Knihovna pro každého

jejíž první svazek dostáváte do rukou, chce vyplnit citelnou mezeru v naší knižní produkci: dát mladým čtenářům výběr nejhodnotnější poutavé četby za levnou cenu. Navazujeme však na tradici dřívějších populárních laciných knižnic v mnohém zcela nově: chceme v Knihovně pro každého přinášet především nejúspěšnější a nejzávažnější díla naší i světové současné prózy právě tak, jako díla domácích a světových klasiků. Rozšiřujeme však svůj zájem zároveň i na nejvýznačnější díla současné i starší dobrodružné literatury a chceme do naší knižnice zařadit i některá nejzajímavější díla aktuální, reportážně publicistické tvorby. Chceme, aby Knihovna pro každého odpovídala celé šíři a rozmanitosti zájmů mladých lidí a všech čtenářů. Dlouhodobě viděný kulturně vzdělávací záměr a požadavek hodnoty spojujeme s nárokem na poutavost, zajímavost a rozmanitost.

Chceme, aby Knihovnu pro každého nám pomáhali redigovat naši čtenáři! Sdělujte nám na adresu nakladatelství Mladá fronta svá přání a připomínky, aby naše nová knižnice, zatím jediná svého druhu, věrně zrcadlila vaše zájmy.

Kapka

knihovna pro každého

Svazek 1

JACK LONDON

Volání divočiny

Přeložil

A. J. ŠŤASTNÝ

MLADÁ FRONTA, PRAHA 1957

Nomádské dávné touhy

bijí na zvyku řetězy,

z pravěkých dřímot dlouhých

zas šelma se probouzí.

1 – DO SYROVÉHO SVĚTA

Buck noviny nečítal, jinak by byl věděl, že se valí neštěstí nejen na něho, ale na každého svalnatého silného psa s teplou dlouhou srstí, co jich je na mořském pobřeží od průlivu Puget až k San Diegu. Protože muži, tápavě hledající v arktických tmách, objevili žlutý kov, a protože paroplavební a dopravní společnosti objev nafukovaly, spěchaly do severních končin tisíce mužů. A ti všichni potřebovali psy se silnými svaly, aby mohli pracovat, a s hustým kožichem srsti, aby se uchránili před mrazem.

Buck žil ve velkém domě v sluncem zalitém údolí Santa Clara. Nazýval se sídlo soudce Millera. Stavení stálo opodál od cesty, zpola ukryté mezi stromy, jimiž prosvítala široká stinná veranda, obklopující budovu se všech čtyř stran. K domu se přistupovalo po štěrkované silnici, která se vinula okolo rozlehlých trávníků a pod propletenými větvemi vysokých topolů. V pozadí bylo všechno ještě prostornější než v průčelí. Stály tam veliké stáje, v nichž pracoval dobrý tucet čeledínů a chlapců, řada domků pro služebnictvo, porostlých popínavou révou, nekonečné a úpravné seskupení hospodářských budov, dlouhá vinná loubí, zelené pastviny, štěpnice a záhony jahod a bobulovitých keřů. Čerpací stanice na artéské studni tam také byla a u ní velký betonový bazén, do něhož se chlapci soudce Millera vrhali na ranní koupel a za horkých odpolední se v něm ochlazovali.

Na tom velikém panství Buck vládl. Zde se narodil a zde prožil čtyři léta života. Pravda, byli tu ještě jiní psi. Na tak rozlehlém sídle nemohli nebýt jiní psi, ti však nic neznamenali. Přicházeli a odcházeli, sídlili v plně obsazených psincích nebo žili nepochopitelně uzavřeni v tichých koutech domu po způsobu Tootse, japonského mopslíka, nebo mexického naháčka Ysabely – podivných to tvorů, kteří jen zřídka vystrčili nos ze stavení nebo se vůbec dotkli nohama země. Naproti tomu tam byli foxteriéři, a těch bylo nejméně dvacet, vyštěkávající strašlivé hrozby na Tootse a Ysabelu, kteří se na foxteriéry dívali z oken, chráněni celou armádou služek, vyzbrojených smetáky a mokrými hadry.

Ale Buck nebyl ani pokojovým psíkem, ani psem z psince. Celá říše byla jeho. Skákal do plaveckého bazénu nebo vycházel se soudcovými syny na lov; provázel Mollii a Alici, soudcovy dcery, na dlouhé toulky za soumraku nebo za časných jiter; za zimních večerů líhal u soudcových nohou před hučícím ohněm krbu v knihovně; soudcova vnoučata nosil na hřbetě nebo je kutálel v trávě, střežil jejich krůčky na divoce dobrodružných výpravách až k studni na dvoře stájí, ba ještě dále, až k ohradám a výběhům a k záhonům rybízu. Mezi teriéry si vyšlapoval vladařsky a Tootse s Ysabelou naprosto ignoroval, neboť byl králem – králem vládnoucím všemu, co lezlo, plazilo se a létalo na sídle soudce Millera, včetně bytostí lidských.

Jeho otec Elmo, obrovský bernardýn, býval soudcovým nerozlučným společníkem a Buck byl na nejlepší cestě stát se otcovým nástupcem. Nebyl tak veliký – vážil jen čtyřiašedesát kilo – protože jeho matka Shep byla skotský ovčák. Nicméně ty šedesát čtyři kilogramy váhy s přídavkem důstojnosti, vzcházející z dobrého živobytí a obecné úcty, umožňovaly mu vystupovat vpravdě královsky. Ta čtyři léta od časů, kdy byl ještě štěnětem, prožil životem sytého aristokrata; byl na sebe pěkně hrdý, vždy maličko sobecký, jak bývají venkovští šlechtici vlivem svého odloučeně zabezpečeného postavení. Uchránil se však a nestal se pouhým zhýčkaným pokojovým pejskem. Lov a rozličné radovánky na čerstvém vzduchu ho zbavovaly zbytečného tuku a zpevňovaly mu svaly; a jako všem rodům oddaným studeným koupelím, také jemu láska k vodě byla lékem a zárukou zdraví.

Takový byl a tak se měl pes Buck na podzim roku 1897. kdy objev na Klondyku přitahoval muže z celého světa na mrazivý sever. Buck však nečetl noviny a kromě toho nevěděl, že jeden ze zahradníkových pomocníků Manuel je známost nežádoucí. Manuel byl otrokem jednoho hříchu. Miloval sázky do čínské lotynky. A v té hazardní hře byl také otrokem jedné slabosti – víry v systematické sázky; a tím bylo zpečetěno jeho zatracení. Neboť na systematické sázky je zapotřebí peněz, kdežto mzda zahradníkova pomocníka nepřesahuje nutné potřeby pro manželku a četné potomky.

Soudce byl na schůzi Společenstva pěstitelů rozinek a chlapci měli napilno se zakládáním sportovního klubu právě toho památného večera, kdy se Manuel dopustil zrady. Když procházel s Buckem ovocným sadem ven, jak si Buck představoval na pouhou procházku, nikdo je neviděl. A s výjimkou jediného muže je nikdo neviděl přijít na malou příležitostnou zastávku na znamení, zvanou College Park. Ten jediný člověk s Manuelem mluvil a z ruky do ruky zacinkaly peníze.

„Můžete už taky zboží zabalit, než ho dodáte,“ řekl ten cizí člověk nevrle a Manuel ovinul Buckovi okolo krku kus silného provazu pod obojek.

„Jak s tím zakroutíte, tak ho pořádně přiškrtíte,“ říkal Manuel a neznámý zabručel pohotově na souhlas.

Buck snesl připevnění provazu s klidnou důstojností. Dozajista to bylo něco nezvyklého, on však se naučil důvěřovat lidem, které znal, a přiznával jim moudrost přesahující jeho vlastní rozum. Když však byly konce provazu odevzdány do rukou cizího člověka, hrozivě zavrčel. Dával tak pouze na srozuměnou svou nelibost a ve své hrdosti věřil, že takový náznak je rozkazem. Ale k jeho překvapení se mu provaz utáhl okolo krku a zarazil mu dech. V náhlé zuřivosti po tom člověku skočil, ten mu vyrazil na půl cesty vstříc, popadl ho u samého hrdla a obratným švihem si ho přehodil na záda. Potom se provaz nemilosrdně utahoval, zatím co Buck se vztekle dral s jazykem bezvládně visícím mu z mordy a hruď se mu marně vzpínala po dechu. Nikdy v životě s ním nebylo tak zlovolně nakládáno a nikdy v životě nebyl tak rozzuřen. Ale sil mu ubývalo, oči mu pokrýval skelný povlak, a když byl máváním zastaven vlak a ti dva muži hodili ho do vozu se zavazadly, Buck už o ničem nevěděl.

Potom už jen poznával, že si matně uvědomuje, jak ho bolí jazyk a jak je zmítán a odvážen jakýmsi vozidlem. Vřískavě zaječení parní píšťaly na křižovatce mu prozradilo, kde se octl. Příliš často se soudcem cestoval, aby neznal pocity jízdy v zavazadlovém voze. Otevřel oči a objevil se mu v nich neovládatelný vztek násilně uneseného krále. Člověk skočil po jeho hrdle, ale Buck byl příliš rychlý. Jeho čelisti sevřely ruku a nepovolily, dokud nebyl znova přiškrcen do bezvědomí.

„Baže, dostává záchvaty,“ říkal ten muž a schovával pokousanou ruku před železničním zřízencem ze zavazadlového vozu, jehož pozornost přivábil hluk zápasu. „Pán mě s ním posílá do Friska. Je tam zázračnej psí doktor, a myslí si, že ho vykurýruje.“

O té noční jízdě ten člověk hovořil nejvýš výmluvně ve svůj prospěch v malé kůlně za hospodou na nábřeží v San Francisku.

„Dostanu za to všeho všudy padesátku,“ bručel; „a víckrát bych si s tím nezačal ani za tisícovku hotově na dlaň.“

Ruku měl obvázánu zakrváceným kapesníkem a pravou nohavici roztrženu od kolena ke kotníku. „Kolik dostal ten druhý holomek?“ tázal se hostinský.

