, a poznával, že jeho kolena byla nyní tak netečná, jako ony kosti. Na konci asi sta stop chůze zachytil první svítání světla. Ale čím více se blížil ke svobodě, tím pomaleji postupoval, neboť se ho počalo zmocňovati konečné vyčerpání. Věděl, že to není fysické vyčerpání, ani vyčerpání hladem, ale vysílení žízní. Voda, několik uncí vody, to bylo vše, čeho potřeboval, aby se opět stal silným. Ale zde nebylo vody.

Za to však světlo stávalo se stále silnějším a bližším. Na konec zpozoroval, že podlaha cesty počala se svažovati dolů a to v úhlu asi plných třiceti stupňů. To činilo cestu schůdnější, neboť setrvačnost táhla ho dolů a pomáhala mu neustále v jeho kolísajícím úsilí, vedouc ho k prameni světla. Ale při tom se toto skladiště kostí poznenáhlu sužovalo. Avšak to ho málo znepokojovalo, neboť to bylo pro něho starou historií, nehledě k tomu, že byl příliš vysílen, než aby mohl na to střízlivě mysleti.

Náhle zpozoroval těkavým pohledem očí a s rostoucí tuhostí prstů a hmatu, že cesta sužovala se nejen do výše, ale i do šíře. Sestupujíc stále dolů pod úhlem třiceti stupňů, činila na něho dojem pastě na myši, kdežto on byl myší, skláněje hlavu do předu, nevěda ani jak. Dříve, nežli dostihl světla, počal tušiti, že zář denního světla, kteráž mu ohlašovala otevřenou bránu do světa, bude příliš úzká, nežli aby se jí mohlo provléknouti jeho tělo. A tušení to bylo oprávněné. Plíže se nerozhodně podél kostlivce, kteréhož mu záblesk denního světla ukazoval a v němž poznával kostru muže, snažil se usilovně a s bolestnou námahou, tlače uši do zadu, protlačiti svou hlavu rozštěpeným otvorem skály. Slunce planulo dole pod jeho hlavou, kdežto jeho oči vpíjely se v otvor ke svobodě a do světa, kteréž nelítostný kámen překážel, zadržuje zbytek jeho těla.

Nejšílenější ze všeho byl šumící proud potoka, tekoucího ani ne sto yardů před ním a obklopeného řadou stromů se šťavnatou plochou trávníků, vinoucích se dole po obou stranách řeky. A ve vodě, zastíněné stromy, pohrouženo až po kolena a klímajíc, stálo několik krav z trpasličích stád údolí Opuštěných duší. Chvílemi mrskly zcela líně svými ocasy po mouchách aneb přesunuly váhu svého těla s nohou na nohy. Torrés ve žhavé touze pohlížel, uvidí-li je, jak pijí, ale krávy byly patrně nasyceny vodou. Hloupé krávy! Proč nepily, ačkoliv podél nich plynula zcela líně spousta vody?

Z klamavé netečnosti vjela do krav náhle jakási živost, neboť počaly obraceti své hlavy do zadu k vzdálenému břehu a napínaly ku předu své uši. Pak, když velký dorostlý býk objevil se mezi stromy u ohbí řeky, stáhly své uši do zadu a potřásaly svými hlavami, víříce vodu, až bylo slyšeti jejich šplýchání. Ale býk opovrhoval jejich vzrušením, sklonil hlavu a počal píti. To bylo příliš mnoho pro Torrésa, jenž vyrazil ze sebe šílený výkřik, o němž, kdyby byl při smyslech, nebylo by se dalo rozeznati, zda pocházel z jeho vlastního krku, či jen z vyprahlého jazyka.

Býk uskočil stranou. Krávy zdvihly hlavy ve směru k Torrésovi, ospale zaklímaly, přivřely oči a pak pokračovaly v odhánění much. S prudkým úsilím, sotva chápaje, že má uši zpola odřené, vtáhl svoji hlavu zpět za úzkou skulinu a omdlel znova u nohou kostlivcových.

Dvě hodiny na to, nerozeznávaje již, kolik uplynulo času, vzpamatoval se ze svého bezvědomí a shledal, že jeho vlastní hlava opírá se tváří o lebku kostlivce, vedle něhož ležel. Sklánějící se slunce neustále sem svítilo do úzkého otvoru; jeho oči utkvěly na zrezavělém noži. Jeho špička byla ohnuta a přelomena, což mu vysvětlovalo spojitost celé události. To byl ten nůž, který vyryl do skály u paty propasti nápis a který prolámal druhý konec cesty a jeho pánem byla kdysi tato kostra, toto kostěné tělo muže, který zde zemřel, marně se snaže vylámati ven. A Alvarez Torrés rázem sešílel…

»Ach, Petře Mc Gille, můj nepříteli!« zašeptal. »To jest tedy ten Peter Mc Gill z Glasgova, který mne podvedl s tímto koncem chodby. – Tu máš za to! – A ještě! A tady!«

Při těchto výkřicích bodal Torrés tupým nožem do drobícího se čela lebky. Prach z kostí, které kdysi byly tabernakulem mozku Petra Mc Gilla, vnikal do jeho nosu a zvyšoval jeho zuřivost. Utočil na kostru oběma rukama, plival na něho, trhal ji, plně uzavřenou prostoru létajícími kostmi. Bylo to jako bitva, v níž Torrés zničil to, co zbylo ze smrtelných pozůstatků svého času obyvatele Glasgova.

Ještě jednou protáhl Torrés hlavu průlinou a podíval se na zapadající slávu světa. Jako myš v kleci vstrčil svůj krk do této kličky vynálezu starých Mayů, spatřil širý svět a konec dne umírajícího v temnu jako poslední záchvěv vědomí, potápějícího se v temnoty smrti…

A krávy dosud stály ve vodě, klímaly a odháněly mouchy, a trochu opodál vrátil se zase býk, dívaje se roztouženě na krávy, a pokračoval ve svém přerušeném pití…

Kapitola XXVIII.

Jen tak pro nic za nic nebyl Regan nazýván od svých soudruhů Vlkem z Wall Streetu. Neboť nebyl to jen obyčejný a ne více nežli konservativní hráč na burse; byl to bursián ve vysokém slohu, který vždy anebo velmi často jako periodický piják způsobil pravou paniku v kapitálech na burse. V poslední době po páté za celou svou bursovní kariéru otřásl až do základů bursovními trhy aneb je pozdvihl tak, že pokaždé vyzískal celou tunu osobních milionových zisků. Nikdy se nepouštěl do drobných spekulací a nikdy příliš často nehrál na burse.

Nechal celá léta uplynouti v klidu, aby se o něm rozšířilo podezření, že usnul, a aby celý svět si pomyslil, že Vlk naposledy již sestárl a stal se mírumilovným. A pak jako blesk z čista jasna chtěl vpadnouti na muže, hrající na burse a do jejich zájmů, kteréž si usmyslil zničiti. Ale, ačkoliv jeho rána vždy dopadla jako blesk, přece zase jeho záměry nebyly jako blesky. Dlouhé měsíce, ba po celá léta, věnoval se tajným přípravám pro rozhodný den a neúnavně chystal k uzrání své plány a připravoval podmínky pro bitvu.

