LACINÉ VYDÁNÍ SPISŮ JACKA LONDONA.

54.

JACK LONDON:

V NOCI ZROZENÁ.

ŠÍLENSTVÍ JOHNA HARNEDA.
KDYŽ SVĚT BYL JEŠTĚ MLÁD. – DOBRODINÍ
PŘI POCHYBÁCH. – OKŘÍDLENÉ LUPIČSTVÍ.
ZABITÍ ČLOVĚKA.

Z ANGLICKÉHO ORIGINÁLU PŘELOŽIL

KAREL VÍT.

1924

NAKLADATEL B. KOČÍ, KNIHKUPEC,

PRAHA I., MASARYKOVO NÁBŘ. 14.

Knihtiskárna Jos. B. Zápotočného v Rokycanech 3589.

V NOCI ZROZENÁ.

Bylo to v Alta-Inyo klubu za jedné parné noci v San Francisku – otevřenými okny dorážel sem tlumený a vzdálený hluk ulic. Rozhovor soustředil se na pěstování štěpů a přešel pak na nejnovější zprávy, které probíhaly daleko široko městem a sestoupil pak ku klepaření o všech groteskních špinavostech a zkaženostech lidské zloby a jejích krisích, až se náhle ozvalo jméno O‘Briena – onoho O‘Briena, slibného to mladého pěstního zápasníka, který byl předešlé noci zabit v zápase o cenu. Zdálo se, jakoby najednou vzduch se osvěžil. O‘Brien byl čistě žijící mladý muž s ideály. Nikdy nepil, nekouřil, nikdy neklel a jeho tělo vypadalo jako tělo mladého boha. Vždycky nosíval při sobě modlitební knihu, a to i k zápasu. Našli ji v jeho kapse u vesty v šatně… později.

Sídlilo v něm Mládí, čisté a zdravé, neposkvrněné – vlastnost to, která vedle slávy a obdivu okouzluje muže… potom, když již vše ztratil a, přešel do středního stáří. A velmi případně bychom mohli říci, že vnikla sem na jednu hodinu Romance a odvedla nás daleko od tohoto města mužů a jejich tlumeného hučení. Bardwell vyskočil, když byl citován Thoreau. Ale pak to byl starý Trefethan, ploskohlavec s býčím krkem, který se uchopil vypravování a Romance se po celou hodinu vtělovala v jeho řeč.

Zprvu byli bychom se podivili, kolik Skotů pojedl kromě oběda, ale na to vše se velmi brzo zapomnělo.

»Bylo to v roce 1898 – bylo mi tehdy pětatřicet,« počal vypravovati. »Ano. Vím, že si to odečtete. Máte pravdu. Nyní jest mi sedmačtyřicet. Na pohled vypadám o deset let starší. A doktoři povídají – ale jděte mi s nimi k čertu.«

Pozdvihl dlouhou sklenici k ústům a vypíjel ji klidně a zdlouhavě, aby uklidnil jejich vzrušení.

»Ale býval jsem mlád… kdysi. Ano, byl jsem mlád ještě před dvanácti lety, měl jsem ještě dosti vlasů na temeni své hlavy a moje břicho bylo štíhlé jako břich nějakého běžce a nejdelší dny nebyly pro mne dosti dlouhými. Byl jsem velmi hubený v onom roce devadesátém osmém. Pamatujete se na mne, Milnere? Tehdy jste mne již znal. Byl jsem tehdy hezké sousto k nakousnutí, není-liž pravda?«

Milner přikývl a usmál se. Jako Trefethan také on byl horním inženýrem, který vykopával své štěstí v Klondyke.

»Tehdy jste jím v pravdě byl, starouši,« pravil Milner. »Nikdy nezapomenu, když jste tehdy vyčistil ty ludráky v M. & M. oné noci, kdy přišel na řadu onen novinář. V tu dobu byl v oné krajině Slavin – v naší oblasti – a jeho správce chtěl se pustiti do hry s Trefethanem.«

»Dobrá – podívej se nyní na mne!« poroučel Trefethan roztrpčeně. »Tohle jest to, co ze mne udělala touha po zlatě – Bůh ví, kolik to bylo milionů, ale nezůstalo nic v mé duši... nic v mých žilách. Dobrá rudá krev jest již pryč. Nyní jsem pouze slimejš – ohromná, veliká hmota chvějící se protoplasmaty, jsem – jsem…«

Ale jazyk mu vypověděl službu, i snažil se najiti útěchy v dlouhé sklenici.

»Ženy se za mnou dívaly… tehdy. A obracely hlavu, aby se podívaly ještě jednou. Podivno bylo, že jsem se nikdy neoženil. Ale, abych mluvil o děvčeti. To bylo příčinou, proč chci vám něco vypravovati. Setkal jsem se s ní na tisíce mil odtud a tentokráte. A ona mi řekla právě táž slova Thoreauova, jako je citoval před chvílí Bardwell – ona slova o bozích denního světla a o zrozených v noci.

»Bylo to po tom, co jsem si zařídil obydlí na Zlaté stezce – a nedovedete si představiti, kolik nádob s drahým kovem jsem vyzkoušel ve vyschlém řečišti – tehdy jsem postoupil na jih přes Skaliny a zakotvil jsem se napříč Velkého Otroka. Zde na severu skaliny vypadají trochu jinak, nežli jako páteř. Zde tvoří hranici, rozdělovací čáru, stěnu neproniknutelnou a neschůdnou. Zde není přes ně průsmyku, ačkoliv příležitostně v dřívějších dobách toulající se trapeři je překročili; ale zůstalo jich mnohem více na cestě, nežli kolik jich přešlo. To bylo právě to, proč jsem se pokusil o tutéž cestu. Byl to přechod, na který by mohl býti každý muž hrdý. Jsem na něj hrdější právě nyní, nežli tehdy.

»Leží tam neprozkoumaná země. Veliké její lány nebyly nikdy propátrány. Jsou tam hluboká údolí, do kterých bílý muž nikdy nevkročil ani nohou a Indiáni žijí zde tak primitivně jako před tisíci léty… většinou, protože mají přece jakýsi styk s bělochy. Část jich totiž odchází jednou za čas k bělochům za účelem obchodu, ale to jest vše. I Hudsonská pobřežní společnost marně se namáhala nalézti jich a usaditi ve farmách.

»Ale nyní o tom děvčeti. Přišel jsem právě k jakési říčce – vy v Kalifornii řekli byste tomu řeka – kteráž není zakreslena v mapách a není ani pojmenována. Bylo tam nádherné údolí, se všech stran obklopené vysokými stěnami kaňonu a zase se půvabně otvírající do překrásných krajin, údolí to široké a dlouhé, s pastvisky na úbočích a v dolinách, s trávníky, posetými květy a se skupinami stromů – velmi pěkných, panenských a nádherných. Psi počali se váleti na svých zádech a my počali jsme se starati o potravu a pak jsme se veselili. Já jsem se při tom díval na skupinu Indiánů, kteří jezdili na bruslích a lyžích, jakmile napadl první sníh. Byl to obvyklý případ, ale ona cesta, kde zůstaly dosud květy, mne překvapovala. Představoval jsem si, že jsem v subarktické Americe a vysoko nad spodními základy skal, a hle, zde byl celý déšť květin. Za nějakou dobu přijdou sem bílí kolonisté a zasejí zde dole v údolí žito.

»Tehdy jsem vypustil obláček kouře a naslouchal jsem štěkotu psů – indiánských psů – načež jsem si vyšel do roviny. Muselo zde býti při nejmenším na pět set zcela čistokrevných Indiánů a bylo patrno podle jejich veselého poskoku, že právě vykonaná honba měla dobrý výsledek. A tehdy jsem se sešel s ní – s Lucy. Takové bylo její jméno. Řeč posuňků – to bylo vše, co jsem s ní mohl promluviti, než mne uvedli do velkého stanu – znáte ho, na polovic napnutý a na druhé straně otevřený a sice tam, kde byl zapálen oheň ležení. Všechny stany byly ze sobí kožešiny; také tento velký byl z ní zhotoven a očazen kouřem, ovrouben ručně a do zlatova hnědý. Pod ním však všechno bylo čisté a spořádáno, jak to nebývá vždycky v indiánském ležení. Postel byla ustlána z čerstvých větviček jedlových. Polštáře byly nacpané kožešiny a vrcholem všeho byla pokrývka z labutí kůže – bílé labutí kůže – neviděl jsem nikdy podobné pokrývky. A na ní sedíc se skříženýma nohama byla Lucy. Byla ořechově hnědá. Nazval jsem ji zde děvčetem. Ale nebyla jím. Byla ženou, ořechově hnědou ženou, Amazonkou, plnokrevnou, ženou silného těla a královsky uzrálou. A její oči byly modré.

»To bylo první, co mi padlo ihned do očí – její zrak – modrý, nikoliv však čínsky modrý, nýbrž hluboce modrý jako moře a oblaka smíšené dohromady, zrak velmi chytrý. Ba ještě více než to – nejen že její pohled byl teplý, ale byl v něm pravý úsměv – teplý úsměv, teplý jako slunce a lidský, úplně lidský a… mohu říci v pravdě ženský. Tím jistě byl. Ano, byly to oči ženy, pravé oči ženy. Víte dobře, co tím míním. Mohu říci ještě něco více? Ano, v těchto jejích modrých očích zračil se současně divoký neklid, rozechvěná touha a klid, absolutní klid, jakýsi druh vševědoucího a filosofického klidu.«

Trefethan vyrazil prudce.

»Vy si, kamarádi, myslíte, že přeháním. Nikoliv. Tohle jest pouze jedna pětina z celého oběda. Jsem úplně střízliv. Jsem slavnostně naložen a vážný. Sedím zde nyní bok po boku se svým posvátným mládím. To nejsem já – starý Trefethan, který to zde vypravuje: jest to moje mládí a jest to rovněž moje mládí, které vám praví, že to byly velmi obdivuhodné oči, které jsem kdy viděl – tak úplně klidné, tak úplně oddané; tak zcela moudré, tak zcela zvláštní; tak velmi staré, tak velmi mladé; tak upokojené, ale zároveň rozechvěně toužící. Hoši, nedovedu jich zkrátka popsati. Když jsem vám takhle o nich promluvil, můžete si je nyní představiti dle své libosti.

»Ona nepovstala. A hned na to pokynula mi rukou:

»„Cizinče,“ pravila, „jsem opravdu ráda, že vás vidím.“ «

»Zanechal jsem vašeho – onoho ostrého, bezohledného, západního způsobu mluvy. Představte si moje pocity. Byla to žena, bílá žena a jakého půvabu! Bylo to obdivuhodno, že by mohla býti bílá žena zde, mezi posledními stopami světa – ale měla půvab. Pravím vám, ten táhl! Bylo to jako kapelnická hůlka nad planoucími notami. Ale teď mi dovolte, abych vám vypravoval o tom, jakým ona žena byla básníkem. Uvidíte to sami.

»Propustila od sebe Indiány. A přisám Joviš, oni odešli. Uposlechli jejích rozkazů a následovali jich slepě. Byla jejich náčelníkem hi-yu skookum. Rozkázala těm obrům, těm kozlům, aby rozbili tábor pro mne a by se postarali o moje psy. A oni to ihned učinili. Ale věděli dobře, že nesmí odejiti od nás leč na několik stop svých mokasinů, aby mne viděli. Byla to zcela normální „Ta, Jež Musí Býti Uposlechnuta“ a chci vám otevřeně říci, že mne to mrazilo až do kostí, když poslala ty drobné marathonské bojovníky pryč a rozechvěla moje mozkové buňky, když se sešly s bílou ženou zde v čele kmene divochů, tisíce mil vzdálenosti na druhé straně Země, které nevládne Muž.

»„Cizinče,“ pravila, „poznávám, že jistě jste první běloch, který se dotkl nohou tohoto údolí. Povídejte mi něco zajímavého a pak spolu něco pojíme. Jakou cestou jste sem došel?“

»Opět se objevil ten její půvab. Ale od nynějška až do konce jejího kouzla přál bych si, abyste na to zapomněli. Pravím vám, já na to zapomněl, když jsem seděl u ní na kožešině z labutí kůže a poslouchal a díval se na tuto nejpodivuhodnější ženu, která kdy listovala ve stránkách Thoreauových nebo v jiné knize nějakého muže.

»Zůstal jsem tam po celý týden. Bylo to na její pozvání. Slíbila mi, že mně opatří psy se saněmi a s Indiány, kteří mne převedou přes nejlepší pásmo skal do vzdálenosti pěti set mil. Její stan lišil se od ostatních svou jemností; stál na povýšeném břehu řeky a celý zástup mladých indiánských dívek vařil pro ni a uklízel její domácnost. A tak jsme se bavili a bavili mezi tím, co padal první sníh, neustále padal a upravoval rovinu pro moje saně. A její historie byla tato:

»Byla narozena na hranicích zdejšího kraje, pocházela z chudých kolonistů a vy víte, co to znamená: práce, práce a stále práce, práce ustavičná a bez konce.

»„Nikdy jsem neuzřela krásy světa,“ pravila ke mně. „Neměla jsem na to času. Vím dobře, že svět byl právě zde přede mnou, někde zde, úplně kolem dokola mého obydlí, ale byl příliš vzdálený a široký a já musila jenom mýt a prát, a tato práce neměla nikdy konce. Toužila jsem po něm po celý čas a ráda bych se byla podívala do něho, zejména na jaře, kdy zpěv ptactva mne dělal téměř šílenou. Toužívala jsem rozběhnouti se po širé pastvině, po trávě, abych mohla umýti si nohy její rosou, otevřití závory plotu, proniknouti jeho dřevem a podívati se kol dokola. Oh, prožívala jsem všechny druhy touhy – odejiti do kaňonu, urobiti si tam lůžko a toulati se kolem od pólu k pólu, učiniti si přátele z tuleňů a z krásných sleďů, dívati se do úžin a střežiti veverky, divoké králíky a jiné drobné chlupaté tvory a dívati se, jak si počínají a naučiti se tajemství jejich cest. Snila jsem o tom, kdybych měla čas, že bych se ploužila mezi květy, a kdybych byla dobrá a tichá, že bych jim uzmula tajemství jejich vzájemného šepotu a vím, že by mi řekly všechny věci krásné a moudré, kterých do dnes lidstvo nezná.« “

Trefethan se zastavil v řeči, aby se podíval, je-li jeho sklenice znovu naplněna.

»Jindy mi povídala: „Chtěla bych se hnáti nocí jako divé zvíře, ano, plížiti se právě když by měsíc plně svítil, a pod třepotavými hvězdami řítiti se bílá a nahá temnotou, která, myslím, musí se lísati k tělu jako chladný samet, a řítiti se a řítiti a zajíti v tom běhu. Jednoho rána olovo kolem prsou prasklo – bylo onoho dne strašné horko a ňadra nechtěla se již ani zdvihati; moje rozechvění bylo strašlivé, neboť jsem byla celá rozrušená a plna touhy – nuže, onoho rána napadlo mne, abych se poddala oné touze a prchla. Dívalo se to na mne trochu zvědavě a polo ustrašeně. A pak jsem musela pozříti dvě pilulky. Jinak řečeno, měla jsem jiti na lože a dobře spát a ráno měla jsem vykuchati všechny ryby. Nikdy jsem se muži nezmínila o své touze, a to ani jednou.“

»Horský domov byl zrušen – ztrnul jsem, představíte si to – její rodina odešla žíti do Seattlu. Tam Lucy pracovala v továrně – dlouhé hodiny, znáte to – a konec toho všeho byl smrtící dílo. A po roce stala se sklepnicí v laciném restaurantu – ludračkou, nazvala to.

»Řekla ke mně jednou: „Romance, došla jsi toho, čeho jsi si přála.“ Ale zde nebylo místa pro romanci, která by poletovala v začouzených lokálech a prádelnách aneb v továrnách a hadrárnách.

»Když jí bylo osmnácte let, provdala se – za muže, který odešel do Juneau do restaurantu. Zachránil si několik dolarů a zdálo se, že mu přeje štěstí. Ona ho nemilovala – byla pro to netečná. A kromě toho byla unavena světem a toužila uprchnouti od oné nekonečné práce. Kromě toho Juneau bylo fádní místo v Aljašce a její touha nabyla formy, aby poznala onu báječnou zemi. Ale viděla z ní pramálo. Muž založil si zde restauraci nižšího řádu a ona v brzku seznala, k vůli čemu se s ní oženil… aby mu zachránila jmění a byla pro něho placenou ženou.

»Dovedla velmi brzo vpraviti se do vší možné práce, od posluhování hostům až do praní prádla. Byla také velmi dobrou kuchařkou. Vydržela v tom celá čtyři léta.

»Můžete si představiti ono stvoření divokých lesů, nadané vším starobylým primitivním pudem, toužícím po volné přírodě a upoutané na zlosyna, který ji nutil ke vší možné práci po celá čtyři léta?

»„Tam jsem se nesměla zmíniti o ničem,“ pravila. „Co pro mne bylo to vše kol kolem? Proč jsem se narodila? Co bylo pro mne všechno to pouhé domnění o světě? – Neustále se dříti a dříti a býti stále zmořena prací? – Jíti si večer lehnout celá unavená a unavená se probuditi, a tak to šlo každý den, jeden jako druhý, leda že to bylo stále horší a horší.“ – Slýchala o nesmrtelnosti života z kázání evangelia, ale nedovedla nikterak pochopiti, že by to, co právě dělala, mohlo býti nějakou průpravou pro její nesmrtelnost.

»Ale při tom všem měla svoje sny, ačkoliv velmi zřídka. Četla několik knih – co, dá se velmi snadno představiti, nejraději „Námořskou knihovnu románů“. Ale bylo to pro ni potravou její fantasie. „Někdy,“ říkala mi, „když jsem byla celá zmořena a hlava mi planula při vaření, takže jsem ani nemohla nabrati dechu a čerstvého vzduchu, počala jsem sníti, vystrčila jsem hlavu z okna v kuchyni, zavřela jsem oči a dívala se na podivuhodné věci. Najednou jsem se octla kdesi na silnici v jakési krajině, kdež jsem cestovala a kde bylo vše jasné a klidné, nic dusného a nečistého: potůčky zurčely svěžími lučinami, ovečky si hrály, hmyz obletoval a bzučel nad rozevřenými květy a nad tím vším planulo vlahé slunce. Pomalé krávy přežvykovaly brodíce se po kolena v potoku a mladé dívky koupaly se v ohbí proudu úplně bílé a útlé a úplně přirozené – poznávala jsem, že jest to Arkadie. Kdysi jsem čítávala o této krajině v jedné knize. Aneb to byli rytíři, vše planulo ve sluneční záři a oni jeli kolem dokola po dlouhé silnici a s nimi lady na sněhobílých koních, a v dálce bylo viděti věže hradu, jak se zdvihal v nebesích, aneb jsem poznávala nejbližší věž a dojížděla jsem až k samému paláci, který byl celý bílý a vzdušný a vypadal jako přízrak s hrajícími fontánami a všemi druhy květin kol do kola a s pávy na trávnících… A pak jsem náhle otevřela oči a celý ten žár kuchyně se šířil nade mnou a slyšela jsem Jaka, jak mluvil – byl to její muž – ano, slyšela jsem ho, jak volal: ‚Proč mi nepřisluhuješ fasolemi? Cožpak si myslíš, že mohu čekati celý den?‘ – Romance. – Vzpomínám si na nejnedávnější případ, když jsem tam přišla a jakýsi opilý arménský kohout s hady snažil se mi podřezati krk nožem na brambory a já jsem si spálila, rameno o kamna dříve nežli jsem ho mohla poraziti s hrncem na brambory.

»„Toužila jsem po dobrodružstvích a po vzdálených krajích, především po romancích. Ale právě naopak zdálo se, že musím se dívati na maličkosti a malichernosti a byla jsem podle všeho výslovně zrozena jen pro vaření a praní. V oněch dnech byl v Juneau divoký pronárod a já jsem se dívala na ostatní ženy zde a na jejich způsob života tak, že mne to nikterak nevzněcovalo. Seznávala jsem, že jsem v tom směru chtěla zůstati čistou. Nevěděla jsem proč. Ale právě proto jsem si toho přála, tuším. Ale také jsem věděla, že musím zemříti stejně dobře při praní prádla, jako ony umírají následkem jejich nekalého způsobu života.“«

Trefethan zastavil se zase na okamžik ve svém vypravování, jakoby sám dával dohromady další proud tvých myšlenek.

»A to jest ona žena, se kterou jsem se tehdy setkal v arktických krajích, jež táhla s divokým kmenem Indiánů a proháněla se s ním několik tisíc čtverečních mil v jejich honebním území. A podařilo se jí to zcela snadno, myslím, ačkoliv musila dlouho žíti stále mezi samými hrnci a rendlíky. „Ale došlo ke svítání, došlo k rozbřesknutí.“ To bylo vše, čeho jí bylo třeba a podařilo se jí to.

»„Jednoho dne jsem se probudila,“ vypravovala. „Náhodou dostal se mi do rukou útržek novin. Pamatuji se na každé slovo, jež jsem v nich četla a mohu vám je opakovati slovo za slovem.“ A tu jala se mi citovati Thoreauův „Výkřik lidství“:

»„Mladá jedle, vyrůstající uprostřed žitného pole, rok od roku je pro mne osvěžujícím faktem. Mluvíme o civilisování Indiánů, ale to není pravé jméno pro jejich zdokonalení. Opatrné zjednání nezávislosti a zdržování jich od jejich hustých pralesů a jejich života v nich udržuje je ve styku s jejich, rodnými božstvy a nutno to připustiti čas od času, neboť jest to jejich zvláštní a jim vlastní přirozená společnost. Dovedou se upřeně dívati jen na své strnulé poznatky a naše salony jsou jim cizími. Stálé osvětlování jejich genia, který jest zatemnělý pouze následkem vzdálenosti, vypadá jako postačující světlo hvězd u srovnání s našimi oslepujícími, ale neúčinnými a krátce trvajícími lesky světel svící. Společnost Indiánů má své denní bohy, ale jejich bohové dají se srovnati se starými, stejně cennými – bohy noci.“

»To učinila, opakujíc mi slovo za slovem, a já jsem zapomněl na vše ostatní, neboť to bylo tak vážné – bylo to jako vyznání náboženství – pohanského, chcete-li. Ale bylo to zahaleno v její životní roucho.«

»„A tak vše ostatní bylo rázem zpřetrháno,“ dodala s jakousi prázdnotou ve svém hlase. „Byl to pouhý útržek novin. Ale ten Thoreau musel býti rozumný muž. Přála bych si o něm zvěděti více.“ Na chvíli se zarazila a přísahal bych, že její obličej byl v tu chvíli nevyslovitelně posvátný, když pravila: „Byla bych pro něho dobrou ženou.“

»A pak pokračovala: „Poznala jsem pravou cestu, neboť sotvaže jsem to přečetla, věděla jsem, co učiniti sama s sebou. Byla jsem ‚zrozena v noci‘. To byla příčina, proč jsem nikdy nebyla ukojena vařením a praním. To byla příčina, proč jsem vždy toužila řítiti se nahá ve světle měsíčním. A poznala jsem rázem, že ten špinavý, malý Juneau a jeho plahočení není místem pro mne. A rázem jsem si řekla: ‚Jsem vyrovnána.‘ Sbalila jsem trochu svého majetku a šatstva a odrazila jsem odtud. Jake mne spatřil a snažil se mne zastaviti.“

»„Co to děláš?“ pravil.

»„Rozvádím se s tebou,“ odvětila jsem. „Jsem uchvácena pohádkou a půjdu tam, kam mně bude libo.“

»„Toho neučiníš,“ pravil, stavě se proti mně a zastavuje mne. „Kuchyně ti vlezla do hlavy. Slyšela jsi, jak jsem to vypravoval před tebou; neodcházej a neuváděj mne ve zkázu.“

»„Ale já jsem se uchopila pušky – malé Coltovky, čtyřiatřicítky – a zvolala jsem: ‚Tohle promluví za mne.‘ A on mne pustil.“«

Trefethan si naplnil sklenici a pokračoval dále:

»Hoši, víte, co ta dívka udělala? Bylo jí dvacet dva. Ztrávila svůj život mezi kuchyňským nádobím a nevěděla o světě více, nežli já o čtyřech dimensích anebo o desetinách. Všechny cesty vedeny byly její touhou. Nikoliv: neměla smyslu pro tancování v barech. V aljašských rovinách jest nejlépe cestovati po kanoi ve vodě. Dostihla proto břehu. Jedna indiánská kanoe stála u Dyea – víte, jak to bývá, uvázána o peň stromu, loď to úzká a hluboká a dlouhá asi šedesát stop. Dala Indiánu dva dollary a vstoupila dovnitř.

»Romance? otázala se mne. „Byla to romance na skok. V této kanoí žily dohromady tři rodiny a byly tam tak namačkány, že nezbylo zde místa, aby se člověk mohl obrátiti, neboť zde byli Indiáni i se svými indiánskými psi a dětmi, skákajícími jedno přes druhé za neustálého ponořování vesel, jak poháněli kanoe do předu. A kolem do kola byla jen samá ohromná, krásná a nádherná pohoří a táhlé úžlabiny, táhnoucí se mraky a svit slunce. A, ó, toho ticha! Toho báječného ticha! A pak najednou kouř směrem od ležení, lovci v dálce v určité vzdálenosti, deroucí se mezi stromy. Bylo to pro mne jako nějaká slavnost, jako nějaká velká slavnost a mohla jsem pozorovati, jak se moje sny uskutečňují; byla jsem připravena, že se mi podaří udržeti se zde po nějakou dobu. A stalo se tak.“

»„Což teprve moje první ležení na tomto ostrově! A ti hoši, chytající ryby v ústí říčky, ti velicí jeleni, kteří byli nádherně stříleni, když se dostali dobře na mušku. Všude zde bylo plno květů a v zadu za břehy rostla hustá, šťavnatá a až k šíji vysoká tráva. A několik mladých děvčat přicházelo skrze ní ke mně vstříc a všechny jsme se vyšplhaly společně na úbočí skal a trhaly jahody a kořeny, které chutnaly kysele a byly velmi dobré k jídlu. A přišly jsme najednou mezi jahodami na ohromného medvěda, který právě si na nich také pochutnával a který nás pozdravoval: „Oof!“, načež utíkal pryč, polekán stejně jako my. A pak ležení, to skvostné ležení, jež kouřilo a z něhož bylo cítiti vůni, jak se pekla čerstvá zvěřina. Bylo to překrásné! Byla jsem s lidmi v noci zrozenými až do konce a poznala jsem to, po čem jsem toužila. A po prvé ve svém životě zdálo se mi, že se ukládám na lůžko šťastna oné noci, dívajíc se zpod rozevřeného rohu stanu z plátna na hvězdy planoucí na černé obloze, nesené na hřbetu hor, naslouchala jsem hlasu noci a věděla jsem, že týž život bude příštího dne a tak dále, neustále a neustále, pokud se nebudu chtíti vrátiti zpět. A toho neučiním nikdy.

»„Romace! Docílila jsem jí příštího dne. Překročovali jsme velké rameno oceánu – dvanáct nebo patnáct mil široké. Když jsme byli asi uprostřed, zdvihla se vichřice. Oné noci octla jsem se samotná na břehu s jediným psem, vlčákem. Byli jsme jediní, kdož jsme zůstali na živu.“

»Představte si to sami –« přerušil Trefethan své vypravování. »Kanoe ztroskotala a všichni propadli smrti na skaliskách kromě ní. Ona dostihla břehu, visíc na hřbetě svého vlčáka, vyšplhala se na skaliska a vydrápala se na břeh, který se táhl celé míle.

»„Štěstí pro mne bylo, že to byla pevnina. Jala jsem se kráčeti nazpět, pryč odtud, hustými lesy a přes hory a nevím kudy. Zdálo se mi, že tíhnu za čímsi a že jsem si jista, že to najdu. A nebála jsem se ani trochu. Byla jsem „v noci zrozená“ a velký les nemohl mne zabíti. Druhého dne jsem to našla. Přišla jsem k malé mýtině, k jakési chýši na spadnutí. Nikdo v ní nebydlel po celá léta. Střecha byla sbořená. Roztrhané pokrývky ležely na lůžku a hrnce a pánve válely se na kamnech. Ale to nebyla jediná podivuhodná věc. Stranou pod stromy, netušíte ani, co jsem nalezla! Kostry osmi koní, každá uvázaná k jednomu stromu. Skonali zde hlady, usoudila jsem a zbylo z nich pouze trochu kostí roztroušených tu a tam. Ale každý z koní měl na zádech náklad. Tento náklad zde ležel mezi jejich kostrami – byly to pestré kanafasové pytle a uvnitř těchto v mechu ukrytých pytlů – co myslíte, že bylo uvnitř těchto v mechu ukrytých pytlů?“

»Zamlčela se, sáhla pod jeden roh svého lůžka pod větvičky z jehličí a vytáhla odtamtud těžký pytlík. Rozvázala jeho okraj a počala sypati na moji dlaň nádherný proud zlata, tak mocný, jako jsem nikdy neviděl – proud hrubého zlata, ryzího zlata, samé větší kousky, nejvíce zrna. A vše bylo tak čisté a ryzí, že téměř mělo to na sobě ještě známky praní ve vodě.