„Sto dolarů,“ zněla odpověď. „Nechtěl přijmout ani o brďol míň, ať jsem papež.“

„Tak to dělá sto padesát,“ počítal hostinský; „a stojí za to, nebo jsem skopová palice.“

Únosce si rozvázal zkrvavený obvaz a prohlížel si rozdrásanou ruku. „Jestli já nedostanu vzteklinu – – –“

„Tak jen proto, že kdo má viset, ten se neutopí,“ smál se hostinský. „Tadyhle, ještě mi s tím pomůžete, než zas odtáhnete o číslo dál,“ dodával.

Omámený, trpící nesnesitelnou bolestí v krku a na jazyku, zardoušený napůl k smrti, pokoušel se Buck svým mučitelům vzepřít. Byl však znovu a znovu rdoušen a povalován, až se těm lidem podařilo přepilovat mu silný mosazný obojek a sejmout mu ho s krku. Potom mu sňali i provaz a hodili Bucka do bednění podobného kleci.

Tam proležel zbytek únavné noci a oddával se hněvu a poraněné pýše. Nedovedl pochopit, co to všechno znamená. Co s ním tito cizí lidé zamýšlejí? Proč ho drží uvězněného v tomto úzkém bednění? To nevěděl, ale tísnilo ho neurčité tušení neodvratných běd. Několikrát v průběhu noci vyskočil, když zarachotily dveře kůlničky a otevřely se, doufaje, že uvidí soudce nebo aspoň jeho syny. Po každé však to byl boulovatý obličej hostinského, který naň mžoural při ubohém světle lojové svíčky. A po každé se radostný štěkot, rozechvívající se již v Buckově hrdle, překroutil na zuřivé zavrčení.

Ale hostinský ho nechal na pokoji, až ráno přišli čtyři muži a bednění zdvihli. Další mučitelé, uvědomoval si Buck, neboť to byli tvorové zlého výrazu, otrhaní a neupravení; a on na ně zuřil a bouřil skrze mříže. Ti se jen smáli a šťouchali do něho klacíky, na které se okamžitě vrhal s vyceněnými zuby, až si uvědomil, že to právě si přejí. Načež si hněvivě lehl a dal se i s bedněním zvednout na vůz. A potom i s bedněním, v němž byl uvězněn, nastoupil dlouhou pouť a procházel mnohýma rukama. Převzali ho zřízenci v kanceláři dopravy rychlozboží; byl převezen do jiného vozu; těžký nákladní vůz ho odvezl s hromadou beden a balíků na převozní parník; z parníku byt odvezen na veliké nádraží a konečně naložen do vozu rychlíku.

Dva dny a dvě noci byl ten rychlíkový vůz na zavazadla, vláčen za vřískajícími lokomotivami; a dva dny a dvě noci. Buck nedostal nic k jídlu ani k pití. V hněvu odpovídal na přátelské pokusy zřízenců rychlíku vrčením, a oni mu odpovídali drážděním. Když se rozechvělý a s pěnou u huby vrhal na mříže, vysmívali se mu a pošklebovali se. Vrčeli a štěkali jako šeredná psiska, mňoukali naň, mávali pažemi a kokrhali na něho. Věděl, že je to všechno až příliš hloupé, ale právě proto tím víc uráželi jeho důstojnost a jeho hněv narůstal a narůstal. Hlad mu ani tak příliš nevadil, ale nedostatek vody mu způsoboval krutou trýzeň a rozplameňoval jeho hněv do horečnatého vyvrcholení. Co se konečně toho týče, jak byl Buck vždy přepjatý a citlivý, toto zlé nakládání mu přivodilo horečku, která byla jen přikrmována zanícením vyprahlého a naběhlého hrdla a jazyka.

Z něčeho měl radost: provaz byl s jeho krku sňat. Ten jim poskytoval nespravedlivou výhodu; ale teď, když byl provaz pryč, teď jim ukáže. Už nikdy se jim nepodaří dát mu jej na krk. O tom byl rozhodnut. Dva dny a noci ani nejedl ani nepil a za ty dva dny a noci trýzně v sobě nahromadil takové spousty hněvu, že to vypadalo špatně pro každého, kdo mu teď první ublíží. Oči se mu podlily krví a celý se proměnil v zuřícího ďábla. Tak se změnil, že sám soudce by ho nebyl poznal; a zřízenci rychlodopravy zboží si s úlevou oddechli, když ho v Seattlu vysadili z vlaku.

Čtyři muži odvezli bednění opatrně na malý dvorek, obehnaný vysokými zdmi. Vyšel silný muž v červeném svetru, hodně vytahaném u krku, a podepsal kočímu knížku. To byl on, vytušil Buck, příští mučitel, a vrhal se divoce na mříže. Muž se zlostně usmál a přinesl si sekerku a kyj.

„Snad ho teď nepustíte z klece?“ tázal se kočí.

„To se rozumí,“ muž odpověděl, vrazil sekerkou do bednění a páčil je.

Na to se čtyři muži, kteří bednění přinesli, okamžitě rozprchli, a bezpečně usazeni na vrcholu zdi, chystali se pozorovat, co se bude dít.

Buck se vrhl na tříštěné dřevo, zatínal do něho zuby a zápolil s ním. Kdekoli sekerka dopadala zvenčí, ihned tam byl zevnitř, bručel a vrčel, dychtící dostat se ven právě tak, jako byl muž v červeném svetru klidně rozhodnut dostat ho ven.

„No tak, ty červenooký ďáble,“ říkal, když uvolnil otvor dostatečně velký, aby jím Buckovo tělo prošlo. Současně pustil sekerku z ruky a přendal si kyj do pravice.

A Buck opravdu byl červenookým ďáblem, jak se vzpínal ke skoku, jak se mu ježila srst, pěna se mu sbírala u huby a šíleně se mu zablesklo v krví podlitých očích. Přímo na toho muže vyletěla jeho zuřivost čtyřiašedesát kilo těžká, předrážděná ještě zadržovaným napětím dvou dnů a nocí. Ve vzduchu, právě když se jeho čelisti chystaly po muži chňapnout, utrpěl otřes, který zadržel jeho tělo a srazil mu zuby k sobě s bolestným cvaknutím. Prudce se obrátil a dopadl k zemi na bok a na záda. Ještě nikdy v životě nebyl udeřen klackem a nechápal to. S vrčením, jež bylo trochu štěkem a víc bolestným výkřikem, dostal se opět na nohy a vrhl se vzhůru. A znovu dolehl ten otřes a Buck byl drtivě sražen k zemi. Tentokrát si uvědomil, že to způsobil klacek, jeho vztek však nedbal výstrahy. Víc než desetkrát zaútočil a po každé kyj odrazil útok a srazil ho k zemi.

Po zvlášť prudké ráně se vyškrabal na nohy a byl příliš omámen, aby zaútočil. Klopýtavě se potácel dokola, krev mu crčela z nosu, z huby a z uší, krásnou srst měl potřísněnu a poskvrněnu krvavou slinou. Tu muž k němu přistoupil a záměrně mu zasadil strašlivou ránu do čenichu. Všechna bolest, již vytrpěl, byla jako nic ve srovnání s touto pronikavou bolestí. S řevem, který byl ve své divokosti takřka lví, znovu se vrhl na muže. Ale ten, přendávaje si klacek z pravice do levice, klidně ho popadl za dolní sanici a škubl zároveň dolů a nazad. Buck opsal ve vzduchu plného půldruha kruhu, načež narazil na zem hlavou a hrudí.

Zaútočil naposledy. Muž zasadil vypočítanou ránu, s níž záměrně tak dlouho vyčkával, a Buck se zhroutil a klesl, sražen do plného bezvědomí.

„Že ale dovede krotit psy, úžasně, to vám řeknu,“ zvolal nadšeně jeden z mužů na zdi.

„Radši bych celý týden krotil hřebečky a v neděli třeba dvakrát,“ odpovídal kočí, když vylézal na vůz a pobízel koně k odjezdu.

Buckovi se vrátilo vědomí, ne však síly. Zůstal ležet, kde padl, a pozoroval odtud člověka v červeném svetru.

„‚Slyší na jméno Buck‘,“ říkal si ten člověk pro sebe, cituje z dopisu od hostinského, v němž mu oznamoval zásilku bednění s obsahem. „No tak, Bucku, hošku milá,“ říkal dál bodře, „tak jsme si odbyli tu malou tahanici a nejlíp uděláme, když zůstanem přitom a necháme toho. Dostals za vyučenou a víš svoje a já taky vím svoje. Buď hodnej pejsek a bude ti dobře a máš se nač těšit. Buď si zlej pes a vymlátím z tebe střeva. Rozuměls?“

Za hovoru bez bázně hladil hlavu, do níž tak nelítostně bušil, a třebaže se Buckovi nevolky ježila pod těmi doteky srst, snášel je bez odporu. Když mu muž přinesl vodu, pil dychtivě a později zhltal kus po kuse pořádný díl syrového masa, rovnou z ruky toho člověka.

Byl poražen (to věděl); nebyl však zkrocen. Jednou provždy nahlédl, že proti člověku s kyjem nemá nejmenší vyhlídky. Tomu se tedy naučil a celý svůj další život na to nikdy nezapomněl. Ten kyj byl objev. Znamenal pro něho uvedení do království syrového světa a jeho zákonů, a on vykročil tomu uvedení na půl cesty vstříc. Životní skutečnosti nabyly lítějšího výrazu; a zatím co se té tvářnosti postavil nezastrašen, stavěl se k ní se vší dosud utajenou lstivostí své povahy, nyní probuzenou. Jak dny míjely, přicházeli další psi v bedněních i vedeni za provaz, někteří poslušně a jiní zuřící a řvoucí tak, jako přišel on sám; a všechny do jednoho viděl, jak jsou podrobováni nadvládě muže v červeném svetru. Znovu a znovu, jak se díval na surové jednání, po každé vnímal Buck hloub a hloub své poučení: muž s kyjem je zákonodárce, pán, kterého je nutno poslouchat, i když není nezbytné se s ním smířit. Tím právě se Buck nikdy neprovinil, třebaže viděl spráskané psy, jak se k tomu člověku lísali, vrtěli ocáskem a lízali mu ruku. Viděl také psa, který se ani nesmířil, ani neposlechl, až byl nakonec v zápase o nadvládu zabit.