Tu v hlavních rysech měl nyní připravenu a pracoval k tomu, aby připravil Francisovi Morganovi Waterloo. Skrývala se zatím pomsta, avšak pomsta vůči mrtvému muži. Nikoliv Francis, ale Francisův otec byl tím, který se ho kdysi těžce dotkl; pohroma, již mu kdysi starý R. H. M. způsobil, neustále žila v jeho srdci, tížíc je, až do doby provedení. Osm let čekal a snul své plány a naděje, když v tom R. H. M. – Richard Henry Morgan – zemřel. A po celou tu dobu se mu nenaskytla příležitost k odvetě. Byl, toť pravda, pouze Vlkem z Wall Streetu – avšak nenalezl příležitostné chvíle k výpadu na Lva – neboť tento mrtvý R. H. M. byl pojmenován a znám jako Lev z Wall Streetu.

A tak Regan přenesl svou pomstu s otce na syna pod záminkou bezúhonného chování vůči Francisovi. Ale Reganovy pravé základy, na nichž stavěl budovu své pomsty, byly velmi nemravné a podle sosnované. Jest pravda, před osmi lety, před smrtí R. H. M., podnikal svoje tažení proti němu, ale ta vždy prohrál. A při tom nikdy mu ani nenapadlo, že by R. H. M. něco třebas z daleka tušil. Naopak R. H. M. nejen nedával vůči němu na jevo ani stínu podezření, nýbrž ho ujistil i před stínem pochyb a velmi ochotně a chytře křížil jeho zrádné obchody. Ovšem, kdyby byl Regan věděl, že R. H. M. zná jeho věrolomnost, byl by použil tohoto léku pro sebe beze vší myšlenky na pomstu. Ale za těchto poměrů, jsa přesvědčen, že R. H. M. byl stejně tak špatným chlapem jako on, jsa dále přesvědčen, že R. H. M. má tak nízké smýšlení jako on, aniž to dával na jevo nebo budil podezření, přikládal také jemu svoji duševní špínu a proto neviděl jiné cesty, kterouž by vyrovnal svůj účet s ním, aby ho zničil aneb aby na místo něho zničil jeho syna.

A tak se Regan dočkal svého času. Především pomohl mu Francis sám, neboť zanechal finanční hry, jsa spokojen s odkázaným mu jměním, které zůstalo bezpečno v jistém uložení, do něhož je vložil jeho otec. Kromě toho Francis byl v první době činným pouze v tom, že uložil spoustu milionů do Tampico Petroleum na jeho zařízení, jsa přesvědčen, že se mu naposled vrátí domů mnohem více milionů. Tu právě Regan nalezl vhodné příležitosti, aby jako nějaký duch ho zničil. Ale když se tato příležitost naskytla, Regan nevyrazil najednou, nýbrž jeho pomalá a promyšlená kampaň vyžadovala mnoho měsíců proto, aby se úplně rozvinula. Když se tak stalo, přistoupil těsně k boji, znaje každou součástku Francisova jmění v cenných papírech, které byly jeho jediným vlastnictvím.

Tyto přípravy vyžádaly si pro Regana více než plných dvou let. V několika korporacích, v nichž Francis měl uloženo většinu jmění, Regan stal se buď ředitelem aneb rozhodujícím rádcem jejich obchodní činnosti. Ve Frisco Consolidated byl presidentem. V New Yorské společnosti ve Vermontu a v Connecticutu byl vicepresidentem. V Severozápadní elektrické společnosti měl vliv na ředitele a obstarával zde zákulisní politiku, neboť ovládal dvoutřetinovou většinu. A tak i v ostatních všech hlavních korporacích a bankovních odvětvích buď přímo nebo nepřímo měl prsty v tajném dirigování vzestupu a poklesu finančního a obchodního mechanismu, ve kterémž hlavně bylo uloženo jmění Francisovo.

Ale tohle všechno bylo více méně nepatrné u srovnání s velkým tažením – proti Tampico Petroleum. V těchto papírech, nehledě k ubohým dvaceti tisícům úpisů, kteréž koupil na otevřeném trhu, Regan neměl ničeho, neměl na ně vlivu ani kontroly v ničem, ačkoliv doba stávala se zralou pro něho, aby prodával, dělil a rozrušoval trh v nepořádek. Tampico Petroleum bylo v pravdě Francisovou pojišťovací záklopkou. Celý počet jeho přátel byl mu oddán, zejména Mrs. Carruthersova. Ta nedala mu ani chvíle pokoje a neustále ho týrala telefonickými rozmluvami. Byli zde také jiní, jako Johnny Pathmore, který ho nikdy neopustil a jenž, když se sešli, mluvil s ním něžně a optimisticky o bursovních spekulacích a o povšechné finanční situaci. Toto vše dalo se lehčeji snésti, nežli věčné nervosní zprávy Mrs. Carruthersové.

Severozápadní Electric, dík Reganovým machinacím, právě klesly o třicet bodů a stanuly na nich. To znamenalo, jak se poznávalo, positivní otřes. Pak zde byl papír drobný, starý a pevný jako skála gibraltarská, papír Frisco Consolidated. Nejšpinavější zprávy počaly o něm kolovati a pověst o něm u kupujících rostla úžasně. Montana Lode zakolísaly silně při bezohledných a neurovnaných zprávách Mulhaneyových a Weston, nejznamenitější zpravodaj anglických ukladatelů, sdělil zprávy, které neznamenaly žádné jejich zotavení na burse. Imperial Trungsten, závody, které po celých šest měsíců ničeho nevynášely, musely vynaložiti zkázonosné výdaje ve velké stávce, která, jak se zdálo, teprve nastávala. Nic se nedálo na povrch, leda že několik vůdců dělnictva vědělo, že Reganovo zlato se skrývá na dně té stávky.

Tajnost a vražednost útoku to byla, jež rozčilovala nervy Bascomovy. Všechny cenné papíry, v nichž Francis byl súčastněn, byly tlačeny dolů, jako kdyby se uvedl do pohybu pomalu postupující ledovec. Zevně nebylo ničeho patrno na tomto ohromném pohybu, pouze, že se se železnou tvrdošíjností nakláněl, takže celé Francisovo jmění strašlivě se kymácelo. A následkem toho vše, co bylo jeho vlastnictvím a v čem měl uloženo jmění, zakoušelo neobyčejně tímto zvyšujícím se kolísáním.

Pak docházely zprávy o nastávající válce: Vyslanci dostávaly své pasy na pravo, na levo, a zdálo se, že polovice světa jest mobilisována. Byl to okamžik, kdy bursa se panicky otřásala a kdy velmoci světa prohlašovaly příročí; Regan vybral si vhodnou chvíli k útoku. Doba byla zralá k podniknutí razzie a s Reganem spojilo se asi půl tuctu mocných bursiánů, kteří mlčky přijali jeho vůdcovství. Ale ještě dosud nebylo možno seznati plné rozpjetí jeho plánů, ani dopátrati se toho, kdo toto celé tažení dopodrobna řídil. Tito společníci súčastnili se tohoto loupežného tažení, protože mohli na něm něčeho vyzískati, a ačkoliv účel jeho byl jediný, oni hleděli pouze na své jednoduché směrnice peněžní a nedbali ani na Francise Morgana, ani na ducha jeho otce, proti němuž tato ohromná rána byla právě připravena.