»„Říkáte, že jste horní inženýr,“, pravila, „znáte zdejší krajinu. Můžete mi říci, jaká jsou zde rýžoviště, která mají zlato podobné barvy, jako je toto?“

»“To vám nemohu pověděti. Není v něm ani stopy po stříbře.“ Bylo úplně čisté a to jsem jí také řekl.

»“Hádejte cenu!“ pravila. „Odhaduji jeho cenu na devadesát dolarů za jednu unci. Můžete hádati sedmdesát za zlato z Eldorada a zlato z Minooku má cenu nanejvýše osmdesát. Nuže, to, co jsem nalezla mezi kostrami koní – osm koňských nákladů toho bylo – mělo dohromady váhy stopadesát liber na jednoho koně.“

»“Čtvrt milionu dolarů,“ zvolal jsem.

»“To jest tolik, co jsem i já zhruba počítala,“ odvětila. „Mluvmež však o Romanci! A také o mně, jak jsem se plahočila po všechna léta až do poslední doby, kdy mne potkalo ono štěstí během tří dnů, kdy se to vše událo. Ale co se stalo s oněmi muži, kteří vydolovali ono zlato? Často a často divím se tomu všemu. Tam leželi jejich koně, obtíženi a přivázáni, a oni zapadli pro vždy svojí tváři s obzoru země, nezanechavše za sebou žádné stopy a po sobě ani jediného vlasu… Neslyšela jsem nikdy mluviti o nich. Nikdo neznal ničeho o nich. Nuže, protože jsem ‚v noci zrozená‘; jsem přesvědčena, že jsem jejich právoplatná dědička.“«

Trefethan opět ustal a zapaloval si cigáro.

»Chcete věděti, co řekla dále ona dívka? Schovala ono zlato, vzavši z něho pouze čtyřicet liber, které odnesla ke břehu. Pak zvolala na náhodou kolem jedoucí kanoi, dala se poštovní cestou z Pat Healey do Dyey, vyzbrojila se a pustila se přes Chilcootský hřeben. Bylo to v roce osmaosmdesátém – osm let před tažením do Klondyke, kdy Yukon byl úplnou divočinou. Bála se bažin. Ale vzala s sebou dvě mladé squaw,¹ překročila jezero a vrátila se k řece a ke všem dřívějším ležením u Lower Yukonu. Bloudila několik let touto krajinou a zde to právě bylo, co jsem se s ní setkal. Jak to viděla, pravila, vzpomínajíc na svá vlastní slova: „Veliký býk caribou kleče nořil se do purpurového světla na konci údolí.“ Toulala se zde s Indiány, ošetřovala je, získala si jejich důvěry a poznenáhlu stala se jejich vůdkyní. Opustila tuto krajinu pouze jednou a to právě tehdy s tlupou mladších jinochů, a vrátila se do Chilcootu, vyprázdnila zde své skrýše a přinesla je zpět s sebou.

»„A nyní jsem zde, cizinče,“ ukončovala svoje dlouhé vypravování, „a zde mám nejcennější věc, která mně patří.“

I vytáhla malý svazeček kozlí kůže, který nosila na šíji jako náhrdelník neb amulet, a otevřela ho. Uvnitř, zabalen v naolejované hedvábí, žloutl se stářím a nošením a častým opotřebováním originální útržek novin, obsahující onu shora citovanou stať Thoreauovu.

»„A jste šťastna?… Upokojena?“ otázal jsem se jí. „Se čtvrt milionem nemusila byste se dole ve Spojených státech mořiti prací. Vy si šlapete po svém osudu.“

»„Ne tak mnoho,“ odpověděla. „Nechtěla bych měniti místo ani s nejspokojenější dámou ve Spojených státech. Tohle jest můj lid. Zde jest to, kde se cítím býti doma. Ale mívám chvilky, kdy“ – a při tom její oči změkly v oné hladové touze, o které jsem se již zmínil – „byly doby, kdy jsem si velmi dychtivě přála, aby se mi někdy objevil pravý Thoreauův muž.“

»„Proč?“ otázal jsem se.

»„Abych si ho mohla vzíti za chotě. Toužím po něm mocně a kouzlím si ho. Vždyť jsem pouze žena – skutečná žena. Slyšela jsem vypravovali o jiném druhu žen, které byly obletovány a konaly podivuhodné věci, snad podivnější nežli já – druh to, který se stává vojákem v armádě a námořníkem na lodích. Ale podobné ženy jsou samy o sobě podivuhodné. Ony mají do sebe mnoho mužského, ony se dívají jako muži a mají obyčejně jiné tužby nežli ostatní ženy. Ty netouží po lásce, ani po malých dětech ve svých náručích a jak se batolí kolem jejich kolen. Já však nepatřím k tomuto druhu. Přiznávám se vám k tomu, cizince. Vypadám však při tom snad jako muž?“

»Nevypadala tak. Byla pravou ženou, překrásnou, ořechově hnědou ženou, se silným, zdravím kypícím ženským tělem a s nádhernýma, hluboce modrýma ženskýma očima.

»„Nejsem-li ženou?“ otázala se mne. „Jsem jí. Jsem více nežli jiné ženy, jsem jejich čistou částí. A podivná věc při tom jest, že, ačkoliv jsem zrozena v noci jako mnoho jiných, nevím, zda najdu pravého soudruha. Myslím, že způsob mého chování jest toho nejlepším důkazem. Tak jest tomu se mnou a tak tomu bylo po celá léta.“

»„Míníte mi tím říci…“ počal jsem.

»„Nikdy,“ pravila a její oči podívaly se do mého zraku s upřímností věrného pohledu pravdy. „Měla jsem pouze jediného manžela – jejž jsem nazývala ‚Ox‘.² A myslím si, že doposud dole v Juneau honí se ve chvatu za hosty. Podívejte se k němu a shledáte sám, pojmenovala-li jsem ho správně.“

»Odešel jsem se na něho podívat o dvě léta později. Bylo tomu všemu právě tak, jak mi to vypravovala – byl solidní a hloupý, pravý „vůl“ – supící kolem dokola a obsluhující stoly.

»„Potřebujete manžela, který by vám pomáhal,“ pravil jsem na to.

»„Měla jsem již takového,“ zněla její odpověď.

»„Byl to vdovec?“

»„Yes. Pocházel odtud. Řekl kdysi, že horko kuchyně by ho zadusilo. Sebral si revolver a utekl s několika Siwashy ke kanoi. Ale na vodě vznikla bouře a všichni se utopili.“«

Trefethan věnoval se zase sklenici a utichl.

»Ale co se stalo s tou dívkou?« připomínal mu Milner. »Nechal jste vypravování právě ve chvíli, kdy nás to počalo nejvíce zajímati a kdy počínalo to býti velmi zamilované. Pokračujte.«

»Stalo se to takto,« uchopil se Trefethan opět slova. »Řekla si sama k sobě, že byla ve všem divoškou, kromě manželství a proto si přála jíti vlastní cestou. Byla v tom směru velmi něžná, ale byla při tom velmi přímá. Chtěla, abych se s ní oženil.«

»„Cizinče,“ pravila, „chci vaše nejhorší. Vy milujete tento způsob života, neboť jinak byste se nenamáhal přecházeti Skály v tak hanebném počasí. Jest zde pěkné místo. Ale najdete ještě lepší. Proč byste se neusadil zde? Budu se snažiti, abych vám byla dobrou ženou.“      

»Na to se se mnou všechno zatočilo. Ona čekala. Nemohu se nepřiznati, že bych nebyl býval ve vážném pokušení. Byl jsem do ní již na polo zamilován. Víte však, že jsem se nikdy neoženil. A nemusím ani připojiti, jak se dívám nazpět do svého života, že ona jest jediná žena, která mne po celou cestu žitím rozechvěla v cit. Ale jest to všechno již příliš dávno, celá tahle událost a já jsem se tehdy zachoval jako gentleman. Řekl jsem jí, že už jsem ženat.

»„Čeká na vás vaše žena?“ otázala se mne.

»Řekl jsem, že ano.

»„A milujete ji?“

»Řekl jsem: ano.

»A to bylo vše. Už se nikdy nevrátila k této věci… vyjma jednou a tehdy vypadala, jakoby byla jaksi rozohněna.

»„Všechno, co mohu učiniti,“ pravila, „jest, že vám dávám slovo, že odtud nesmíte odejíti. Dám-li to slovo, pak od něho nikdy neustoupím… Ale přece je nedám. Nemohu si přáti, abyste mne miloval, když nechcete sám… a když si mne nechcete vzíti.“

»Obrátila hlavu a odcházela – ale pak si mne ještě zastavila. „Jest to můj proklatý stud, cizinče,“ pravila odcházejíc. „Mám ráda váš pohled a miluji vás. Změníte-li někdy své smýšlení, vraťte se!“

»Nuže, jediné, co jsem si ještě přál učiniti, bylo, že jsem ji chtěl políbiti na rozloučenou, ale nevěděl jsem, jak do toho, ani jak by to ona přijala. – Pravím vám upřímně, že jsem byl již. na polo do ní zamilován. Ale ona se opanovala sama.

»„Polibte mne,“ pravila. „Aspoň to bude něco, nač si budeme vzpomínati při odchodu.“

»A políbili jsme se tam ve sněhu v onom údolí Skalin; opustil jsem ji, jak stála na, cestě, když jsem sháněl svoje psy. Po celých šest neděl jsem bloudil přes hřebeny hor a přišel jsem dolů s první poštou k Velkému otrockému jezeru.«…

Hluk z ulic dorážel sem jako vzdálený příboj. Jeden steward, zdvihnuv se bez hluku, otvíral si nový syfon. A tichý Trefethanův hlas vpadal do toho jako smuteční zvonění umíráčkem…

»Bylo by mi bývalo lépe, kdybych byl tehdy svolil. Podívejte se na mne.«

Zahleděli jsme na jeho šedivý knír, holou lysinu na jeho hlavě, na váčky pod jeho očima, na jeho svislé tváře, na jeho vyžilou šíji a pozorovali jsme všeobecnou unavenost, sestárlost a otylost, celé to shroucení a sřícení muže, který býval kdysi mužem silným, ale který žil příliš rychle.

»Ještě není tak pozdě, starochu,« pravil Bardwell téměř šeptem.

»K čertu! Přál bych si, abych tehdy nebyl býval zbabělcem,« vzkřikl Trefethan na místo odpovědi. »Šel bych tam nazpět… k ní. Ona jest tam. Mohl bych se s ní oženiti a žíti ještě mnoho let… s ní… a tam. Zůstati zde, znamená totéž, jako spáchati sebevraždu. Ale jsem již stařec – čtyřicet sedm – podívejte se na mne. Jest to nesmysl!« Pozdvihl sklenici a zadíval se do ní. »Jest to nesmysl, zabíti tak hloupě a rychle svůj vlastní osud. Jsem krotký a něžný. Myšlenka na cestu celé dlouhé dny mne odstrašuje. Myšlenka na velký mráz z rána a na zmrzlé saně mne leká…«

Automaticky přiložil sklenici ke rtům. Rychlým pohybem a vzbouřením krve učinil pohyb, jako kdyby s ní chtěl praštiti o podlahu. Ale hned na to vznikla v něm myšlenka váhavosti a druhý nápad. Zdvihl sklenici k ústům a čekal. Na to se ostře a trpce usmál, ale to, co řekl, bylo velmi slavnostní:

»Dobrá. Tam jest žena zrozená v noci. Byla pohádkou.«

ŠÍLENSTVÍ JOHNA HARNEDA.

Vypravuji zde faktum. Stalo se to při býčích zápasech v Quito. Seděl jsem v loži s Johnem Harnedem a s Marií Valenzuelou, jakož i s Luisem Cervallem. Viděl jsem, jak se to vše přihodilo. Viděl jsem to od počátku až do konce. Byl jsem právě na parníku »Ecuadore«, který plul z Panamy do Guayaquilu. Marie Valenzuela byla mojí sestřenicí. Znal jsem ji už dlouho. Byla velmi krásná. Já sám jsem Španělem – z Ecuadoru, věrný občan, ale pocházel jsem od Pedra Patina, jenž byl jedním z kapitánů Pizzarových. To byli stateční muži. Byli mezi nimi hrdinové. Nezanechal Pizzaro tři sta padesát jezdců se čtyřmi tisíci Indiány ve vzdálených Cordillerách, aby tam hledali pokladů? A nezahynulo všech těch čtyři tisíce Indiánů a tři sta statečných jezdců při tomto marném hledání? Ale Pedro Patino tam nezemřel. Tomu bylo dopřáno, že zůstal na živu a sešel se se svojí rodinou v Patinu. Já jsem Ecuadořan, věrný občan, ale jsem Španělem. Jsem Manuel de Jesus Patino. Mám mnoho haciend a deset tisíc Indiánů jest mými otroky, ač zákon praví, že jsou volnými muži a pracují svobodně na smlouvu. Zákon jest zpropadená věc. My Ecuadořané se mu smějeme. Jest to však náš zákon. Udělali jsme si ho pro sebe. Já jsem Manuel de Jesus Patino. Pamatujte si toto jméno. Budu zapsán jednoho dne do dějin lidstva. V Ecuadoru jsou totiž časté revoluce. My to nazýváme volbami. Jest to dobrý nápad, není-liž pravda? Co nazýváte slovní hříčkou?

John Harned byl Američanem. Setkal jsem se s ním poprvé v hotelu Tivoli v Panamě. Měl mnoho peněz – aspoň jsem tak slyšel. Cestoval právě do Limy, ale sešel se s Marií Valenzuelou v hotelu Tivoli. Maria Valenzuela jest moje sestřenice a jest překrásná. Jest pravda, že jest nejhezčí ženou v celém Ecuadoru. Ba ona jest též nejkrásnější v celém světě – v Paříži, v Madridě, v New Yorku a ve Vídni. Všude se všichni mužové po ní dívají a také John Harned se dlouho na ni díval v Panamě. Zamiloval se do ní, to jest faktum. Byla pravá Ecuadořanka, ale byla krajankou celého světa. Patřila do všech krajin. Dovedla hovořit mnoha jazyky. Zpívala také – ach, jako umělkyně. Její smích – to bylo rozkošné, božské. Její oči – ach, nezřel jsem pohled muže v jejích očích? Bylo v něm to, co Angličané nazývají okouzlující. Byly v něm ukryty všechny sliby ráje. Mužové se stápěli v těchto jejích očích.

Maria Valenzuela byla bohatá – bohatší nežli já, který jsem byl považován v Ecuadoru za boháče. Ale John Harned nestaral se o její jmění. Měl srdce – podivuhodné srdce. Byl do ní celý poblázněn. Neodešel do Limy. Opustil parník v Gyayaquilu a následoval ji do Quito. Přijela právě domů z Evropy a z jiných končin. Nevím, co v něm nalezla, ale líbil se jí. To jsem věděl jako faktum dříve ještě, nežli on ji následoval do Quito. Otázala se ho, zda tam půjde. Nuže, pamatuji se na tu příhodu. Pravila:

»Pojďte do Quita podívati se na býčí zápasy – jest to věc statečnosti, chytrosti, jest to velkolepé.«

Ale on odvětil: »Pojedu do Limy a nikoliv do Ouita. Tam jest moje cesta, kterou podnikám na parníku.«

»Cestujete přece pro zábavu – nikoliv?« pravila mu tehdy Maria Valenzuela s významným pohledem, při čemž její oči zaleskly se příštím slibem.

A on tam s ní šel. Nikoliv. Nepřišel k vůli býčím zápasům. Šel proto, aby se mohl déle dívati do jejích očí. Žena podobná Marii Valenzuele rodí se jednou za sto let. Takové ženy nejsou omezeny na určitý kraj a na určitý čas. Jsou tím, co my nazýváme universální. Jsou to pravé bohyně. Muži padají před ně k jejich nohám. Baví se rády s muži a přesýpají je skrze krásné prsty jako písek. Kleopatra byla podobnou ženou, jak o ní vypravují. A podobně tak tomu bylo s Circé. Taková žena mění muže ve vepře. Ha! Ha! Jest to správné – nikoliv? To vše se stalo, protože Maria Valenzuela pravila:

»Váš anglický lid jest – smím to říci? – divoký, není-liž pravda? Vy máte rádi zápas o ceny. Dva muži zpracovávají jeden druhého pěstmi, až jejich oči jsou slepé a až mají nosy rozbité. Hnusné! A ostatní muži, kteří se na to dívají, křičí na ně nahlas a rozohňují se. Jest to příliš barbarské – že ano?«

»Ale jsou muži,« pravil John Harned. »A pak – oni zápasí spolu z vášně a dobrovolně. Žádný z nich nezápasí za peníze. Zápasí proto, že jejich vášeň jest větší, nežli vše ostatní na světě.«

Maria Valenzuela měla pohrdlivý úsměv na rtech, když odvětila:

»Také často jeden druhého zabije – není-liž pravda? Četla jsem to často v novinách.«

»Ale býk!« pravil John Harned. »Také býk jest zabit a to pokaždé v býčích zápasech, ač býk nedává se do zápasu dle své vůle a touhy. Není to důstojno býka. On jest přinucen, aby se pustil do boje. Ale muž, který zápasí o cenu, nikoliv – ten není k tomu nucen nikým.«

»Ale bývá mnohdy větším zvířetem,« odvětila Maria Valenzuela. »Bývá divochem. Jest při tom příliš primitivní. Jest zvířetem. Mlátí svýma tlapama jako medvěd v kleci a jest velmi rozzuřen. Ale býčí zápas – ach! Dosud jste neviděl býčích zápasů – nikoliv? Toreador jest chytrý. Musí ho zabíti. Jest moderní. Jest romantický. Jest to jediný muž, jenž dovede býti sladký, něžný a vyzývá býka v zápas. A zabíjí ho mečem, úzkým kordem, jedinou ranou, tak, skrze srdce onoho ohromného zvířete. Jest to rozkošné. On dovede probodnouti jeho srdce skrz naskrz – nepatrný muž proti ohromnému zvířeti na široké aréně v měkkém písku před očima tisíců diváků, hledících na to bez jediného dechu. Ohromné zvíře žene se na něho v útoku, ale nepatrný muž stojí jako socha: nesmí se pohnouti, musí býti nebojácný a v jeho ruce jest tenký kord, lesknoucí se na slunci jako ze stříbra. Blíže a blíže se řítí to ohromné zvíře s ostrými rohy, ale muž nesmí se hnouti – a pak – pak – kord se zatřpytí, rána jest zasažena, srdce jest probodnuto, býk padá do písku a jest mrtev, kdežto muž zůstává nezraněn. Jest statečný. Jest báječný… Ach – mohu milovati pouze toreadora! Ale muž, jenž zápasí o cenu – ten jest zvířetem, lidským zvířetem, primitivním divochem, šílencem, který dostává celou řadu ran do svého blbého obličeje a směje se při tom. Pojďte se mnou do Quita a já vám ukáži onen statečný sport, sport pravých mužů, boj toreadora s býkem.«

Ale John Harned přes to nešel do Quita k vůli býčím zápasům. Šel tam k vůli Marii Valenzuele. Byl to silný, rozložitý muž, mnohem širší v ramenou nežli my Ecuadořané, mnohem vyšší a mohutnější v bokách a v nohách. V pravdě řečeno, on byl větší nežli mnoho mužů z jeho vlastního národa. Oči měl modré, ačkoliv se mi zdálo, že jsou šedé a občas vypadaly jako vychladlá hvězda. Jeho rysy byly hrubé, až příliš hrubé – ne tak jemné jako naše a jeho pohled byl na první ráz velmi pevný. Jeho tvář byla hladce vyholena jako nějakého kněze. Proč muž měl by se styděti za vousy na své tváři? Nedal mu jich tam sám bůh? Ano, já věřím v boha. Nejsem pohanem, jako mnozí z Angličanů, Bůh jest bůh. On mne učinil Ecuadořanem s deseti tisíci otroky… A umřu-li, odejdu k bohu. Ano, kněží mají pravdu.

Ale John Harned – to byl klidný muž. Hovořil vždy pomalým hlasem a nikdy nepohnul rukama, když mluvil. Mohlo se mysleti, že jeho srdce jest kusem ledu. Ale musil přece jen míti je dosti vřelé a zejména musil býti horkokrevný, protože následoval Marii Valenzuelu do Quita. A tak přes to vše, že hovořil pomalu a pohyboval při tom rukama, byl zvířetem, jak uvidíte – primitivním dravcem, tupým, divokým divochem již odedávna, jenž nosíval divokou kůži a žil v jeskyních společně s medvědy a vlky.

Luis Cervallos jest mým přítelem a jsme oba z nejlepších Ecuadořanů. Má tři kávové plantáže v Narranjito a v Chobo. A v Milagru má rozsáhlé plantáže na cukrovou třtinu. Má velké haciendy v Ambatu a v Latacungu a dole na pobřeží zajímá se o petrolejové prameny. Také věnoval mnoho peněz na pěstování fazolí opodál Guayas. Jest to moderní muž, podobný každému Yankeovi. A stejně jako každý Yankee jest samý obchod. Má mnoho peněz, jest zúčastněn ve mnoha odvážných podnicích a neustále potřebuje více a více peněz pro nové záměry a též pro staré. Jest všude a vidí všechno. Když byl zcela mladým mužem, byl v americké vojenské akademii, kterou my nazýváme Západní Bod. Tam se mu něco přihodilo. Musil odejíti. Ale nedělal si z toho nic, tak jako ostatní Američané. Za to se zamiloval do Marie Valenzuely, která pocházela z jeho rodné země. Také on potřeboval její peněz pro své podniky a pro svoje zlaté doly v jižním Ecuadoru, kde bydleli dosud praví pomalovaní Indiáni. Byl jejich přítelem. Bylo to mým vroucím přáním, aby se oženil s Marií Valenzuelou. Kromě toho investoval jsem mnoho vlastních peněz do jeho podniků a zejména také mnoho do jeho zlatonosných šachet, které byly velmi bohaté, ale které z počátku potřebovaly mnoho nákladu, nežli pole zlata mohlo se státi výnosným. Kdyby se byl Luis Cervallos oženil s Marií Valenzuelou, byl bych hned na to nabyl mnoho peněz.

John Harned následoval tedy Marii Valenzuelu do Quita a bylo nám všem ihned úplně jasno – Luisu Cervallovi i mně – že se dívala na Johna Harneda s velkou úctou. To znamená, že každá žena chce proraziti svou vůli, ale v našem případě by se to nehodilo, protože Maria Valenzuela neměla své vůle – aspoň nikoliv vůči Johnu Harnedovi. Snad by se to bylo i v tomto případě podařilo, zejména kdyby Luis Cervallos a já nebyli jsme se posadili onoho dne do lože na býčích zápasech v Quito. Ale jedna věc jest mi zřejmá: seděli jsme onoho dne v loži. A budu vám vypravovati, co se tam přihodilo.

Byli jsme všichni čtyři v loži jako hosté Luisa Cervalla. Byl jsem blízko presidentovy lože. Na druhé straně byla lože generála José Elicea Salazara. S ním tam byl Joaquin Endara a Urcisino Castilo, oba generálové a plukovník Jacinto Fierro s kapitánem Baltazarem de Echererria. Pouze Luis Cervallos měl možnost dostati loži vedle lože presidentovy vzhledem ke svému vlivu. Vím, že bylo faktum, že sám president vyslovil přání, že by ho těšilo, kdyby Luis Cervallos měl onu loži.

Zástup ukončil počátek zápasů zapěním národní hymny Ecuadorské. Průvod toreadorů se rozvinul. President dal pokyn, aby se počalo. Zazněla polnice a býk se vyřítil – znáte, jak to vypadá: rozzuřen, divoký, s oštěpy v zádech, pálícími jako oheň, hledaje šíleně, kde by mohl zničiti svého nepřítele. Toreadoři jsou ukryti za hradbou a čekají. Náhle se prudce objevují, pět capadorů z každé strany, mávajíce široce svými barevnými plátěnkami. Býk se zarazil při pohledu na tak ušlechtilé nepřátele, nevěda ve své vlastní mysli, kterého by měl nejdříve napadnouti. Tu vykročí jeden z capadorů sám a setká se s býkem. Býk se rozzuří. Předními nohami hrabe písek v aréně, až je kolem něho úplná mlha prachu. Na to se vzchopil a se zdviženou hlavou rozehnal se na osamoceného capadora.

Pokaždé se soustředí hlavní zájem na prvního býka. Jest přirozeno, že po čase únava vzrůstá, ale stačí maličkost, aby vášeň se opět pozdvihla. Ale hlavní jest přece jen první boj s prvním býkem. John Harned pozoroval ho poprvé ve svém životě a nemohl se ubrániti jistému vzrušení – při pohledu na muže, který byl ozbrojen pouze kusem plátna a na býka, řítícího se na něho pískem s napřaženými ostrými rohy a široce se rozbíhajícího.

»Pohleďte!…« zvolala Maria Valenzuela. »Není-liž to nádherné?«

John Harned přikývl, ale nepodíval se na ni. Jeho oči byly rozevřeny a existovaly pouze pro býka a jeho zápas. Capador uskočil na stranu, zamávav a vyzývaje čapkou býka a rozprostíraje mu sukno přímo na záda.

»Co si o tom myslíte?« otázala se Maria Valenzuela. »Není-liž to – jak vy to nazýváte – sportovní předpoklad – nikoliv?«

»To zajisté jest,« odpověděl John Harned. »Jest to velmi chytré.«

Zatleskala radostně rukama. Byly to opravdu malé ruce. Všichni posluchači tleskali rovněž. Býk se obrátil a vracel se zpět. Opět ho vylákal capador, rozprostřev pláštěnku přes jeho záda a posluchači opět tleskali. Třikráte se mu to podařilo. Capador byl neobyčejně dobrý. Pak se zastavil a s býkem počal si hráti druhý capador. Potom se postavili proti býku banderillos³ a to po obou jeho stranách, na každém boku současně vždy dva. Na to vystoupil vpřed Ordonez, hlavní matador⁴ s dlouhým kordem a v šarlatové čapce. Nyní nastával zápas na život a na smrt. Ordonez není však tak dobrý jako Matestini. Ale jinak je statečný a jedinou ranou dovedl vraziti býku meč do srdce, takže býk složil rázem své přední nohy pod sebe a skonal. Byla to krásná rána, čistá a jistá! Strhl se hlučný potlesk a mnozí z obecného lidu strhli si nadšením klobouky a čapky a házeli je do kruhu arény. Maria Valenzuela zatleskala opět ručkama s ostatními a jediný John Harned, jehož chladné srdce nebylo nikterak pohnuto touto událostí, díval se na ni se zvědavostí.

»Vám se to líbí?« otázal se jí.

»Vždy,« odvětila, tleskajíc dále rukama.

»Již od dětství,« dodal Luis Cervallos. »Pamatuji se na její první zápas. Byla čtyři léta stará. Seděla zde se svojí matkou a stejně jako nyní tleskala i tenkráte ručkama. Jest to pravá španělská žena.«

»Viděla jsem to už tehdy,« potvrzovala Maria Valenzuela Johnu Harnedovi, když přivazovali mezky k mrtvému býku a odtahovali ho pryč. »Viděl jste nyní býčí zápas – zajisté se vám líbí – nikoliv? Co si o tom myslíte?«

»Myslím si, že býk nemá štěstí a naději na výhru,« odvětil. »Býk hned zpočátku jest rozzuřen. Co se s ním stane, o tom není pochyby. Každý to ví, že býk musí zahynouti, ví to hned od okamžiku, kdy vstoupí do arény. Aby zde byly sportovní předpoklady, musil by býti výsledek zápasu pochybný. Zde však jest to pouhý býk, který nikdy nezápasil s člověkem, kdežto pět zkušených mužů zápasilo již s mnoha býky. Mohlo by to snad býti trochu statečné, kdyby vždy jeden muž bojoval proti jednomu býku.«

»Aneb jeden muž proti pěti býkům,« dodala Maria Valenzuela a všichni vybuchli ve smích, při čemž Luis Cervallos se smál nejhlučněji.