Tu a tam přicházeli lidé, neznámí lidé, kteří hovořili vzrušeně a vemlouvavě a všemi různými způsoby vyjednávali s člověkem v červeném svetru. A kdykoli v takových případech přecházely z ruky do ruky peníze, ti cizí lidé odváděli s sebou jednoho nebo i více psů. Buck by rád byl věděl, kam odcházeli, protože se nikdy nevraceli; ale strach z budoucnosti v něm převládal a on byl po každé rád, že nebyl vyvolen.

Přece však nakonec nadešla i jeho chvíle v podobě malého vychrtlého mužíka, chrlícího lámanou angličtinu a mnoho nepěkných výkřiků, jimž Buck nedovedl porozumět.

„Sakrment!“ zvolal, když spočinul zrakem na Buckovi. „Ten tady zatra náramná pes! He? Cože za něj?“

„Tři sta, a to je vlastně zadarmo,“ odpovídal pohotově muž v červeném svetru. „A když teda jsou to úřední peníze od státu, není zapotřebí, abyste se proto štětil, he, Perraulte?“

Perrault se zazubil. Uváží-li se, že byly ceny psů nezvyklou poptávkou vyhnány až do oblak, nebyla to nepřiměřená cena za zvíře tak pěkné. Kanadská vláda neprodělá, ani nebudou její depeše putovat pomaleji. Perrault se v psech vyznal a když se podíval na Bucka, věděl, že je to jeden z tisíců. „Jeden z deseti tisíc,“ říkal si v duchu.

Buck viděl odevzdávání peněz a nebyl překvapen, když Curly, dobromyslná novofoundlandská fena a on sám byli tím vychrtlým mužíkem odvedeni. Tehdy naposledy uviděl muže v červeném svetru a když se s Curly dívali s paluby Narvalu na mizející Seattle, uviděl také naposledy teplý jih. Perrault ho i s Curly odvedl dolů a tam ho odevzdal obru s černou tváří, který se jmenoval François. Perrault byl kanadský Francouz a byl snědý; ale François byl indiánský míšenec kanadského Francouze a byl dvojnásob snědý. Byl to pro Bucka nový druh lidí (měl souzeno vidět takových ještě mnoho), ale třebaže k nim nepociťoval žádnou náklonnost, přece jen si jich časem naučil čestně vážit. Brzy se poučil, že Perrault i François jsou mužové spravedliví, klidní a nestranní, když udílejí spravedlnost, a příliš zkušení ve způsobech psů, aby se mohli dát od psů napálit.

V mezipalubí Narvalu se Buck a Curly přidali k dalším dvěma psům. Jeden byl velký sněhobílý chlapák ze Špicberků, kterého odvezl z rodiště kapitán velrybářské lodi, a později si ho vzala geologická výprava do tundry.

Byl jaksi zrádně přátelský, usmíval se druhému do očí, zatím co uvažoval o nějaké poťouchlosti, jako na příklad tehdy, když při prvním krmení Buckovi ukradl kus potravy. Když Buck vyskočil, aby ho ztrestal, hvízdla vzduchem žíla Françoisova biče a trefila nejprve provinilce; ale Buck už mohl zachránit jenom kost. François se zachoval spravedlivě, řekl si, a míšenec si získával jeho úctu.

Ten druhý pes se k nikomu neměl, ani od nikoho pozornost nepřijímal; také se nepokoušel nováčky okrádat. Byl to smutný a mrzutý chlapík a ukázal jasně Curly, že si přeje jenom být ponechán na pokoji, a potom už jen to, že by se stalo něco nepříjemného, kdyby na pokoji ponechán nebyl. Říkali mu David a on pouze jedl a spal nebo v některých chvílích zíval, a vůbec nic ho nezajímalo, ba ani tehdy ne, když Narval proplouval průlivem Queen Charlotte a kolébal se a vzpínal a houpal jak posedlý. Když vzrůstalo vzrušení Bucka a Curly, napůl zdivočelých strachem, David jen zdvihl hlavu, jako by ho nemile rušili, věnoval jim lhostejný pohled, zívl a spal dál.

Dnem i nocí se loď otřásala neúnavným pulsováním lodního šroubu, a třebaže byly ty dny jeden jako druhý, Buckovi bylo zřejmé, že je počasí čím dál chladnější. Konečně jednoho rána lodní šroub ztichl a Narvalem pronikalo ovzduší vzruchu. Buck to cítil stejně jako druzí psi a věděl, že se blíží změna. François je zapjal na řemeny a vyvedl je na palubu. Při prvním kroku na studeném povrchu se Buckovy tlapky zabořily do čehosi bílého a kašovitého, velmi podobného blátu. Uskočil zpátky a odfrkl. Mnoho té bílé hmoty padalo ze vzduchu. Otřásl se, ale padalo to naň stále dál. Zvědavě to očenichal, potom slízl špetku jazykem. Zapálilo to jak oheň, ale v příštím okamžiku to zmizelo. Bucka to zmátlo. Zkusil to znovu a výsledek byl stejný. Přihlížející se bouřlivě rozesmáli a Buck se zastyděl, nevěda proč, neboť to byl první sníh v jeho životě.

2 – ZÁKON KYJE A TESÁKU

Buckův první den na pobřeží v Dyeji byl jako zlý sen. Každá hodina byla naplněna otřesy a překvapeními. Byl náhle vyrván ze samého středu civilisace a vržen do samého středu prvopočátečného bytí. Toto nebyl ani trochu ten lenivý, sluncem prozařovaný život, v němž nebylo nic na práci, leda se potulovat a nudit. Tady nebylo ani pokoje, ani odpočinku, ani okamžiku bezpečí. Všechno bylo jen zmatek a činnost a každým okamžikem se ocital život i údy v nebezpečí. Nevyhnutelným příkazem tu bylo, mít se ustavičně na pozoru, neboť tady ti psi a muži nebyli psi a muži města. Byli to divoši, všichni, a znali jen zákon kyje a tesáku.

Nikdy ještě neviděl psy rvát se tak, jako se tito vlčí tvorové rvali, a hned první zkušenost mu dala nezapomenutelnou lekci. Pravda, byla to zkušenost jen zprostředkovaná, jinak by byl nežil, aby z ní mohl mít užitek. Obětí se stala Curly. Byli utábořeni nedaleko dřevařské ohrady, kde začala Curly svým přátelským způsobem nadbíhat zavalitému psu velikosti vyspělého vlka, při čemž nebyl ani z polovičky tak veliký jako ona. Žádné výstrahy nebylo, jenom přískok jako blesk, kovové cvaknutí zubů a stejně rychlý odskok, a Curly měla tvář roztrženu od oka až k sanici.

Byl to vlčí způsob boje, udeřit a odskočit; jenže v tom bylo ještě něco víc, než jen to. Třicet nebo čtyřicet severských vlčáků se seběhlo k místu a obklopilo bojovníky kruhem tichým a napjatým. Buck nechápal to tiché napětí, ani tu dychtivost, s níž si olizovali sanice. Curly se vrhla na svého odpůrce, který znovu udeřil a odskočil. Její příští útok zastavil vzpřímenou hrudí tak zvláštním způsobem, že se zapotácela a padla na zem. Už nikdy se nezvedla. Právě na tohle přihlížející psi čekali. S vrčením a štěkotem se na ni nahrnuli a Curly, křičíc bolestí, byla pohřbena rozježenou masou psích těl.

Bylo to tak náhlé a tak nečekané, že se Buck zděšeně zarazil. Viděl Špice vystrkujícího jazyk, jak měl ve zvyku, když se smál; a viděl Françoise, jak mává sekerou a skokem se vrhá do shluku psů. Tři muži s klacky mu pomáhali je rozehnat. Netrvalo to dlouho. Dvě minuty od chvíle, kdy Curly padla na zem, byl poslední z útočníků odehnán klackem. Avšak ona tam ležela bezvládná a bez života na zdupaném, zakrváceném sněhu, takřka doslova roztrhána na kusy a snědý míšenec nad ní stál a strašlivě proklínal. Ta scéna se Buckovi často ve vzpomínce vracela a kazila mu spaní. Tedy takhle to je. Žádná čestná hra. Jednou jsi sražen k zemi, a to je tvůj konec. Dobrá, postará se, aby nikdy nebyl sražen. Špic vystrčil jazyk a znovu se smál, a od toho okamžiku ho Buck nenáviděl trpkou, nesmrtelnou nenávistí.

Ještě než se vzpamatoval z otřesu, způsobeného tragickým zánikem Curly, dolehl naň otřes další. François naň připjal jakousi sestavu řemenů a přezek. Byl to postroj, takový, jak je vídal doma od čeledínů strojit na koně. A jak vídal koně pracovat, právě tak byl nyní sám zasazen do práce, vlekl Françoise na saních do lesa vroubícího údolí a vracel se s nákladem palivového dříví. Ačkoli jeho důstojnost bolestně trpěla, když byl takto přeměněn na tažné dobytče, přec byl dosti rozumný, že nekladl odpor. Napínal se s plnou vůlí a činil se seč byl, i když to bylo všechno tak nové a podivné. François byl přísný, požadoval okamžitou poslušnost a s pomocí svého biče také okamžitě poslušnosti dosahoval; přitom David, zkušený základní pes u saní, okusoval Buckovi zadek po každé, když se dopustil omylu. Špic byl vůdčím psem, právě tak zkušeným, a třebaže se nemohl vždy na Bucka dostat zuby, vždy znovu naň vrčel ostré výtky, nebo lstivě napínal svou vahou postraňky tak, aby ho dostal tam, kde ho mít chtěl. Buck se snadno učil a za společného vyučování od svých dvou druhů a od Françoise, dělal pozoruhodné pokroky. Ještě než se vrátili do tábora, věděl tolik, že se zastavoval na zvolání „hou“, vyrazil vpřed na povel „marš“, na zatáčkách ze široka nadbíhal a ubíhal základnímu psu z cesty, když naložené saně na svahu uháněly psům v patách.