Reganova kancelář pro šíření klamných poplachů počala pracovati plnou parou a první její krok, a to velmi účinný, byl, že papíry, v nichž měl Francis uloženy peníze, silně klesaly; toto povážlivé klesání bylo patrno již dříve, nežli počal bursovní tah. Ale Regan byl velmi opatrný, nežli aby uvedl rázem v tíseň také papíry Tampico Petroleum. Ty hrdě vznášely svou hlavu uprostřed všeobecného poklesu a Regan pouze čekal dychtivě na okamžik zoufalství, až Francis bude přinucen vrhnouti je na trh, aby kryl své nahnuté obchody na jiných bitevních čarách.

»Bože! Bože!«

Bascom opíral jednu tvář svého obličeje o dlaň ruky a dělal posuňky, jakoby trpěl příšernou bolestí zubů.

»Bože, bože!« opětoval. »Trh se řítí a Tampico Pet spadnou s ním. Jak kolísají! Kdo si tohle vymyslel!«

Francis vyfukuje chladně kouř z cigarety a po chvíli úplně zapomínaje, že mu již nehoří, seděl s Bascomem v jeho prostranné soukromé kanceláři.

»Vypadá to jako při požáru,« uklidňoval se.

»Nemůže to trvati déle, nežli do zítřejšího rána – pak budete prodán a já s vámi,« zjednodušoval situaci makléř, vrhnuv rychlý pohled na hodiny.

Ty ukazovaly dvanáct, jak se přesvědčil Francis rychlým a automatickým pohledem.

»Bije to i už do zbytku vašeho jmění, do Tampico Pet,« pravil unaveně. »Ty neklesnou však dříve, nežli zítra ráno.«

Francis pokrčil rameny. »Vite dobře, že jsem zastavil svůj dům, Dreamwold a Adirondacká pole až na nejvyšší míru.«

»V takové době?« odvětil Francis trpce.

»Dobrá! Nyní jest právě vhodná doba pro přátele,« namítl Bascom. » Pohleďte sem, Morgane! Vím, s kým jste kamarádil v koleji. Jest to Johnny Pathmore –!«

»A ten jest stejně pryč, jako já. Padnu-li já, padne i on. A Dave Donaldson bude museti upraviti svůj život na stošedesát dollarů měsíčně. Pokud jde o Chris Westhousa, ten bude se musiti rozhoupati k čilejšímu životu. Býval vždy dobrý a měl theatrální výraz a myslím, že nechybím, řeknu-li, že má ideální obličej do filmu.«

»Jest zde ještě Charley Tippery,« pokračoval Bascom, ačkoliv bylo patrno, že neskládá do něho žádných nadějí.

»Ano,« přisvědčil Francis se stejnou beznadějností. » Jediné, čeho bychom mohli od něho očekávati, jest – že jeho otec jest dosud na živu.«

»Ten starý mrzout nepodnikl ani jediné spekulace za celý život,« dodal Bascom. »Ten nedovolí, aby se vložila ruka na jeho miliony. A jest neustále živ, k našemu velkému neštěstí!«

»Charley by ho mohl přiměti, aby mi pomohl, ale učinil by tak za jiných poměrů, nežli v jakých vězím dnes.«

»Nezbývá tedy žádné jistoty?« otázal se makléř. Francis přikývl.

»Nechme toho starocha běžeti s dollarem beze vší jistoty.«

Nicméně o několik minut později, doufaje, že najde Charleye Tipperyho v jeho kanceláři po deváté hodině, Francis mu poslal lístek. Ze všech klenotníků a obchodníků drahokamy v New Yorku závod Tipperyův byl největší. A nejen to. Byl oceněn jako největší na celém světě. Většina jmění staršího Tipperyho byla uložena ve velkých diamantových polích.

Rozmluva dopadla tak, jak Francis předvídal. Stařec nevěnoval svých peněžních pramenů na nic jiného, nežli na praktické obchody a jeho syn měl málo naděje, že ho získá ku pomoci.

»Znám ho,« řekl Francisovi. »Myslím však, kdybych s ním zápasil bůh ví jak, že nesleví ani tečku na i ve svém rozhodnutí. Půjdu s ním zápasiti, ale vím předem, že jest vše marno. Nejhorší jest, že má jen hotové peníze a neví ničeho o bursovních obchodech, vyjma o zajištění a o bankovkách Spojených Států. Vězte totiž, když byl Dědeček Tippery mlád a lopotil se a sháněl obchody, půjčil jednou svému příteli tisíc dollarů. Nedostal jich však nikdy zpět, ale také nikdy jich na něm nevymáhal. Tato zkušenost oba zatvrdila. Proto můj otec by nepůjčil ani penny na Severní Točnu, leda že by mu dali tuto točnu v zástavu, a to by ji musel předem důkladně oceniti. Ale vy neposkytujete žádné jistoty, nahlédněte to sám. Přes to však přece vám něco řeknu. Pokusím se zápasiti se starochem dnes večer po obědě. To jest nejpříhodnější chvíle z celého dne. Budu zápasiti s ním, jakoby se jednalo o moji vlastní věc, a uvidíte, co zmohu. Oh, já vím, že několik set tisíc neznamená ničeho, ale vynasnažím se získati co nejvíce. Ať to dopadne jakkoliv, budu u vás v domě o deváté hodině zítra ráno –«

»To bude můj perný den,« usmál se Francis zoufale, když si podávali ruce. »Budu doma už od osmé.«

»Tak tedy k vám přijdu již o osmé,« odvětil Charley Tippery, opět mu srdečně potřásaje a tiskna ruku. »Po celou tuto dobu budu pro vás pracovati. Mám naději, že přece z něho něco vyrazím…«

Jinou rozmluvu měl Francis téhož odpoledne. Když se vrátil do kanceláře svého agenta, Bascom mu sděloval, že se na něho ptal Regan a že si přál, aby ho Francis navštívil, řka, že prý má pro něho zajímavé zprávy.

»Poženu se rovnou k němu,« pravil Francis, sahaje po svém klobouku, při čemž jeho obličej zazářil novou nadějí. »Byl to starý přítel mého otce a může-li kdo něco pro mne učiniti, pak jest to on.«

»Nespoléhejte se na něho!« zavrtěl Bascom hlavou a odmlčel se v rozpacích na okamžik před tím, nežli dal na jevo sve mínění. »Žádal jsem ho o přispění ještě před tím, nežli jste se vrátil z Panamy. Byl velmi zaujat vůči vám. Vypravoval jsem mu o vaší nepřítomnosti a o vaší nebezpečné situaci zde a – ano, zkrátka a dobře – otázal jsem se ho, mohl-li bych se na něho spolehnouti v případě potřeby. Ale on mne odmítl. Vězte, že mne zcela odmítl, když jsem se ho tázal, přispěl-li by vám. Tak tomu bylo. Ale myslím, že cítil při tom ještě něco jiného… nikoliv, nechci se odvážiti, abych řekl, že nepřátelství. Ale řeknu pouze, že to na mne činilo ten dojem… jak to mám říci – nuže, že na mne dělal dojem, jakoby byl neobyčejně a nápadně chladnokrevný a nijak vám nakloněn.«

»Nesmysl,« usmál se Francis. »Byl příliš dobrým přítelem mého otce.«

»Neslyšel jste nikdy o Cosmopolitan Railways Merger?« otázal se Bascom s patrnou nevolí.