»Ano,« pravil John Harned, »proti pěti býkům a musel by to býti muž, který před tím nikdy s býkem nezápasil – muž asi jako vy, Luisi Cervallos.«

»Ano, my Španělé milujeme býčí zápasy,« odvětil Luis Cervallos. Přísahal bych, že ten dareba v tu chvíli zašeptal cosi zlomyslného do ucha ostatních, řka jim as, že něco provede, o čem se jim ještě zmíní.

»Pak to musí býti kultivovaná chuť,« byla smělá odpověď Johna Harneda. »My zabíjíme býky po tisících každého dne v Chicagu, ale nikdo se nestará o to, aby k tomu byl připuštěn.«

»To jest však řezničina,« pravil jsem. »Ale toto zde – to jest umění. Jest to rozkošné! Jest to jemné! Jest to vzácná podívaná!

»Nikoliv vždy,« odvětil Luis Cervallos. »Viděl jsem nešikovné matadory a pravím vám, že to nebylo nic hezkého.«

Jeho obličej se zakabonil a ve tváři prozrazoval jakýsi pocit nevole, který jsem dobře vypozoroval a což byl asi počátek toho, co před chvíli zašeptal a čím počínal baviti své soudruhy.

»Seňor Harned mohl by míti pravdu,« ozval se Luis Cervallos. »Není to vše v pořádku s těmi býky. Neboť není nám všem neznámo, že po celých dvacet čtyři hodin býk nedostal vody a že teprve přímo před zápasem bylo mu dovoleno ukojiti svou žízeň.«

»A to on přichází k zápasu posílen pouze napitím vody?« otázal se John Harned rychle. »Zpozoroval jsem, že jeho oči byly velmi zakalené a pak zase velmi bystré a velmi chladné.«

»Jest to nezbytné pro zápas,« odpověděl Luis Cervallos. »Chtěl byste, aby býk byl tak silen, aby mohl zabíjeti toreadory?«

»Přál bych si, aby měl všechny dobré předpoklady zápasu,« prohodil John Harned, obraceje zrak do okruhu, kde právě počínal zápas s druhým býkem, který sem vrážel.

Nebyl to dobrý býk. Byl celý poděšen. Jal se hnáti kolem zápasiště, hledaje cesty, kudy by mohl uniknouti. Capadoři se za ním prudce rozeběhli a mávali před ním čapkami, ale on si jich nevšímal a snažil se jim vyhnouti.

»To je hloupý býk!« zvolala Maria Valenzuela.

»Prosím za odpuštění,« pravil John Harned. »Ale mně by se právě naopak zdálo, že jest to velmi rozumný býk. Ví, že musí zápasiti s lidmi. Hleďte! Cítí zde v tom okruhu smrt.«

A vskutku: Býk zastavil se naposledy na místě, kde cítil, že musí zahynouti, čichal vlhký písek a zabučel. Na to opět pustil se do úprku kolem arény se vztýčenou hlavou, dívaje se do obličeje všech diváků, všech těch tisíců, kteří na něho syčeli, házeli po něm slupky z pomorančů a nadávali mu všemožnými jmény. Ale puch krve ho rozzuřil; i vyřítil se na jednoho capadora beze všeho nadání, takže tento stěží mu uniknul. Zdvihl svou čapku a hleděl mu klikatým útěkem utéci do zadu. Býk prudkým nárazem narazil na stěnu arény.

A John Harned pravil potichu, jakoby si to povídal sám pro sebe:

»Dám tisíc kilogramů cukru nemocnici v Quitu, jestliže ten býk dnes nezabije nějakého muže.«

»Máte rád býky?« otázala se Maria Valenzuela s úsměvem.

»Mám méně v lásce ty muže tam,« odvětil John Harned. »Toreador není nikterak statečným mužem. Jistě nemůže býti velkým hrdinou! Hleďte, jazyk toho býka jest téměř celý venku. Jest unaven a vlastně dosud nepočal zápasiti.«

»To jest vlivem vody,« namítl Luis Cervallos.

»Ano, jest to voda,« pravil John Harned. »Nebylo by záhodno, proseknouti býku šlachy nad nohou dříve, nežli sem vyjde?«

Maria Valenzuela se rozzlobila při tomto výsměchu, jenž se zračil ze slov Johna Harneda. Ale Luis Cervallos usmál se tak, že jsem to mohl zpozorovati pouze já a úsměv ten mi prozradil, že se jedná pouze o to, abychom si s ním zahráli. On i já měli jsme býti banderillos. Velký americký býk byl zde mezi námi v loži. Měli jsme bodati do něho šípy tak dlouho, až by se rozvzteklil a nemohl se pak oženiti s Marií Valenzuelou. Byl to dobrý sport. Duch zápasníků s býky byl v naší krvi…

Býk byl nyní již rozzuřen a vzrušen. Capadoři si s ním silně zahrávali. Býk byl velmi hbitý a chvílemi obrátil se s takovou rychlostí, že jeho zadní nohy zaryly se kopyty do písku a vyhazovaly zadkem písek do výše. Ale neustále narážel všude na vlající rudé sukno a nikomu neuškodil.

»Nemá žádné naděje na výhru,« podotkl John Harned. »Bojuje s větrem.«

»Myslí si, že ono sukno jest jeho nepřítelem,« vykládala Marie Valenzuela. »Hleďte, jak chytře se mu capador vyhýbá.«

»Jest to jeho přirozený úděl, aby byl klamán,« odvětil John Harned. »Neustále jest štván k tomu, aby bojoval s větrem. Toreadoři to vědí, diváci to vědí rovněž, vy to také víte, já to vím – my všichni to víme hned od počátku, že bude zápasiti s větrem. Pouze on sám o tom nemá potuchy. Jest to důsledek jeho hloupé zvířecí přirozenosti. Nemá štěstí.«

»Jest to zcela jednoduché,« pravil Luis Cervallos. »Býk vrhá svůj pohled tam, kde vidí překážku. Kdykoliv –«

»Muž vstoupí mu v cestu, býk se na něho řítí,« přerušil ho John Harned.

»Ano,« dodal Luis Cervallos. »Tak tomu jest. Býk vrhá pohled a muž ho sleduje.«

»Ale krávy nedívají se tam, kam se chtějí vrhnouti,« pravil John Harned. »Znám doma jednu krávu v Jersey, která dává mléko a která musela býti stále bita bičem.«

»Ale toreadoři nebojují s kravami,« namítal jsem. »Bojí se totiž pustiti se s nimi v boj,« odvětil John Harned.

»Ano,« pravil Luis Cervallos. »Bojí se bojovati s kravami. Nebyl by to žádný sport, dáti zabíjeti toreadory.«

»To právě by byl pravý sport,« pravil John Harned, »kdyby tu a tam byl nějaký toreador zabit. Až budu starcem a snad mrzákem a nebudu potřebovatí života a budu neschopen k nějaké tvrdé práci, pak bych se chtěl státi zápasníkem s býky. To by bylo dobré povolání pro sestárlého muže a pro pensisty.«

»Ale hleďte!« zvolala Maria Valenzuela, když býk statečně bojoval a capador ho lákal máváním čapky. Hledal příležitost, aby mohl zvíře rozzuřiti.

»V pravdě,« odvětil John Harned. »Ale líbí se mi a vyžaduje to tisíckráte větší chytrosti, vyprovokovati muže a zachytiti rychlé puncho u zápasníka o cenu, který má oči otevřeny a bojuje s inteligencí. Býk však si vůbec nepřeje boje. Hleďte, jak utíká pryč.«

Nebyl to dobrý býk, neboť opět počal pobíhati kolem arény, hledaje, kudy by mohl uniknouti.

»Ale takoví bývají často velmi nebezpeční,« pravil Luis Cervallos. »Nikdy se nemůže věděti, co zamýšlejí pro nejbližší chvíli. Ti jsou velmi chytří. Jsou to polo krávy. Zápasníci s býky nemají takových rádi. Hleďte! Zase se obrátil.«

Býk opět poplašen a rozzuřen vrazil znovu do stěny arény, která ho nechtěla propustiti, a pak se prudce obořil na své nepřátele.

»Jazyk má stále venku,« pravil John Harned. »Napřed ho nalejí vodou, pak ho unaví jeden muž po druhém, pronásledujíce ho až do vyčerpání a nutíce ho, aby bojoval s větrem. Když ho úplně znaví, zbývá jen konec. Ale býk se nikdy nedočká živ toho konce. Když již jest úplně sesláblý a není již tak hbitý, matador vrazí do něho kord.«

Nyní přišla chvíle pro banderillos. Třikráte jeden ze zápasníků snažil se vraziti mu do hřbetu šíp, ale po třikráte se ho chybil. Pouze ho zranil a seslabil. Banderillos museli dvakráte stoupnouti si k jeho bokům, každý po jedné straně a těsně u něho mu vrazili šípy do šíje. Ale pouze jeden šíp se udržel, druhý spadl. Dav jal se syčeti a počal volati po Ordonezovi. A ten Ordonez vykonal velký čin. Čtyřikrát se snažil ho zabiti, ale čtyřikráte od prvního pokusu musel ustoupiti banderillům, takže na konec osm z nich hezky bezpečně rozestavených muselo si stoupnouti do zad býka. Lid počal téměř šíleti a déšť nadávek a měděných penízků počal padati na písek arény.

A právě nyní býk vyrazil neočekávaně na jednoho z capadorů. Muž sklouzl a sklonil hlavu. Býk ho nabral – na štěstí přímo mezi široké rohy. A mezi tím, co diváci čekali, bez dechu a mlčky, John Harned povstal a zajásal radostí. Jediný on v tomto náhlém tichu všech nás. Jediný on, John Harned, výskal a volal vítězně vstříc býku. Jak již víte, John Harned si přál, aby býk někoho zabil. Měl surové srdce. Toto špatné chování rozzlobilo ty, kdož seděli v loži generála Salazara, i jali se na něho křičeti. Urcisino Castillo řekl mu přímo do obličeje, že jest psem Gringo⁵ a jiné nadávky. Štěstí bylo, že to vše řekl španělsky a že John Harned mu nerozuměl. Stál a křičel snad po celých deset vteřin, pokud býk nebyl zlákán, aby napadl jiné capadory; muž vyvázl nezraněn.

»Ten býk nemá žádné naděje na výhru,« pravil John Harned zlostně a posadil se. »Ten muž nepočínal si dobře. Ostatní odlákali býka od něho pryč.« Na to se obrátil k Marii Valenzuele a pravil: »Prosím za odpuštění. Byl jsem příliš rozrušen.«

Ona se usmála a jako na usmířenou klepla ho do ramene svým vějířem.

»Jest to váš první býčí zápas,« pravila. »Až jich uvidíte více, nebudete volati po zabití člověka. Jak vidím, vy Američané jste surovější nežli my. Jest to jedině proto, že zápasíte o ceny. My můžeme jenom viděti, jak se zabíjí býk.«

»Ale přál bych si, aby býk měl stejné předpoklady zápasu,« odpověděl. »Možná, že časem si zvyknu na lidi, kteří se pouštějí do zápasu s býky.«

Dav volal po smrti býkově. Ordonez postoupil vpřed s kordem a se šarlatovým kusem sukna. Ale býk se opět obrátil a nechtěl se pustiti do zápasu. Ordonez zarazil svou nohu do písku a jal se na něho křičeti, jakož i mával rudým suknem. Teprve nyní se na něho býk vrhl, ale beze vší srdnatosti. Nebyl to vážný útok. Byla to ubohá rána. Kord se smekl býkovi po noze a ohnul se. Ordonez chopil se nového kordu.

Býk opět přinucen k boji, vrhl se prudčeji na nepřítele. Pětkráte pokusil se Ordonez probodnouti ho, ale pokaždé kord se buď minul, aneb bodl ho do nohy. Po šesté ráně teprve kord do něho vnikl až po jílec. Ale i nyní byla to špatná rána. Meč minul se srdce a vyrazil asi na půl yardu skrze žebra na druhé straně. Dav počal syčetí na matadora. Podíval jsem se na Johna Harneda. Ten seděl tiše, bez pohnutí. Ale mohl jsem pozorovati, jak měl zuby zaťaty a ruce se zarývaly dlaněmi do obruby lože.

Se strany býka zanikl nyní všechen boj a protože nedostal smrtelnou ránu, počal utíkati, kolébaje se se strany na stranu, neboť kord jím pronikl s jedné strany na druhou. Utíkal pryč řadou capadorů mezi matadorem a točil se na konci arény, dívaje se do tváří mnoha zápasníků.

»Vypadá to, jakoby říkal: „Pro boha, nechte mne, já nechci zápasiti!“« prohodil John Harned.

To bylo vše. Neřekl již ani slova, ale posadil se a čekal. Pouze chvílemi podíval se stranou na Marii Valenzuelu, aby pozoroval, co tomu říká ona. Ta byla rozzuřena na matadora. Byl to nešika a byla by si přála, aby rozluštění bylo chytřejší.

Býk byl nyní velmi unaven a sláb ztrátou krve, ačkoliv byl ještě dalek smrti. Potácel se zvolna podél stěny arény, hledaje odtud východu. Nechtěl již zápasiti. Měl toho dosti. Ale musil býti zabit. V šíji býka jest místo, hned za rohy, kde páteř není chráněna obratlem a kde krátký nůž rychle zabíjí. Ordonez postoupil před čelo býka a odhodil své rudé sukno na zem. Ale ani nyní nechtěl se býk pustiti v zápas. Stanul a jal se čichati k tomuto suknu, skláněje hlavu. Jak to učinil, Ordonez vrazil mu nůž mezi rohy na konec šíje. Býk zdvihl hlavu vzhůru. Nůž minul se cíle. Neboť býk hlídal onen nůž. Když Ordonez zdvihal sukno se země, býk zapomněl na kord a nůž a sklonil hlavu k suknu. Opět ho Ordonez bodl, ale opět se minul. Tak se o to pokoušel několikráte. Bylo to už hloupé. Ale John Harned neříkal ani slova. Na konec přece dýka trefila; býk upadl do písku a hned na to skonal; mezci rychle přivedení ho odtáhli.

»Gringové nazývají to krutým sportem – nikoliv?« pravil Luis Cervallos. »To není lidské. Jest to špatné jen pro býka. Nikoliv?«

»Nikoliv,« odvětil John Harned. »Býk nestojí za mnoho. Jest to jen hnusné pro toho, kdo se na to dívá. Jest to snižování toho, kde se dívá. Dělá mu to rozkoš, když vidí, jak zvíře trpí. Jest to zbabělost, když pět mužů bojuje s hloupým býkem. Aspoň tato podívaná zde mne poučuje, že jest to zbabělé. Býk zemře, ale ti, kdož se na to dívají, zůstanou na živu, a z toho si beru poučení. Srdnatost mužů se nevzněcuje podívanou na takovou zbabělost.«

Maria Valenzuela neřekla na to ničeho. Ani se na něho nepodívala. Ale slyšela každé slovo a její tváře zbělely zlostí. Podívala se přes arénu a sama byla jako zemdlená, neboť jsem pozoroval, jak se ji chvěla ruka. Ani John Harned se na ni nepodíval. Počínal si, jakoby jí zde nebylo. Také on byl rozzloben, chladnokrevně rozzloben.

»Jest to zbabělý sport zbabělého národa!« pravil.

»Ach,« odvětil Luis Cervallos klidně, smyslím, že nám nerozumíte!«

»Nyní rozumím také španělské inkvisici,« pokračoval John Harned. »To musí býti ještě zábavnější nežli býčí zápasy.«

Luis Cervallos se usmál, ale neřekl na to ničeho. Podíval se na Marii Valenzuelu a poznával, že svůj býčí zápas v této loži vyhrává. Nadále nebude asi chtíti míti ničeho s tím Gringem, který mluvil taková slova. Ale ani Luis Cervallos ani já netušili jsme, jak události dnešního dne skončí. Myslím, že my nerozumíme Gringům. Jak jsme mohli věděti, že John Harned, který byl chladně rozzloben, náhle zešílí? A on počal vskutku pomalu šíleti, jak uvidíme. »Býk nestál za mnoho –« tak řekl sám k sobě. Nuže, proč by měl za více státi kůň? Tomu nemohu porozuměti. Mínění Johna Harneda postrádalo vší logiky. To jest jediné možné vysvětlení.

»Není obyčejně zvykem, používati v Quitu koní k býčím zápasům,« pravil Luis Cervallos, dívaje se zběžně do programu. »Ve Španělsku jich k nim všeobecně používají. Ale dnes dle zvláštního povolení budeme zde míti také koně. Až sem vběhne nový býk, budeme zde míti koně a pikadory⁶ – znáte to, znáte ony muže, kteří nosí dlouhá kopí! Až sem vstoupí nový býk, bude míti koně i picadory! – Znáte je, ony muže s dlouhými oštěpy a jedoucí na koni!«

»Býk jest drážděn hned od počátku,« pravil John Harned. »Jsou koně zrovna tak rozdivočelí?«

»Ti jsou na jedno oko slepí, takže nemohou býka viděti,« odvětil Luis Cervallos. »Viděl jsem mnoho koní, jak byli zde zabiti. Jest to pěkná podívaná.«

»Viděl jsem pouze, jak se zde poráží býk,« pravil John Harned. »A nyní asi uvidím porážku koní, pokud mohu dobře rozuměti tomuto ušlechtilému sportu.«

»Jsou to samé staré koně,« odpověděl Luis Cervallos, »které již nejsou k ničemu.«

»Pozoruji,« dodal John Harned.

Třetí býk vyrazil a hned byli u něho obojí, capadoři i picadoři. Jeden z picadorů zaujal stanovisko právě před námi. Připouštím, že měl koně hubeného a starého, s vadnýma nohama, které byly přikryty dlouhou pokrývkou.

»Jest to zázrak, že to ubohé zvíře může udržeti váhu jezdce,« prohodil John Harned. »A nyní, když ten ubohý kůň má zápasiti s býkem, jakou má pro to zbraň?«

»Koně nezápasí nikdy s býky,« odvětil Luis Cervallos.

»Oh,« pravil John Harned, »tak tedy jest to kůň, který zde vykrvácí? A proto musí býti oslepen, aby nemohl viděti býka, jak ho přichází probodnout?«

»Není tomu zrovna tak,« prohodil jsem. »Kopí picadora má chrániti koně před nabodnutím býkem.«

»Tak tedy koně bývají zřídka kdy probodeni?« otázal se John Harned.

»Nikoliv,« odvětil Luis Cervallos. »Viděl jsem v Seville osmnáct koní zabitých za jeden den a lid ještě volal, aby jich přivedli více.«

»Byli oslepeni, jako tento kůň zde?« otázal se John Harned.

»Ano,« odpověděl Luis Cervallos.

Po té jsme již nepromluvili, nýbrž pozorovali jsme zápas.

A John Harned byl šíleným po celou tu dobu, ač jsme nevěděli, proč. Býk odmítal boj s koněm. A kůň neustále stál a protože nemohl viděti, nevěděl, že se capadoři snažili poštvati na něho býka. Capadoři lákali sem býka svými sukny a když tento se na ně vrhal, utíkali schválně směrem ke koni a to k jeho bokům. Na konec se býk přece jen rozzuřil a spatřil před sebou koně.

»Kůň nic neví, kůň nic neví,« zašeptal John Harned, jakoby sám k sobě, nestaraje se, že jeho hlas byl silnější nežli šepot.

Býk se vyřítil a protože kůň ničeho nevěděl, picador s ním uskočil, ale býk přece jen nabral koně ze zadu na rohy. Býk byl neobyčejně silen. Pohled na jeho sílu bylo cosi úchvatného. Kůň v pravém slova smyslu vyletěl do vzduchu. Dopadl na bok do písku a picador vzchopil se na nohy a utíkal, mezitím co capadoři lákali býka pryč. Koni lezly z břicha jeho útroby. Ale přes to se vzchopil a potácel se na nohou. Bylo to řičení koně, které způsobilo, že polo šílený John Harned sešílel docela. Neboť ihned vstal se svého sedadla. Slyšel jsem, jak rázem vzkřikl a zase si sedl. Nespouštěl zraku s koně, který neustále řiče snažil se utíkati, ale neustále padal a válel se po svých zádech, takže všemi čtyřmi nohami mával ve vzduchu. V tu chvíli býk napadl ho znovu a bodal do něho tak dlouho, až kůň byl mrtev.

John Harned se opět vztýčil. Jeho oči nebyly již tak chladny jako ocel. Sálaly modrými plameny. Podíval se na Marii Valenzuelu, ona se podívala na něho a v jejich tvářích bylo viděti veliké vzrušeni. V tu chvíli se ho zmocnilo úplně šílenství. Každý se v tu chvíli díval na něho, neboť kůň v aréně již byl mrtev a John Harned byl vysoký, rozložitý muž, smělý na první pohled.

»Posaďte se,« pravil k němu Luis Cervallos, »nebo se stanete směšným.«

John Harned na to neodpověděl. Zaťal pouze svoji pěst a udeřil Luise Cervalla do obličeje, takže tento klesl jako mrtvý přes židli a již se nepozdvihl. Neviděl již ničeho z toho, co následovalo. Já toho však viděl více. Urcisino Castilio, nakloniv se vpřed ze sousední lože, udeřil Johna Harneda svou holí přímo přes obličej. Ale John Harned srazil ho pěstí, takže padaje porazil generála Salazana.

John Harned upadl nyní do zuření, kterému se říká bersekerské – či nikoliv? Původní zvíře se v něm probudilo a rozzuřilo – původní zvíře z jam a předpotopních jeskyň.

»Teď přestanou býčí zápasy,« slyšel jsem, jak volal, »a já vám ukáži, co jest to zápas s mužem!«

A byl to zápas! Vojáci, chránící presidentovu loži, přiskočili, ale on vytrhl jednomu z nich ručnici s bodákem a mával s ní nad jejich hlavami. Z druhé lože plukovník Jacinto Fierro vystřelil na něho z revolveru. První rána zabila však jednoho vojáka. To jsem viděl na vlastní oči. Mohu to dosvědčiti. Ale druhý výstřel zranil Johna Harneda do boku. Hned na to on vyskočil a prudkým bodnutím vrazil bajonet své ručnice do těla plukovníka Jacinta Fierra. Byla to hrozná podívaná. Amerikáni a Angličané jsou hrubá, brutální rasa. Ti vysmívají se našim býčím zápasům, ale sami mají zálibu v prolévání lidské krve. Toho dne bylo zabito mnoho lidí Johnem Harnedem, více, nežli kdy v historií býčích zápasů bylo zabito v Quitu, ba i v Guayaquilu a v celém Ecuadoru.

Bylo to řičení koně, které to všechno zavinilo. Ale proč nezešílel John Harned ve chvíli, kdy byl zabit býk? Zvíře jest zvířetem, aťsi jest to kůň nebo býk. John Harned byl šílencem. Byl šílencem svou krví, stal se sám zvířetem. Myslím, že ztratil úsudek.

Co jest horší – nabodnutí koně býkem, anebo nabodnutí plukovníka Jacinta Fierra bajonetem v ruce Johna Harneda? A John Harned nabodl ještě více lidí tímto bodlem. Zuřilo v něm celé peklo. Vpálili do něho více kulek, ale byl příliš tvrdý na smrt. A Maria Valenzuela ukázala se býti statečnou ženou. Nekřičela, ani se nepoděsila jako ostatní ženy. Seděla klidně ve své loži a dívala se stranou na tento býčí zápas. Její obličej byl bílý a byla jako u vyjevení, avšak nepodívala se kolem sebe.

Se všech stran sbíhali se vojáci a důstojníci, jakož i obyčejný lid s neobyčejnou odvahou, aby přemohli šíleného Gringa. Jest pravda – z lidu ozývaly se výkřiky, aby všichni Gringové byli pobiti. Jest to starý výkřik v krajinách latinsko-amerických, který má příčinu v nenávisti ke Gringům a k jejich často bezohledným způsobům. Jest tedy pravda, že se zde takto křičelo. Ale stateční Ecaudořané zabili pouze Johna Harneda, ale teprve tehdy, když on sám pobil jich sedm. Kromě toho bylo ovšem mnoho zraněných. Viděl jsem již mnoho býčích zápasů, ale nikdy jsem nespatřil ničeho tak strašlivého, jako podívanou na lože, když bylo po boji. Vypadalo to v nich jako na poli po bitvě. Mrtvi leželi rozloženi na všechny strany a ranění sebou zmítali a sténali, ba někteří z nich umírali. Jeden z mužů, kterého John Harned bodl bajonetem do břicha, držel si je oběma rukama a řičel bolestí. Pravím vám, že jest to faktem, že to bylo strašnější, nežli kdyby zde řičelo na tisíc koní.

Ale Maria Valenzuela neprovdala se za Luise Cervalla. Mrzí mne to. Byl to můj přítel a v jeho podnicích bylo umístěno mnoho mých peněz. Trvalo to celých pět neděl, nežli ranhojiči sejmuli obvazy s jeho tváří. Má tam jizvu až do dnešního dne, na tváři pod okem. Ale John Harned zranil ho pouze jednou a to jen pouhou pěstí. Maria Valenzuela dlí nyní v Rakousku. Říká se, že se provdala za nějakého arcivévodu neb podobného vysokého šlechtice. Nevím o tom ničeho. Myslím si však, že milovala Johna Harneda ještě před tím, nežli s ní odešel do Quita podívati se na býčí zápasy. A proč se tak stalo k vůli koni? To bych chtěl zvěděti. Jak mohl sledovati býka a říci, že mu nestojí za to a hned na to upadnouti v nejprudší šílenství jedině proto, že řičel kůň? V tomto směru naprosto nerozumím Gringům. Jsou to praví barbaři.

KDYŽ SVĚT BYL JEŠTĚ MLÁD.

I.

Byl to druh velmi klidného a úplně se ovládajícího muže, jenž právě seděl na konci nábřeží mořské úžiny v mlhavých temnotách, aby se mohl vyvarovati nebezpečí, kdyby se někde skrývalo. Ale buňky jeho sluchu neslyšely ničeho kromě sténání větru neviditelnými stromy a šustotu listí, jakož i praskotu větví. Mocný mrak mlhy vznášel se nade vším a hnal se ku předu poháněn větrem a ačkoliv mlhy nemohl viděti, její vlhkost chladila jej v obličeji a také nábřeží, na němž seděl, bylo od ní celé vlhké.

Bez obav sešplhal se tedy z konce zdi na druhou stranu a bez starosti sestoupil pod ní na zem. Vytáhl z kapsy malou noční elektrickou lampičku, ale nepoužil jí. Na cestě sice byla úplná temnota, ale nebál se bez světla. Drže noční lucerničku v ruce a prst maje připraven na elektrickém knoflíku, kráčel ku předu temnotou. Trávník byl jako ze sametu a byl pružný pod jeho kroky, jsa pokryt uschlým jehličím a svadlými listy, jakož i prstí, která dle všech známek nebyla dotčena pluhem po mnoho let. Listí a větve šuměly nad jeho tělem, ale byla taková tma, že jich ani netušil. V brzku musil kráčeti s rukama napřaženýma vpřed a tápajícíma, a více nežli jednou jeho ruka narazila na silný kmen nějakého mohutného stromu. Kolem dokola poznával tyto stromy, ač jich neviděl; cítil hned z dálky každý z nich. A vyciťoval snad i zvláštní pocit mikroskopické podrobnosti uprostřed velkého množství hmoty, vzdalující se od něho v lese, jímž se prodíral. Napřed, to věděl, stál dům i očekával každé chvíle, že najde nějakou stopu drobné stezky, která by ho k tomuto domu lehce odvedla.