„Tři moc dobrý psi,“ říkal François Perraultovi. „Tenhleten Buck, ten táhne jak čert. Tomu naučim, ani se nenadějou.“

Odpoledne se Perrault, který spěchal, aby už byl na stezce s depešemi, vrátil do tábora s dvěma dalšími psy. Nazýval je Billy a Joe, byli to bratři a praví severští vlčáci. I když to byli synové jedné matky, lišili se od sebe jako den a noc. Jedinou chybou Billyho byla přemíra dobré vůle, kdežto Joe právě naopak byl zakyslý a uzavřený, ustavičně vrčel a blýskal zlým okem. Buck je přijal přátelsky, David si jich nevšímal, zatím co Špic nemeškal spráskat napřed jednoho a potom druhého. Billy vrtěl smířlivě ocasem, obrátil se na útěk, když poznal, že smiřovačky k ničemu nevedou, a naříkal, stále ještě smířlivě, když mu Špicovy zuby poznamenaly bok. Ale ať si Špic kroužil jak chtěl, Joe se prudce obracel na patách a zůstával mu tváří v tvář, ježil hřívu, uši kladl dozadu, ohrnoval pysky a vrčel, sanicemi cvakal tak rychle, jak je postačil zatínat, ďábelsky svítil očima – byl ztělesněním odbojného strachu. Tak strašlivý to byl zjev, že se Špic musil vzdát úmyslu dát mu na pamětnou; aby utajil vlastní rozmrzelost, obrátil se na nevýbojného a naříkavého Billyho a zahnal ho až za meze tábora.

Do večera obstaral Perrault ještě jednoho psa, starého severského vlčáka, dlouhého, hubeného, kostnatého, s tváří zjizvenou v bitvách a s jediným okem, které blýskalo výstrahu schopností, vyžadující respekt. Říkalo se mu Sol-leks, což znamená zlostný. Jako David, ani on se na nic neptal, nic neposkytoval a nic neočekával; a když kráčel pomalu a s rozvahou do jejich středu, nechal ho i Špic na pokoji. Měl jednu zvláštnůstku a Buck měl tu smůlu, že ji odhalil. Sol-leks neměl rád, když se mu někdo přiblížil s oslepené strany.

Buck se bezděky tohoto přestupku dopustil a dověděl se o své neopatrnosti tak, že Sol-leks se prudce obrátil, vrhl se naň a roztrhl mu na rameni sval až na kost, ránu pět centimetrů dlouhou. A od té chvíle se Buck navždy vyhýbal jeho slepé straně a neměl s ním potíže až do konce jejich přátelství. Sol-leksovou jedinou potřebou, tak jako Davidovou, bylo přání, aby ho nechali na pokoji; ačkoli, jak se Buck později poučil, oba dva měli ještě jednu a hlubší ctižádost.

Toho večera stanul Buck před velikým problémem spaní. Svíčkou osvětlený stan teple zářil ve středu bílé pláně; a když do něho jakoby zcela samozřejmě vstoupil, zahrnuli ho Perrault a François kletbami a házeli po něm kuchařskými potřebami, dokud se ze svého zděšení nevzpamatoval a neuprchl zahanbeně do zimy venku. Vál studený vítr, který bodavě štípal a zvlášť jedovatě se zakusoval do jeho zraněného ramene. Ulehl na sníh a pokoušel se usnout, ale mráz ho brzy popohnal, že znovu vstal, celý se třesa. Ubohý a celý nesvůj se toulal mezi četnými stany, jen aby si zajišťoval, že na všech místech je stejně zima. Tu a tam se naň vrhal některý divoký pes, on však naježil hřívu a zavrčel (neboť se učil rychle), a tak ho nechali, aby si chodil svou cestou bez úrazu.

Konečně dostal nápad. Vrátí se a podívá se, jak se daří jeho druhům ze spřežení. K svému údivu objevil, že zmizeli. Znovu se toulal rozlehlým táborem, hledal je a znovu se vracel. Nejsou ve stanu? Ne, to není možné, jinak by ani on nebyl vyhnán. Kde tedy mohou vlastně být? Se schlíple staženou oháňkou a roztřeseným tělem běhal bez cíle okolo stanu. Náhle mu sníh povolil pod předníma nohama a Buck se probořil. Pod nohama se mu něco zahemžilo. Uskočil, naježil se a vrčel, vystrašen něčím neviděným a neznámým. Ale uklidnilo ho přátelské drobné zaštěknutí a Buck se vrátil, aby se přesvědčil. Do nozder mu vystupoval závan teplého vzduchu a tam dole, stočený ve sněhu jako utažené klubíčko, ležel Billy. Smířlivě kňučel, kroutil se a vrtěl na důkaz dobrých úmyslů, a dokonce jako na úplatu vzájemného míru olízl svým teple mokrým jazykem Buckovu tvář.

Další lekce. Tedy takhle to dělají, což? Buck si s důvěrou vyhledal koutek a s náramnými cavyky a se zbytečnou námahou se dal do vyhrabávání vlastní díry. Potom za chviličku jeho tělesné teplo vyhřálo omezený prostor a Buck usnul. Měl za sebou dlouhý a namáhavý den. takže spal zdravě a pohodlně, i když ze spaní vrčel a štěkal a zápolil se zlými sny.

Vůbec neotevřel oči, dokud ho neprobudily hluky procítajícího tábora. Nejprve nevěděl, kde je. V noci sněžilo a byl teď úplně pohřben. Sněžné stěny se naň tlačily se všech stran a pronikl ho obrovský příval strachu – hrůza divoké šelmy před pastí. Byl to důkaz, jak se vracel po stopách vlastního života zpět k životům svých předků; neboť sám byl psem civilisovaným, až příliš civilisovaným psem, z vlastní zkušenosti vůbec neznal pasti, a tak se jí sám od sebe nemohl hrozit. Svalstvo celého těla se mu křečovitě a pudově napjalo, srst na šíji a na ramenou se mu vzpřímila a on se zuřivým zavrčením vyskočil rovnou vzhůru do oslnivého dne a sníh se okolo něho rozletěl v jiskřivém oblaku. Ještě než dopadl opět na nohy, postřehl tábor, prostírající se před ním, a již věděl, kde je, a připamatoval si vše, co se stalo od chvíle, kdy si vyšel na procházku s Manuelem až k té díře, kterou si pro sebe včera večer vyhrabal.

Jeho objevení přivítal François výkřikem. „Cože říkám?“ volal na Perraulta. „Ten Buck se jistotně učí rychle jak čerchmant.“

Perrault starostlivě přikývl. Jako kanadský vládní kurýr, dopravující důležité depeše, snažil se úzkostlivě obstarat si nejlepší psy, a získání Bucka ho zvlášť potěšilo. Za další hodinu přibyli do spřežení ještě další tři severští vlčáci, takže jich bylo vcelku devět, a než minula další čtvrthodina, byli zapřaženi v postrojích a táhli po stezce k Dyejskému kaňonu. Buck byl rád, že odtáhl, a třebaže to byla těžká práce, shledával, že se mu nijak zvlášť neprotiví. Překvapovalo ho, jaká dychtivost oduševňovala celé spřežení a přenášela se i na něho; ale ještě překvapivější byla změna, projevivší se na Davidovi a na Sol-leksovi. Byli to noví psi, jiní a postrojem naprosto změnění. Všechna lhostejnost a všechen nezájem s nich spadly. Byli pozorní, čilí, starali se, aby se práce dařila, zuřivě podráždění vším, co vedlo k omeškání nebo zmatkům a práci zdržovalo. Práce mezi postraňky se zdála svrchovaným vyjádřením jejich bytí, vším, proč žili, a jediným, z čeho se radovali.

David byl základní čili saňový pes, před ním táhl Buck, potom Sol-leks; další psi táhli zapřaženi dopředu v husím pochodu až k vedoucímu psu, kteréžto postavení zaujímal Špic.

Buck byl úmyslně zapřažen na místo mezi Davidem a Sol-leksem, aby dostal patřičné zaučení. Jak byl Buck obratným učněm, ti dva byli stejně obratnými učiteli, nikdy nedovolili, aby setrvával v omylu na dlouho, a své poučení prosazovali ostrými zuby. David byl spravedlivý a velmi moudrý. Nikdy Bucka nesekl zuby bez příčiny, a nikdy ho neopominul seknout, když to potřeboval. Protože ho podporoval i Françoisův bič, Buck shledával snadnějším napravovat rychle chyby, než oplácet stejným. Jednou po krátké zastávce, když zamotal postraňky a zdržel tak další vyjetí, vrhli se naň oba, David i Sol-leks, a uštědřili mu důkladný výprask. Vznikla z toho ještě větší motanice, ale Buck na příště velmi pečlivě dbal, aby měl postraňky v pořádku; a ještě než den minul, ovládl svůj úkol tak dobře, že ho jeho druhové přestali pošťuchovat. Françoisûv bič práskal méně často a Perrault dokonce Bucka poctil takovou pozorností, že mu zvedl pracky a bedlivě je prohlédl.

Byla to těžká denní tura vzhůru kaňonem a Ovčím táborem, po stupních až k hranici lesů, napříč ledovci a přes závěje na třicet metrů hluboké a přes velké rozvodí Chilcoot, které se staví mezi slané a sladké vody a střeží smutný a teskný Sever. Dobře a rychleji sjížděli dolů po řadě jezer, jež vyplňují krátery vyhaslých sopek a pozdě večer dorazili do obrovského tábora na horním konci jezera Bennet, kde si tisíce hledačů zlata stavělo čluny v přípravě na jarní odchod ledů. Buck si udělal ve sněhu důlek a spal spánkem vyčerpaného spravedlivého, avšak až příliš časně byl vyhnán do studené tmy a zapřažen se svými druhy do saní.