Francis rychle přikývl a pak řekl:

»Ale to bylo již dávno před mou dobou. Já jsem o tom pouze slyšel, toť vše. Ale dobrá. Vypravujte mi o tom. Dejte mi radu a projevte své mínění.«

»Jest to příliš dlouhá historie, ale řeknu vám jediné slovo: pozor! Navštívíte-li Regana, neodkryjte mu svých karet. Nechte, ať mluví první, a učiní-li vám nabídku, nechte ho, ať si nabízí, ale sám se pro ni nerozohňujte. Neboť, ačkoliv by to mohlo býti všechno pouhou mojí falešnou domněnkou, nevadí a neuškodí vám to, budete-li se držeti nazpět a necháte ho mluviti prvního.«

Na konci další půlhodiny Francis byl uzavřen s Reganem a obava před vlastní úhonou byla taková, že ovládal-li silně své přirozené city, vzpomínaje si na Bascomovo poučení a stavěl se, jakoby byl úplně klidný a bezstarostný, pokud se týkalo stavu jeho obchodů. Regan v brzku vyrazil:

»Jest to hezky dole, eh?« počal rozhovor.

»Oh, není to tak hluboko, aby moje zadní část hlavy nebyla na úrovni hladiny,« odpověděl Francis vesele. »Mohu ještě dýchati a bude to ještě hodně dlouho trvati, nežli se potopím.«

Regan neodpověděl ihned. Na místo toho bylo patrno, že přejel zrakem několik posledních yardů proužků telegrafní depeše.

»Tampico Pet jdou hezky dolů právě nyní.«

»A možná, že spadnou ještě níže,« odvětil Francis a poprvé v poděšeném úžasu počal uvažovati o tom, že Bascomovo tušení bylo správné.

»Jsem si jist, že teprve s nimi se utopím.«

»Právě proto musí vám býti patrno, že Tampico Pet kolísají a že stále současně klesají, což jest velmi zvláštní zjev,« naléhal Regan.

»Na bursovním trhu přiházívají se všechny druhy zvláštních zjevů,« vyrazil Francis, dávaje na jevo úplný klid. »Ale potopí-li se úplně při svém kolísání, pak budou zralé, aby se svalily jako sud. Někdo zaplatí něco při mém kolísání, bude-li pokračovati podle tohoto systému. Myslím, že zaplatí přes všechen povyk dříve, nežli budu já hotov s nimi.«

»Ale vy v tom jste celý, můj hochu! Dobře jsem sledoval váš zápas a to ještě před vaším návratem. Tampico Pet jest vaše poslední jmění.«

Francis zavrtěl hlavou.

»Sotva bych to řekl,« jal se lháti. »Nabyl jsem peněžních prostředků pro bursu, o kterých se mým nepřátelům ani ve snu nezdálo. Lákal jsem své nepřátele, to jest vše a ještě právě nyní je klamu. Říkám vám to, Regane, zcela důvěrně. Jste přítelem mého otce. Přišel jsem, abych vám to vysvětlil a kdybyste znal moje postavení v této zcela krátké bursovní nesnázi, přestal byste kupovati. Můžete býti jist, že s kupci budu brzo u konce.«

»A jaké jsou ty vaše ostatní zdroje?«

Francis pokrčil rameny. »To jest právě to, co by moji nepřátelé rádi zvěděli, kdyby vypátrali moje ostatní prostředky.«

»To jest pouhý bluf!« vyrazil ze sebe Regan nemoha se ubrániti úžasu. »Máte nervy jako nějaký starý muž, to jest pravda. Ale sám musíte doznati, že to říkáte pouze na oklamání.«

Regan čekal a Francis dostal náhle nový nápad.

»Jest tomu tak,« zašeptal, »vy jste to tak pojmenoval. Potopil jsem se právě nyní až nad hlavu, ale to je nejvyšší bod mého tonutí. Nyní už se neutopím, ovšem, pomůžete-li mně. Zajisté učiníte všechno pro mne, vzpomenete-li si na mého otce a na to, jak kladl mne do vašich rukou, abyste chránil vždy jeho syna. Budete-li státi za mnou, napravíme ještě všechno.«

A právě nyní Vlk z Wall Streetu ukázal své zuby. Ukázal směrem k obrazu Richarda Henry Morgana.

»Proč myslíte, že jsem si tohleto nechal viseti na zdi po celá léta?« otázal se ho.

Francis se tvářil, jakoby dával na jevo vysvětlení, že to byl důkaz starého přátelství.

»To si jen myslíte vy,« zasyčel Regan vztekle.

Francis přikývl opět hlavou, jsa jaksi zmaten.

»Já jsem na něho nikdy nezapomněl,« zvolal Vlk, »a nikdy jsem nezanedbal toho, abych nezapomněl – pamatujete se na Cosmopolitan Railways Merger? Nuže dobrá, starý R. H. M. mně dvojnásobně skřížil ten podnik. A byla to dvojí ztráta pro mne, věřte mi. Ale on byl příliš lstivý, než aby mne nechal, abych se vzpamatoval. A tak jsem si zde pověsil jeho podobiznu, seděl jsem a čekal. A právě nyní přišel můj čas.«

»Myslíte?« otázal se Francis klidně.

»Právě že ano,« zasyčel Regan. »Čekal jsem a pracoval až do dnešního dne a tento den jest zde. Chopil jsem se myši, když jsem nemohl stihnouti krysu.« Zablýskal zlomyslně očima směrem na obraz. »A jistě se nyní ten starý pán obrátí ve svém hrobě.«

Francis vyskočil na své nohy a pohlédl zvědavě na svého nepřítele.

»Nikoliv,« pravil, jakoby mluvil sám k sobě. »Nestojí to za to!«

»Co nestojí za to?« otázal se Regan v náhlém podezření.

»Zbíti vás!« zněla chladná odpověď. »Mohl bych vás zabíti holýma rukama v pěti minutách. Vy nejste Vlkem. Vy jste spíše žlutým psem, či spíše hnusným smraďochem. Říkali mi, abych jenom tohle od vás očekával. Avšak já jsem jim nevěřil i přišel jsem se přesvědčiti. Měli pravdu. Vy jste vším tím, co o vás říkali. Nuže, musím jíti a říci jim to. Tady to páchne jako ve psí boudě. Páchne to zde.«

Zastavil se, maje ruku na klice u dveří a podíval se nazpět. Nebyl by se zdržel, aby neprovedl Reganovi to, čím mu vyhrožoval.

»A co budete nyní dělati ve svém dnešním postavení?« zařičel poslednější.

»Dovolíte-li mi, oznámím prostřednictvím vašeho telefonu svému agentu, že jsem zde a možná, že on nás poučí,« odvětil Francis.

»Jen pojďte, bujný kozle,« svoloval Regan, ale bylo cítiti, že má jakési podezření. »Já vám ho zavolám sám.«

Na to, ujistiv se, že Bascom jest skutečně na druhé straně linky, předal sluchátko Francisovi.

»Máte pravdu,« ujišťoval tento Bascoma. »Regan jest vším, co jste mi o něm říkal, ba jest ještě horším.

Proveďte bezohledné své plány v tomto boji. Dostali jsme ho tam, kde jsme ho chtěli míti, ačkoliv ten starý lišák tomu v tuto chvíli nevěří. Myslí si, že mne skoupá a úplně vypere.« Francis na chvíli ustal, přemýšleje o tom, jak by nejsilněji dovršil svůj klam a pak pokračoval: »Řeknu vám něco, o čem jste dosud nevěděl. On to jest, který řídil celou onu lupičskou výpravu proti mně hned od počátku. Tak, nyní víte, kdo nás chce právě zahrabati!«

Na to po chvíli, vyslyšev odpověď Bascomovu, zavěsil sluchátko.