Ale znenadání seznal, že byl zastaven. Na všech stranách tápal mezi stromy a větvemi, avšak rozloženými mezi nejhustším křovím, takže poznal, že tu cesta náhle přestává. Na to se obrátil ke svému světlu, šířícímu se v okruhu, kteréž vrhalo přímo paprsky na trávník k jeho nohám. Zvolna a opatrně otáčel světlo kolem sebe a bílé jeho paprsky šířily se, ozařujíce ostře podrobnosti všech překážek v jeho další cestě. Spatřil otvor mezi obrovskými kmeny stromů i postoupil vpřed mezi ně, dav napřed vniknouti tam světlu dovnitř a vstupuje do suchého prostranství, které bylo chráněno před pronikáním mlhy hustým listovím nad jeho hlavou. Jeho smysl pro směr byl dobrý i seznal, že se blíží k domu. Ale tu se mu cosi přihodilo – věc to nemyslitelná a neočekávaná. Jeho sestupující noha došlápla na cosi, co bylo měkké a živé a co se zdvihlo s vrčením pod váhou jeho těla. Vyskočil hbitě a chystal se k novému kroku, poděšen a čekaje, co přijde, a chystaje se k obraně před útokem neznámého. Chvíli vyčkal, divě se, jakého asi druhu to bylo zvíře, které se zdvihlo pod jeho nohami a které nyní nedávalo žádných známek života, ani pohybu a které musilo se plaziti a čekati co nejtišeji – snad na jeho útok, stejně jako čekal on. Čekání bylo nesnesitelné. Drže ruční svítilničku před sebou, stiskl znovu knoflík, rozhlédl se a strnuv uskočil stranou. Na něco sice byl připraven, od třesoucího se telete nebo jehněte až do bojovného lva, ale naprosto nebyl připraven na to, co spatřil. V jediném okamžiku jeho matné pátravé světlo, ostré a bílé, ukázalo mu to, co by nebyl s to zapomenouti ani po tisíci letech. Spatřil – muže obrovské postavy, plavovlasého, se žlutými vlasy a žlutou bradou, nahého, vyjma jemně hnědých mokasínů a čehosi, co mu připadlo jako kozí kůže, kolem boků. Jeho ruce a nohy byly holé a stejně tak i jeho záda a většina jeho hlavy. Kůže byla hladká a bez chlupů, ale zhnědla na slunci a větru, kdežto pod mohutnými svaly byla zauzlená jako silní hadi.

Toto samo o sobě, ačkoliv to bylo úplně neočekávané, nebylo však příčinou, proč náš muž uskočil. To, co vzbudilo jeho hrůzu, byla nevýslovná divokost jeho tváře, svit jeho modrých očí, podobajících se lesku divokých šelem, stěží zvyklých na světlo, jehličí uvázlé a houpající se v jeho vousech a ve vlasech jeho hlavy a celé strašlivé jeho tělo, plížící se a chystající se právě ke skoku na něho. Téměř v okamžiku přehlédl toto vše a ve chvíli, kdy se onen divoký muž plížil a chystal ke skoku, minul se cílem, neboť náš muž vrhl světlo lucerničky plným proudem na něho a sám se vrhl na zem. Cítil jeho nohy a holeně těsně nad svými zády i vyskočil a hnal se pryč odtud, mezitím co ona věc zmařila si útok v mocném praskajícím pádu mezi křoviny.

Když ustal jeho strach z oné příhody, muž postavil se na ruce a kolena a čekal. Mohl slyšeti, jak se ta věc pohybuje pryč odtud, hledajíc ho, i pojal ho nový strach, aby pohybem neohlásil mu místo, kde stál, kdyby se snažil dáti se znovu na útěk. Věděl, že nevyhnutelně by se vrátila ta věc do křovin a že by pak byl pronásledován. Náhle však vytrhl z opasku revolver a to změnilo jeho myšlení. Otevřel jeho klapku a domníval se, že nyní bude moci bez starosti odejiti. Několikráte ještě zaslechl, jak ta věc hnala se blízko něho houštím a byly okamžiky, kdy zůstal tiše státi a naslouchal. To dalo mu příležitost, že si znova vykouzlil v mysli obraz toho člověka. Představil si jej, jak v jedné ruce drží kus uschlého dřeva a jak se opatrně rozhlíží z prvu temnotami po něm, aby seznal, zda prudký vrh jeho zbraně bude jistý. Pak asi rozhoupal kus dřeva a vrhl ho do křoví. Nebyl to velký kus a letěl proto hezky daleko; zamířil jím pečlivě do křoví, kde asi on stál. Slyšel, jak klacek zapadl do křoví a v touž chvíli vyrazil chvatně ven. Po rukou a po kolenou, pomalu a opatrně vyrazil ven a plížil se, až měl kolena celá mokrá od noční mlhy a rosy. Když po chvíli jal se opět naslouchati, nezaslechl již ničeho, leč sténání větru a klapot kapek mlhy s větví na zem. Když již nic nerušilo jeho opatrnost, zdvihl se a vrátil se na kamennou hráz, po níž se vyškrabal a sestoupil pak na cestu, vedoucí opačným směrem.

Ucítil, že se octl na cestě, vedoucí ke změti křovisek. Doraziv sem, vytáhl z křoví bicykl a chystal se naň vyskočiti. Právě se snažil vsunouti nohu na stupátko, aby nabyl možnosti dosáhnouti druhou nohou protějšího pedálu, když v tom zaslechl znovu dusot těžkého těla, které se přesunovalo pevně s nohy na nohu. Nemohl déle čekati, nýbrž počal se šíleně hnáti v před, maje obě ruce na řídítkách velocipédu, až nabyl možnosti skokem se vrhnouti na sedátko, došlápnouti na pedály a vyraziti prudkým rozjezdem. Mohl ještě slyšeti chvíli za sebou rychlý dusot nohou a hřmot po cestě, kterou ujížděl, ale v brzku ujel tomu všemu a byl zbaven pronásledovatele.

Na neštěstí rozejel se ve směru od města a vystoupil do výše na pahorky. Věděl, že na této prazvláštní jízdě nenajde jiné křižovatky. Jediná cesta vedla zpět onou hrůzou, z níž unikl, i nemohl se odhodlati vrátiti se po ní. Asi po půl hodině, shledávaje, že jest úplně vyčerpán, sestoupil s kola. Aby byl ve větší jistotě, zastavil se a zanechav kolo po straně cesty, přeskočil přes plot z křovisek, za nímž shledal, že jest pohorská pastvina; rozprostřel si noviny na zem a posadil se.

»Pfuj!« odlehčil si nahlas, stíraje si pot a mlhu se svého obličeje.

A pak řekl si ještě jednou »pfuj«, kroutě si cigaretu a uvažuje o problému, jak se dostati zpět.

Ale ani se nepokoušel o to, aby se již nyní vrátil nazpět. Rozhodl se, že nepůjde touto cestou za tmy a proto sklonil hlavu mezi kolena a klímal, čekaje, až se rozední.

Jak dlouho to trvalo, nevěděl, neboť se náhle probudil, zaslechnuv kvílivé vytí mladého kojota. Když se rozhlédl kolem sebe a ulehl na pokraj skalní stěny, která se rozkládala před ním, zpozoroval změnu, která nastala v tvářnosti noci. Mlha zašla; měsíc i hvězdy se objevily; i vítr se utišil. Vše změnilo se ve svěží kalifornskou letní noc. Pokusil se znovu dřímati, ale vytí kojotů ho stále rušilo. Přece však zase napolo usnul, ale v tom zaslechl divoký a táhlý zpěv. Rozhlédnuv se kolem sebe shledal, že kojoti přestali výti a že se jeden z nich hnal po úbočí skály a za ním v plném běhu, ustav zpívati, řítil se nahý tvor, se kterým se srazil před chvílí v houštině. Štván byl mladý kojot a dostižen byl právě, když honba dorazila na jeho dohled. Muž se zachvěl jako celá hora a když se postavil na své nohy, přesunul se znovu přes plot a vyskočil na své kolo. Bylo to jeho štěstí, což ihned poznal. Hrůza mezi ním a Mill Valley netrvala příliš dlouho.

Hnal se s nebezpečím dolů s vrchu, ale když se dole na konci obracel v hlubokém stínu, narazil na jámu a přeletěl po hlavě přes držadla kola.

»To jistě není moje noc,« zabručel, když si prohlížel zlomenou vidlici svého stroje.

Naloživ si nepotřebné kolo na záda, jal se plížiti dále. V okamžiku, kdy dospěl kamenné hráze a na polo rozčarován a nevěře ani svému dobrodružství, jež právě zažil, snažil se dosíci cesty podle stop a našel je – byly to stopy mokassinů, velké, hluboko vražené chodidlem a prsty. Když se nad nimi skláněl a prohlížel je, opět uslyšel onen táhlý zpěv. Viděl, jak ona věc pronásleduje nového kojota a seznal, že nemá sil na prudký útěk. Nepokusil se ani o to, ale spokojil se s tím, že se skryl ve stínu po straně silnice.

A opět spatřil onu věc, která vypadala jako nahý muž, řítící se rychle a svěže a jak utíkala, tak si zpívala. Přímo proti němu se onen divoch zastavil a jemu téměř přestalo bíti srdce. Ale na místo, aby kráčel k onomu skrytému místu, vyskočil do vzduchu, uchopil se větví stromu, který se týčil po straně silnice, vskočil svižně naň a poskakoval pak s větve na větev jako opice. Přeskočil pak přes údolí a přes zeď vysokou přes dvanáct stop a pak se zase vyhoupl na jiný strom a s větve na větev seskákal dolů na zem. Muž čekal ještě několik minut v úžasu a pak dal se svou cestou.

II.

Dave Slotter položil se bojovně přes pult, který uzavíral cestu k soukromé úřadovně Jamesa Warda, staršího společníka firmy Ward, Knowles a Co. Dave byl všecek rozzuřen. Všichni v sousední kanceláři dívali se naň podezřívavě a muž, který stál přímo proti němu, byl obzvláště nedůvěřivý.

»Řekněte M r. Wardovi, že jest to velmi důležité!« naléhal.

»Pravím vám, že právě diktuje a nemůže býti rušen,« zazněla odpověď. »Přijďte zítra.«

»Zítra bude příliš pozdě! Jen jděte a řekněte M r. Wardovi, že se jedná o jeho život a smrt.«

Sekretář váhal, i pokročil Dave v před.

»Musíte mu říci, že jsem včerejší noci šel přes záliv v Mill Valley a že bych si přál mu sděliti o tom cosi velmi důležitého.«

»Vaše jméno?« zněla odpověď.

»Nezáleží na jménu! Nemusí mne znáti.«

Když Dave se objevil v soukromé kanceláři, byl stále ještě v bojovné náladě, ale jakmile spatřil velkého a zdatného muže, točícího se na šroubovité židli a diktujícího stenografce, sedící proti němu, Davesova rozčilenost náhle zmizela. Nevěděl, co bylo příčinou této změny a potají se zlobil sám na sebe.

»Vy jste Mr. Ward?« otázal se Dave hloupě, což ho znova rozčililo. Nikoliv – nezamýšlel se takto tázati.

»Ano,« byla odpověď. »A kdo jste vy?«

»Harry Bancroft,« zalhal Dave. »Neznáte mne a na mém jménu vlastně nezáleží.«

»Vzkázal jste mi, že jste byl minulé noci v Mill Valley?«

»Žijete zde, není-liž pravda?« otázal se Dave, podívav se podezřívavě na stenografku.

»Ano. Co si myslíte, že se díváte tak kolem? Jsem velmi zaměstnán!«

»Přál bych si, abych vás zde viděl samotna, sire!«

Mr. Ward vrhl na něho letmý, pronikavý pohled, váhal chvíli a pak pravil:

»Bude to trvat i jen několik minut, Miss Potterová.«

Dívka se zdvihla, sebrala své poznámky a vyšla.

Dave podíval se s úžasem na Mr. Jamesa Warda, takže tento gentleman přerušil proud svých počátečních myšlének.

»Nuže?«

»Byl jsem venku poslední noci, v údolí Mill Valley,« počal Dave poněkud pomaten.

»Už jsem to slyšel dříve. Čeho si přejete?«

Dave postoupil před jeho obličej a jeho původní přesvědčení vzrůstalo, takže nyní bylo téměř nepochybné.

»Byl jsem, tuším, na vašem majetku – správněji řečeno na vašich územích.«

»Co jste tam dělal?«

»Přišel jsem si tam podle všeho pro: úraz,« odpověděl Dave již se vší chladnokrevností. »Slyšel jsem, že žijete úplně sám s Číňanem, který vám vaří, a to se mi zdálo býti příhodné k návštěvě. Pouze jsem nechtěl přijíti k úrazu. Cosi se stalo, co mne varovalo. To jest příčinou, proč jsem zde. Přicházím vám dáti výstrahu. Srazil jsem se s divokým mužem, toulajícím se po vašich pozemcích – se zcela pravidelným ďáblem. Mohl by rozkousati ráhno stejně jako mne v kousky. Způsobil, že jsem se musil hnáti s ním o závod na život a na smrt. Nenosí žádných šatů a nemluví, šplhá se po stromech jako opice a řítí se jako divoký kanec. Viděl jsem ho, jak štval kojota a naposled viděl jsem, pro bůh, jak ho dostihl.«

Dave ustál a podíval se, jaký účinek měla jeho slova. Ale neviděl účinku žádného. Jame s Ward byl klidně zvědav, to bylo vše.

»Velmi pozoruhodné, velmi pozoruhodné!« zašeptal. »Divoký muž, pravíte? A proč mi to přicházíte vypravovati?«

»Abych vás varoval před nebezpečím. Já sám jsem dosti tvrdý ve svých předsevzetích, ale nelibuji si ve vraždění lidí, to jest, bez potřeby. Seznal jsem, že jste v nebezpečí. Usmyslil jsem si proto, že vás budu varovati. Čestné slovo: jest to vlastně hra o sázku. Následkem toho, rozhodnete-li se dáti mi něco za mé zděšení, vezmu to. Tak jsem si to myslel, ano. Ale nestarám se o to, co mi dáte aneb zda: mi vůbec za to něco dáte, čili nic. Varoval jsem vás a činím tím jen svou povinnost.«

Mr. Ward rozvažoval a bubnoval při tom prsty do svrchní desky pultu. Dave zpozoroval, že má silné, mohutné ruce, které byly dosti dobře ošetřené, aby se z nich ztrácela jejich tmavá opálenost. Také zpozoroval, že pokaždé střehl pohled jeho oka – byl tam na čele nad okem úzký proužek náplasti barvy kůže. A tak jeho myšlenka, kterou sám od sebe zaháněl, počala se znovu zakotvovati nezdolně v jeho mysli.

Mr. Ward chopil se čtverhranné tobolky, kterou měl v postranní kapse kabátu, vytáhl z ní zelenou bankovku a podal ji Daveovi, který seznal, když ji schovával do tobolky, že to byla dvacetidolarová.

»Děkuji vám,« pravil Mr. Ward, dávaje tím najevo, že rozmluva jest u konce. »Budu se starati o to, aby se vaše údaje vyšetřily. Divoký muž volně zde pobíhající jest nebezpečný.«

Ale Mr. Ward byl tak klidným mužem, že se Davesovi v tu chvíli vrátila plná odvaha. Kromě toho napadla jej nová theorie. Divoký muž byl patrně bratr Mr. Warda, spřízněný s ním náměsíčník. Dave slýchal již o takovýchto případech. Snad Mr. Ward si přál, aby se věc umlčela. To bylo asi příčinou, proč mu daroval dvacet dolarů.

»Poslyšte,« počal proto Dave znovu, »nyní mi připadá na mysl, že onen divoký muž vypadal jako vy«

Jen tak daleko se Dave dostal, neboť v témž okamžiku zpozoroval Wardovu přeměnu a shledal, že tento se na něho počal dívati stejným, nevylíčitelně divokým pohledem svých modrých očí, jako předešlé nocí; uzřel tytéž skroucené dlaně jako pařáty a totéž zavalité tělo, které spatřil ve chvíli, kdy skákalo za ním. Ale nyní nemusil Dave vytahovati noční svítilnu, neboť byl uchopen svaly obou ramen tak silným a pevným chvatem, že až bolestí zasténal. Spatřil široké bílé zuby, jež se naň cenily týmž způsobem, jako když se chystá kousnouti pes. Vous Mr. Warda se zježil na jeho tvářích ve chvíli, kdy zuby měly se zakousnouti do jeho šíje. Ale nekousl. Na místo toho Dave pocítil, jak se tělo druhého napnulo jako ocelové péro a v touž chvíli odletěl na stranu beze vší námahy, ale s takovou silou, že pouze stěna zarazila jeho pohyb a srazila ho sténajícího na podlahu.

»Co jste si myslel, když jste sem vešel a snažil se na mně vydírati peníze?« zařičel Mr. Ward na něho. »Zde, vrať mi, bídníče, zpět mé peníze!«

Dave vrátil mu bankovku bez jediného slova.

»Myslil jsem, že jste sem přišel s dobrými úmysly. Nyní však vás poznávám. Hleďte, ať vás zde již nevidím ani neslyším, nebo vás dám vsaditi do vězení, kamž jedině patříte! Rozuměl jste?«

»Ano, sire,« zašeptal Dave.

A Dave odešel – bez jediného již slova, maje oba svaly na rukou bolavé až k nesnesení od tlaku onoho strašného stisknutí. Když jeho ruka dotkla se knoflíku u dveří, zarazil ho Ward.

»Vy máte štěstí!« pravil Mr. Ward a Dave seznal, že jeho obličej a oči nabyly méně krutého výrazu a zazářily hrdostí. »Vy máte štěstí! Kdybych byl chtěl, byl bych vám zakroutil vašimi svaly a rukama a hodil bych vaše ruce zde do tohoto velkého košíku!«

»Ano, sire,« pravil Dave. A absolutní porážka chvěla se mu ve hlase.

Otevřel dveře a vyšel. Sekretář podíval se na něho tázavě.

»Fuj,« bylo vše, čeho si Dave dovolil a s chvatem vykročil z kanceláře a z této historie.

III.

James J. Ward byl asi čtyřicetiletý muž; byl podnikavý obchodník, ale přitom velmi nešťastný; po čtyřicet let marně se snažil rozřešiti problém, který se v něm stělesňoval a který s rostoucím věkem stával se pro něho více a více trapnou vášní. Byli v něm totiž stělesněni dva muži a abychom mluvili chronologicky, tito mužové zrodili se vlastně již před několika tisíci lety nebo tak někdy. Studoval otázku dvojité osobnosti zajisté mnohem důkladněji, nežli onen půl tuctu hlavních specialistů na tomto tajuplném a nerozluštitelném psychologickém poli. Byl v něm stělesněn prazvláštnější případ, než o kterém byla až dosud zmínka. Ani ty nejfantastičtější nápady spisovatelů různých výmyslů nebyly v něm dostatečně skryty. Nebyl Dr. Jekyllem a Mr. Hydem, ani se nepodoboval onomu nešťastnému mladíku Kiplingova »Greatest Story in the World«.

Jeho obě osobnosti byly tak navzájem promíseny, že ve skutečnosti byla jedna na druhou vázána a neustále a v každou chvíli pronikala jedna druhou.

Jeho jedna bytost patřila muži, jenž byl povznesen a měl moderní vychování, jakož i jenž žil ve druhé polovici devatenáctého století a v první desítce století dvacátého. Druhá jeho bytost žila divokým a barbarským životem za primitivních podmínek životních několik tisíciletí před tím. Avšak nikdy nemohl určitě říci, která bytost patřila jemu a která byla čímsi jiným. Pro něho obě dvě byly touž bytostí a současně oběma. Velmi zřídka se podařilo, že jedna bytost nevěděla, co dělá druhá. Něco jiného bylo, že neměl ani vidění ani vzpomínky na minulost, v níž žila jeho první bytost. Tato první bytost žila pouze v přítomnosti. Ale přes to, že žila v přítomnosti, byla nucena žíti týmž způsobem života, jímž prožívala svou dávnou minulost.

Jeho dětství bylo problémem pro jeho otce a matku, jakož i pro rodinné lékaře, ačkoliv tito nikdy nedošli leč na tisíce mil před propast jeho bludného chování. Ti nedovedli pochopiti jeho výjimečnou spavost v odpoledních hodinách, ani jeho neobyčejnou živost v noci. Když jej dopadli, jak se toulá v nocích po chodbách, aneb jak se šplhá po závratných střechách, anebo běhá po horách, usoudili, že je náměsíčníkem. Ve skutečnosti probudil se se široce rozevřenýma očima a pouze za nočního toulání, čehož příčinou byla jeho prvotní bytost. Když se dotazovali jednoho »hloupého« lékaře, tento jediný pověděl jim pravdu a snesl hanbu, že ono pozoruhodné vzrušení nazval správně a vyšetřil je jako snění.

Zajímavé bylo, když nastávalo smrákání a blížil se večer, že se stával pozornější. Čtyři stěny pokoje byly pro něho hrůzou a okovem. Slyšel tisíce hlasů, které šeptaly k němu v temnotách; noc jej volala, neboť byl v tomto oddílu čtyřiadvaceti hodin ve skutečnosti nočním lupičem. Ale nikdo tomu nerozuměl a nikdo také nepokoušel se to vysvětliti. Označovali ho jako náměsíčníka a činili podle toho přiměřená opatření, opatření to, která bývala často marná. Když pokročilo jeho dětství, stával se lstivějším a větší část všech jeho nocí byla věnována otevřené krajině, v níž stělesňoval svou druhou bytost. Výsledkem toho bylo, že spával vždy do poledne. Ranní studování a učení bylo u něho nemožno. Vypátrali však, že pouze odpoledne od soukromých učitelů mohl by se něčemu naučiti. Tak byla vychována a rozvíjela se jeho moderní bytost. Avšak od dětství zůstal stále nezměněným problémem. Byl znám jako malý ďábel. Byl necitelně krutý a zlomyslný. Celá řada lékařů v soukromí jej prohlásila za duševní monstrum a za degenerovaného člověka. Těch několik chlapeckých soudruhů, které měl, pohlíželo na něho jako na div, ačkoliv se ho všichni báli. Dovedl překonati každého z nich ve šplhání, v plování, v běhu a zlomyslnosti. Ani jeden neodvážil se s ním zápasiti. Byl strašně silný a šíleně zuřivý.

Když mu bylo devět let, utekl do hor, po kterých toužil a loupil tam celé noci po sedm týdnů, než byl dopaden a odveden domů. Bylo zázrakem, jak mohl vydržeti a za jakých podmínek mohl žíti po celou tuto dobu. Nemohli to ovšem věděti a on jim to nikdy nepověděl, kolik zabil králíků, kolik uchvátil a zardousil jezevců mladých i starých, kolik přepadl houfů kuřat u sedláků, ani jak ve skalní jeskyni si upravil lůžko a vystlal je suchým listovím a travou, v němž v teple a blahu prospal mnoho dní.

V koleji byl znám svou ospalostí a tupostí za ranního vyučování, ale za to svou brilantní připraveností v hodinách odpoledních. Opětovným čtením a vypůjčováním poznámek od svých soudruhů studentů vyplňoval mezery oněch proklatých ranních kursů, kdežto kursy odpolední byly pro něho pravými triumfy. V kopané byl pravým obrem a budil hrůzu; také v každém druhu athletických cvičení byl znám jako zuřivý Berseker ve své vášni, která až častokráte byla nechutná a na niž upnul vždy snahu býti prvním. Ale jeho soudruzi báli se pustiti se s ním do boxu, neboť on vyznačoval vždy svůj zápas tím, že na konec zakousl své zuby do zad svého soka.

Po dokončení studií v koleji jeho otec poslal ho k pasákům dobytka do Wyomingského hospodářství. Tři měsíce po té srdeční pasáci se přiznali, že on byl čímsi příliš silným pro ně, i telegrafovali jeho otci, aby přišel a vzal si toho divokého muže domů. Když pak jeho otec přijel, aby si ho odvezl, pasáci dobytka vypravovali mu, že jeho syn dává větší přednost přátelení se s vyjícími kanibaly, rvačkám s gorilami, se šedivými medvědy, a s masožravými tigry, nežli s vybranými schůzkami mladých mužů s vlasy rozčesanými uprostřed pěšinkou.

Jediná byla výjimka v jeho dávno zašlé paměti na život jeho pradávné bytosti, totiž jazyk. Jakýmsi návratem atavismu zbyla v něm jakási částka jazyka jeho bývalé bytosti, která dřímala v jeho plemenné paměti. Ve chvílích, kdy se mu něco podařilo, ve chvílích vzrušení nebo boje, kdy byl naladěn, vyrazily z něho divoké barbarské zpěvy a písně. V jeho mysli bylo, jakoby se přemístil do času a prostoru, který zabloudil jednou jeho polovičkou tam, kde měl býti dávno prachem a popelem v rozvalinách tisíců let. Jeho někdejší zpěv a vážné, velmi starobylé písně, jež zpíval v přítomnosti profesora Wertze, kterýž v tu dobu přednášel o starých Sasech a jenž byl na slovo vzatý a vášnivý filolog, rozrušil tohoto učence. Když jej uslyšel po prvé, profesor napnul sluch a otázal se ho, odkud zná tento smíšený jazyk, který se mu zdál býti pologermánskou řečí. Když zaslechl druhou píseň, profesor byl neobyčejně rozrušen. James Ward mu tehdy tvrdil, že nastává u něho vždy tato přeměna zpěvem, který neodolatelně hrne se mu na rty, když upadne v rozčilení neb v boj. Na to profesor Wertz prohlásil, že jest to nikoliv stará germánština, ale ještě dřívější germánština, ba dokonce dřívější teutonština z dob, jež musely předcházeti všemu, co dosud bylo objeveno a vykládáno od učenců. Byla tak stará, že jí nerozuměl ani on. Bylať plná vzpomínek na honby a byla to jen forma slov, kteréž znal a jež jeho vycvičené tušení mu vykládalo jako pravá a skutečná slova. Tázal se jej po původu oněch zpěvů a požádal ho, aby mu zapůjčil onu vzácnou knihu, která je obsahovala. Také se ho tázal, jak to vše přijde, neboť mladý Ward byl vždy zejména úplným nevědomcem v germánské řeči. Ale Ward nedovedl nikterak vysvětliti svou nevědomost a nemohl mu půjčiti žádané knihy. Na konec po rozhovorech a hádkách, jež se táhly po celé týdny, profesor Wertz zanevřel na mladého muže, domnívaje se, že jest lhářem, a prohlásil ho za člověka s ohromným egoismem, neboť mu nechtěl dáti ani jediného paprsku z onoho podivuhodného zjevu, kterýž byl starší, než aby o nějakém podobném jako nejstarším nějaký filolog kdy věděl a snil.

Avšak velmi málo jistého mohl o této míchanici jazyků věděti tento mladý muž, který byl z polovice pravým Amerikánem z poslední doby a z druhé polovice původním Teutonem.

Nicméně pravý Amerikán v něm nebyl nikterak seslaben a on – pakliže měl vůbec nějakou potuchu o existenci divokých lidí mimo tyto dva – byl nucen přizpůsobovati se anebo přistoupiti ke kompromisu s onou bytostí, která byla nočním lupičským divochem a také usínala v jeho druhé bytosti teprve z rána, kterážto druhá bytost byla vzdělaná a jemná a toužila býti úplně normální a žíti a milovati, jakož i míti tytéž zájmy jako ostatní lidé. Odpoledne a počátkem večera věnoval se jedné, ostatní část dne pak druhé bytosti; dopoledne a část noci byla obětována spánku pro obě dvě. Avšak každého rána spal v posteli jako každý jiný civilisovaný muž. Naproti tomu v noční době spával jako divoké zvíře, podobně jako spal v oné noci, kdy na něho Dave Slotter šlápl v lese.

Jeho otec, přesvědčen o tom, že rozmnoží jmění, dal ho na obchod. A on uzavíral smělé a úspěšné obchody, obětuje odpoledne celou duši svému závodu, kdežto jeho soudruh dvojenec obětoval jim rána. Počátek večerů věnoval společnosti, avšak když nadcházela devátá nebo desátá hodina, zmocnila se ho neodolatelná nepokojnost a on zmizel z lidských obydlí až do nejbližšího dopoledne. Přátelé a známí mysleli, že věnuje mnoho času sportu. Celkem měli pravdu, ačkoliv by nikdy nedovedli ani ve snách představiti si pravou podstatu jeho sportu, zejména kdyby ho někdy byli spatřili, jak v nočních honbách prohání kojoty na úbočích Mill Valley. Nikdy by nebyli uvěřili kapitánu škuneru, kdyby jim byl sděloval, že viděl za chladných zimních jiter muže plovoucího v proudu u pobřeží u Raccoan Streets nebo v prudkých proudech mezi ostrovem Kozím a Andělským, celé míle od břehu.

V letním sídle v Mill Valley žil samoten vedle Lee Luiga, čínského to kuchaře a sluhy, který věděl mnoho o podivinství svého pána, jenž však byl dobře zaplacen, aby ničeho neprozradil a který také nikdy nic nepověděl. Když se upokojil těmito nocemi, ranním spánkem a snídaní, připravenou Lee Tuigem, James Ward projel úžinu San Francisskou uprostřed poledne na člunu a odešel do klubu a na to do své kanceláře; byl tak normální a společenský jako každý jiný obchodník této čtvrti. Ale když večer se prodlužoval, noc ho volala. Tu oživla všechna jeho malátnost a únava, jeho sluch náhle zbystřil, myriády nočních hlasů počaly mu vypravovati lákavou a důvěrnou pohádku; a když náhodou byl sám, kráčel v úzké komnatě nahoru a dolů jako nějaké divoké zvíře v kleci.