Toho dne urazili čtyřiašedesát kilometrů, neboť stezka byla do tvrda prošlapána; ale příštího dne a mnoho dalších dnů si sami razili stezku, pracovali obtížněji a postupovali pomaleji. Zpravidla Perrault putoval před spřežením, udupávaje sníh sněžnicemi s napjatou plachtovinou, aby psům cestu usnadnil. François vedl saně u řídicí oje a někdy si s ním vyměňoval místo, ne však často. Perrault spěchal a pyšnil se výtečnou znalostí ledu, což byla znalost nezbytná, neboť podzimní led byl tenký a na místech prudce proudících vod vůbec žádný.

Den za dnem, po nekonečné dny, dřel se Buck mezi postraňky. Po každé se utábořili za tmy a první šedavý úsvit je zastiňoval již na stezce a nové kilometry cesty se za nimi odvíjely. A po každé zakládali tábor po setmění, pozřeli kus ryby a zalézali do sněhu spát. Buck byl nenasytně žravý.

Půldruhé libry na slunci sušeného lososa, jeho příděl na každý den, mizelo jakoby do neznáma. Nikdy neměl dost a trpěl ustavičnou svíravou bolestí z hladu. A zatím druzí psi, protože byli lehčí a zrození k takovému životu, dostávali jenom libru ryby a dokázali se s tím udržet v dobrém stavu.

Rychle pozbýval zpanštělosti, jež vyznačovala celý jeho dosavadní život. Jako vyběračný a upejpavý jedlík nyní objevil, že ho jeho druhové, zhltnuvší svou potravu dřív, olupovali o jeho nedojedený příděl. Nijak ho nebylo možno ubránit. Zatím co bojovně odháněl dva nebo tři psy, zmizel jeho zbytek v jícnu druhých. Aby to napravil, žral tak rychle jako oni; a tak dalece ho již přemáhal hlad, že se ani neštítil brát to, co mu nepatřilo. Pozoroval a učil se. Když uviděl Pika, jednoho z nových psů, obratného simulanta a zloděje, jak lstivě ukradl plátek slaniny, když byl Perrault obrácen zády, opakoval ten výkon hned nazítří a podařilo se mu uniknout s celým špalíkem slaniny. Zdvihl se ohromný povyk, ale Buck nebyl podezírán; zato Dub, neohrabaný ťulpas věčně při něčem přistihovaný, dostal výprask za špatný skutek Buckův.

Touto první krádeží se Buck označil za schopného přežít v nepřátelském prostředí severu. Osvědčil svou přizpůsobivost, svou schopnost vyrovnat se s měnícími se podmínkami, vlastnosti, bez nichž by propadl rychlé a strašné smrti. Osvědčovalo to také rozklad nebo zhroucení jeho mravní povahy, marnivé to zbytečnosti a přítěže v bezohledném zápase o bytí. To bylo dost dobré tam v jižních končinách, kde platil zákon lásky a přátelství, tam bylo možno uznávat soukromé vlastnictví a osobní city; avšak v severním kraji, kde platil zákon kyje a tesáku, kdo by se tady ohlížel na takové věci, byl by pošetilec, a pokud by je dodržoval, nemohlo by se mu zde dařit.

Buck si to nevyrozumoval. Byl prostě schopný a podvědomě se přizpůsoboval novému způsobu života. Po všechny dny svého života nikdy neutíkal z boje, byť stál proti jakékoli přesile. Avšak klacek muže v červeném svetru do něho vtloukl základnější a primitivnější zákoník. Dokud byl civilisovaný, mohl i život položit za mravní úvahu, řekněme na obranu jezdeckého biče soudce Millera; avšak úplnost jeho odcizení civilisaci se nyní projevila tím, jak dovedl přehlédnout všechny mravní závazky, aby zachránil vlastní kůži.

Nekradl pro potěšení, nýbrž proto, že se mu ozýval žaludek. Neloupil veřejně, nýbrž tajně a lstivě kradl z úcty ke kyji a tesáku. Zkrátka co dělal, dělal proto, že bylo snadnější dělat to než nedělat.

Jeho vývoj (či úpadek) probíhal rychle. Svaly mu ztvrdly jak železo a stával se otrlým k běžným bolestem. Dosahoval vnitřní stejně jako vnější hospodárnosti. Dokázal pozřít všecko, byť to bylo sebeodpornější nebo nestravitelné; a co jednou pozřel, šťávy jeho žaludku dokázaly zpracovat a vytěžit ze všeho nejposlednější částečku živiny; a jeho krev všechno roznesla do nejzazších končetin těla, vytvářejíc ze všeho tuhé a silné tkáně. Zrak i čich se mu pozoruhodně zostřily, zatím co sluch dosáhl takové bystrosti, že i ve spaní zaslechl nejjemnější zvuky a rozeznával, zda ohlašují pokoj nebo nebezpečí. Naučil se vykusovat si led, tvořící se někdy mezi drápy nohou; a měl-li žízeň a na vodě napajedla ležel silný povlak ledu, prorážel jej tak, že se vztyčil na zadní a udeřil napjatýma předníma nohama. Jeho nejvýznačnějším znakem byla schopnost vycítit vítr a předvídat jeho směr o celou noc napřed. Ať už byl vzduch jakkoli nehybný a bez dechu ve chvíli, kdy si vyhrabával pelech u stromu nebo pod svahem, vítr, který se později zdvihl, vždy vál tak, že Buck byl v závětří, pěkně chráněn a v teple.

A nejenom že se učil ze zkušeností, nýbrž také instinkty dávno odumřelé v něm znovu ožívaly. Pokolení zdomácnělých psů s něho opadávala. Mlhavě se rozpomínal na mládí rodu, na doby, kdy psi táhli ve smečkách předpotopními pralesy a zabíjeli lovnou zvěř, když ji uštvali. Nebylo mu za těžko naučit se rvát seknutím a drásáním a rychlým vlčím chňapnutím. Tím způsobem bojovali zapomenutí předkové. Ti oživovali ten starý život v jeho nitru a všechny dávné úskoky, jimiž oni poznamenali dědičnost plemene, byly i jeho úskoky. Vracely se mu bez námahy nebo hledání, jako by mu patřily odjakživa. A když za tichých studených nocí zamířil čenichem na hvězdu a vyl dlouze a jako vlk, byli to jeho předkové, dávno obrácení v prach a popel, mířící čenichem na hvězdu a vyjící skrze století i skrze Bucka. A jeho kadence byly jejich kadence, týž rytmický spád, jímž vyjadřovávali své bědy i své pojetí ticha, mrazu a tmy.

Takto jako na důkaz, jakou loutkou je život, rozeznívala se v něm a z něho ta pradávná píseň a on se vracel opět k své vlastní přirozenosti; a vracel se proto, že lidé našli na Severu žlutý kov, a proto, že Manuel byl zahradníkovým příručím, jehož mzda nepřesahovala potřeby pro manželku a pro několik drobných napodobenin jeho samého.

3-VLADAŘSKÁ PRAVĚKÁ ŠELMA

V Buckovi se mohutně projevovala vladařská pravěká šelma a za krutých podmínek života na stezce v něm rostla a rostla. A přec to byl vzrůst utajený. Jeho nově nabytá lstivost mu dodávala rozvahy a sebevlády. Měl příliš napilno s přizpůsobováním se novému způsobu života, aby si mohl dopřávat podle chuti, a tak nejen že sd nezačínal rvačky, dokonce se jim vyhýbal, jak jen mohl. Jeho chování charakterisovala patrná rozvážnost. Neměl sklon k unáhlenosti a k překotným činům; trpkou nenávist mezi sebou a Špicem neprozrazoval sám netrpělivostí a vyhýbal se jakýmkoli výbojným skutkům.

Naproti tomu Špic, patrně proto, že vytušil v Buckovi nebezpečného soupeře, nikdy nepropásl příležitost vycenit zuby. Dokonce mu nadbíhal a vyhledával příležitost Bucka vyprovokovat, ustavičně usiluje začít rvačku, která mohla končit jedině smrtí jednoho z nich.

Mohlo k tomu dojít již v první části cesty, kdyby nebylo neobyčejné náhody. Ke konci onoho dne založili chmurný a chudý tábor na břehu jezera Le Barge. Vánice, vítr ostrý jak rozžhavený nůž a tma je donutily hledat si tápavě místo na utáboření. Sotva už se jim mohlo dařit hůř. Za zády se jim zdvíhala kolmá skalní stěna, a tak byli Perrault a François donuceni rozdělat oheň a rozprostřít si spací pytle přímo na zmrzlé hladině jezera. Stan odložili již v Dyeji, aby cestovali na lehko. Několik klacíků naplaveného dříví jim poskytlo oheň, který se potom propadl roztálým ledem a zanechal je i s večeří ve tmě.

Buck si vyhrabal hnízdo těsně pod záštitou skály. Bylo tak útulné a teplé, že se mu ani nechtělo z pelechu, když François rozdával porce ryb, které musil napřed rozehřát nad ohněm. Ale když Buck dojedl svou porci a vracel se, shledal, že má pelech obsazený. Varovné zavrčení mu prozradilo, že vetřelcem je Špic. Až dosud se Buck vyhýbal srážce se svým nepřítelem, ale to už bylo přespříliš. Šelma se v něm rozburácela. Skočil na Špice se zuřivostí, jež je překvapila oba, a zejména Špice, jemuž celá zkušenost s Buckem dokazovala, že jeho sok je pes neobyčejně plachý a že se mu daří vyjít ve smečce jen díky své veliké váze a rozměrům.

François byl rovněž překvapen, když oba psi vyrazili v jednom chumlu z rozházeného pelechu, a hned vytušil, jaká byla příčina srážky. „Ohó!“ volal na Bucka. „Jen do něj, panebože! Jen do něj, do toho mizery zlodějskýho!“

Špic byl stejně ochotný. Řval samou zuřivostí a chtivostí boje, jak začal kroužit sem a tam, hledaje příležitost k útoku. Buck nebyl o nic méně dychtivý a o nic méně opatrný, když kroužil rovněž sem a tam, hledaje výhodu. Jenže právě tehdy se stalo to neočekávané, to, co promítlo jejich zápas o prvenství daleko do budoucnosti, za tak mnohou únavnou míli cesty a dřiny.