»Vidíte,« vysvětloval opět mezi dveřmi, »že jste tak silný, že my nemusíme se báti nikoho, ať jest to kdokoliv. K ďáblu, Regane, my jsme byli připraveni prohnati kohosi neznámého, který by byl několikrát tak silný, jako vaše síla. Vidouce však nyní, že jste to vy, máme situaci pro sebe mnohem snazší. Byli jsme připraveni k napnutí všech sil. Ale s vámi bude to pouhá procházka. Zítra, asi v tuto dobu, zavládne smutek v této vaší kanceláři, a vy nebudete jediným z truchlících. Vy jste v čele té tlupy a zcela těkavý pohled na vaši finanční smečku znamená, že zajde s vámi.«

»To jest plivnutí mrtvého R. H. M.,« zaječel Vlk. »Bože, jak mohl použíti takového klamu.«

»Škoda, že nemohl vás pohřbíti a zachrániti mne před tímto zmatkem,« odrazil Francis jeho ránu.

»A zaplatiti všechny útraty,« vyrazil za ním Regan. »Budou to pěkné výdaje za vás a někdo z nás bude míti smutek!«

»Dobrá, zítra ráno!« rozloučil se Francis s Bascomem, když odcházel toho večera. »V tuto dobu zítra budu úplně skalpován a stažen z kůže, usušen na slunci a uděn kouřem od Reganovy soukromé smečky. Kdo by si to byl pomyslil, že ten starý lišák se postaví proti mně! Vždyť jsem mu nikdy nezkřivil ani vlasu, naopak, vždy jsem na něho pohlížel jako na nejlepšího přítele svého otce. Jen kdyby ten Charley Tippery přišel s nějakým obnosem z velkých Tipperovských přebytků…«

»Anebo kdyby Spojené Státy aspoň vyhlásily příročí! « přál si Bascom stejné beznadějné.

A starý Regan v tomto okamžiku pravil ke svým shromážděným agentům a specialistům v aranžování bursovních poplachů:

» Prodávejte, prodávejte! Prodávejte vše, co budete moci a zcela na krátkou lhůtu! Nevidím dna tohoto trhu.«

A Francis kráčeje do města, koupil si poslední zvláštní vydání novin a utkvěl na pětipalcových literách v záhlaví:

NEVIDÍM DNA TOHOTO TRHU.

Thomas Regan.

Francis nebyl však doma o osmé hodině ráno druhého dne, aby se sešel s Charleyem Tipperym. Byla to noc, v níž celý oficielní Washington nespal a noční telegramy roznášely po celé zemi zprávu, že Spojené Státy, ačkoliv válka nebyla dosud vyhlášena, prohlásily příročí. Probuzen na svém lůžku o sedmé hodině samotným Bascomem, který mu přinesl tuto novinku, Francis doprovázel ho dolů do města. Příročí dodalo jim naděje a bylo tam ještě mnoho co dělati.

Charles Tippery mezitím nebyl první, který ráno přibyl do paláce na Riverside Drive. Několik minut před osmou Parker byl neobyčejně poplašen a poděšen, když Henry a Leoncie opáleni sluncem a v ušpiněném cestovním šatě, prošedše kolem druhého vrátného, který jim otevíral vrata paláce, dostali se až k němu.

»Není zvykem, aby se sem takto vcházelo,« ujišťoval je Parker. »Mr. Morgan není doma.«

»Kam odešel?« otázal se Henry, přendávaje cestovní vak do druhé ruky. »Přišli jsme sem, abychom ho viděli pronto⁶¹ a vy byste měl věděti, že pronto znamená rychle. Ale kdo, ke všem čertům, jste vy?«

»Já jsem mr. Morganův osobní komorník,« odpověděl Parker povzneseně. »A kdo jste vy?«

»Moje jméno jest Morgan,« odvětil Henry krátce, dívaje se kolem, jakoby něco hledal a přikrádaje se ke knihovně, do níž nahlédnul a shledal, že jsou v ní telefony. »Kde jest Francis? Kterým číslem mohu s ním mluviti?«

»Mr. Morgan dal nám přesné příkazy, aby ho nikdo nevolal k telefonu, vyjma, že by šlo o důležité obchodní záležitosti.«

»Nuže, moje záležitost jest velmi důležitá. Jaké má číslo?«

»Mr. Morgan jest dnes velmi zaměstnán,« opakoval Parker tvrdošíjně.

»Jest na tom velmi špatně, eh?« vyzvídal Henry.

Obličej komorníkův zůstal bez výrazu.

»Zdá se, jakoby dnes měl býti důkladně vyprán?«

Parkerův obličej neprozrazoval ani pohnutí, ani, co si myslí.

»Již po druhé vám říkám, že jest velmi zaměstnán –« počal znovu.

»Ke všem čertům!« přerušil ho Henry. »Není to žádná tajnost. Bursa mu má za krátko důkladně ostříhati vlasy. Každý o tom ví. Ostatně něco o tom stálo v dnešních ranních novinách. Právě k vůli tomu jsem přišel, mr. Osobní komorníku. Chci jeho číslo! Mám s ním samým vyříditi velmi důležitou obchodní záležitosti.

Ale Parker zůstal neoblomný.

»Jak se jmenuje jeho advokát? Jaké má jméno jeho agent? Aneb kde jest někdo, kdož ho zastupuje?« Parker zakroutil hlavou.

»Mohl byste mi říci, čeho se vaše záležitost týká,« zkoušel komorník půdu.

Henry odhodil kabelu a chystal se ke skoku na tohoto neúprosného sluhu, aby z něho vytřásl číslo Francisova telefonu. Ale Leoncie zakročila.

»Řekněte mu to,« pravila.

»Řekněte mi to,« zařval na něho Henry, podrobuje se jejímu vlivu. »Učiním něco lepšího nežli to. Vytřepám to z něho. – Zde pojďte sem, vy« Vrhl se do knihovny, hodil cestovní vak na psací stůl a počal otevřeně: »Poslyšte mne, mr. Osobní důvěrníku! Naše záležitost jest skutečně důležitou záležitostí. Přišli jsme zachrániti Francise Morgana. Přišli jsme, abychom mu pomohli z bryndy. Přinášíme mu miliony, právě zde v této kabele…«

Parker, který se na ně dosud díval zcela chladně a s pohrdlivým výrazem v očích, při posledních slovech se silně rozrušil. Tito cizí příchozí jsou buď šílenci anebo vykutálení kriminálníci. Právě v tomto okamžiku, mezitím, co oni ho zde bavili svým vypravováním o milionech, mohli býti jejich společníci uvnitř domu a drancovati. Když se podíval na cestovní vak, pomyslil si, že by mohl býti naplněn dynamitem.

»Zde!«

Rychlým chvatem uchopil ho Henry za krk a obrátil ho rázem. Druhou rukou otevřel vak a ukazoval mu hromadu nebroušených drahokamů. Parker podíval se smutně na to, co viděl před sebou, při čemž Henry opět upadl ve svou přirozenou horlivost.