Jednou se mu stalo, že se zamiloval, ale nikdy po té nebyl by si dovolil opětovati tento pocit. Bál se toho. A po mnohých dnech mladá lady poděšena a naposledy vzrušena ve své mladé panenskosti, ucítila na svých rukou a ramenou stisk a poznala stopy černých a modrých modřin, známek to projevů lásky, které dával jí na jevo ve vší hluboké něžnosti silou, jíž užíval v hluboké noci. To bylo jeho neštěstí: kdyby se byl snažil milovati odpoledne, všechno by bylo dopadlo dobře, neboť by se byl choval jako klidný gentleman, který chce dávati na jevo jen lásku – avšak v noci byl nemotorným, ženy urážejícím divochem ve tmách germánských lesů. Věděl o tom dobře a proto se rozhodl, že bude milovati pouze odpoledne a že to pak dopadne úspěšně. Avšak věděl také dobře a byl přesvědčen, že manželství bylo bv zkouškou pro jeho podivuhodnou vadu; seznával, že jest to strašné, představiti si, že by byl ženat a že by svou ženu unášel, jakmile by nastala temnota.

Proto se varoval všech vážnějších projevů lásky a zatím upravoval svůj dvojitý život, nahromaďuje miliony v obchodě, ale prchaje pátravým pohledům matinek a hlubokým tázavým pohledům mladých dívek různého stáří. A když se zejména setkal s Lilian Gersdaleovou, činil to s přísnou opatrností, aby s ní déle nemluvil, nežli do osmi hodin večer. Na to se vždy řítil nocemi za kojoty a spal v lesních peleších – přes to však dovedl to vše udržovati v tajnosti před lidmi, vyjma před Lee Lingem a nyní před Dave Slotterem. Bylo to odkrytí jeho obou bytostí tímto posléze jmenovaným, jež jej lekalo. Byl celý rozčilen pro to, že ho tento lupič odkryl a že mohl by nyní mnoho mluviti – ale i kdyby se tak nestalo, dříve nebo později mohl by býti dopaden od někoho jiného.

Tak se stalo, že James Ward učinil ihned heroický pokus skontrolovati v sobě teutonského barbara, který byl jeho polovičkou. Právě jako se dovedl přesně scházeti s Lilian jen odpoledne a v časný večer, přišla doba, kdy hledal v sobě, co jest v něm lepšího nebo horšího, a kdy se téměř modlil tajně a vroucně, aby nebyl horším. Po celou tuto dobu žádný zápasník o cenu nikdy snad necvičil se zuřivěji a důkladněji pro zápas, jako se cvičil on, aby udusil v sobě divocha. Kromě jiného snažil se úplně vyčerpati za celý den, takže spánek měl způsobiti, aby byl němý k volání noci. Bral si dovolenou ze svého obchodu a odcházel na dlouho trvající lovecké výlety, pronásleduje kance nejnepřístupnější a nejrozervanější krajinou, kterou dovedl nalézti a to vždy za denní doby. Noc nalezla ho vždy doma úplně unaveného.

Doma zařídil si téměř strojově cvičení, a to, co jiní mužové vykonali při obzvláštních pohybech desetkráte, on prováděl stokráte. Také, aby uzavřel se svým divochem kompromis, dal si vystaviti verandu pro spánek venku. Zde na konec dovedl klidně dýchati i ten proklatý noční vzduch. Dvojitá stěna chránila ho, aby nemohl uniknouti do lesů; kromě toho každé noci Lee Ling ho hlidal a každého rána sám ho vzbouzel.

Přišel jeden den v měsíci srpnu, kdy najmul pomocné služebnictvo, aby pomáhalo Lee Lingovi a kdy dával malou hostinu ve svém letním sídle v Mill Valley. Lilian, její matka a bratr a asi půl tuctu nejlepších přátel byli jeho hosty. Po dva dny a noci vše se dařilo dobře. A třetí noc, právě když hráli v karty až do jedenácté hodiny, mohl si s pýchou říci, že byl sám s sebou spokojen. Jeho únava ho dostatečně chránila a jakoby tomu chtěla náhoda, Lilian Gersdaleova byla právě po jeho pravici. Byla to v pravdě jemná květina ženy a ve svém večerním rouchu a svým vskutku panenským chováním ho velmi rozpalovala. Ne, že by ji měl méně rád, ale cítil neodolatelnou touhu, aby se zdvihl, udeřil ji a stiskl prudce k sobě. Zejména ho to svádělo, když ona, jsouc zabrána do hry, dotknula se ho rukou.

Měl u sebe jednoho ze psů pro honbu kanců a když se mu zdálo, že musí se rozletěti na. kousky napjetím, hladící ruka položená na záda psa ho utišila. Tento dotek na chlupatou srst ho vždy na chvíli upokojil a činil ho schopným, že mohl hráti po celý večer. Ani jeden z hostů netušil strašnou námahu, kterou podnikal jejich hostitel, který se chvílemi tak něžně usmíval a hrál tak klidně a rozvážně.

Když se rozcházeli na noc, viděl, že se loučil s Lilianu přítomnosti ostatních. Když pak se domníval, že už všichni odešli na lože a rozhlédl se bezpečně, zdvojnásobil, ba ztrojnásobil, ano i zečtveronásobil svoje cvičení, až úplně vyčerpán ulehl na lože, aby klidně usnul a zatížil tak dva problémy, které tak neobyčejně a zvláštně ho znepokojovaly. Jeden z nich byl důsledkem cvičení. Byl paradoxní. Čím více cvičil oním výstředním způsobem, tím se stával silnějším. Ač si byl jist, že právě unavil onu teutonskou, nocí se honící bytost, zdálo se mu, že sotva úplně zatlačil do zadu ony osudné dny jeho síla stávala se jediným mocným pánem nad ním a i naopak tato síla stávala se nyní strašnější, nežli až dosud si uvědomoval. Druhý problém týkal se jeho sňatku a tu cítil, že musí užiti válečné lsti, aby se ovládl před svou ženou v noci. A když takto neplodně se chvíli znepokojoval, posléze usnul.

Nuže, jak to přišlo, že oné noci se sem vplížil obrovský medvěd? Zůstalo to dlouho tajemstvím, ač lidé z Cirkusu bratří Springsových, který právě přijel ze Sausalito, hledali dlouho a marně »velkého Bena, nejzuřivějšího Grizzly v zajetí«. Ale velký Ben utekl a proplétal se labyrintem asi půl tisíce letohrádků a chalup v kraji, až vybral si pozemky James a J. Warda pro svou návštěvu. První pocit, který v sobě Mr. Ward pocítil, když vyskočil na nohy, byl, že se v něm zdvihl kvílivý a dusivý rozmach k boji v jeho hrudi a na rty se mu sunula starobylá válečná píseň. Ze všech stran doráželo k němu divoké vytí a štěkot psů. A mezi tímto pandemoniem jako ostrý řez nože zaslechl ve své zuřivé agónii štěkot uvázaného psa – svého psa, jejž poznával.

Nevjel ani do střevíců a oděn v pouhé pajama vyrazil dveřmi, které Lee Ling tak pečlivě střežil a unikl pod hvězdy a do noci. Jakmile se jeho nahá noha dotkla pískem posypané stezky, zastavil se rázem, čenichal, vnikl pak pod větve do ukrytého místa, které dobře znal, a vytáhl odtud silný a sukovitý kyj – svého starého soudruha při mnohých šílených nočních příhodách na úbočí hory. Smělé »hola!« psů se k němu blížilo a on mávaje kyjem, vskočil rovně do křovin, aby se s nimi setkal.

Probuzené domácí služebnictvo a hosté shromáždili se na široké verandě. Každý obracel se po elektrickém světle, ale nemohl viděti nic jiného, nežli uděšený obličej druhých. Za jasně osvětlenou stezkou stromoví tvořilo zeď neproniknutelné temnoty. Ale cosi hrozného se odehrávalo v této temnotě. Dorážel sem pekelný řev zvířat a strašný hukot a mručení, zvuk ran, které byly zasazovány, a šustění a praskot křovin pod silnými těly.

Hluk bitvy hnul se skrze stromy směrem k cestě a to právě k divákům. Pak to všichni viděli. Mrs. Gersdalová vzkřikla a padla v mdlobách do náruče svého syna. Lilian zachytila se zábradlí verandy tak křečovitě, že naskočily jí načervenalé skvrny na konečkách prstů pro mnoho dní a dívala se v rozpuštěných vlasech na plavovlasého obra, divoce koulícího očima, v němž poznávala muže, jenž měl býti jejím manželem. Mával obrovským kyjem a bojoval zuřivě a bez hlesu s divokou obludou, která byla větší nežli všichni medvědi, již byli dosud k spatření. Jedna tlapa zvířecích končetin roztrhla Wardovi pajama a potřísnila jeho tělo krví.

Ačkoliv strach Lilian Gersdalové týkal se milovaného muže, byla v něm také velká dávka pro muže jako hrdinu. Nikdy nesnila o tak strašlivém a hrozném, velkolepém divochu, ukrytém pod nikoliv hrubou košilí a šatem jejího snoubence. A neměla nikdy ponětí o tom, jak tento muž umí zápasiti. Onen zápas nebyl jistě moderní; ovšem bojující muž nebyl též nikterak moderní, neboť ho ani nepoznávala. Pro tentokráte nebyl to Mr. James J. Ward, obchodník ze San Franciska, ale nepojmenovaný a neznámý muž, drsný, mohutný divoch, stvoření to, které jakýmsi rozmarem osudu žilo opět po třech tisících letech.

Psi držíce se neustále své šílené kořisti, stáli v okruhu kolem zápasu aneb pobíhali semo tamo, rozptylujíce medvědovu pozornost. Kdykoliv zvíře se otočilo, aby odrazilo jejich letmý útok, muž přiskočil a kyj dopadl. Rozzuřen vždy znovu při každé takové ráně, medvěd chtěl se vrhnouti vpřed a tak muž skákaje, odskakuje a povzbuzuje psy odstupoval aneb pobíhal od něho se strany na stranu. Mezitím pak psi, používajíce příležitosti, kdy byl nekryt, opět na něho vyskakovali a zvyšovali vztek rozlíceného zvířete.

Konec přišel zcela neočekávaně. Grizzly vrče zasáhl jednoho ze psů širokou rozevřenou tlapou, která prudce udeřila zvíře; jeho drápy se do něho zaťaly a pes se zlomenou páteří odletěl na dvacet stop. Tu lidské zvíře se rozvzteklilo. Pěna vzteku zalila mu ústa, odkudž vyrazily divoké nečlánkované skřeky; přiskočil, roztočil mocně kyj oběma rukama a spustil ho rovnou na hlavu „řvoucího medvěda. Ani tvrdá hlava Grizzliho nemohla vydržeti ohromnou a drtivou sílu podobné rány a tak zvíře kleslo a setkalo se s dravými tesáky rozezlených psů. A muž v rychlém poskoku nad ohromným tělem za bílého elektrického osvětlení, třímaje v ruce kyj, počal zpívati vítěznou píseň v neznámé řeči – píseň tak starou, že profesor Wertz byl by dal za ni deset let svého života.

Jeho hosté seběhli dolů, aby ho odtud odvedli a volali naň; ale James Ward, podívav se očima starého Teutona kolem sebe, spatřil před sebou čerstvý půvab Dvacátého Století v podobě dívky, kterou miloval. A tu ucítil rázem jakousi bolest ve svém mozku. Chvatně se k ní rozběhl, zahodil kyj a málem by byl upadl. Cosi zvláštního se s ním událo. V mozku se mu rozlévala nesnesitelná agónie. Zdálo se mu, jakoby z něho prchala jeho duše. Sleduje vzrušený pohled ostatních, obrátil se zpět a podíval se na mrtvolu medvěda. Onen pohled naplnil ho strachem. Vyrazil ze sebe výkřik a byl by se rozběhl pryč, kdyby ho nebyli zadrželi a odvedli do letohrádku.

James J. Ward stojí nyní v čele firmy Ward, Knowles & Co. Ale už nežije v širé krajině. Již se nehoní za kojoty v měsíčních nocích. Bývalý Teuton skonal v něm oné noci v Mill Valley za boje s medvědem. James J. Ward jest nyní zcela moderním Jamesem J. Wardem a nedělí se již ani trochu s nějakým anachronickým tulákem z doby, kdy svět byl ještě mlád. Ano, James J. Ward jest nyní zcela moderním mužem, který jest pln pocitu strachu civilisovaného světa. Bojí se nyní temnoty a když má jiti v noci lesem, jest to pro něho cosi, co jest spojeno s panickým strachem. Jeho dům v městě jest v zářivém a přesném pořádku a vzbuzuje velký zájem u zlosynů, kteří se zabývají zkoušením vloupání. Jeho dům jest sítí elektrických drátů a jakmile se odejde spát, žádný nevítaný návštěvník by tam nemohl vniknout, aby nezpůsobil poplach. Také si vynašel složitý přístroj pro otvírání domu bez klíče, který každý cestovatel může nositi v kapse svojí vesty a který jest okamžitě a vždy s úspěchem připraven k použití pro všechny případy. Ale jeho žena nevidí v něm zbabělce. Zná ho lépe. A on jako hrdina jest spokojen se zbytkem svých vavřínů. Jeho statečnost nebyla také nikdy brána v pochyby od jeho přátel, kteří byli účastníky episody v Mill Valley.

DOBRODINÍ PŘI POCHYBÁCH.⁷

Carter Watson, maje celý svůj spisovatelský krám pod paždím, kráčel zvolna podél zdí, rozhlížeje se zvědavě kol dokola. Dvacet let uplynulo od té doby, co dlel naposled v této podivné ulici a proto pro něho změny v jejím zevnějšku byly velké a překvapující. Toto dnešní město Západu o třech stech tisících duší mělo jich jen třicet tisíc v té době, kdy jako hoch se potuloval po jeho ulicích. V oné době třída, v níž se nyní octl, byla klidná, téměř palácová třída v úctyhodné čtvrti pracující třídy. V onom pozdním odpoledni shledal, že se ponořil do rozlehlého a hříšného okolí. Byl zde přebytek čínských a japonských krámků a brlohů, všechny bez ladu a skladu promíseny podezřelými bílými krčmami a doupaty podvodných heren. Ona klidná čtvrt jeho mládí stala se nyní nejnižší částí města.

Podíval se na hodinky. Bylo půl páté. Byla to ospalá chvíle dne v této krajině, již dobře znáte, ale na pohled byla zvláštní. Ve vší oné změti putování a studování sociálních podkladů světa odnášel si Watson v paměti zjev tohoto starého města jakožto čistého a zdravého místa. Změna, kterou nyní pozoroval, byla překvapující. Musil mimoděk pokračovati ve svém toulání a pohlížení na neřest, do níž v této části města sestoupil.

Jiná věc: Carter Watson měl smělé sociální a občanské smýšlení. Jsa nezávislý svým jměním, byl nakloněn věnovati svoji energii studiu společnosti třebas při večerních čajích a různých hostinách a pitkách, kdežto herečky, čistokrevné koně a různé jiné zábavy toho druhu zůstavovaly ho chladným. Měl ethickou bytost pod svou čepicí a byl reformátorem s nevelkými nároky, neboť jeho práce byla hlavně uveřejňována jen v čelnějších revuích a čtvrtletních sešitech, aneb v publikacích s tituly pod jeho jménem a v knihách, psaných velkým písmem a nesrozumitelným slohem pro dělnické třídy a pro nižší vrstvy lidu. Mezi sedmadvaceti spisy jeho vyznání víry stkvěly se nadpisy, jako: »Zda Kristus přišel do New Orleansu«, „Nepracující dělník«, »Reforma nájmu v Berlíně«, »Venkovští tuláci v Anglii«, »Lidé na západní straně«, »Reforma versus revoluce«, »Universitní kolonie jako horké lůžko radikalismu« a »Jeskynní člověk a civilisace«.

Ale Carter Watson nebyl při tom nikterak ani churavým mužem, ani fanatikem. Neztrácel hlavy nad hrůzami, jimiž byl obklopen, nýbrž studoval je a vykládal. Nadšení zaječího mozku ho nezapálilo. Často ho zachránil jeho humor, když konal rozsáhlé pokusy, a vedle toho pomáhal mu i jeho konservativni filosofický temperament. Nemusil dávati na jevo nežli jakousi trpělivost, aby docílil zářivé změny svých reformních theorií. Když tyto změny viděl, seznával, že by společnost vyrůstala lépe, kdyby sledovala pouze mučivé, pomalé a horečně bolestné procesy vývojové.

Nebylo zde ve společnosti krátkých operací ani náhlých přerodů. Polepšení lidstva musilo se státi ve zdlouhavé agónii a bolestech, stejně jako se zrodilo všechno sociální zlepšení ve vší minulosti.

Ale onoho dlouhého odpoledního a slunečního dne Carter Watson stal se náhle zvědavým. Jak kráčel podél domů, zastavil se před jednou nápadnou pijárnou. Četl firmu nad ní: »Vendome.« Vedly tam dva vchody. Jeden patrně směřoval do baru. Tudy nehodlal vstoupiti. Druhý byl jakousi úzkou chodbou. Když jí prošel, octl se ve velké místnosti naplněné stoly, kolem nichž stály židle a – vše bylo úplně prázdno. V matném světle rozeznával opodál piano. Usmyslil si, že se sem několikráte vrátí a bude studovati různé třídy lidí, kteří se zde musí patrně posaditi a popíjeti u těchto četných stolů; prozatím jal se procházeti místností.

Na druhém konci síně vedla krátká chodbička ven do malé kuchyně a zde u stolu, úplně sám, seděl Patsy Horan, majitel »Vendomu«, pojídaje hustou polévku v kvapu, dříve nežli nastane večerní ruch obchodu.

Tento Patsy Horan byl právě rozzloben na svět. Toho rána vstával s postele rozmrzen a nic mu nebylo vhod po celý den. Kdyby se ho jeho navštěvovatelé baru ptali, co mu schází, byl by jim popsal své duševní rozpoložení jako mrzoutství. Ale Carter Watson o tom všem ničeho nevěděl. Když prošel úzkou chodbou, zakalené oči Patsy Horana zablikaly na brašnu, kterou nesl pod pažím. Patsy neznal Cartera Watsona a nemohl také věděti, co tento nese v brašně pod pažím. Proto Patsy v hlubinách své mrzutosti usoudil, že tento vetřelec bude asi jednou z oněch metel velkého města, které se plížily a znečišťovaly zdi pokoutních místností nalepováním různých zpráv a plakátů. Barva vrchní desky jeho brašny nasvědčovala tomu, že se asi jedná o podobného lepiče. V tuto chvíli počalo nedorozumění. Patsy s nožem a vidličkou v ruce vyskočil proti Carterovi Watsonovi.

»Kliďte se odtud,« vzkřikl Patsy, »znám vaši zábavu.«

Carter Watson se zarazil. Tento muž se na něho vyřítil jako při výpadu v boxování.

»Já ti dám znešvařovati moje zdi!« křičel Patsy a v touž chvíli vychrlil na něho celou spoustu šťavnatých a ponižujících urážek a různých epithet a nadávek.

»Kdybych vás byl nějak urazil, nedělal bych si –« Avšak to bylo nejdále, kam náš návštěvník došel ve své řeči. Patsy ho zarazil.

»Kliď se odtud, mluvíš mnoho svými ústy,« křičel, dávaje důraz svým slovům máváním nože a vidličky. Carter Watson zachytil rychle pohled na onu vidlici, nepohodlně namířenou mezi jednotlivými rozkyvy proti němu a poznav, že by ho ještě více rozlítil, kdyby hovořil dále plnými ústy, rychle se obrátil, aby odešel. Pohled na klidný ústup v zad musel asi rozruřiti ještě více Patsy Horana, neboť tento odhodiv stolní náčiní vyskočil prudce za ním.

Patsy vážil sto osmdesát liber, a stejně tolik Watson. V tomto směru byli si rovni, ale Patsy byl hbitý, surový a útočící salonní rváč, kdežto Watson byl pouze boxerem. V tomto směru posléz jmenovaný byl ve výhodě, neboť Patsy octl se v úplně otevřeném prostranství a mával nebezpečně svou pravicí. Vše, co Watson mohl učiniti, bylo, že ho mohl přímo napadnouti a sám se uhnouti každé ráně.

Ale Watson měl ještě jinou výhodu. Jeho boxování a jeho zkušenosti ve špelunkách a ghetách světa způsobily, že se dovedl opanovati.

Zakolísal se na nohou, ale na místo, aby udeřil, zadržel rozhoupanou ránu svého soka a pak teprve přešel v útok.

Patsy však, zuře jako rozlícený býk, vrhl se na něho znova v tomto okamžiku, kdežto Watson, vyhýbaje se setkání s ním, neměl tak vhodné chvíle pro útok. Výsledek toho byl, že tento párek zápasících octl se rázem na zemi se vší svojí váhou tři sta šedesáti liber, až podlaha praskala pod jejich tíhou. Watson byl vespod. Ležel na hlavě, dotýkaje se pobočné stěny velkého salonu.

Ulice byla vzdálena asi sto padesát stop, i vymyslil si rychle cosi. Jeho první myšlenka byla, aby se vyvaroval zmatku na veřejnosti. Nepřál si, aby se dostal do novin v městě, kdež žil od dětství a kdež dosud žili mnozí jeho příbuzní a přátelé jeho rodiny.

Tak se stalo, že ovinul ruce kolem onoho muže, který ležel nad ním a držel ho pevně sevřena, a tak čekal, až přijde pomoc, kteráž se musela dostaviti jako odpověď na hřmot způsobený pádem. Tato pomoc také přikvačila – to jest přiběhlo sem šest mužů z baru a utvořilo kolem zápasících kruh.

»Chopte se ho, hoši!« zvolal Watson, »já ho neporazil a také jsem si nepřál žádné rvačky.«

Avšak polokruh zůstal tichý. Watson držel a čekal, až Patsy po několika marných pokusech, aby napravil svou porážku, učinil ouverturu.

»Pusťte mne a nechám vás také!« ozval se.

Watson ho pustil, avšak jakmile Patsy byl na nohou, postavil se nad svým ležícím nepřítelem, připraven ho udeřiti.

»Vstaňte!« poroučel Patsy.

Jeho hlas byl přísný a neúprosný, jako hlas boha, volajícího k poslednímu soudu. A Watson poznával, že nemůže očekávati žádné milosti.

»Odstupte trochu ode mne a vstanu!« počal vyjednávati.

»Jste-li gentlemanem, vstaňte!« vzkřikl znovu Patsy, maje své bleděmodré oči rozpálené vztekem a pěst‘ připravenu k ráně.

V témž okamžiku odsunul nohu zpět, aby ji vrazil druhému do obličeje. Watson však odrazil toto kopnutí skříženýma rukama a vyskočil na nohy tak rychle, že byl připraven k odporu dříve, nežli jeho sok ho mohl udeřiti. Sevřev jej v rukou, Watson promluvil pak znovu k divákům:

»Chopte se ho a odveďte ho pryč, hoši! Vidíte, že jsem ho neudeřil. Nepřeji si rvačky. Přeji si pouze odtud odejíti.«

Kruh se však ani nehnul, ani nepromluvil. Tento klid byl příšerný a vzbudil hrůzu ve Watsonově srdci. Patsy učinil v tom nový pokus poraziti ho, což skončilo tím, že se sám octl na zádech. Zbaven takto svého odpůrce, Watson povyskočil a rozehnal se ke dveřím. Avšak kruh mužů stál proti němu jako stěna. Viděl před sebou jejich obličeje, bílé jako těsto, s výrazy, kterých snad dosud nikdy nevidělo slunce a seznal, že tito mužové, kteří ho obklopovali a zatarasovali mu cestu, byli noční tuláci a lupičské bestie z města džunglí. Před nimi hnal se po něm Patsy jako rozkacený býk.

Opět se srazili a Watson okamžitě odraziv útok, žádal znova o průchod. Ale opět jeho slova padala na holou stěnu. Tehdy poznal, co je to strach. Seznal již mnoho podobných situací v pustých krčmách jako byla tato, kdy osamotnělý muž byl ztýrán od jiných mužů, jichž rysy a tahy obličeje dávaly svými jizvami na jevo, že se dovedou rváti a bojovati až na smrt. A věděl dále, má-li uniknouti, že nesmí udeřiti ani svého útočníka, ani žádného z těch mužů, kteří se mu stavěli v cestu.

Avšak v touž chvíli probudilo se v něm rozvážné opovrhování. Za podobných okolností, jako byl on, nemohl býti déle jeden proti sedmi statečný, ale rozvzteklil se a vzbudilo se v něm bojovné zvíře, které spí v každém člověku. Přes to však vzpomenul si na svou ženu a děti, na svou nedokončenou knihu, na deset tisíc akrů vlnivých polí na farmě tam dole, kterou tolik miloval. Dále viděl v mlhavých vidinách modré nebe, zlaté slunce plápolající dolů na jeho louky poseté květy, pak viděl v duchu líné krávy ponořené až po kolena v potoku a pstruhy za ochrannými hrázemi. Život mu byl milý, příliš milý, než aby ho obětoval pro okamžitý rozmar zvířete. Zkrátka, Carter Watson nabyl znovu chladnokrevnosti a strachu o sebe.

Jeho odpůrce dívaje se na jeho mistrné odrážení útoků, chystal se opět na něho útočiti. Opět ho Watson položil na podlahu, opět se odtrhl od něho a byl zahnán opět okruhem bledých tváří, aby znovu se uhýbal Patsyově rozmáchnuté pravici a znovu se bránil. Tak se to stalo několikráte. Watson stával se při tom stále chladnější, mezitím co marnivý Patsy, neschopný potrestati svého odpůrce, stále divočeji a divočeji se rozzuřoval. Pokoušel se udeřiti Watsona hlavou. Po prvé narazil svým čelem do Watsonova nosu, po té Watson v obraně zaryl svůj obličej do Patsyových prsou. Avšak rozzuřený Patsy opětoval ránu, při čemž poranil své vlastní oko, nos a tvář nárazem o hlavu druhého. Čím více a prudčeji se Patsy bil, tím více se zraňoval.

Tento jednostranný zápas trval po dvanáct až patnáct minut. Watson nezasadil sám ani jediné rány, nýbrž snažil se pouze uhnouti a uniknouti. Několikráte ve volných okamžicích ubíhaje kolem stolu, jak se snažil dosíci dveří, byl zasažen od mužů s bledými tvářemi a ohnutými límci, kteří ho zahnali zpět pod rozvášněnou pravici bijícího Patsyho, chvílemi a to bez konce, v obraně srazil Patsyho na záda, pokaždé nejprve honě ho do kola a zaháněje dolů směrem ke dveřím a snaže se dosíci tímto snažením toho, aby se k nim přiblížil aspoň o délku padlého těla.

Na konec dostal se ven bez klobouku, s rozcuchanými vlasy, krvácejícím nosem a jedním okem zavřeným. A upadl přímo na ulici, do náruče policisty.

»Zatkněte toho muže,« žádal Watson.

»Haló, Patsy,« zvolal policista, »jaká to zde míchanice?«

»Haló! Karle!« zazněla odpověď. »Tenhle dravec přišel –«

»Zatkněte toho muže, strážníku!« opakoval Watson.

»Zkus to! Zatkni spíše jeho!« zvolal Patsy.

»Zatknouti jeho?« dodal policista. »Kdybyste neučinil tento návrh vy sám, provedl bych to já!«

»Naopak, zatkněte tohoto muže,« zvolal Watson, »dopustil se hrubého a mnou nevyvolaného útoku na mě.«

»Jest tomu doopravdy tak, Patsy?« zněla otázka strážníkova.

»Nikoliv, dovol, abych ti to vypravoval, Charley, a budu ti přísahati, že je to pravda, tak mi dopomáhej Bůh. Seděl jsem v kuchyni a pojídal jsem kroupovou polévku, když tento lotr vstoupil a počal si tropiti ze mne šašky. Nikdy, od svého narození jsem ho neviděl – byl opilý.«

»Podívejte se na mne, pane strážníku,« protestoval rozhořčený sociolog. »Jsem opilý?«

Strážník podíval se na něho zakalenýma hrozícíma očima a pokynul Patsymu, aby pokračoval.

»Tento lotr přišel tropiti si ze mne žerty. „Jsem Tim McGrath,“ pravil ke mně, „a mohu učiniti něco, co se vám bude líbiti!“ pravil. „Ruce vzhůru!“ Já jsem se usmál a on, bif, bif, udeřil mne dvakráte a převrhl mou polévku. Podívej se na mé oko! Jsem téměř zabit.«

»Co budete dělati, strážníku?« otázal se Watson.