Kletba z úst Perraultovýeh, zvučný úder klacku do vychrtlé kostry a pronikavé zaječení bolestí, to všechno ohlašovalo rozpoutání hotového pekla. Náhle se objevilo, že tábor je přímo živý plížícími se huňatými přízraky – na smrt vyhladovělými severskými vlčáky, kteří se tu objevili v počtu snad osmdesáti nebo v celé stovce, když vyčenichali tábor z některé indiánské vesnice. Zatím co se Buck a Špic rvali, vplížili se do tábora, a když se mezi ně oba muži vrhli se silnými klacky, vycenili zuby a nedali se. Zešíleli z vůně žrádla. Perrault objevil jednoho s hlavou zarytou do bedny s potravinami. Jeho klacek mocně dopadal na vychrtlá žebra a bedna se převrhla do sněhu. V mžiku se asi dvacet vyhladovělých zvířat dralo o chléb a o slaninu. Nedbali dopadajících klacků. Pod deštěm ran štěkali a kňučeli, ale s nezmenšenou zuřivostí se rvali dál, dokud nezhltli poslední drobty.

Zatím překvapení psi ze spřežení vyrazili ze svých pelechů a draví útočníci je napadli. Ještě nikdy Buck takové psy neviděl. Vypadali, jako by jim kosti měly prorazit z kůže. Byly to pouhé kostry, volně obalené schlíple převislou kůží, s očima planoucíma a s cintajícími tesáky. Ale jejich šílenství z hladu je činilo strašnými, nepřemožitelnými. Nebylo možno jim odporovat. Prvním náporem byli psi ze spřežení smeteni ke skále. Buck byl napaden třemi vlčáky a v mžiku měl hlavu a plece rozervané a pokousané. Všechno strašlivě hlučelo a řvalo. Billy naříkal jako obyčejně. David a Sol-leks cedili krev z dvaceti ran a statečně bojovali bok po boku.

Joe chňapal jak ďábel. Jednou sevřel v zubech přední nohu vlčáka a prokousl ji až zdrtil kost. Zlomyslný Pike skočil na zmrzačené zvíře a jeho zuby se bíle zableskly, jak se zakousl a škubnutím mu zlomil vaz. Buck popadl nepřítele s pěnou u huby za hrdlo a zalila ho krev, když mu zabořil zuby do krční tepny. Vřelá chuť v tlamě ho vydráždila k ještě větší zuřivosti. Vrhl se na dalšího a současně ucítil zuby, zahryzávající se do jeho vlastního krku. To ho Špic zrádně napadl z boku.

Když Perrault a François vyčistili svou část tábora, spěchali zachraňovat své tažné psy. Divoká vlna vyhladovělých bestií se před nimi odvalila zpět a Buck se vyklepal na svobodu. Pouze však na okamžik. Oba muži byli donuceni utíkat nazpět, aby zachránili potraviny, načež vlčáci opakovali svůj útok na spřežení. Billy, vyděšený až do statečnosti, vyskočil z kruhu divých šelem a prchal po zamrzlé hladině. Pike a Dub mu utíkali v patách a celé spřežení běželo za nimi. Když se Buck sbíral ke skoku, aby se vydal za nimi, zahlédl koutkem oka Špice, rozbíhajícího se na něho zřejmě s úmyslem ho převalit. Jak by jednou ztratil půdu pod nohama a octl se pod tou spoustou vlčáků, neměl by už naděje na záchranu. Ale vzepřel se proti nárazu Špicova útoku a přidal se k úprku na jezero.

Později se všech devět psů ze spřežení shromáždilo a vyhledalo si útočiště v lese. I když nebyli již pronásledováni, přec byli v zuboženém stavu. Jediný nezůstal bez zranění na čtyřech i na pěti místech, zatím co někteří měli rány těžké. Dub byl těžce raněn na zadní noze; Dolly, poslední fena vlčáka, připojená k spřežení v Dyeji, měla zle rozdrásané hrdlo; Joe přišel o oko – kdežto zas Billy, ten dobromyslný, pronaříkal a prokňoural celou noc, protože měl ucho rozkousané na cáry. Za úsvitu se opatrně belhali zpět do tábora, kde shledali, že nájezdníci zmizeli a oba muži jsou v prabídné náladě. Plná polovina jejich zásob byla ta tam. Vlčáci prokousali vázání na saních a plachtové kryty. Opravdu nic, i když to vůbec nebylo k jídlu, nic jejich zubům neuniklo. Sežrali Perraultovy mokasíny ze sobí kůže, kusy kožených postraňků, a dokonce i přes půl metru koženého konce z Françoisova biče. François se vytrhl ze smutného zkoumání biče a dal se do prohlížení poraněných psů.

„Ach kamarádi,“ říkal něžně, „možná, že to z vás nadělá vzteklé psy, tolika kousanců. Možná, že se všichni psi vzteknou, sakrment! Co myslíte, hej, Perraulte?“

Kurýr zavrtěl pochybovačně hlavou. Měl před sebou ještě skoro šest set padesát kilometrů stezky do Dawsonu a nemohl dobře potřebovat, aby mu ve spřežení vypukla vzteklina. Po dvou hodinách klení a dřiny dali postroje jakž takž dohromady a od ran ztuhlé spřežení se vydalo na cestu, s bolestivou námahou prorážejíc tu nejhorší část stezky, jakou až dosud natrefili, a konečně opravdu ten nejšpatnější kus odtud k Dawsonu.

Řeka Třicet mil byla do široka volná. Její divoké proudy se vysmívaly mrazu a jenom v protiproudech a v tichých zákoutích se led vůbec aspoň udržoval. Potřebovali šest dní vyčerpávající dřiny, než urazili těch strašlivých padesát kilometrů. A byly to strašlivé kilometry, neboť každý metr zde byl překonáván s nasazením života člověka i psů. Nejméně desetkrát se Perrault při hledání cesty probořil na ledových přechodech, zachraňován vždy jenom dík dlouhému sochoru, který nesl tak, aby vždy dopadl napříč přes otvor, proražený jeho tělem.

Nastala však vlna mrazů, teploměr zaznamenával pětačtyřicet stupňů Celsia pod nulou, a tak po každé, kdy se probořil, byl donucen holým požadavkem sebezáchovy rozdělat oheň a usušit své šatstvo a obuv.

Nic ho nedovedlo odstrašit. Právě proto, že ho nic neodstrašilo, byl vybrán za státního kurýra. Podstupoval všemožná nebezpečí, s rozhodností vyrážel svým drobným, vyzáblým obličejem do mrazu a dral se vpřed od šerého úsvitu do tmy. Prodíral se podél mračných skal břehů po okrajovém ledu, který se prohýbal a praskal pod nohama a na němž se nesměli opovážit zastavit. Jednou se probořily saně i s Davidem a s Buckem a oba byli napolo zmrzlí a skoro utopení, než se je podařilo vytáhnout. Bylo nutno rozdělat obvyklý oheň, aby mohli být zachráněni. Byli pokryti úplným povlakem ledu, a proto je oba muži proháněli okolo ohně, aby se potili, a psi roztávali tak blízko plamenů, že byli i ožehnuti.

Jindy se zas probořil Špic a strhl za sebou celé spřežení až po Bucka, který se vší silou vzepřel a napínal nazad, s předními prackami na kluzkém okraji ledu, rozhoupaného a praskajícího na všech stranách. Ale za ním byl David, rovněž se napínající nazad, a za saněmi byl François, a ten držel, až mu šlachy pukaly.

A jindy se jim okrajový led rozlámal vpředu i vzadu a nebylo úniku leda nahoru po skále. Perrault se na ni vyšplhal jako zázrakem, zatím co François se modlil právě o ten zázrak; a s každým kouskem řemínku a biče saňového vázání i s posledními zbytky postrojů spletenými do dlouhého lana, byli potom psi vytaženi jeden po druhém na vrchol skály. François vystoupil poslední, až po saních a nákladu. A potom nastalo hledání místa na sestup, který nakonec dokázali zas jen s pomocí lana, a noc je zastihli zpátky na řece, při čemž za ten den urazili jen necelého půl kilometru.

Když dorazili na řeku Hootalinqua a na dobrý led, byl Buck vyčerpán. Ostatní psi byli v stejném stavu; ale Perrault je štval od časného rána do pozdního večera, aby dohnal ztracený čas. Prvního dne urazili šestapadesát kilometrů až k Velké Lososí; nazítří dalších pětapadesát k Malé Lososí řece; třetího dne dokázali pětašedesát kilometrů, takže se dostali na dosah k Five Fingers.

Buck neměl tlapy tak odolné a tuhé jako severští vlčáci. Za ta mnohá pokolení ode dne, kdy byl jeho poslední divoký předek ochočen jeskynním mužem nebo dávným člověkem někde na břehu řeky, tlapky mu změkly. Celý den v bolestech kulhal a jakmile byl zaražen tábor, lehal si jako mrtvý. Jakkoli byl hladov, nebyl by se ani pohnul za svou porcí ryby, kterou mu François musil přinášet až pod hubu. Psovod také Buckovi vždy po večeři půl hodiny nohy třel a obětoval svršky vlastních mokasínů, aby z nich urobil čtyři malé mokasíny pro Bucka. Byla to veliká úleva a Buck jednoho rána vyloudil úsměv i na vyzáblém obličeji Perraultově, když François na jeho mokasíny zapomněl a Buck si lehl na záda a všemi čtyřmi prosebně mával ve vzduchu, odmítaje vykročit bez obutí. Později mu tlapky ztuhly a přizpůsobily se stezce, takže mohly rozedranou psí obuv zahodit.