»Nuže, snad už jsem vás přesvědčil, co?« vyrazil Henry. »Nyní buďte tak dobrý a řekněte mi to číslo.«

»Račte se posaditi, sire… a madame,« zašeptal Parker se zdvořilou poklonou a se zdárným úsilím, aby se opanoval. »Račte se, prosím, posaditi. Zanechal jsem soukromé číslo v ložnici mr. Morganové; sdělil mi je dnes ráno, když jsem mu pomáhal při oblékání. Odejdu, ale budu zde za chvíli. Mezitím račte se posaditi.«

Jakmile jednou byl venku z knihovny, Parker stal se neobyčejně činným a jasně myslící osobou. Postaviv druhého lokaje přede domovními dveřmi, dal prvního lokaje na stráž ke dveřím knihovny. Několik jiných sloužících poslal prohlédnouti okolí, aby snad náhodou zastihl spojence při nekalých úmyslech. Sám pak povolal prostřednictvím telefonu u vrátného nejbližší policejní strážnici.

»Ano, sire,« opětoval službu konajícímu sergeantu. »Jsou to dvě osoby, které jsou buď šílenci aneb lupiči. Pošlete současně strážní vůz, prosím vás o to, sire! Právě nyní nevím, jakého hrozného zločinu se pod touto střechou dopouštějí…«

Mezitím v odpověď na zabušení na domovní vrata druhý lokaj, podívav se dveřmi vyhlídkou, pustil dovnitř Charleye Tippervho, oděného ve večerní oděv, objevivšího se v tak brzkou hodinu, neboť ho znal jako častého hosta a přítele svého pána. První sluha s podobným výrazem úcty pustil ho do knihovny přidávaje k úkloně rozmanité posuňky a varování.

Očekávaje nevěda ani koho, ani co, Charley Tippery přiblížil se rozlehlým pokojem k cizímu muži a ženě. Nepokládal jako Parker jejich opálené tváře a špinavé cestovní šaty za podezřelá insignia,⁶² ale za znamení hodna uvážení, neboť pravidelné styky v New Yorku předpokládají pravidelné návštěvníky. Leonciina krása připadala mu jako krása ženy na obraze s ranou mezi očima, ale o této věděl, že je to lady. Henryova bronzová barva prorážející mezi tahy jeho obličeje neomylně mu připomínala Francise a R. H. M., což vzbudilo jeho úžas a úctu.

»Dobré jitro,« pozdravoval Henrya, ačkoliv svým pozdravem jemně se obracel k Leoncii. »Francisovy přátelé?«

»Oh, sire,« zvolala Leoncie. »Jsme více než přátelé. Jsme zde, abychom ho zachránili. Četla jsem dnešní ranní noviny. A kdyby nebylo hlouposti sluhů –«

Charley Tippery již ani trochu nepochyboval. Natáhl ruku k Henryovi.

»Jsem Charley Tippery,« pravil.

»A moje jméno jest Morgan, Henry Morgan,« odvětil mu Henry vřele, jako tonoucí muž, který se chytá zachránce svého života. »A zde jest mis Solanová – seňorita Solanová – mr. Tippery. V pravdě mis Solanová jest moje sestra.«

»Přicházím v téže záležitosti,« sděloval mu Charley Tippery navazuje rozmluvu. »Záchrana Francisova, jak tomu já rozumím, musí spočívati ve velké sumě hotových peněz anebo v jistotách nesporně dobrých. Přinesl jsem s sebou to, co jsem vybojoval za celou noc, avšak dle mého přesvědčení to naprosto nestačí.«

»Kolik jste přinesl?« zeptal se Henry klidně.

»Osmnáct set tisíc – a co jste přinesl vy?«

»Hle!« pravil Henry ukazuje prstem na otevřený vak a netuše, že mluví s příslušníkem rodiny, kteráž byla znalcem drahokamů po celé tři generace.

Rychlá prohlídka asi tuctu drahokamů náhodně vybraných způsobila, že vždy rychle jakost kamenů oceňující znalecké oko vzbudilo úžas a vzrušení ve tváři Charleye Tipperyho.

»To má cenu milionů! Milionů!« zvolal. »Co s tím chcete dělati?«

»Prodati je a pomoci tak Francisovi z bryndy,« odvětil Henry. »Má to touž jistotu, jako peníze, není-liž pravda?«

»Zavřete tu kabelu!« zvolal Charles Tippery. »Já zatím zatelefonuji – musím zastihnouti svého otce dříve, než opustí dům,« vysvětloval za jejich zády, při čemž přesunul telefonní posunovač. »Za pět minut odběhnu odtud.«

Právě když dokončoval krátkou rozmluvu se svým otcem, vstupoval sem Parker sledován důstojníkem policie a dvěma policisty.

»Zde jsou ti zločinci, pane důstojníku – zatkněte je, – oh, pardon, sire, prosím za odpuštění, mr. Tippery. Nikoliv vás, to se rozumí samo sebou – pouze tyto dva druhé, pane důstojníku. Nevím, jakého druhu ti lidé jsou – snad jsou to šílenci, nebo něco horšího, čemu bych nebyl rád.«

»Jak se vám daří, mr. Tippery,« pozdravoval přátelsky důstojník.

»Nezatknete nikoho, lieutenante Burnsi,« usmál se na něho Charley Tippery. »Můžete poslati vůz zpět na policejní strážnici. Vyřídím si to s inspektorem. Nyní však půjdete se mnou, s touto cestovní kabelou a s těmito podezřelými osobami do mého domu. Budeme míti aspoň tělesnou stráž – oh nikoliv pro sebe, ale pro tuto kabelu: jsou v ní miliony, chladné miliony, tvrdé miliony, krásné miliony! Až to otevřeme před mým otcem, uvidíte pohled, který uzřelo málo lidí na světě. Ale nyní již pojďte kde kdo, nemáme času na zbyt.«

Učinil krok ke kabele současně s Henrym a když ruce obou se jí dotkly, lieutenant Burns přiskočil, aby zakročil.

»Myslím, že si ji ponesu sám, pokud obsah neprodám!« ujišťoval Henry.

»Zajisté, zajisté,« přisvědčoval Charley Tippery. »Jenom nemeškejme a neztrácejme drahocenného času. Bude to vyžadovati také nějaké doby, nežli to vše zpeněžíme. Pojďme! Zčerstva!«

Kapitola XXIX.

Zachráněn v poslední chvíli příročím, kolísající se trh přestal se kymáceti a některé hodnoty ihned počínaly býti kryty. Prospělo to však v pravdě prakticky pouze některým papírům, nikoliv však oněm, jež patřily Francisovi a jež Regan chtěl strhnouti dolů. Pokračoval proto ve svém ničení a připravoval jeho zřejmý pád; s radostí znamenal strašné klesání Tampico Petroleum, které nehrozily nikomu tak velkou ztrátou jako Francisovi.

»Nyní jest čas!« poučoval Regan své pomocníky v bursovní baisse. »Vyrukujte s těmi papíry a hleďte je snižovati! Jest to dvojí útok; připomeňte si hranici, kterou jsem vám dal. Kupujte je a kupujte na krátko! Pro tyto papíry nemá moje pokladna dna! Zbudou-li ještě nějaké, kupujte a kupujte znova a dejte je znovu do prodeje! Můžete míti ztrátu, jak uvidíte a prodejte vše, co koupíte! Jak bude prodej odklepáván kladivem, snižujte cenu a tak budete papíry dvojnásobně ničiti.«

»A jak to stojí s vámi?« otázal se jeden ze zástupu jeho agentů.