»Pojďte, zatýkám vás!« zněla odpověď, »anebo si vás jinak zabezpečím!«

Tu občanská chladnokrevnost Cartera Watson a vzplanula.

»Pane strážníku, já protestuji –«

Ale v tom okamžiku policista uchopil ho za ramena prudkým pohybem, takže ho téměř porazil. »Pojďte se mnou, jste zatčen!«

»Zatkněte také jeho!« žádal Watson.

»Ani mne nenapadne,« zněla odpověď. »Proč jste na něho útočil napřed, když pokojně pojídal svou polévku?«

II.

Carter Watson byl doopravdy rozhořčen. Nejenom že byl zlomyslně přepaden, zle stlučen a zatknut, ale ranní noviny bez výjimky vyšly s tajemnými zprávami o jeho rvačce z opilosti s majitelem známé »Vendome«. Nebyla uveřejněna ani jedná správná a pravdivá řádka. Patsy Horan a jeho pomocníci vylíčili bitvu se všemi podrobnostmi, jediná nepotvrzená zpráva byla, byl-li Carter Watson doopravdy opilý. Třikráte byl sražen z místa a přitisknut ke zdi a třikráte se vrátil, oddechuje krví a žárem a prohlašoval, že přišel na ono místo zcela střízlivý. »Vynikající sociolog se pral a byl sbit,« byl první nadpis, který četl na první stránce, provázený velkou jeho podobiznou. Další nadpisy byly: »Carter Watson aspiruje na čestnou cenu championa.«

»Carter Watson vyhrává.« »Známý sociolog snaží se vybíliti noční kavárnu« a »Carter Watson poražen od Patsy Horana v třetím kruhu.«

U policejního soudu příštího rána objevil se Carter Watson, propuštěný na záruku, aby se zodpovídal ze žaloby »před lidovým soudem versus Carter Watson« pro útok na poslednějšího a ztýrání Patsy Horana. Ale před tím státní zástupce, který byl určen, aby stihal všechny přestupky proti »Lidu«, vzal si ho stranou a promluvil s ním soukromě.

»Proč si o tom nepromluviti?« pravil státní zástupce. »Povím vám, jak to provedete, Mr. Watsone. Potřeste si ruce s Mr. Horanem, odproste ho a pak budeme moci tuto při urovnati. Jediné slovo k soudci a žaloba zmizí.«

»Ale já si nepřeji, aby zmizela,« odpověděl Watson. » Konejte svůj úřad, jak máte, ačkoliv mne stiháte, na místo abyste se mne zeptal, jak to vlastně bylo s tím – s tím chlapíkem.«

»Oh, já vás stihám vším právem,« odvětil státní zástupce.

»Tak tedy musíte stihat také onoho Patsy Horana,« připomínal Watson. »Neboť já ho dám nyní zavřití pro útok a ztýrání.«

»Uděláte lépe, podáte-li mu ruku a odproste ho,« opětoval státní zástupce, ale tentokráte bylo v jeho hlasu hodně výhrůžky.

Výslech obou mužů byl určen o týden později, v touž ranní hodinu v síni policejního soudce Witberga.

»Nemáte mnoho nadějí,« oslovil Watsona jeden jeho starý přítel z dětství, bývalý redaktor nejrozšířenějšího časopisu v městě, »přes to, že každý ví, že jste byl stlučen oním mužem. Vaše reputace není však pošramocena. Ale přes to na konec vám to nepomůže Obě žaloby budou odmítnuty. Stane se tak jedině proto, že se jedná o vás. Obyčejný občan byl by odsouzen.«

»Ale já tomu nerozumím,« namítal zkormoucený sociolog. »Byl jsem bez výstrahy napaden a zle stlučen. Já sám nedal jsem ani rány. Já –«

»To vše nemá s tím nic společného,« odsekl mu druhý.

»Tak co vlastně má pro náš spor význam?«

»Povím vám to. Nyní jste upadl do drápů místní policie a politického stroje. Kdo jste? Nejste ani legálním obyvatelem tohoto města. Žijete kdesi v kraji. Nemáte zde ani hlasovacího práva. Máte proti sobě mnoho hlasů. Ten násilný majitel kavárny má proti vám celou řadu hlasů zde v okresu – a proto má velmi mocné zastání.«

»Tím mi chcete říci, že ten soudce Witberg poruší posvátnost svého úřadu a přísahu jedině proto, aby propustil ono zvíře?« otázal se Watson.

»Střezte se ho!« zněla podrážděná odpověď. »Oh, ten to udělá zcela jemně. Vydá rozhodnutí mimo zákon, mimo rozsudek a použije pro to slova z každého slovníčku, aby to vypadalo správné a spravedlivé.«

»Ale jsou zde noviny,« rozkřikl se Watson.

»Ty nebudou nyní bojovati proti úřadům. Ty budou rády, když to s vámi dopadne hodně přísně. Viděl jste, co již o vás psaly.«

»Tak ti chlapíci a přisluhovatelé policie nebudou psáti pravdu?«

»Oni napíší cosi, co bude z blízka vypadati jako pravda v tom smyslu, jak to má ráda veřejnost. Oni píší svoje články dle instrukcí, víte to dobře. Oni mají svá pravidla pro překrucování a zabarvování a těm nebude záleželi na vás, leda aby vás hodně potopili. Lépe by bylo tuto věc ještě nyní ututlati. Jste v tom špatně.«

»Ale vždyť líčení už jest ustanoveno.«

»Promluvte a oni věc zašlapou sami ještě nyní. Muž nemůže zápasiti s klikou, nežli když má svou vlastní kliku za sebou.«

III.

Ale Carter Watson byl tvrdohlavec. Byl přesvědčen, že ona klika ho utluče, ale po celý svůj život shledával sociální zkušenosti a tohle to bylo – jistě cosi úplně nového.

Ráno před přelíčením státní zástupce učinil nový pokus urovnati celou tuto aféru.

»Nenastoupíte-li vy sám tuto cestu, rád bych si vzal na to advokáta, abych tuto při vedl dále,« pravil Watson.

»Nikoliv, toho neučiníte,« odvětil státní zástupce »Já jsem placen od lidu, abych takové činy stihal a budu tak činiti. Ale dovolte, abych vám něco řekl. Nemáte žádné naděje na výhru. Spojíme obě žaloby v jedinou a vy je obě prohrajete.«

Soudce Witberg zdál se býti Watsonovi dosti dobrým. Byl to dokonalý mladý muž, menší postavy, velmi silný, hladce oholený, s inteligentní tváři, zkrátka vypadal jako mírný muž. Tento dobrý dojem byl zvyšován usměvavými rety a záblesky úsměvu v koutcích jeho černých očí. Jak se na něho díval a studoval ho, Watson pocítil jakousi jistotu, že proroctví jeho starého přítele nebude pravdivé.

Ale v brzku byl poučen o něčem jiném. Patsy Horan a jeho dva soudruzi dosvědčili ohromnou spoustu bezprávných jeho činů. Watson byl by nevěřil, že je to možné, kdyby toho byl nezkusil na sobě. Zapřeli existenci ostatních čtyř mužů. A oba dva druzí dosvědčili, jeden, že byl v kuchyni a že viděl nevyprovokovaný útok Watsona na Patsyho, kdežto druhý, který zůstal v baru, dosvědčil Watsonův druhý a třetí vpád na místo, kde se snažil zničiti nebránícího se Patsyho. Zlý jejich jazyk popisoval, že Watson byl tak neobyčejně a nevýslovně zlý, že on sám cítil, že jest přece jen zločincem ve své vlastní při. Bylo to sice nemožno, aby užíval takových prostředků, ale když popisovali surové rány, které pršely na ubohou tvář Patsyho a líčili, jak měl Watson zřízenou kůži, když se marně pokoušel škrtiti Patsyho, Watson stával se veselejší, ale současně horší. Líčení počalo se měniti ve frašku, ale při tom takového ponížení jeho dosavadního života působilo na něho stísňujícím dojmem, když o tom uvažoval, jak dlouho musila humanita lézti po žebříku.

Watson nebyl s to poznávati sama sebe a jeho nejhorší nepřítel nebyl by ho poznal v oné zkreslené, surově vypadající karikatuře, ve kteréž ho vylíčili. Ale jako ve všech sporech komplikovaného bezpráví, objevily se před ním rázem různé skoky a rozpory rozličných historek. Soudce, jak se zdálo, váhal všímati si jich, kdežto státní zástupce a advokát Patsyův dívali se na ně s vděčností. Watson pak nikterak se ne snažil získati si zákonodárce pro sebe a byl nyní rád, že si nezjednal advokáta.

Dosud zachoval si jakýsi záblesk důvěry v soudce Witberga, když tento se obrátil k němu a vyzval ho, aby vypravoval svůj případ.

»Toulal jsem se náhodou po ulici, vaše ctihodnosti,« počal Watson, ale v tom ho soudce přerušil.

»Nejsme zde proto, abychom uvažovali o vašich předchozích činech,« zahučel soudce Witberg. »Kdo zasadil první ránu?«

»Vaše ctihodnosti,« hájil se Watson. »Nemám svědků pro bezprostřední zápas a pravda mého případu může vyjiti na jevo pouze, když celou příhodu budu vypravovati od začátku –«

Opět byl přerušen.

»Nemáme času, abychom zde vydávali nějakých novin,« vzkřikl soudce Witberg, dívaje se na něho tak hrdě a zlomyslně, že Watson stěží se mohl vzpamatovati, aby uvěřil, že jest to týž muž, jehož před pěti minutami studoval.

»Kdo zasadil první ránu?« otázal se nyní advokát Patsyův.

Státní zástupce zakročil, tázaje se, o kterou z obou spojených žalob se jedná a jakým právem Patsyův obhájce za tohoto stavu líčení mohl se tázati svědka. Patsyův obhájce prudce odpověděl. Soudce Witberg zakročil, prohlásiv, že nemá vědomosti o tom, že ty dvě žaloby byly spojeny v jedinou. »To vše musí býti teprve vysvětleno.« Na to byla svedena hlavní bitva, která končila řečmi obou zástupců, vyzývajících soud, aby se přiklonil ke každému z nich. Tak to dopadalo a Watsonovi to připadalo, jakoby se na něho vrhala celá tlupa kapesních zlodějů, tlačících se a znepokojujících počestného muže, až mu vypálili tobolku. Stroj byl v práci, to bylo vše.

»Jak to přišlo, že jste se octl v místě tak pochybné pověsti?« otázali se ho.

»Byl to můj dlouholetý zvyk, neboť již jako studující hospodářství a sociologie snažil jsem se –«

Ale to bylo příliš daleko, kam až Watson zašel.

»My zde nechceme znáti vaše – ologie,« zahučel na něho soudce Witberg. »Otázka jest zcela přímá. Odpovězte proto též přímo. Jest pravda, či není pravda, že jste byl opilý? To jest jádro této otázky.«

Když se Watson pokoušel vylíčiti, jak se Patsy snažil rozbiti mu obličej ranou hlavy, počali se ho zase vyptávati a vysmívati se mu a soudce Witberg držel ho úplně v rukou.

»Jste si vědom svatosti přísahy, kterou jste složil na dosvědčení, že nepovíte nic jiného nežli pravdu?« otázal se ho soudce. »To je pěkná historie, co nám zde povídáte. Není to příliš rozumné, když muž uráží takto sebe sama a pokračuje zúmyslně ve zraňování sebe sama, bije do jemné a citlivé části obličeje svojí hlavou. Vy jste přece citlivý muž. Není-liž to nerozumné?«

»Muži jsou vždy nerozumní, když se rozzlobí,« odpověděl Watson mírně.

Tím byl soudce Witberg dvojnásobně a hluboko dotčen a v pravém slova smyslu rozzuřen.

»Jakým právem povídáte zde toto?« vzkřikl. »To jest zlomyslnost! To nemá co dělati s touto pří. Jste zde, sire, abyste vydal svědectví o událostech, které jste seznal z vlastní zkušenosti. Soudní dvůr nepřeje si slyšeti nějakých výkladů vašeho mínění o všeobecných věcech.«

»Ale vždyť jsem jen odpovídal na vaši otázku, Vaše Ctihodnosti!« protestoval Watson pokorně.

»Že jste nic podobného neprovedl?« byl nejbližší útok na něho. »Dovolte, sire, abych vás varoval, ano, dovolte mi, abych vás varoval upozorněním, že jste zodpověděn za každý pokus podobné smělosti a mohu snad předpokládati, že víte, jak se má zachovati zákon a pravidla zdvořilosti zde v této malé soudní síni? Musím se za vás styděti.«

A mezi tím, co v zápětí jízlivá hádka o zákonných předpisech mezi obhájci přerušovala jeho vyprávění o tom, co se stalo ve »Vendomu«, Carter Watson ve vší hořkosti bavě se a současně rozzloben viděl, jak před něj vystupuje onen mocný stroj s jemným mechanismem, který ovládal tuto zemi a který beztrestně a nestoudně pronikal tisíci městy jako výrobek pavouků a tvorů podobných červům. Zde byl před ním v této soudní síni a před soudcem, který se k němu skláněl, aby obsluhoval tento stroj, jsa hlídačem, střežícím volební hlasy. Tento stroj zde byl malý a špinavý, a vypadal, jakoby byl vyroben ručně, ale tkal báječně jako v každém jiném městě a státě, prostíraje se v tisíci podobách po celé zemi.

Důvěrná věta vnikla mu do uší. »Jest to k smíchu!«Na vrcholu právnické hádky kýchl náhle nahlas a byl napomenut prudkým svraštěním čela soudce Witberga. »Tisíckráte horší,« usoudil, »jsou tito násilní zákonodárci a tento násilný soudce, nežli námořníci na ďábelské lodi první třídy; neboť nejenom ho zde znásilňovali, ale také sami sebe co nejlépe chránili. Takoví mizerní dobrodruhové nalezli proti němu ochrany před majestátností zákona. Tito zde mohli do něho tlouci, jak chtěli, avšak obrana nebyla mu dovolena, neboť za ním týčily se hrozivě zdi vězení a hole surových strážníků, placených a profesionálních rváčů a trýznitelů lidí. Ale nebyl na to rozhořčen; hrubost a úskočnost byla zapomenuta v prosté grotesknosti toho všeho, takže pociťoval, že se ho zmocňuje humor.

Nicméně ztýrán a umořen vyptáváním na všechno, byl připraven na jednoduchý konec a na bezprostřední obrat v celé této při, a nehledě k bojovnému křížovému výslechu, jeho historie nebyla nikterak specielně přetřásána. Právě naopak, byla to křivá svědectví, která křičela hlasitě v případu Patsy ho a jeho dvou svědků.

Oba dva, zástupce Patsyův a státní zástupce opustili vlastně své žaloby a ponechali věci volného průběhu před soudem beze všeho dokazování. Watson proti tomu protestoval, ale byl umlčen, když státní zástupce mu řekl, že jest veřejným žalobcem a že ví dobře, co dělá.

»Patrick Horan dosvědčil, že byl v nebezpečí života a že byl nucen se brániti.« Počínal rozsudek soudce Witberga. »Mr. Watson však dosvědčil totéž. Každý z nich odpřisáhl, že ten druhý zasadil první ránu. Každý z nich odpřisáhl, že ten druhý učinil na něho nijak nevyvolaný útok. Jest zásadou zákona, že bránícímu se má býti dopřáno „dobrodiní pochyb“. Jest zde pochybnost a to velmi odůvodněná. V první řadě při veřejné žalobě versus Carter Watsonovi „dobrodiní pochyb“ jest dáno tím, co praví Carter Watson, a on jest tím osvobozen od vězení. Tytéž rozumové důvody hodí se však na veřejnou žalobu versus Patrick Horan; i pro něho svědčí „dobrodiní pochyb“ a musí býti proto také on propuštěn. Doporučuji oběma žalovaným, aby si podali ruce a odpustili si.«

V odpoledních novinách první řádka nadpisu, která padla do oka Watsonova, zněla: »Carter Watson osvobozen.« V druhých novinách stálo: »Carter Watson na konec vyvázl.« Avšak, co jím poněkud otřáslo, byl počátek. »Carter Watson jest dokonalý šibal.«

V textu četl, jak soudce Witberg doporučoval oběma soupeřům, aby si podali ruce, což oni prý ochotně udělali. Dále četl:

»“Vykašlemež se na to!“ pravil Patsy Horan.

„Zajisté,“ odpověděl Carter Watson.

A ruku v ruce odešli do nejbližšího baru.

IV.

Nyní, když tato celá příhoda byla odbyta, Watson neměl v sobě ani trochu trpkosti. Byla to sociální zkušenost nového druhu, kteráž ho přivedla k tomu, že napsal novou knihu, již nazval: »Způsob řízení u policejního soudu. Pokusná analyse.« V letní ráno příštího roku na svém ranchu⁸ seskočil se svého koně a prodíral se kaňonem, aby si prohlédl některé skalní rostliny, jež tam zasel předešlé zimy. Vynořiv se z dolejšího konce kaňonu, přišel na jednu z lučin posetých květinami a na půvabně osamocený kus krajiny, zastíněný a oddělený od světa táhlými skalisky a změtí stromů.

A zde sešel se s cizím mužem, zřejmě nějakým tulákem z výletního hotelu malého města, vzdáleného odtud asi jednu míli. Setkali se tváří v tvář a beze slova se poznali. Byl to soudce Witberg. Také tu byl zcela jasný případ přestupku, neboť Watson měl na svých hranicích výstražné značky, ačkoliv přestupků těch nikdy netrestal.

Soudce Witberg podával mu ruku, kterou však Watson odmítl, jako by jí neviděl.

»Politika je špatné řemeslo, nikoliv, pane soudce?« poznamenal. »Oh ano, vidím vaši ruku, avšak nechci se jí dotknouti. Noviny psaly, že jsme si potřásli rukou s Patsy Horanem po našem soudě. Víte dobře, že se tak nestalo, ale dovolte mi, abych řekl, že bych si byl tisíckrát raději potřásl ruku s ním, nežli s vámi.«

Soudce Witberg byl tímto oslovením nepříjemně překvapen a jaksi se zarazil; počal koktati a snažil se něco promluviti. Watson, podívav se na něj, z nenadání do něho vrazil, což soudce považoval za nevhodný a zábavný žert.

»Stěží bych byl očekával podobný animus⁹ od muže vašeho druhu a takových znalostí světa,« pravil soudce.

»Animus?« opakoval Watson. »Zajisté nikoliv. Nemám nic podobného ve své povaze. A abych vám to dokázal, dovolte, abych vám ukázal cosi zvláštního, cosi, co jste neviděl nikdy před tím.« Odstoupiv od něho, Watson zdvihl se země hrubý kámen velikosti dlaně. »Podívejte se na něj. A dávejte na mne pozor!«

Při těchto slovech Carter Watson zasadil sám sobě ostrou ránu do tváře. Kámen prorazil kůži a krev mocně vyrazila.

»Kámen byl příliš ostrý,« prohlašoval k ohromenému policejnímu soudci, který se počal domnívati, že se sešel se šílencem. »Není snad nic realističtějšího v tomto jednání.«

Mezitím Carter Watson nalezl hladký kámen a udeřil se jím jemně několikráte do tváře.

»Ach,« zvolal při tom. »Tohle změní krásnou zeleň v černo v několika hodinách. To bude velmi názorné a přesvědčivé.«

»Vy jste šílený,« zasténal soudce Witberg.

»Neužívejte tak hrubých slov vůči mně!« pravil Watson. »Vidíte můj zamodralý a krvácející obličej? To jste udělal vy, touto svojí pravicí. Vy jste mne dvakráte udeřil – biff, biff! To jest surový a mnou nevyvolaný útok! Jsem v nebezpečí života. Musím se brániti!«

Soudce Witberg ustupoval s křikem vzad před hrozícími pěstmi druhého.

»Udeříte-li mne, dám vás zatknouti,« jal se vyhrožovati soudce Witberg.

»To je totéž, co jsem řekl já Patsymu,« zněla odpověď. »A chcete věděti, co on učinil, když jsem mu tohle řekl?«

»Ne!«

»Tohle!«

A v témž okamžiku Watsonova pravice zasadila ránu do soudcova nosu, takže přiměla tohoto zákonného gentlemana, aby se svalil do trávy.

»Odejděte!« poroučel Watson. »Jste-li gentleman, odejděte! – to jest totéž, co mi říkal Patsy, víte to dobře!«

Soudce Witberg naklonil se, aby se zdvihl, ale byl v zápětí sražen za límec dolů a udeřen do oka, takže se svalil znovu na svoje záda. Potom vše se změnilo v rudý indiánský masakr. Soudce Witberg byl nelidsky a vědecky zbit. Dostal plno ran do tváří, vytahán za uši a jeho obličej byl zpracován jako trávník. A při tom Watson neustále vykládal, jak s ním zacházel Patsy Horan. Chvílemi a to velmi pečlivě, rozveselený sociolog uštědřoval mu pravé boxerské rány.

Jednou také, postaviv ubohého soudce na nohy, zcela s rozvahou narazil svůj vlastní nos o gentlemanovu hlavu. Nos rázem počal krváceti.

»Podívejte se na to!« vzkřikl Watson, ustupuje a obratně nechávaje kapati svoji krev na předek vlastní košile. »To jste udělal vy! Učinil jste tak svojí vlastní pěstí. To jest strašné! Jsem téměř úplně zabit! Musím se opět brániti!«

A opět byl soudce Witberg zasypán ranami jeho pěsti a poslán do trávy.

»Dám vás zavříti,« soptil, když v ní ležel.

»To jest totéž, co povídal Patsy.«

»To jest brutální – pš, pš – a nevyvolaný – pš, pš – útok.«

»To jest totéž, co říkal Patsy.«

»Určitě vás dám zavříti!«

»Mluvíte hrubě i mohl bych vás za to znovu zbíti.«

S těmito slovy Carter Watson odešel dolů do kaňonu, vyhoupl se na koně a odejel směrem k městu.

Za hodinu na to, když se objevil soudce Witberg na prahu svého hotelu, byl zatčen od městského konstabla, protože učinil útok a stloukl Cartera Watsona.

V.

»Vaše Ctihodnosti,« pravil Watson, zámožný statkář, graduovaný před třiceti lety v dobytkářské koleji, příštího dne před místním soudem, »jakmile mne tento Sol Witberg spatřil, zahrnul mne ranami a pronásledoval mne, takže jsem byl nucen i já ho tlouci; předpokládám, že obě naše pře budou spojeny v jednu, neboť svědectví a fakta jsou v obou sporech stejná.«

Soud s tím souhlasil a obojí pře se počala projednávati.

Watson jako pohánějící svědek dostal se první ke slovu a počal vypravovati svůj příběh.

»Trhal jsem právě květiny,« dosvědčoval. »Trhal jsem květiny na své vlastní půdě, nemaje ani potuchy o nějakém nebezpečí. Z nenadání tento muž vyřítil se na mne z lesa. „Já jsem Dodo,“ pravil, „a chci s vámi trochu potřepati. Dejte ruce nahoru.“ Usmál jsem se, ale náhle, pif, pif, počal mne tlouci, srazil mne k zemi a poplival moje květiny. Slova, jichž užíval, byla strašlivá. Byl to mnou nevyvolaný a surový útok. Podívejte se na moji tvář. Podívejte se na můj nos. Nerozumím tomu. Musil býti opilý. Dříve, nežli jsem se vzpamatoval ze svého překvapení, provedl toto stlučení. Byl jsem v nebezpečí života a byl jsem nucen brániti se. To jest vše, Vaše Ctihodnosti, ač musím na konec říci, že se nemohu vzpamatovati ze svého rozčilení. Proč říkal, že se jmenuje Dodo? Proč mne tak zúmyslně přepadl?«

A tak dostal Sol Witberg lekci svobodného vyučování v umění překrucování fakt. Často se svého povýšeného místa naslouchal netečně u policejního soudu vymyšlené pře a jich nehoráznosti; ale teprve nyní poprvé překrucování směřovalo přímo proti němu a až dosud sám neseděl před soudem se zaťatými pěstmi, před úředními osobami, obklopen klacky policistů a maje za sebou dveře vězení.

»Vaše Ctihodnosti,« vzkřikl,» nikdy jsem neslyšel tolik lží od tak zřejmého lháře –«

Watson vyskočil se sedadla.

»Vaše Ctihodnosti, protestuji! Jest na Vaší Ctihodnosti, aby rozhodla, kde jest pravda a kde lež. Svědectví jest zde jen proto, aby dosvědčilo přítomnou příhodu, jež se právě sběhla. Jeho osobní mínění o všeobecných věcech a o mojí osobě nemá co činiti s naším sporem.«

Soudce pokývl přisvědčivě hlavou a zůstal flegmaticky netečným.

»Tento důvod byl dobře pronesen,« rozhodl. »Překvapujete mne, Mr. Witberge, že prohlašujete se za soudce zkušeného v zákonné praksi a přece jste se provinil takovým nezákonným chováním. Vaše jednání, sire, a vaše methoda mne překvapuje. Toto zde jest zcela jednoduchá žaloba o přepadení a ztlučení. Jsme zde proto, abychom rozhodli, kdo zasadil prvni ránu, a nezáleží nám na tom, abychom oceňovali osobní charakter Mr. Watsona. Pokračujte ve svém vypravování.«

Sol Witberg byl by se kousl do svého zraněného oteklého pysku ve vzteku, kdyby nebyl tolik bolavý. Ale opanoval se a vypravoval celý příběh krátce, přímo a pravdivě.

»Vaše Ctihodnosti,« odvětil Watson, »předpokládám, že se ho zeptáte, co odpoví na moje předpoklady

»To jest velmi dobrá otázka. Co odpovíte, sire, na předpoklady Mr. Watsona?«

»Neznám jeho předpokladů.«

»Byl to přestupek, Vaše Ctihodnosti,« vzkřikl Watson. »Varovné tabulky byly postaveny zcela patrně«.

»Neviděl jsem vašich výstrah!« pravil Sol Witberg.

»Já jsem je viděl sám,« zabručel soudce.

»Jsou velmi nápadné. A chtěl bych vás varovati, sire, kdybyste chtěl urážeti pravdu v takových maličkostech, že byste se mohl zaplésti do podezření, že vylháváte v mnohem důležitějších faktech. Proč jste udeřil Mr. Watsona?«

»Vaše Ctihodnosti, jak jsem dosvědčil, já mu nezasadil ani jediné rány.«

Soudce se podíval na rozbitý a oteklý obličej Cartera Watsona a obrátil svůj zrak na Sola Witberga.

»Podívejte se na tvář tohoto muže!« zahřměl. »Když jste mu nezasadil ani rány, jak to přijde, jest tak znetvořen a ztýrán?«

»Jak jsem dosvědčil…«

»Buďte opatrný!« varoval ho soudce.

»Chci býti opatrný, sire. Nechci říci ničeho jiného, nežli pravdu. On sám se poranil kamenem. On sám se udeřil dvakráte dvěma různými kameny.«

»Dá se srovnati s rozumem, aby tento muž, muž a nikoli šílenec, chtěl sám sebe ztýrati a pokračovati v tomto týrání, aby si roztrhl sám schválně jemnou a citlivou část obličeje kamenem?« tázal se Carter Watson.

»To zavání pěknou historií!« připomenul soudce. »Mr. Witbergu, byl jste opilý?«

»Nikoliv, sire!«

»Nepijete nikdy?«

»Jen příležitostně.«

Soudce uvažoval o této odpovědi s výrazem hluboké bystrosti.

Watson použil příhodné příležitosti a učinil vůči Sol Witbergovi výsměšný posuněk, ale tento úplně vyčerpaný gentleman neviděl ve své situaci nigčeho humoristického.

»Prazvláštní případ, velmi prazvláštní případ!« prohodil soudce, když počal pronášeti rozsudek. »Výpověď obou stran jest navzájem v naprostém rozporu. Není zde svědků kromě obou postižených stran. Oba tvrdí, že ten druhý učinil první útok a nemám zákonného podkladu, abych rozeznal, kdo má pravdu. Ale mám o tom všem soukromé mínění, Mr. Witbergu, a doporučoval bych vám, abyste pro budoucnost dbal výstražných tabulek Mr. Watsona a vyhýbal se této části krajiny –«

»To jest urážka!« vyrazil Sol Witberg rozdurděně.