Jednoho rána na řece Pelly, když právě zapřahali na cestu, Dolly se náhle rozvzteklila, ač nebyla nikdy ničím nápadně podezřelá. Vyhlásila své šílenství dlouhým, srdcervoucím vlčím zavytím, z něhož se všichni psi naježili hrůzou, a potom skočila rovnou po Buckovi. Ještě nikdy neviděl šíleného psa, ani neměl důvodu šílenství se bát; přec však poznával, že toto je hrůza a zděšeně před ní prchal. Uháněl přímo vpřed a Dolly, těžce oddychující a zpěněná, jeden skok za ním; ani ona k němu se nedovedla přiblížit, tak obrovské bylo jeho zděšení, ani on jí nedovedl uniknout, tak obrovské bylo její šílenství. Vrhl se do lesa na ostrově, vyletěl na dolním konci, přeběhl zadní rameno řeky, napěchované polámaným ledem, a tak se dostal na druhý ostrov, potom na třetí ostrov, zabočil zpět na hlavní rameno a v zoufalství se dal napříč na druhý břeh. A celou dobu, ačkoli se neohlížel, stále slyšel, jak Dolly vrčí jediný skok za ním. François naň zavolal na vzdálenost čtyři sta metrů a Buck se obrátil zpátky, stále ještě o skok vpředu, bolestně lapal po dechu a plně se spoléhal na to, že ho François zachrání. Psovod svíral v rukou připravenou sekeru, a jakmile Buck proletěl před ním jako vystřelený, dopadla sekera drtivě na hlavu šílené Dolly.

Buck se vyčerpaný odpotácel k saním, lapal dech bolestnými vzlyky, bezmocný. To byla příležitost pro Špice. Skočil po Buckovi a dvakrát zaryl zuby do nebránícího se odpůrce, trhal a rozdrásal mu maso až na kost. Potom dopadl Françoisùv bič a Buckovi se dostalo uspokojení dívat se na Špice, jak dostává ten největší výprask ze všech, jaké byly až dosud uštědřeny psům ze spřežení.

„Kus čerta ten Špic,“ podotkl Perrault. „Jednou zatraceně zadáví toho Bucka.“

„A ten Buck dva kusy čerta,“ namítal François. „Pořád se na toho Bucka dívám a tak vím jistě. Poslyšte: jednoho krásnýho dne se rozzuří jak všichni čerti a potom toho Špice sežere a zas ho vyplivne na sníh. Určitě. Tolika vím.“

Od té chvíle trvala mezi nimi válka. Špic jako vůdčí pes a uznávaný pán spřežení vyciťoval, že tento podivný pes z jižních krajin jeho převahu ohrožuje. A podivný mu Buck byl, neboť z mnoha jižních psů, které poznal, ani jediný neprojevil schopnosti nezbytné v táboře a na stezce. Všichni byli příliš neodolní, umírali dřinou, mrazem a hladem. Buck byl výjimka. On jediný vydržel a dařilo se mu, vyrovnal se severským vlčákům silou, bezohledností i lstivostí. A byl to pes panovačný, nebezpečný proto, že klacek onoho muže v červeném svetru vytloukl všechnu slepou odvážnost a zbrklost z jeho touhy po nadvládě. Byl především a nade všecko lstivý a dovedl čekat na svou příležitost s trpělivostí, která byla úděsná svou primitivností.

K srážce o vůdcovství musilo dojít. Buck si ji přál. Potřeboval ji, protože taková byla jeho povaha, protože ho pevně sevřela ta nepojmenovatelná pýcha stezky a postraňků – ona pýcha, jež udržuje psy u dřiny do posledního dechu, vábí je, že ochotně umírají v postroji a srdce jim puká žalem, jsou-li z postroje vyřazeni. To byla pýcha Davida jako saňového psa, pýcha Sol-lekse, když táhl ze všech sil; pýcha, jež se jich zmocňovala při skládání tábora a přeměňovala je ze zakyslých a mrzoutských zvířat na namáhající se, dychtivé, ctižádostivé tvory; pýcha, která je poháněla vpřed celý den a opouštěla je večer při zakládání tábora, nechávajíc je opět klesnout do chmurného neklidu a nespokojenosti. To byla ta pýcha, která povznášela Špice a měla ho k tomu, že trestal tažné psy, kteří byli v postraňcích neobratní a zahálčivé nebo se schovávali v době ranního zapřahání. Právě tak táž pýcha v něm probouzela strach z Bucka jako možného vůdčího psa. A taková byla i pýcha Buckova.

Otevřeně sokovo vůdcovství napadal. Stavěl se mezi něho a lenochy, kteří měli být potrestáni. A dělal to záměrně. Jedné noci padal hustě sníh a ráno se neobjevil zlomyslný Pike. Byl bezpečně ukryt pod dobrými třiceti centimetry sněhu ve svém pelechu. François ho marně volal a hledal, Špic zdivočel vztekem. Zuřivě lítal po táboře, čenichal a hrabal na každém trochu pravděpodobném místě, vrčel tak hrozivě, že ho Pike ve své skrýši slyšel a klepal se strachy.

Když však byl konečně vyhrabán a Špic proti němu vyletěl, aby ho potrestal, Buck vyletěl se stejnou zuřivostí mezi ně. Bylo to tak nečekané a tak chytře provedeno, že byl Špic vržen zpět a sražen do sněhu. Pike, který se zbědovaně chvěl, nabyl touto otevřenou vzpourou opět odvahy a skočil na svého povaleného vůdce. Buck, kterému již byla poctivá pravidla boje zapomenutou minulostí, skočil rovněž na Špice. Ale François, i když se příhodě chechtal, zůstával neoblomný ve výkonu spravedlnosti a vší silou šlehal bičem do Bucka. Nepostačilo to Bucka odehnat od sraženého soupeře a bylo zapotřebí užít násady. Buck byl sražen na zadek a zpola omráčen ranou dostával potom znovu a znovu bičem, zatím co Špic důkladně ztrestal Pika, který to už tolikrát zasluhoval.

V příštích dnech, zatím co Dawson se stále víc a víc přibližoval, Buck dál překážel mezi Špicem a provinilci; dělal to však zchytrale, když François nebyl v dohledu. Tou utajovanou Buckovou vzpourou se vyvinula obecná neposlušnost a vzrůstala. Na Davida a Sol-lekse to nepůsobilo, ale ostatní spřežení bylo stále horší a horší. Nic už nešlo, jak se sluší a patří. Jenom bez konce samé hašteření a tahanice. Ustavičně hrozily nové svízele, jejichž základní příčinou byl Buck. François měl o to víc práce, neboť žil v ustavičném starostlivém očekávání zápasu na život a na smrt, o němž věděl, že se dříve nebo později mezi těmi dvěma psy musí strhnout; za víc než jedné noci ho zvuky sporů a srážek druhých psů vyháněly ze spacích kožešin, neboť se vždy vylekal, že snad jsou už v sobě Buck a Špic.

Příležitost se však nenaskytla a tak jednoho únavného odpoledne dojeli do Dawsonu a ten velký boj měli stále ještě před sebou. Tady bylo mnoho mužů a bezpočet psů, a Buck shledal, že jsou všichni v pilné práci. Zdálo se, že osudem stanovený řád věcí přikazuje, aby psi pracovali. Celý den projížděli hlavní ulicí nahoru a dolů v dlouhých spřeženích a ještě do noci se ozývalo cinkání jejich zvonků. Tahali klády na chaty a dříví na palivo, dopravovali náklady k nalezištím a vůbec vykonávali všechny možné práce, které v Santa Clara dělali koně. Tu a tam se Buck setkal se psy z jihu, ale většinou zde byli divocí psi z plemene severských vlčáků. Každé noci pravidelně v devět hodin, ve dvanáct a ve tři spustili své nokturno, divoce příšerný zpěv, k němuž se Buck s rozkoší přidával.

Na obloze studeně plála severní zář, nebo se hvězdy mihotaly v mrazivém tanci, země ležela bez citu prokřehlá a zmrzlá pod sněhovým příkrovem, a tak mohla znít tato píseň severských vlčáků jako vzdorný výsměch životu, kdyby nebyla laděna do tónů v moll s dlouze protahovaným zpola vzlykavým nářkem, takže byla spíše doprošováním života, výrazem usilování o bytí. Byla to stará píseň, stará jako samo psí plémě – jedna z prvních písní pradávného světa, kdy byly písně smutné. Hoře nesčetných pokolení zaznívalo tím žalozpěvem, který Bucka tak podivně vzrušoval. Jak sténal a vzlykal, byla to bolest života, která byla v pravěku bolestí jeho divokých otců, a hrůza a tajemství mrazu a tmy, které byly hrůzou a tajemstvím jejich. Že ho vůbec ta píseň mohla vzrušovat, dokazovalo jen, jak úplně se vrátil zpátky celými věky ohně a střechy nad hlavou až k syrovým počátkům života ve věku hrůzy.

Za sedm dní po příjezdu do Dawsonu sjeli opět po příkrém břehu u kasáren na yukonskou stezku a vydali se k Dyeji a k slaným vodám. Perrault odvážel depeše spíš ještě důležitější než byly ty, které přivezl; zmocnila se ho také pýcha úspěšného cestovatele a zamýšlel urazit trať v nejrychlejším čase roku. Několik okolností mu v tom záměru přálo. Za týden odpočinku se psi zotavili a byli nyní v dokonalém stavu. Stezka, kterou prorazili cestou sem, byla nyní tvrdě ujeta dalšími poutníky. A k tomu ještě policie zřídila asi na dvou nebo na třech místech sklady potravin pro psy i pro lidi, takže mohl cestovat na lehko.

Do tábora Šedesát Mil, který je vzdálen osmdesát kilometrů, dorazili první den; a druhého dne uháněli vzhůru po Yukonu již hodně blízko k Pelly. Tak skvělé rychlosti však nedosahovali bez velikých svízelí a trápení, jež doléhaly na Françoise. Zákeřná vzpoura vedená Buckem zničila solidaritu spřežení. Už neuháněli skokem mezi postraňky jako jeden pes. Buckovo povzbuzování vzbouřenců je popouzelo k všemožným drobným nezpůsobům. Špic už nebyl vůdcem, jehož bylo třeba nesmírně se bát. Stará ustrašená úcta se vytratila a všichni rovnoprávně napadali jeho autoritu. Pike mu uloupil jednoho večera půlku ryby a zhltal ji pod Buckovou ochranou. Jiného večera se Dub a Joe se Špicem servali a donutili ho zříci se výkonu trestu, který oba zasluhovali. Ba i dobrácký Billy už byl méně dobrácký a nekňoural už ani z polovice tak prosebně jako kdysi. Buck se nikdy nepřibližoval k Špicovi, aby naň hrozivě nevrčel a neježil srst. Vpravdě se již jeho chování skoro podobalo vystupování vyzývavého násilníka a začal si zvykat švihácky si sem a tam vykračovat Špicovi přímo před nosem.