»Nemám, čeho bych kupoval,« zněla odpověď. »Ukáže se vám, jaký kapitál mám pohotově a jak mi možno důvěřovati. Já neprodal ani jediného papíru pod cenou a nemám ničeho, čeho bych se zbavoval. Já jsem stále prodával na krátkou lhůtu a nechal jsem si přiklepávati pod cenu, aneb nanejvýše dle pevného kursu. To jest způsob mého ničení a vy do toho můžete vložiti tolik peněz, kolik bude třeba, aby pokračoval prodej na krátkou lhůtu.

»Zde jste,« zvolal Bascom zoufale ve své soukromé kanceláři, když tam Francis přišel ve tři čtvrtě na deset. »Celý trh stoupá, kromě vašich papírů. Regan krvežíznivě zuří. Nikdy mně ani ve snu nenapadlo, že by dal na jevo takovou sílu. Nemůžeme to vydržeti. Jsme u konce. Jsme zničeni – vy, já, my všichni – úplně zničeni.«

Francis nebyl nikdy chladnějším. »Ačkoliv vše bylo ztraceno, proč si zoufati?« řekl sám k sobě a jako nějaký advokát při cizí při vrhl pohled na všechny možnosti, které mu zastíral Bascom a které úplně znal jako přílišné pro hru.

»Jen směle do toho,« radil, při čemž jeho nové vidění nabývalo forem podstaty při každém tikotu vteřiny. »Udělejte hodně kouře a udržujte ho po několik minut!«

Bascom učinil pohyb nesmírně netrpělivý. »Avšak počkejte!« naléhal Francis. »Zadržte! Hleďte! Slyšte! Říkáte, že jsem u konce?«

Jeho maklér přisvědčil. »Vy jste také u konce?« Opět přikývl.

»To znamená, že jsme hotovi, úplně hotovi!«

Francis počal mu vykládati novou myšlenku. »Nyní jest dokonale jasno podle mínění vašeho a mého, že žádný muž nemůže býti nikdy na tom hůře, než když jest úplně, dokonale, zcela a naprosto, se sto procenty hotov.

»Marníme zde drahocenný čas!« protestoval Bascom, přikyvuje na znamení souhlasu.

»Nikoliv! Jsme-li tak úplně zničeni, jak tvrdíte!« usmál se Francis. »Kdybychom byli úplně poraženi, ani čas, ani prodeje, ani koupě, zkrátka nic nemělo by pro nás ceny. Cena by přestala, kdybyste o tom byl přesvědčen.«

»Jděte mi, co by to mohlo ještě býti?« pravil Bascom, který náhle počal nabývati nové trpělivosti, setřásaje se sebe zoufalost. »Jsem zničen více, nežli nějaká rozbitá nádoba a nyní, jak pravíte, nemůže mi již nic dále uškoditi!«

»Nuže, povím vám svou novou myšlenku. Vy jste členem Směnárny. Jděte tam, prodávejte nebo kupujte, zkrátka dělejte něco, čím by vaše i moje srdce se obveselilo! Nemůžeme už ničeho ztratiti. Odečteme-li něco od nuly, zbude vždy zase jen nula. Prohráli jsme všechno, co jsme měli, ba více. Nuže, prohrajme také to, co nemáme.«

Bascom opět pokoušel se slabě protestovati, ale Francis srazil ho dolů konče:

»Pamatujte si znova, že odečteme-li něco od nuly, zbude nám zase jen nula.«

A tak po celou nejbližší hodinu, jako by byl tlačen noční můrou, Bascom, nikoliv však již jako volný agent, plnil Francisovu vůli v nejhorším bursovním dobrodružství svého života.

»Oh, dobrá!« smál se Francis po půl jedenácté. »Nyní jsme zcela vyrovnáni. Avšak pamatujte si, že na tom nejsme nikterak hůře, nežli jsme byli před hodinou. Tehdy jsme byli na nule, nyní jsme také na nule. Můžete býti pouze vyvěšen po nějakou dobu na vydražitelově vlajce.«

Bascom hned prudce a zase líně dotýkaje se přejímače zpráv, byl již připraven dáti rozkazy, aby boj byl zastaven a přiznána bezpodmínečná porážka, když v tom se dveře prudce otevřely a bylo jimi slyšeti známý zpěv pirátské písně; to bylo příčinou, že Francis hbitě vymrštil ruku a spustil ji na agentovo rameno, zaraziv náhle jeho rozkazy.

»Počkejte,« vzkřikl, »a poslouchejte!«

A oba dva poslouchali zpěv, který předcházel zpěváka.

Vítr řve, moře se vzpíná,
ďábel sám nás drží v spáru!
Všechno mužstvo píseň hřímá:
Záda k zádům! Ke stožáru!

Když Henry vrazil dovnitř, třímaje v ruce velkou a nápadnou cestovní brašnu, Francis spojil se s ním a zpívali spolu tuto strofu.

»Co se stalo?« otázal se Bascom Charleye Tipperya, který byl dosud ve večerním úboru a díval se velmi rozrušeně, jsa celý vyčerpán námahou, kterou právě zakusil.

Vytáhl ze své náprsní kapsy a rozevřel tři ověřené šeky, úhrnem na osmnáct set tisíc dolarů. Bascom potřásl smutně hlavou.

»Příliš pozdě!« pravil. »To jest pouhá kapka do moře! Schovejte to zase do kapsy! Bylo by to jenom jako vyhozeno ven!«

»Avšak počkejte,« vzkřikl Charley Tippery, bera z ruky svého zpívajícího soudruha vak a otvíraje ho. »Snad nám tohle to pomůže.«

»Tohle« sestávalo z ohromného množství řádně svázaných bankovek a ze množství závitků zlata a cenných papírů.

»Kolik jest toho?« zašeptal Bascom, jehož odvaha vzrůstala v divoký žár.

A Francis ohromen pohledem na takovou spoustu střeliva, přestal zpívati. A oba dva, on i Bascom, znovu užasli, když Henry vytáhl ze své náprsní kapsy svazek s celým tuctem ověřených šeků. Ty mohly znamenati báječnou sumu, neboť každý z nich byl psán na milion dolarů.

»A mnohem více budete se diviti tomu, co přijde odtamtud,« ohlašoval Henry vesele. »Vy všichni uslyšíte to slovo! Francisi, my zničíme tu bídnou bandu na cáry. Nyní však předpokládám, že budete jednati! Kolují zprávy, že jste hotovi a poraženi. Vražte mezi ně a ukažte se jim! To jest vše! Oplaťte jim všechno tím způsobem, jako vás chtěli zničiti oni! Vytřeste jim i zlaté hodinky a zlaté výplně jejich zubů.«

»Tak vy jste přece jen nalezl poklad starého sira Henrya?« blahopřál mu Francis.

»Nikoliv,« zavrtěl Henry hlavou. »Tohle představuje pouze část pokladů starých Mayů – tak asi třetinu. Druhou třetinu odnesli jsme domů s Enricem Solanem a třetí třetinu máme u klenotníků a v Národní Obchodní Bance. Vězte, že mám ještě jiné novinky pro vás, jste-li ochoten jich vyslechnouti!«

Francis byl ihned připraven vyslechnouti je. Bascom věděl již lépe nežli on, co má učiniti a rychle dal rozkazy po telefonu svému štábu – rozkazy to k nákupu každé podezřelé velké nabídky, tak, aby celé Reganovo jmění nebylo s to odkoupiti papíry, které právě na krátkou lhůtu prodalo.