»Posaďte se, sire!« zahřměl na něho rozkazujícím tónem soudce. »Přerušíte-li soudní líčení tímto způsobem ještě jednou, naleznu prostředek, abych vás usadil. A varuji vás, neboť bych to vše ukončil rázně – neboť vy, sám soudce, měl byste mluviti se soudem slušně a důstojně. Nyní prohlásím rozsudek. –

»Jest zásadou zákona, že žalovanému má býti dopřáno právo „dobrodiní pochyb“. Jak jsem řekl, a jak opětuji, není zde zákonné cesty pro mne, jak bych měl rozhodnouti, kdo zasadil první ránu. Následkem toho k svojí velké lítosti« – zde učinil pomlčku a pohlédl na Sola Witberga – »v obou těchto sporech jsem nucen žalovanému dopřáti „dobrodiní pochyb“. Gentlemani, oba dva jste osvobozeni.«

»Vykašlemež se na to,« pravil Watson Witbergovi, když opouštěli soudní síň. Ale tato uražená osobnost odmítla, podávané rámě a neodešla s ním do nejbližšího baru.

OKŘÍDLENÉ LUPIČSTVÍ.

Petr Winn ležel pohodlně rozložen v křesle ve své knihovně se zavřenýma očima, ponořen v přemítání o způsobu nové kampaně, určené pro nejbližší dobu, jak by odolal útoku jisté koterie nepřátelských finančníků. Hlavní bitevní plán mu napadl v noci před tím a nyní již jenom přemýšlel o plánech vzdálenějších a o menších detailech jeho provedení. Měl správu jisté mimoměstské banky, dvou hlavních skladišť a několika dřevních skladů a byl by mohl kontrolovati také činnost několika vodopádů, které zde mohou zůstati beze jména, ale které v jeho rukách byly by s to prokázati službu jako klíč k ohromně rozlehlé situaci, zaujímající více kilometrů hlavní dráhy nežli bylo sloupů petroleje ve shora zmíněných vodopádech. Bylo to zcela snadné, pomysliti si, že se usmál nahlas, když mu tohle vše napadlo. Nebylo divu, že v tu chvíli všichni jeho staří a chytří nepřátelé přešli před ním v mysli.

V touž chvíli otevřely se však dveře knihovny a hubený muž v prostředním věku s blýskavýma očima za skleněnými brejlemi vstoupil. V ruce držel obálku a otevřený dopis. Jakožto tajemník Petra Winna měl za povinnost tříditi a určovati všechnu úřední poštu.

»Tohle došlo ranní poštou,« prohlašoval apologeticky s nádechem úsměchu. »Ale nemá to žádného vztahu k ničemu. Přes to však jsem si myslel, že se na to rád podíváte.«

»Přečtěte to!« poroučel Petr Winn, neotvíraje ani očí.

Tajemník si odkašlal a počal vysvětlovati původ dopisu.

»Jest to datováno sedmnáctým červencem, ale nemá to adresy. Známka jest ražena v San Francisku. Jest téměř nečitelná. Písmo jest strašné. Zde jest:

„Mr. Petr Winn.

Sire: Posílám Vám s úctou expresního holuba, který má velkou cenu. Jest loo-loo – –“«

»Co jest to loo-loo?« přerušil ho Petr Winn. Sekretář si kýchl.

»Jsem si tím jist, že to nevím, ale musí to býti asi superlativ všeho největšího druhu.«

»Dopis pokračuje:

„Prosím, račte ho zatížiti párem tisícidollarových bankovek a pak ho pusťte. Učiníte-li tak, nebudu Vás již obtěžovati. Neučiníte-li tak, budete míti se mnou co dělati.“

»To jest všechno. Jest to nepodepsáno. Myslím, že vás to baví.«

»Přiletěl ten holub?« otázal se Petr Winn.

»Přiznávám se, že jsem se dosud nijak nesnažil po něm pátrati.«

»Nuže, učiňte tak.«

V pěti minutách se tajemník vrátil.

»Ano, sire. Přiletěl dnes ráno.«

»Pak ho sem přineste!«

Sekretář chýlil se již k tomu, aby celou tuto historii pokládal za obyčejný žert, ale Petr Winn prohlédnuv si důkladně holuba, myslel zcela jinak.

»Podívejte se na něj,« pravil, rozkládaje mu křídla a obraceje ho na všechny strany. »Podívejte se, jak má dlouhé tělo a prodloužený krk. Pravý pošťák. Pochybuji, že jsem někdy v životě viděl lepšího druhu. Má silná křídla a dobré svaly. Jak podotkl náš neznámý dopisovatel, jest v pravém slova smyslu loo-loo. Mám pokušení si ho zde ponechati.«

Sekretář se usmál.

»Proč pak ne? Jistě nehodláte poslati zpět holuba pisateli tohoto dopisu.«

Petr Winn zavrtěl hlavou.

»Odpovím mu. Nikdo nesmí mi vyhrožovati, aťsi jest to třebas anonymně a hloupě.«

Na útržek papíru napsal pak tuto odpověď: »Jděte k čertu!« Podepsal se a zasunul do malé brašničky, kterou měl na sobě onen pták.

»Nyní ho pustíme na svobodu. Kdepak jest můj syn? Rád bych mu ukázal, jak odletí.«

»Jest dole v dílně letadel. Spal tam poslední noci a dal si tam dnes ráno odnésti snídani.«

»On se takhle potrhá prací a zlomí někde vaz,« poznamenal Petr Winn polo s hrdostí, polo s pýchou, když se dal cestou k verandě.

Postaviv se na široké schodiště, vyhodil krásné zvíře před sebe do výšky. To se vzpamatovalo rychlým rozmachem křídel, poletovalo chvíli nerozhodně po širém prostoru a pak počalo stoupati do vzduchu.

Když se octl holub ve výši, opět byl jakoby nerozhodnut. Po té, naleznuv patrně pravý směr, zamířil k východu přes dubové stromoví, které se rozprostíralo nad parkem.

»Výtečně, výtečně,« zašeptal si Petr Winn. »Vskutku bych si velmi přál, aby se sem ještě vrátil.«

Ale Petr Winn byl příliš pravým obchodníkem, který měl plno velkolepých plánů ve své hlavě a měl mnoho nitek ve svých rukou, takže na tuto příhodu velmi rychle zapomněl. Ale třetí noc na to levé křídlo jeho rodného domu vyhořelo. Bylo vyhozeno do povětří. Nebyl to žádný velký výbuch a nikdo nebyl při tom poraněn, ale křídlo bylo úplně zničeno. Většina oken zbylého domu byla roztříštěna, což však byla celkem nepatrná část celkové škody. Prvním ranním člunem půl tuctu San Franciských detektivů přispěchalo a několik hodin na to sekretář v největším rozechvění vrazil k Petru Winnovi.

»Přišel!« volal sekretář, při čemž se mu ronil pot po čele a jeho oči se mu koulely za brýlemi.

»Co přišlo?« otázal se Petr.

»Ten – ten loo-loo pták!«

Finančník pochopil.

»Prohlédl jste již poštu?«

»Právě jsem ji otevřel, sire.«

»Nuže, pokračujte a dejte pozor, zda v ní nenaleznete nějaký nový dopis od našeho tajemného přítele, milovníka poštovních holubů.«

Dopis objevil se na světle božím. Četli ho:

»Mr. Petr Winn.

Velevážený sire! Nyní nebuďte hloupý. Kdybyste byl již poslechl, Vaše střecha nebyla by shořela. – Dovolte, abych Vás na to uctivě upozornil, a proto posílám k Vám zrovna téhož holuba. Postaral jste se dobře o něho, děkuji Vám. Vložte do jeho pošty pětkrát po jedné tisícovce dollarů a pusťte ho. Nekrmte ho. Nesnažte se ho pronásledovati. Jest chytrý a zná dobře cestu a ještě lépe zná čas. Nevyhovíte-li, střežte se mne!«

Petr Winn se doopravdy rozzlobil. Ale ani tentokráte ho nenapadlo, aby poslal po holubu nějaké sdělení. Na místo toho zavolal znovu detektivy a dle jejich rady zatížil holuba těžkými broky. Jeho let směřoval na východ směrem k přístavu a nejlepší motorový člun v Tiburenu byl zjednán, aby se pustil v hon, kdyby pták letěl přes moře.

Ale ptáku bylo naloženo příliš mnoho broků jako břemeno a byl proto vysílen dříve, nežli dostihl břehu. Tato nehoda byla odstraněna tím, že se mu podařilo zbaviti se trochu broků a tak vzlétl vysoko do vzduchu. Vystihl svůj směr a přeletěl na východ přes záliv v San Francisku. Na to letěl přímo přes Andělský ostrov a zde se ztratil motorovému člunu, neboť ten musil objížděti kolem celého ostrova.

Této noci ozbrojené hlídky obcházely po polích a majetku Winnovu. Avšak brzo z rána Petr Winn dozvěděl se telefonem, že dům jeho sester v Alamedě vyhořel do základů. Dva dny na to holub byl zde zpět, nesa na krku břímě, které vypadalo jako pytlík s brambory. Také došel nový dopis:

»Mr. Petr Winn. Ctihodný Sire! Byl jsem to já, který jsem vypálil dům Vašich sester. Vy jste vzbouřil sám toto peklo, není-liž pravda? Pošlete nyní deset tisíc. Bude to neustále stoupati. Nedávejte na vyrovnanou závaží tomu ptáku.

Vy jistě nemůžete ho následovati a jest to týrání zvířat.«

Petr Winn byl již připraven prohlásiti, že jest poražen. Detektivové byli bezmocní a Petr Winn nemohl věděti, co nového mu tento muž provede – snad se jedná o život jeho blízkých a drahých. Telefonoval proto ihned do San Franciska pro bankovky v obnosu deseti tisíc dollarů a to v největších papírech. Ale Petr Winn měl syna, Petra Winna mladšího, s touž tvrdohlavostí, jakou měl jeho otec, a stejně energického a stejně rozhodného, jak se zračilo v jeho očích. Bylo mu sotva šestadvacet let, ale byl již celým mužem a byl tajnou hrůzou a rozkoší otce finančníka, jenž se potácel mezi hrdostí nad svým synem a strachem z křídel jeho aeroplánu, neboť se obával předčasného a hrozného jeho konce.

»Počkej ještě, otče, neposílej pro peníze,« pravil k němu Petr Winn junior. »Číslo Osm jest připraveno a dovedu již nyní dokonale rozluštiti způsob Svinování nosných ploch. Chci v tom pracovati stále a provedu tím revoluci v létání. Rychlost – to jest, čeho potřebuji a k tomu spousta prostoru, který mně dovede získati místo k přistání a pro vzlet do výše. Dosáhl jsem toho obojího: jednak dovedu sestoupiti dolů a svinouti nosné plochy. V tom spočívá vše; čím menší jest opěrná plocha vzduchu, tím větší jest rychlost. To byl zákon, který odkryl Langley. A já ho zdokonalil. Dovedu stoupati nahoru, když vzduch jest klidný i když jest pln mraků, a mohu také stoupati, když zuří prudká vichřice. Kontrolováním nosných ploch mohu dojiti krásně až k tomu, že provedu zrychlování podle toho, jak je potřebuji – zejména s tímto novým Sangstem-Endholmovým strojem.«

»Ty mně se zdá dosáhneš velmi brzo toho, že si některého dne zlomíš šíji,« poznamenal otec málo povzbudivě.

»Otče, řeknu ti to, čeho krásně dosáhnu – devadesáti mil za hodinu. Ano, dokonce i sta. Poslyš! Chtěl jsem právě zítra ráno udělati rozhodný pokus. Ale nepotřebovalo by se času ani dvou hodin, abych mohl se svým aeroplánem startovati. Připravím to na dnešní odpoledne. Schovej zatím svých peněz. Dej mi holuba a já budu sledovati jeho let až k jeho holubníku, ať jest to kdekoliv. Zadrž ho a dovol mi, abych promluvil se svými mechaniky.«

Zavolal si telefonicky do dílny a v úsečných, odměřených větách dal rozkazy takovým tónem, že to rozechvělo srdce i starého Winna.

V pravdě tento jeho jediný syn byl dřík ze starého kmene a Petr Winn neměl naprosto žádných matných představ o vnitřní hodnotě řečeného starého svého kmene.

Dočasný až na minutu, mladý muž o dvě hodiny později byl připraven ke startu. V pouzdru připevněném po jeho boku, připravenu k okamžitému použiti, nabitu a zabezpečenu ochrannou závěrkou, měl zasunutou automatickou pistol velkého kalibru. Po konečné přehlídce a vyzkoušení zaujal své sedadlo v aeroplánu. Spustil stroj a s divokým burácením, způsobeným výbuchy plynu, tento překrásný stroj rozběhl se dole po rovné ploše a odtrhnuv se vzletěl do vzduchu. Krouže kol do kola, jak stoupal do výše, dal se směrem k západu, zakormidloval, houpal se a manévroval ke skutečnému letu pravých dostihů.

Tento rozlet závisel na holubovi. Petr Winn držel ho dosud v ruce. Avšak nevyhodil ho tentokráte prudkou ranou. Na místo toho byla mu pevně přivázána půl yardu dlouhá široká stuha na nohu – to proto, aby mohl býti jeho let lépe sledován. Teprve pak ho Petr Winn pustil s dlaně; holub vyletěl dosti snadno, nedbaje lehkého zatížení stuhou. Nebylo nijaké nejistoty v jeho pohybech. Byla to třetí cesta, kterou dělal tak prazvláštním způsobem ke svému domovu, a znal dobře, kam má letěti.

Ve výši několika set stop zamířil přímo k východu. Aeroplán vrhl se za ním v přímý let z posledního svého kroužení a následoval holuba. Dostihy byly v proudu. Petr Winn starší dívaje se nahoru pozoroval, že holub letí nad aeroplánem. Pak však uzřel cosi zcela jiného. Aeroplán z nenadání a téměř rázem se zmenšil. Svinoval nosné plochy. Jeho složitý plachtový systém byl nyní uplatněn. Na místo nádherného rozložení nosných ploch, pomocí nichž dobyl vzduchu, byl nyní z něho štíhlý jednoplošník, podobný jestřábu, jenž se kymácel na dlouhých a neobyčejně úzkých křídlech.

*

Když mladý Winn tak nenadále svinul nosné plochy, zmocnilo se ho jakési překvapení. Byl to jeho první pokusný let s tímto novým strojem a ačkoliv byl připraven na vzrůstající rychlost, nebyl naprosto přichystán na tak ohromující a vzrůstající kvap. Bylo to lepší, nežli se mu zdálo ve snách; a dříve nežli si to uvědomil, octl se těsně nad holubem. Toto malé stvoření, ohromeno tímto nejstrašlivějším jestřábem, kterého kdy zřelo, rázem vzlétlo vzhůru podle zvyku holubů, kteří se vždy snaží dostati nad jestřába.

Ve velkých okruzích následoval jej jednoplošník nahoru výše a výše do modrého nebe. Bylo velmi nesnadno pozorovati holuba ze spodu a mladý Winn měl co dělati, aby ho neztratil s očí. Neustále napínal své nosné plochy, aby mohl rychle stoupati vzhůru. Výše a výše stoupali, až holub, věren svému pudu, srazil se dolů a vrazil do toho, co považoval za svého pronásledujícího nepřítele. Hned však toho měl dosti, neboť patrně, nenalézaje života v hladké ploše plátna aeroplánu, přestal se oň starati a zamířil dolů směrem k východu.

Poštovní holub v letu může dosíci značné rychlosti, tak že Winn musel znovu stáčeti nosné plochy. A opět ke svému uspokojení shledal, že přemohl holuba. Ale současně rychle strhl novou část nosné plochy stroje, která byla svinuta a zvolna sestupoval dolů. Po tomto manévru seznal, že honbu úplně ovládá a od té chvíle počal se mu linouti ze rtů zpěv a chvilkami si prozpěvoval a to ani o tom nevěda, až do konce cesty. Píseň zněla: »Jde to, jde to! Co jsem vám řekl? – Jde to!«

Přes to vše nebyla to nikterak pohodlná plavba. Vzduch jest velmi nestálé prostředí a tak z nenadání beze všeho varování při ostrém úhlu zatáčky vnikl stroj do vzdušného proudu, v němž Winn rázem seznal proud větru, vanoucí od zátoky, jenž se obyčejně valí hlubokou průrvou Zlaté Brány. Jeho pravé křídlo zachytilo tento proud první – náhlý ostrý závan zachvátil a zakymácel jednoplošníkem a hrozil ho převrátiti. Ale Winn zatočil citlivou »volnou uzdou« a rychle, nikoliv však přemrštěně prudce narovnal plochy špiček křídel, stiskl čelo vodorovného kormidla a zdvihl rázně zadek kolmého kormidla, aby vyrovnal prudký náraz větru. Jakmile stroj se vrátil v původní rovnováhu a on poznal, že tone zcela v neviditelném proudu, uvedl špice křídel poznovu v původní polohu, strhl vzad kormidla, rozvinul poněkud více o několik yardů plochy nosné a rozletěl se znovu za holubem, který se rychle ponořil v dálku za oněch několik vteřin, co trvalo‘ uvedení stroje v rovnováhu.

Holub letěl nyní rovně směrem ke kraji Alamedskému a k pobřeží a bylo to blíže tohoto břehu, kde nabyl Winn nové zkušenosti. Octl se ve vzduchovém prázdnu. Padl již do vzduchoprázdných míst před tím při předchozích letech, ale tato vzduchoprázdnota byla daleko větší, nežli aby mohl s ní počítati. S očima upjatýma na stužku, kterou za sebou táhl holub, pozoroval barevnou čáru, která označovala, jak holub sestupoval. Jak klesal k zemi, cítil Winn na konci žaludku onen starý dávivý pocit, který mu byl znám již od dětství, kdy poprvé ho jímala závrať z rychlého pádu sestupující zdviže. Ale Winn vedle jiných tajů aviatiky poznal, že jest mnohdy pro vystupování nutno před tím nejprve sestupovati. Vzduch odmítl udržovati ho déle ve své sféře. Proto na místo, aby se marně a s nebezpečím namáhal přemoci tento nával spádu, poddal se mu. S chladnou rozvahou a pevnou rukou stiskl přední vodorovné kormidlo – dosti klidně a ani o píď více – a jednoplošník řítil se hlavou dolů a ostře v před do prázdna. Padal směle, jakoby kmitem ostří nože. Každým okamžikem stávala se rychlost příšernější. Ale Winn nahromaďoval si mezitím sil k okamžiku, který ho měl zachrániti. Pak vyžadovalo to pouze několik okamžiků, kdy, rázně vztýčiv obě vodorovná kormidla v předu i v zadu, vyšvihl se nahoru do husté a rovné hladiny vzduchu a ven z jámy.

Ve výši pěti set stop holub přeletěl město Berkeley a zamířil ve svém letu směrem k výšinám Contra Costa. Mladý Winn zpozoroval dvůr a budovy Kalifornské university – jeho university – jak stoupal nad holubem.

Ještě jednou, nad těmito pahorky Contra Costa, upadl v novou nesnáz. Holub letěl nyní zvolna a tam, kde hustina eukalyptů tvořila pevnou zeď proti větrům, pták počal se najednou hnáti vzhůru ve vzdálenosti asi sto stop. Winn seznal, co zamýšlí a co to znamená. Holub byl uchvácen vzdušným vírem, který ho unášel na sta stop tam, kdež čerstvý západní vítr narážel na nerozbornou zeď houštin, ihned svinul rázem zadní plochu a současně stlačil úhel svého letu, aby se vynesl nad pokraj tohoto víru. Nicméně jednoplošník byl zmítán drahou plných tři sta stop tímto příbojem, nežli se nebezpečí octlo za ním.

Holub přeletěl pak ještě dvě řady pahorků a pak již ho viděl Winn klesati k místu přistání, kdež stála malá chalupa na holém úbočí hor. Blahořečil této mýtině. Nejen byla příhodná ku sestupu, ale vzhledem k tomu, že skaliny zde vystupovaly došli příkře, bylo toto místo velmi vhodné k opětnému vzestupu do vzduchu.

Jakýsi muž čtoucí noviny ihned povstal, jakmile spatřil vracejícího se holuba, když v tom zaslechl hrčení Winnova motoru a uzřel ohromný jednoplošník, jenž měl nyní rozloženy všechny své nosné plochy, jak sestupoval přímo nad ním skláněje se dolů a jak se nenadále zarazil jako na nějaké vzduchové podložce, která byla utvořena prudkým rozvířením vodorovných vrtuli, jak po té klouzal několik yardů, dotkl se země, jak se zastavil téměř stopu před ním. Ale jakmile uzřel mladého muže, klidně sedícího uprostřed stroje a mířícího na něho pistolí, tento muž jal se před ním prchati. Dříve však, nežli mohl zahnouti za roh své chalupy, kule prorazila mu nohu a způsobila, že prudce upadl!

»Čeho si přejete?« otázal se zlostně, když druhý stanul nad ním.

»Přeji si, abyste zaujal místo a svezl se v mém novém stroji,« odpověděl Winn. »Věřte mi, můj stroj jest loo-loo.«

Muž nebyl s to dlouho se stavětí na odpor, neboť tento cizí návštěvník měl ton hlasu neobyčejně přesvědčující. Na rozkaz Winnův, který neustále ohrožoval ho svojí pistolí, muž připravil si prozatímní obvazek a přiložil ho na poraněnou nohu. Winn pomohl mu do sedadla stroje, pak odešel do holubníku a zmocnil se tam ptáka se stužkou, kterou tento měl dosud přivázánu na noze. Muž objevil se býti velmi snesitelným zajatcem. Když se octl jednou ve vzduchu, seděl pohřížen sám v sobě a vzrušen děsem. Jsa odborníkem v okřídleném lupičství, neměl sám naprosto žádné způsobilosti pro křídla a když se podíval dolů na zemi, která pod ním letěla a na vodu v dálce, ztrácející se hluboko pod ním, nepocítil ani nejmenšího hnutí, aby učinil útok na svého věznitele, jenž nyní bez obrany oběma rukama ovládal let.

Jediné, co tento muž udělal, bylo, že seděl zhroucen sám v sebe a bez pohnutí.

*

Petr Winn starší, pátraje po nebesích s ohromným dalekohledem, spatřil jednoplošník, jak veskočil do jeho zorného pole a jak náhle vzrůstal nad roztříštěnými úžlabinami břehů Andělského Ostrova.

Několik minut po té vzkřikl na čekající detektivy, že aeroplán přiváží s sebou jakéhosi cestujícího. Jednoplošník přibližoval se rychle a kymácel se opětně na nové vzduchové podušce jako nad propastí, načež přistál.

»Tento svinovací přístroj zvítězil,« zvolal mladý Winn, když se sešplhal ven z motoru. »Viděli jste mne při vzletu? Byl bych toho holuba málem přejel. Jde to, otče! Jde to! Co jsem ti řekl? Jde to!«

»Ale koho to máš s sebou?« otázal se jeho otec.

Mladý muž podíval se do zadu na svého vězně a upamatoval se. »Aj, to jest ten holubí šprýmař,« pravil. »Myslím, že by se nyní o něho mohli postarati páni strážníci.«

Petr Winn uchopil se synovy ruky v pyšném mlčení a pohladil holuba, kterého mu syn právě vkládal do ruky. Opět a opět hladil ono hezké stvoření. Na to pravil:

»Výtečná jakost, první kvality.«

ZABITÍ ČLOVĚKA.

Temnotou planula pouze noční světla a ona kráčela, jako by zde byla doma, rozsáhlými pokoji a prázdnými hally, hledajíc marně napolo dočtenou knihu veršů, kterou odložila a na niž si nyní znovu vzpomněla. Pak se obrátila směrem ku světlu v saloně, rozložila se, jak byla oblečena ve spací nedbalky, v župan z jemné, růžově zbarvené látky stažený u krku a v bocích šňůrou. Prsteny měla ještě na prstech a bujný, plavý vlas neměla ještě rozpuštěn. Byla rozkošná, půvabně krásná: měla něžný, kulatý obličej, rudé rty, zdravou barvu ve tvářích a modré oči jako chameleón, jež se upíraly v dálku s panenskou nevinností stvoření tvrdého a zasmušilého, jakož i báječně chladného, ale zase sálajícího pevnou vůlí panovačnosti.

Shasla světla a počala se procházeti nahoru a dolů po síni vedle svého budoiru. U vchodu do něho se zastavila a naslouchala. Z dálky blížil se sem nikoliv hluk, ale jakýsi dojem pohybu. Byla by mohla přísahati, že neslyšela ničeho, ale přes to zde bylo cosi rušivého. Ovzduší nočního klidu bylo čímsi vzrušeno. Divila se, že by nějaký sluha mohl se zde v tuto chvíli toulati. Nemohl to býti ani její komorník, o kterém bylo známo, že kromě zvláštních příležitostí velmi brzo chodil spát. Nemohla to býti ani její komorná, které dovolila, aby večer odešla.

Když došla až k jídelně, seznala, že dveře jsou u ní zavřeny. Když je otevřela a vstoupla dovnitř, neseznala zde ničeho nápadného, leda to, že vycítila, že onen rušivý činitel musí býti zde, ať jest to kdokoliv. Pokoj byl ponořen do tmy, ale ona vytušila cestu k elektrickému knoflíku a otočila jím. Když zaplanulo oslnivé světlo, ustoupila bezděčně vzad a vzkřikla. Bylo to však pouze »Oh«, jež nebylo nijak hlasité.

Přímo proti ní, poblíž elektrického vypínače, opřen o stěnu stál jakýsi muž. V jedné ruce držel revolver, namířený přímo na ni. Zpozorovala, dívajíc se upřeně na něj přes své leknutí, že jeho zbraň byla černá a že měla neobyčejně dlouhou hlaveň. Poznala, jaká to byla zbraň: Coltův browning. Byl to muž, který jí připadal jako medium; byl prostě oděn, byl hnědých očí a opálený sluncem. Vypadal velmi chladně. Revolver se mu ani nepohnul v ruce a byl namířen přímo na její břicho, týče se nikoliv v napřažené ruce, nýbrž od jeho boku, o nějž se jeho rámě opíralo.

»Oh!« zvolala. »Odpusťte! Poděsil jste mne. Čeho si zde přejete?«

»Přál bych si, abyste odešla,« odpověděl, stáhnuv rty v úsměv. »Jsem tak smělý a odvažuji se požádati vás, abyste mi uvolnila cestu do těchto dveří zde, a budete-li tak hodná a ukážete mi ony dveře, nebudu vás rušiti a klidně projdu.«

»Avšak, co tam chcete dělati?« otázala se ho, při čemž její hlas nabyl ostrosti, které používají lidé, zvyklí rozkazovati.

»Upřímně řečeno, krásti! To jest vše. Přicházím sem pátrati po tom, co bych mohl odnésti. Myslil jsem, že nebudete doma, neboť jsem vás viděl, jak jste vstupovala se svým stařečkem do auta. Myslím, že to asi byl váš papa a vy že jste miss Setliffe.«

Miss Setliffe pozorovala jeho omyl, oceňujíc jeho naivní poklonu, i rozhodla se, že ho nechá v pochybách. »Jak to víte, že jsem miss Setliffová?« otázala se ho. »Tohle jest přece dům starého Setliffa, nikoliv?« Přisvědčila.

»Nevím sice, má-li dceru, ale uvažuji, má-li ji, že jí musíte býti vy. Ale nyní – abych vás příliš neobtěžoval, jsem si jist, že mi ukážete cestu odtud.«

»Avšak, proč bych tak měla učiniti? Vždyť vy jste lupič.«

»Kdybych nechtěl býti obyčejným nováčkem ve svém řemesle, sejmul bych tyto prsteny s vašich prstů na místo, abych byl tak zdvořilý. Přicházím oloupiti starého Setliffa a nikoliv oloupiti jeho ženské. Půjdete-li mi s cesty, myslím, že najdu sám cestu odtud.«

Miss Setliffe byla smělá žena a vycítila, že před tímto mužem může míti málo strachu. Tento muž nebyl typickým zločincem, tím si byla jista. Podle jeho řeči poznala, že nebyl z města, a zdálo se jí, že má smysl jen pro široké venkovské kraje a rozlehlé prostory.

»Dejme tomu, že budu křičeti, dejme tomu, že zavolám o pomoc?« otázala se zvědavě. »Přece mne nezastřelíte?… Ženu?«

Zpozorovala letmý záblesk v jeho hnědých očích.

Odpověděl jí zvolna a po přemýšlení, jako kdyby řešil nesnadný problém.

»Myslím, eh, že bych do vás vrazil a udělal vám něco zlého.«

»Ženě?«

»Jsem si jist, že bych to udělal,« odpověděl a ona zpozorovala, že se mu ústa zlověstně stáhla.

»Jste pouze slabá žena a velmi něžná, ale nahlédněte, miss, že nemohu k vůli vám dáti se vsaditi za mříže. Nikoliv, miss, jistě to nemohu učiniti! Čeká na mne přítel ze západu. Jest v bryndě a já mu musím z ní pomoci.«

Ústa se mu stahovala mnohem zlověstněji.