»Torrés jest mrtev,« sděloval mu Henry.

»Hurrá!« přijal to Francis s jásotem.

»Zemřel jako myš v kleci. Viděl jsem, jak mu vykukuje hlava ze skály; nebyla to hezká podívaná. Také Jefe zahynul a… a kromě toho ještě někdo jiný jest mrtev.«

»Snad ne Leoncie?« vzkřikl Francis. Henry zavrtěl hlavou.

»Snad ne někdo ze Solanů? – Starý Enrico?«

»Nikoli. Vaše choť, mrs. Morganová. Torrés ji zastřelil, zcela úmyslně zastřelil. Stál jsem po jejím boku, když klesla. Ale nyní se vzpamatujte, mám ještě jiné novinky: Leoncie je se mnou zde s jiným posláním a čeká, že přijdete k ní. Nemůžete ovšem k ní jíti, pokud já stojím mezi vámi. Získal jsem ještě dalších novinek, které vám chci říci teprve, až zakormidlujete přímo k ní. Proč, ke všem čertům, kdybych byl jistým Číňanem, jehož znám, nemohl byste mi zaplatiti celý milion za tyto všechny zprávy, které vám dávám zadarmo?«

»Zadržte! Oč se jedná?« otázal se Francis netrpělivě.

»Dobré zprávy! Neposkvrněné dobré zprávy! Nejlepší novinky, které jste kdy slyšel! Já – nyní přestává smích, neboť má pěst na vás vyrazí – nejlepší zpráva moje jest, že jsem nalezl sestru.«

»Cože?« zněla Francisova prudká odpověď. »Já věděl již dlouho, že máte sestry v Anglii!«

»Ale nepřerušujte mne,« vyrazil Henry. »To jest úplně a z brusu nová sestra, zcela dospělá a velmi krásná žena, na niž kdy spočinuly moje oči.«

»A co jest mi do toho?« zabručel Francis. »To muže býti dobrá novinka pro vás, ale já nenahlížím, proč by to mělo těšiti mne!«

»Aj, právě nyní k tomu přicházíme,« zubil se Henry. »Vy se s ní oženíte. Dávám vám k tomu úplné dovolení.«

»Ani kdyby byla desetkrát vaší sestrou, ani kdyby byla desetkrát tak krásná!« vyrazil Francis. »Ta žena, se kterou bych se já oženil, vůbec neexistuje.«

»Právě s ní, milý hochu Francisi, právě s ní jedinou se oženíte! Vím to jistě, cítím to ve svých kostech. Sázím se s vámi o to.«

»A kdybyste se vsadil tisíckrát, neučiním toho!«

»K ďasu, pojďte a učiňte jí opravdovou nabídku!« rozčiloval se Henry.

»Kolik za to chcete?«

»Hrome! Tisíc a padesát dolarů. Nyní však pojďte rovnou do kanceláře a podívejte se na ni.«

» Jest snad s Leoncií?«

»Nikoliv, jest sama s sebou!«

»Myslím, že jste říkal, že Leoncie jest zde?«

»Tak jest, tak jest! Také Leoncie jest zde. A ona není zde s nikým jiným, nýbrž čeká jen, aby mohla promluviti s vámi!«

V tu chvíli Francis počal se rozčilovati.

»Co mi tohleto všecko vlastně pleskáte dohromady?« otázal se. »Vaše hloupé řeči nemají ani hlavy ani paty.

V jednu chvíli jest zde vaše novopečená sestra a hned zase jest zde vaše žena!«

»Kdo říká, že já jsem měl někdy nějakou ženu?« namítl Henry.

»Dám vám jednu!« rozkřikl se Francis. »Půjdu se raději podívati na Leoncii. Ale později povím vám své mínění, až zase nabudete rozumu!«

Pokročil ke dveřím, ale Henry ho zarazil.

»Ještě vteřinu, Francisi, a jsem hotov,« pravil. »Chci vám dáti vysvětlení. Nejsem ženat. Tam venku je pouze jedna žena, která na vás čeká. Tato jediná žena jest moje sestra. A touto mojí sestrou jest Leoncie.«

Vyžadovalo to půlminutového omámení, nežli se Francisovi rozbřesklo v hlavě. Na to znovu hnal se prudce ke dveřím, ale zase ho Henry zarazil.

»Nezvítězil jsem?« otázal se.

Ale Francis ho odstrčil, vyrazil dveřmi a přibouchl je prudce za sebou…

Konec.

Poznámky

[←1]

hra v karty.

[←2]

latinsky: dobře myšlený.

[←3]

bursovní spekulanti na pokles ceny papírů.

[←4]

námořní lupič, pirát.

[←5]

Chiriquijská zátoka (španěl.).

[←6]

býčí tlama (španěl.).

[←7]

adios, španělsky: s Bohem!

[←8]

Přezdívka obyvatelům Spojených států amerických.

[←9]

Španělsky: Příjd!

[←10]

slaměný širák, jehož užívají Španělé.

[←11]

čínský způsob zápasení.

[←12]

dobyvatel (Ameriky)

[←13]

síťoví.

[←14]

vinárně (španělský výraz)

[←15]

opojný nápoj.

[←16]

po smrti (latinsky).

[←17]

Satyr (latinsky).

[←18]

Špan.: muž, člověk.

[←19]

řecké i (pořekadlo).

[←20]

peseta, jihoamerický peníz.

[←21]

mestiz je smíšenec Španěla a Indiána.

[←22]

hra v karty.

[←23]

představený státního úřadu (čti Chefe politiko).

[←24]

dělníci v plantážích, na polo otroci.

[←25]

Kliďte se! (španěl.).

[←26]

spisovatelé fantastických románů.

[←27]

špaň.: chlapce.

[←28]

zde tolik jako sedlák, venkovan

[←29]

Býčí tlama (špaň.).

[←30]

»Buďte s bohem, pánové, buďte s bohem!« (Špaň.)

[←31]

Špaň.: pán.

[←32]

nápoj ze šfávy agáve.

[←33]

opojný nápoj.

[←34]

dělníci v plantážích.

[←35]

rostlina, pěstovaná v plantážích.

[←36]

mnohomluvností.

[←37]

Špaň., vyslov mučačo: chlapec.

[←38]

poncho (vysloví se pončo) jest velký šátek, jejž nosí španělské ženy.

[←39]

Ovocnářská společnost.

[←40]

plantážní dělník.

[←41]

španělský šlechtic.

[←42]

smradoch, šelma z čeledi kolčav.

[←43]

Přítel, přítel (španělsky).

[←44]

Špaň.: člověk, muž.

[←45]

Špaň.: »Žhava země« (Afrika).

[←46]

moderní sochař francouzský.

[←47]

sloup se zařízením, dávajícím signál vlakům.

[←48]

zápas o cenu.

[←49]

Chemická národní banka v New Yorku.

[←50]

španělští dobyvatelé.

[←51]

suchary.

[←52]

Sup.

[←53]

Americký spisovatel.

[←54]

Pevná země« (špaň,).

[←55]

karát; váha na drahokamy.

[←56]

sám sebou (latinsky).

[←57]

»Červená kráva« (»Červená karkulka«).

[←58]

opojný nápoj (čti pulke).

[←59]

Spojená ovocnářská společnost.

[←60]

Ústav, kdež se vystavují neznámé mrtvoly.

[←61]

ihned (španěl.).

[←62]

lat.: známky.