»Tuším, že budu musiti sraziti vás beze všeho ostychu, protože mnoho mluvíte.«

Její oči nabyly výrazu dětského udivení a nevinné nedůvěry, jak se na něho dívala.

»Nikdy před tím jsem se nesetkala se zlodějem,« ujišťovala ho. »Právě proto vám chci říci, že mne zajímáte.«

»Já nejsem zlodějem z povolání, miss, nikoliv,« dodal spěšně, když se zadívala na jeho rozpaky, jež ji bavily. »To se vám jen zdá, protože jsem vnikl do vašeho domu; ale jest to poprvé, co jsem se někam vplížil s takovým úmyslem. Potřebuji peněz. Ostatně pohlížím na to jako na cosi, co bylo nahromaděno, aby se dostalo do mých rukou.«

»Nerozumím vám,« usmála se odvážně, »přišel jste sem krásti a krádež znamená, vzíti něco, co není vaše.«

»Ano a ne zde v tomto zvláštním případě. Ale myslím, že bude lépe, když již půjdu dále.«

Zamířil ke dveřím jídelny, ale ona postavila se mu v cestu a položila mu jako opravdu krásnou překážku vstříc sebe samu.

Jeho levá ruka se zdvihala, aby ji uchvátila, ale pak váhal. Bylo patrno, že byl upoután jejím něžným ženstvím.

»Nuže,« zvolala vítězně, »poznávám, že nechcete.« Muž byl okouzlen.

»Nikdy, až do dneška, jsem nezacházel špatně se ženou,« vysvětloval, »a není to ani tak snadné. Ale jsem si jist, že tak učiním, vyrazíte-li ze sebe jediný výkřik.«

»Nechtěl byste se zde zdržeti několik minut a pohovořiti si se mnou?« naléhala naň. »Velmi mne zajímáte. Ráda bych slyšela váš výklad, jaký druh krádeže chcete provésti?«

Podíval se na ni s úžasem.

»Pokaždé jsem si myslil, že ženy se bojí lupičů,« doznával; »ale vy, jak se zdá, nemáte z nich strachu.« Usmála se vesele.

»Lupiči a lupiči jest rozdíl, to víte. Nebojím se vás, protože věřím, že nepatříte k druhu oněch zlosynů, kteří zacházejí hrubě se ženou. Pojďte, pohovoříme si spolu chvíli! Nikdo nás nebude rušiti. Jsem zde sama. Můj otec odejel dnes večer do New Yorku, služebnictvo již spí a ráda bych vám dala něco k jídlu. Ženy vždy připraví třebas půlnoční polévku, a to i pro lupiče, se kterými se setkají. Máme ve spíži zásoby, ale nevím, kde bych jich nalezla. Snad byste chtěl aspoň něco piti?«

Muž váhal a neodpovídal. Ale ona mohla pozorovati rostoucí úžas v jeho očích.

»Snad se nebojíte?« tázala se ho. »Neotrávím vás, slibuji vám to. Budu s vámi piti, abych vám dokázala, že vše jest v pořádku.«

»Vaše jistota mne v pravdě překvapuje,« prohlásil, skláněje poprvé zbraň a nechávaje ji viseti volně po straně. »Nikdo ať mi již nikdy neříká, že ženy v městech jsou bázlivé. Vás není mnoho a jste malá, něžná a hezká věc, ale jistě jste nabyla výchovy nebáti se. Vy jste skutečně důvěry hodná a vrcholem všech žen. Není mnoho žen, ba ani mužů, kteří by jednali s ozbrojeným člověkem tak, jako jednáte vy se mnou.«

Usmála se radostně jeho pokloně a její tvář velmi zvážněla, když mu pravila:

»Jest to proto, protože se mi líbí váš zjev. Vypadáte příliš slušně na muže, který přichází loupiti. Nedovede jistě nic takového. Jste-li v špatném postavení, měl byste si opatřiti práci. Pojďte, odložte, ten hloupý revolver a pohovoříme si spolu. Musíte pracovati!«

»Nikoliv však v tomto městě,« poznamenal trpce. »Chodil jsem denně dvě míle na chodidlech svých nohou, snaže se najíti práci; čestně řečeno, byl jsem kdysi jemným, silným mužem… před tím, než jsem přestal hledati práci.«

Veselý smích, kterým uvítala jeho vyhýbavý výrok, líbil se mu a ona rychle využitkovala této výhody, jakmile to zpozorovala. Postoupila přímo ode dveří a postavila se ku stolku, opřevši se o něj.

»Pojďte, musíte mi o sobě vše vypravovati, zatím co připravím pro vás nápoj. Jaký byste si přál? Whisky?

« Ano, ma´am,«¹⁰ odvětil, odcházeje za ní, při čemž neustále držel velký revolver po boku a hleděl v rozpacích na nechráněné a otevřené dveře.

Ona naplnila mu sklenici a postavila ji na stolek.

»Slíbila jsem vám, že budu píti s vámi,« pravila váhavě. »Ale já nerada whisky. Já… Já dávám přednost sherry.«

Vyňala láhev sherry a zkoumavým pohledem jej požádala o souhlas.

»Zajisté,« odpověděl pokynem hlavy. »Whisky jest nápoj pro muže. Nikdy nemám rád, když jej pije žena. Víno se hodí spíše k sukním.«

Dívka nalila si číši, dívajíc se sympatickým pohledem očí.

»Zde byste si mohl nalézti dobré postavení – –« Ale při tom zachytila zrakem jeho pohled, v němž a v celém jeho obličeji se zračil výraz překvapení a nelibosti. Sklenice, kterou prudce uchopil, byla rázem odsunuta od jeho již rozevřených rtů.

»Co se vám stalo?« otázala se úzkostlivě. »Nechutná vám? Zmýlila jsem se?«

»Jest to věru prach zatrolená whisky! Když se ochutná, jakoby to pálilo a kouřilo zároveň!«

»Ach, jak jsem hloupá! Vždyť jsem vám dala skotskou! Jste asi zvyklý na žitnou. Dovolte, abych vám to vyměnila.«

Byla obzvláště mateřsky naložena, když opět stavěla před něho sklenici s jinou lihovinou a nalila též svoji vlastní sklínku, jakmile ji našla.

»Lepší?« otázala se.

»Ano, ma’am. Nepálí tolik. To jest jistě velmi dobrý nápoj. Nepil jsem již po celý týden. Ta se táhne! Jako olej, víte! Není z chemické továrny!«

»Jste piják?«

Byla to napolo otázka, napolo zklamání. Nikoliv, ma’am, ani řeči o něčem podobném. Velmi zřídka jsem pil a jen časem jsem byl opilý, ale málokdy. Ale nyní jest čas, kdy pořádný tulák nabývá pod sebou země a hledí se ulíti, a já jsem jistě jedním z nich. Proto nyní, děkuji vám za vaši laskavost, musím se ubírati dále.«

Ale mrs Setliffe nechtěla jen tak zhola pustiti svého zloděje. Bylať příliš vyloženou ženou, než aby měla v sobě mnoho romantičnosti; ale nynější situace byla velmi vzrušující, takže se jí to líbilo. Kromě toho pozorovala, že zde nebylo pro ni žádného nebezpečí. Tento muž, kromě úst a kovového pohledu hnědých očí, byl velmi svůdný. Také hluboko v jejím vědomí zatřpytila se myšlenka na to, jak toto vše bude vypravovati svým užaslým přátelům. Bylo by to příliš hloupé, kdyby to nepovídala.

»Vy jste mi ještě nevysvětlil, jakému druhu loupežení jste se oddal, a zdá se, že jste mi říkal, že ve vašem případě jde pouze o to, abyste shromažďoval to, co patří pouze vám,« prohodila. »Pojďte, posaďte se a vypravujte mi o tom – zde jest židle!«

Při tom manévrovala vlastním křeslem tak, až je umístila na roh proti jeho židli. Jeho chytrost však jej neopustila, jakmile to zpozoroval, a jeho oči rozhlédly se ostře kolem, vracejíce se stále s rostoucím úžasem k jejímu zraku; ale nevytrval dlouho. Také ona stejně pozorovala, jak hovořila, že on pozorně poslouchá jiný zvuk, nežli její hlas. Kromě toho neodložil dosud revolveru, kterýž ležel nyní na rohu stolu mezí oběma, a držel stále pravou ruku na jeho rukojeti.

Octl se v okolí, kterého naprosto neznal. Ale tento muž ze západu, zkušený na vodě i na rovině, kdež míval oči i uši stále otevřeny a kdež býval napnut pozorováním a stále podezříval, nemohl věděti, že pod stolem, těsně u jejích nohou, byl stiskací knoflík elektrického zvonku. Neslyšel nikdy, ba ani nesnil o takovémto zařízení a jeho chytrost a bojovnost upadala zde v niveč.

»To jest tak, miss,« počal, odpovídaje na její naléhání. »Starý Setliffe uzavřel se mnou kdysi maličký obchod. Byl drsný, ale působil. Mnohý by chtěl pracovati plně a podle zákona, aby si také za sebou nechal několik set milionů. Nekřičel jsem a neškodil vašemu pa.¹¹ Neznal mne od Adama a doznávám, že ani nevěděl, že mne odhodil. Jest příliš velký, myslí a obchoduje s miliony a nemohl proto ani slyšeti nikdy o nepatrném bramboru, jako jsem já. Jest dobrý obchodník. Získal si všechny druhy a zkušenosti života, přemýšleje a kuje plány a pracuje jen pro sebe; někteří jeho pomocníci, jak jsem slyšel, dostávají od něho mnohem větší plat, nežli president Spojených Států. Já jsem byl pouhá tisícina těch, kteří sloužili u vašeho pa, toť vše.

»Věztež, ma’am, že mám místo bytu malou díru v zemi – špinavou, vlhkou, úkryt pro koně v dolech. A když Setliffe vyrostl, setřásl se sebe Idaho, zorganisoval smíšený trust, zmocnil se zbylé půdy a prorazil velkým hydraulickým strojem až do Twin Pines, kdež já jsem byl jím utlačen. Já jsem se nikdy nehrnul za penězi. Byl jsem smazán s listiny života dříve, nežli jsem mohl smeknouti klobouk. A tak oné noci, jsa zničen, když mi tento můj „přítel“ takhle zle zatopil, dal jsem se na cestu, abych si vyrazil k vašemu pa. Když jsem seznal, že toho nutně potřebuji, byl jsem tak smělý a přišel jsem sem!«

»I když uznám všechno za správné, co povídáte,« odvětila, »nicméně nebylo třeba, aby se provádělo vloupání do domu a zejména ne do našeho. Nemůžete se takto brániti ani před soudním dvorem.«

»Vím to,« doznával zbaběle. »Co jest správné, není ještě vždy zákonné. A to právě jest příčinou, proč jsem tak neslušně vnikl sem, proč zde sedím a bavím se s vámi. Nikoliv, že by mne těšila vaše přítomnost – ta mne vskutku těší – ale nebojím se, že bych byl polapen. Vím dobře, jak by se mnou jednali v tomto městě. Jest zde jeden můj mladý přítel, který dostal patnáct let posledního týdne za to, že okradl nějakého pána na ulici o dva dolary a osmdesát pět centů. Četl jsem o tom v novinách. Když jsou špatné časy a není práce, lidé se stávají zoufalými.

»A pak – všichni muži, kteří se něčeho odvážili, na příklad loupežení, jsou příliš zoufalí. A proto vnikají v šlépěje ostatních podobných chlapíků. Kdybych já byl chycen, myslím, že bych nedostal méně nežli deset let. To jest příčinou, proč toužím po tom, abych kráčel jistě touto svojí cestou.«

»Nikoliv: počkejte!« Stáhla svoji rozloženou ruku a současně odtáhla nohu od zvonku, který chtěla právě nyní stisknouti. »Vy jste mi dosud neřekl svého jména.«

Váhal.

»Jmenujte mne Dave!«

»Nuže… Dave…« usmála se v rozkošném zmatku. »Něco se musí pro vás učiniti, jste mladý muž a jste teprve na počátku špatné cesty. Počínáte-li pokoušeti se o sbírání toho, o čem myslíte, že vám patří, později byste sbíral jistě to, o čem byste věděl, že vám nenáleží. A víte dobře, jak to končí. Na místo toho musíte si nalézti něco počestnějšího, co byste pro příště činil.«

»Potřebuji peněz a potřebuji jich nyní,« odpověděl rozzlobeným tónem. »Není to pro mne, ale pro přítele, o němž jsem vám již povídal. Jest v úzkých a musí nastoupiti svoje toulání buď nyní nebo nikdy!«

»Mohu vám nalézti zaměstnání,« prohodila rychle, »ano, to jest to pravé – půjčím vám peníze, jež chcete poslati svému příteli. Můžete mi je splatiti ze svého platu.«

»Kolem tří set to bude,« pravil zvolna. »Tři sta jej vyženou odtud. Budu za to pracovati prsty po celý rok a ponechám si jen několik centů, abych si mohl koupiti Bull Durhamu.«

»Aj! Vy kouříte! Nikdy bych to nebyla řekla!«

Její ruka se přibližovala k revolveru, který on neustále držel, a při tom ukazovala na žluté skvrny na jeho prstech. Současně její oči měřily vzdálenost vlastní ruky od zbraně. Zamýšlela zmocniti se jí jediným hmatem rychlého pohybu. Byla si jista, že to provede; ale nyní zase si to netroufala: to bylo příčinou, že opakovala svá slova, stahujíc ruku zpět.

»Přejete si zakouřit?« vyzývala jej.

»Velmi rád bych tak učinil.«

»Nuže, budiž! Nepomyslila jsem si na to. Jsem tomu vskutku ráda – cigarety myslím?«

Levou rukou sáhla do postranní kapsičky, vyňala bílý hedvábný papír a zamířila zase pravou rukou těsně k revolveru. Opět ustoupila, přenášejíc na papírek hrst hnědého jemného tabáku. Po té počala motati cigaretu, vztahujíc obě ruce nad revolver.

»Podle způsobu, jak neustále držíte těsně proti mně tuto hloupou zbraň, zdá se, že se mne bojíte,« lichotila mu.

»Naprosto se vás nebojím. ma’am, ale za okolností, v nichž se ocitám, jsem trochu bázlivý.«

»Ale já se vás nebojím!«

»Vy mi nijak nepřekážíte a pak – nedáváte ničeho v šanc.«

»Svůj život,« odpověděla.

»To jest pravda,« souhlasil upřímně. »A nic se mne nebojíte. Ale já se musím strachovati.«

»Nechci vám působiti pražádného znepokojení.« Při tom, jak pronášela tato slova, hleděla vycítiti nohou knoflík elektrického zvonku a stiskla ho. Současně její oči zaplanuly vážným výrazem a pýchou čestnosti. »Vy jste pravý svůdce mužů. A také žen! Jistě, budu-li se pokoušeti o to, abych vás přesvědčila o vašem zločinném životě, vykonám čestné dílo…?«

Byl rázem všecek zmaten.

»Musím vás požádati za odpuštění, ma’am,« pravil. »Doznávám, že moje nervy nejsou v pořádku.«

Jak hovořil, natáhla ruku přes stůl a když zapálila cigaretu, podala mu ji přes stůl, přistoupivši k jeho straně.

»Děkuji vám za vaši důvěru,« zašeptala rychle a rozhodně, upřevši oči, měříc vzdálenost revolveru a při tom tisknouc nohu pevně na zvonek.

»Dosti jest tří set,« počal znovu. »Mohu telegrafovati na západ ještě dnes v noci. A souhlasím s tím, že budu za to pracovati po celý rok, až to zaplatím.«

»Můžete si vydělati mnohem více nežli toto. Mohu vám slíbiti padesát pět dolarů měsíčně. Vyznáte se v koních?«

Oči se mu zaleskly a obličej se rozjasnil.

»Tak tedy pojďte pracovati pro mne – nebo raději pro mého otce, ačkoliv já mu najímám všechno služebnictvo. Potřebuji druhého kočího –«

»A budu nositi uniformu?« přerušil ji zostra, maje ve svém hlase a na svém rtu výraz posměšku volně zrozeného muže západu.

Usmála se útrpně.

»Samozřejmě, že ano. Ale nechte mne, abych o tom přemýšlela. Dovedete krotiti a ovládati mladé hřebce?« Přikývl.

»Máme plemennou farmu a tam jest právě místo pro podobného muže, jako jste vy. Chcete vzíti toto místo?«

»Zdali chci, ma’am!?« Jeho hlas byl silný a plný vděčnosti a nadšení. »Ukažte mi je! Odcestuji tam hned zítra ráno. A mohu vám bezpečně slíbiti jedno, ma’am: Nemusíte se nikdy starati o to, že by Hughie Luke někdy něco zkazil…«

»Myslím, že jste řekl, že se jmenujete Dave?« zašeptala jakoby mimochodem.

»To jest též správně, ma’am. Řekl jsem to. A musím vás požádati za odpuštění. Byl to jen smýšlený klam. Moje pravé jméno jest Hughie Luke. A chcete-li mi dáti adresu na onu vaši plemennou farmu a naznačiti trať, na níž leží, pojedu tam prvním ranním vlakem.«

Mezi touto rozmluvou ani na chvilku neustala v tisknutí elektrického zvonku. Tlačila naň neustále znamením poplachu – tři krátké a jeden dlouhý stisk, pak dva a jeden dlouhý, a pak pět. Vyloudila tak tři delší řady kratších stisků a na to držela knoflík stisknutý dole po dobu tří minut. A to vše si velmi dobře dovedla rozděliti mezi okamžiky, kdy zapřísahala onoho hloupého a na hlavu padlého lupiče, majíc při tom pochyby, zda zvonek vůbec funguje.

»Jsem tomu velmi ráda,« odvětila mu, »tak ráda, že k tomu svolujete. Jest tam nutno dáti mnoho do pořádku. Ale musíte se v první době spolehnouti na mne, neboť to vše jde na mé útraty.«

V tu chvíli zpozorovala okamžitý záblesk pochyb v jeho zraku, i dodala kvapně:

»Ale svěřím vám sama také těch tři sta dolarů!«

»Věřím vám to, ma’am,« odvětil jí galantně. »Ačkoliv se nedovedu nikdy zbaviti své nervosnosti.«

»Mám odejiti a vyplatiti vám tuto sumu?«

Ale dříve, nežli mohla přijmouti jeho souhlas, jemný a tlumený praskot z dálky dospěl k jejímu sluchu. Poznala, že to jest zvuk směrem od visacích dveří sklepmistrovy špižírny. Ale bylo to tak jemné, že to připadalo spíše jako zachvění, nežli jako zvuk – tak že by to nebyla ani zaslechla, kdyby nebyla před tím na to připravila sluch. Ale onen muž to přece jen zaslechl. Stanul a chystal se pokračovati v další cestě. »Co to bylo?« otázal se.

Na místo odpovědi její levá ruka svezla se k revolveru a strhla jej zpět. Pak skočila směrem k němu, což musila učiniti, a v nejbližším okamžiku uskočila od něho stranou, postavivši se tam, kde byl dříve revolver.

»Posaďte se!« poroučela ostře a hlasem, který byl pro něho novinkou. »Ani se nehněte! Položte ruce na stůl!«

Naučila se to od něho. Na místo, aby držela proti němu revolver natažen, položila jej vedle sebe, nechávajíc předloktí na stole, majíc kohoutek natažen a hlaveň namířenu nikoliv na jeho hlavu, nýbrž na prsa. A on, dívaje se chladnokrevně a poslušen všech jejích příkazů, poznal, že není naděje, aby se uhnul z okruhu, který kolem něho svírala miss. Také pozoroval, že revolver se nepohyboval, ani její ruka se nechvěla a že dovedla úplně ovládati řízení hlavně, takže by kule vyšla zcela přesně. Měla oči nikoliv pro něho, nýbrž pro kohoutek, který tiskla pod svým ukazováčkem, pozorujíc mušku.

»Přiznávám se, že vás co nejlépe varuji, neboť tento kohoutek jest strašlivě jemný. Netlačte naň tak silně, nebo budu míti najednou díru do těla tak velkou jako ořech.«

Sklonila hlaveň poněkud dolů.

»Tak jest to lépe,« poznamenal. »Držte jej takhle po celou dobu. Pozoruji, jak jest to odvážné jednání. Kdybyste chtěla, rychlý výstřel způsobí, že se nadzdvihne a pak strhne vzad a udělá hezkou rýhu do vaší jemné podlahy.«

Dveře se za ním otevřely a on uslyšel, že někdo vstupuje do vnitř. Ale nemohl otočiti hlavou. Podíval se na ni a shledal, že se octl tváří v tvář jiné ženě – tvrdé, chladné, bezohledné, ale zářící ve své kráse. Její oči byly tvrdé a zářily chladným světlem.

»Tomáši,« poroučela, »jdi k telefonu a zavolej policii! Proč jsi se tak dlouho neozýval?«

»Přišel jsem ihned, jakmile jsem zaslechl zvuk zvonku, madam,« zazněla odpověď.

Lupič nespouštěl s ní očí a ona jich nespouštěla s jeho zraku; ale při zmínce o zvonku zpozorovala, že jeho oči na okamžik zamrkaly.

»Prosím za odpuštění,« pravil sklepmistr za ním. »Nebylo by lépe, kdybych vzal zbraň a vzbudil služebnictvo?«

»Nikoliv! Jen zazvoň pro policii, já zde zatím budu držeti tohoto muže v šachu. Jdi a učiň tak – a to rychle!«

Sklepmistr vytratil se ze síně a muž i žena se posadili, dívajíce se jeden druhému do očí. V jejím zraku bylo možno pozorovati smělost a radost a v její tváři byl patrný úsměch; bylo též patrno, že již vidí zprávu ve společenském týdeníku o tom, jak krásná mrs Setliffe zajala ozbrojeného lupiče bez cizí pomoci. To bude velkou sensací, tím si byla jista.

»Budete-li odsouzen tak, jak jste se sám o tom zmiňoval,« prohodila chladnokrevně, »budete míti dosti času, abyste přemýšlel o tom. jaký jste byl hlupák, když jste se chtěl dotýkali cizího majetku a ohrožoval ženu revolverem. Budete míti dosti času naučiti se dokonale svým vlastním zásadám. Nyní promluvte pravdu: Nemáte přítele v úzkých! Vše, co jste mi vypravoval, jest lež!«

Neodpověděl. Jeho oči se na ni dívaly a byly celé bílé. Vpravdě na chvíli se před ní zatmělo a co viděla, byly širé, sluncem vypírané pustiny Západu, kde muži i ženy jsou mnohem vyšší nežli oni leniví měšťáci, jak mu vypravovali, a trojnásobně leniví obyvatelé měst východu.

»Jdětež! Proč jste nemluvil dříve? Proč nelžete ještě více? Proč neprosíte, abych vás pustila?«

»Mohl bych,« odpověděl, kousaje si suché rty, »mohl bych žádati, abyste mne pustila, kdyby…«

»Kdyby, co?« otázala se pomalu, zarazivši se před ním.

»Snažil jsem se mysliti na ono slovo, kteréž jste mi nadhodila. Pokud jsem pozoroval, domníval jsem se, že jste slušná žena…«

Její obličej zbledl.

»Buďte opatrný!« varovala jej.

»Neodvážíte se mne zabíti,« zasyčel proti ní. »Svět jest velmi hezký, když jím můžete kráčeti, ale není olova, kterým byste do mne chtěla provrtati díru. Vy jste jistě zlá, ale onen zmatek, který u vás pozoruji, jest, jenž vás činí slabou ve vaší špatnosti. Není to tak nesnadné zabiti muže, ale vy nemáte k tomu odvahy. To jest důvod, proč nevystřelíte.«

»Buďte na sebe opatrný, pravím!« opakovala. »Nebo jinak varuji vás, že budu vůči vám ostrá. Jest jasno, že vaše smysly nejsou ani jasné, ani zatemnělé.«

»Něco jest nutno dělati s bohem,« poznamenal zcela klidně, »chcete-li mne pustiti nebo ne. Jest to zcela jasné ohledně mne, neboť jsem v Jeho rukou a On si pohrává s lidstvem. Nyní, kdybych byl bohem…«

Jeho další myšlenky byly zaraženy vstupem sklepmistra.

»Něco se pokazilo na telefonu, madam,« oznamoval. »Snad se skřížily dráty, protože se nemohu dovolati centrály.«

»Jdi a zavolej služebnictvo!« poroučela. »Pošli někoho pro policejního úředníka a pak se vrať sem.«

Opět tito dva zůstali zde sami.

»Chcete mi upřímně odpověděti na jednu otázku ma’m?« prohodil muž. »Ten čiperný sluha pravil cosi o zvonku. Dával jsem pozor jako kočka, a vy jste se přece nedotkla zvonku.«

»Byl pod stolem, vy ubohý hlupáčku. Stiskla jsem jej nohou.«

»Děkuji vám, ma’am! Zdálo se mi, že jste velmi smělá a nyní vím, proč. Já jsem s vámi mluvil o vaší důvěře a o půjčce a vy jste po celou tu dobu mi lhala jako celé peklo.«

Usmála se zlomyslně.

»Jdětež! Nyní víte, co jste si přál. Toť velmi zajímavé.«

»Dívala jste se na mne očima tak něžnýma a upřímnýma, důkaz to, že nosíte sukně a ne kalhoty, – ale po celou tu dobu tiskla jste knoflík pod stolem nohou. Nuže, mám aspoň trochu útěchy: Dříve jsem byl ubohý Hughie Luke, desetiletý, nyní však jsem ve vaší kůži. Ma’am, peklo jest jistě plné takových žen, jako jste vy.«

Na chvíli nastalo ticho, v němž muž, neodvraceje od ní svých očí, studoval ji a myslil na to, co si myslí ona.

»Nuže,« naléhala na něho. »Povídejte něco!«

»Ano, ma’am, ano, povím vám něco. Jsem si jist, že vám něco povím. Víte, co učiním? Půjdu zcela rovně od této židle a dojdu až ku dveřím. Mohl bych vám vzíti svoji zbraň a vy byste mohla býti nanejvýše tak hloupá a vypáliti ji na mne. Ale můžete si ponechati tento revolver. Jest velmi dobrý. Jak jsem řekl, půjdu přímo ku dveřím. A vy nevystřelíte na mne. Jest k tomu třeba odvahy, vystřeliti na člověka a zabíti jej a vy sama jste přesvědčena, že toho neučiníte. Nyní jsem připraven a uvidím, stisknete-li kohoutek. Přišel jsem sem nikoliv abych vám ublížil; přišel jsem k těmto dveřím a zastavil jsem se.«

Maje oči na ni upřeny, odstrčil od sebe židli a poznenáhlu se vztýčil. Hlaveň se na: polo pozdvihla. Střehla jej.

»Smáčkněte více,« upozorňoval ji. »To není ani zpola. Nuže, vypalte a zabte člověka! To vám pravím, zabte člověka, roztříštěte mu mozek o podlahu a vyrazte díru do jeho těla svojí ručkou. Jedině to znamená zabiti pořádně člověka.«

Hlaveň se zdvihla prudce, ale jemně. Muž obrátil se zády a kráčel zvolna ke dveřím. Pozdvihla revolver tak, že tento byl namířen na jeho záda. Dvakráte zdvihla se hlaveň na polo a dvakráte sklesla dolů.

U dveří muž se na okamžik zastavil. Na jeho rtech pohrával úsměv. Pronesl k ní cosi zvolna a měkkým hlasem, protahuje slova, ale bylo v nich cosi soustřeďujícího všechen jeho hnus, když ji pojmenoval slovem nevyřknutým a hnusným.

Poznámky

[←1]

Indiánské ženy

[←2]

Vůl

[←3]

Čti banderiljos: ti dráždí býka vbodávajíce mu do zad šípy

[←4]

Čili toreador, jenž býka zabíjí kordem.

[←5]

Gringo jest obvyklá nadávka latinských (španělských) Američanů Američanům ze Spojených Států (Angličanům).

[←6]

Zápasníci na oslepených koních neb na koních s jedním zavázaným okem, kteří se blíží k býku tak, aby kůň neviděl a popichují ho tupými kopími.

[←7]

Tento název a celý ráz povídky jest vzat z právnické zásady: in dubio mitius t. j. v pochybách mírnější trest. Zde jest věc řešena tak, že soudce použiv dobrodiní pochyb (beneficium in dubio) propustil pachatele vůbec ze žaloby.

[←8]

Venkovský statek.

[←9]

Lat.; duch, projev.

[←10]

Zkráceně madam

[←11]

Zkráceně papa (otec)