Úpadek kázně rovněž ovlivnil psy v jejich vztazích navzájem. Přeli se mezi sebou, hašteřili se víc než kdy dříve, až se někdy tábor proměňoval ve řvoucí blázinec. Jediní David a Sol-leks zůstávali stejní, ačkoli i oni byli podrážděni nekonečnými tahanicemi. François klel divnými barbarskými kletbami až dupal v bezmocném vzteku do sněhu a rval si vlasy. Jeho bič ustavičně hvízdal mezi psy, ale jen s malými výsledky. Jak jen se obrátil zády, už byli zase v sobě. Podporoval svým bičem Špice, zatím co Buck podporoval ostatní spřežení. François věděl, že ve všem tom trápení má prsty Buck, a Buck zase věděl, že to François ví; byl však příliš obratný, aby se dal znovu nachytat při činu. Oddaně se dřel v postraňcích, neboť práce se mu stala rozkoší, přece však ještě větší rozkoš mu působilo vyvolat lstivě rvačku svých druhů a postraňky zamotat.

Jednou po večeři, na břehu ústí Tahkeeny, Dub vyslídil polárního králíka, klopýtl a minul ho. Ve vteřince byla z celého spřežení řvoucí smečka ve štvanici. Necelých sto metrů opodál ležel tábor Severozápadní policie s padesáti psy, vesměs severskými vlčáky, kteří se k štvanici přidali. Králík uháněl dolů po řece, odbočil na malý potok a vytrvale utíkal po jeho zmrzlé hladině. Běžel zlehka po samém povrchu sněhu, kdežto psi se hrubou silou sněhem prodírali. Buck vedl smečku, čítající šedesát psů, jednou zátočinou za druhou, ale nedokázal přiblížit se. Napínal se k dostihu nízko k zemi; chtivě kňučel, nádherné jeho tělo se bleskem míhalo vpřed skok za skokem v matném světle bledého měsíce. A skok za skokem, jako pouhý bledý duch z mlžinky mrazu, polární králík probleskával stále vpředu.

Všechno procítání dávných instinktů, které v určených obdobích vyhání muže z hlučných měst do lesů a na pláně zabíjet živočichy chemicky vypalovanými olověnými kulkami, to dychtění po krvi, ta rozkoš zabíjet – to všechno měl nyní Buck, jenže nekonečně niternější. Tady se vyřadil do čela smečky, doštvával divokou zvěřinu, živoucí maso, aby je zabil vlastními zuby a ponořil mordu až po oči do teplé krve.

Je extase, jež vyznačuje vyvrcholení života, nad niž se už nemůže život povznést. A takový je paradox žití, že tato extase přichází ve chvíli, kdy živá bytost nejprudčeji žije, a projeví naprosté zapomenutí, že žije. Tato extase, toto zapomínání žití, zmocňuje se umělce uchváceného tvůrčím plamenem; zmocňuje se vojáka šíleného bojem na zničené posici a odmítajícího vzdát se; a zmocnila se Bucka, vedoucího smečku, vyrážejícího vlčí volání, napínajícího se za potravou živou a rychle před ním prchající v měsíčním světle. Dobíral se hlubin své přirozenosti až do takových částic a poloh, které byly hlubší než on sám, navracel se do lůna času. Ovládlo ho čiré vzkypění života, vlna přílivu bytí, vrcholná radost každého jednotlivého svalu, kloubu a šlachy z toho, že všechno je opakem smrti, že to všechno plamenem hoří a skokem se vrhá, vyjadřuje se pohybem, letí a jásavě se vznáší pod jasem hvězd a po tváři mrtvé hmoty, která se nepohybuje.

Avšak Špic, chladný a vypočítavý i v nejvrcholnějších náladách, odběhl od smečky a přeťal napříč úzkým hřebenem úsek, kde potok vytvořil širokou zatáčku. Buck o tom nevěděl a když zatáčku oběhl a králík jako duch z mlžinky mrazu se stále ještě míhal před ním, uviděl jiného většího ducha z mlžiny, jak vyskočil a vrhl se s převislého břehu přímo do králíkovy dráhy. To byl Špic. Králík se již nemohl obrátit a jak mu vprostřed skoku bílé zuby zlomily páteř, vykřikl tak hlasitě, jako vykřikne v úzkosti člověk. Na tento hlas, volání života sřítivšího se s vrcholu žití do náruče smrti, zdvihla celá smečka Buckovi v patách pekelný chór slastného vytí.

Buck nezavyl. Nezarážel se v běhu, nýbrž se hnal na Špice plecí na plec tak prudce, že minul jeho hrdlo. Převalovali se v prašném sněhu. Špic se dostal na nohy, takřka jako by ani nebyl povalen, ťal Bucka tesáky do plece a odskočil. Dvakrát sklapl zuby jako ocelovými pákami pasti, couval, hledaje pevnější postoj, odhrnující se pysky se mu křečovitě kroutily, jak vrčel.

Buck bleskem pochopil. Nadešla ta chvíle. Rvačka o holý život. Jak kroužili okolo sebe, vrčeli s ušima přitisknutýma k hlavě a bystře číhali na příležitost, měl Buck pocit čehosi dávno důvěrně známého. Zdálo se, že se na to všechno pamatuje – na bílé lesy a zemi, měsíční světlo a vzrušení boje. Nad bílým tichem se zadumaně vznášel příšerný klid. Neozval se ani nejlehčí šepot vzduchu – nic se nepohnulo, ani lístek se nezachvěl, viditelný dech psů se volně zdvíhal a prodléval v mrazivém vzduchu. S polárním králíkem byli brzy hotovi, vždyť to byli jen špatně ochočení vlci; a nyní se stáhli v očekávání do kruhu. Také oni zůstávali tiší, jen oči jim svítily a dech zvolna stoupal vzhůru. Buckovi tu nebylo nic nového nebo zvláštního, byl to obraz dávných dob. Jako by to tak odevždy bylo, navyklý způsob.

Špic byl zkušený rváč. Prošel ze Špicberk Arktidou, napříč Kanadou a tundrou, všude obstál s nejrůznějšími psy a domohl se nad nimi nadvlády. Dovedl se zavile rozzuřit, ale nikdy to nebyla zuřivost slepá. Ve vášnivé chtivosti trhat a ničit nikdy nezapomínal, že jeho nepřítel má stejnou vášeň trhat a ničit. Nikdy se nevyřítil, dokud nebyl připraven výpad přijmout; nikdy neútočil, dokud si napřed nezajistil obranu.

Marně Buck usiloval zabořit zuby do hrdla velkého bílého psa. Kdykoli jeho tesáky zamířily do měkčích částí těla, vzdorovali jim tesáky Špicovy. Sráželi se tesákem na tesák, až měli pysky rozdrásané do krve, ale stále Buck nemohl proniknout nepřítelovou obranou. Rozehřál se a zrychlil a zavalil Špice vichřičným vírem náporů. Znovu a znovu usiloval o to sněhobílé hrdlo, kde život kypěl tak blízko povrchu, a po každé a vždy znovu ho Špic ťal tesáky a unikl. Potom Buck začal nabíhat tak, jako by se vrhal na hrdlo, ale pak nečekaně uhýbal hlavou a stáčel se bokem, aby narazil plecí na Špicovu plec a jako beranidlem se snažil ho povalit. Místo toho však po každé dostal do plece tržnou ránu a Špic zlehka odskočil.

Špic zůstával nezraněný, kdežto Buck cedil krev a těžce dýchal. Rvačka byla stále zoufalejší. A celou tu dobu tichý vlčí kruh očekával, že dorazí toho z obou psů, který bude sražen k zemi. Jak se Buck zadýchával, tím zuřivěji ho Špic napadal a otřásal jím, že Buck musil potácivě hledat postoj. Jednou se překotil a celý kruh šedesáti psů se nadzdvihl; ale Buck se dostal opět pevně na nohy rovnou z přemetu a kruh opět dosedl a vyčkával.

Ale Buck měl vlastnost vedoucí k velikosti – představivost. Rval se pudově, ale dovedl se právě tak rvát a použít k tomu mozku. Vyrazil, jako by se pokoušel o ten starý úskok náporu plecí na plec, jenže v posledním zlomku okamžiku sjel nízko až k sněhu a do Špice. Jeho zuby sevřely Špicovu levou přední nohu. Bylo slyšet chrupnutí zlomené kosti a bílý pes stanul proti nepříteli jenom na třech nohách. Třikrát se Buck pokoušel ho srazit a potom zopakoval úskok a zlomil mu i pravou přední nohu. Navzdory bolesti a bezmocnosti Špic šíleně usiloval vzdorovat. Viděl ten tichý kruh s blyštivýma očima, s vyplazenými jazyky a s vystupujícím stříbřitým dechem, jak se okolo něho svírá tak, jak vídal podobné kruhy v minulosti svírat se nad poraženými odpůrci. Jenomže tentokrát to byl on sám, kdo byl poražen.

Nezbývalo mu naděje. Buck byl neúprosný. Slitování bylo něčím vhodným jenom do mírnějšího podnebí. Kroužil ke konečnému útoku. Kruh se zúžil, až cítil dech vlčáků na bocích. Viděl je za Špicem a po obou stranách, jak se krčí: ke skoku s očima naň upřenýma. Zdálo se, že nastala přestávka. Všechna ta zvířata zůstávala nehybná, jako by zkameněla. Jediný Špic se chvěl a ježil, jak se potácel dopředu dozadu a se strašlivou výhružnost! vrčel, jako by chtěl odstrašit neodvratnou smrt. Potom po něm Buck skočil a odskočil; ale v doskoku narazila konečně plec zpříma na plec. Temný kruh se proměnil v jeden bod na sněhu zalitém měsíční září a Špic zmizel. Buck stál a přihlížel, vítěz nejprvnější, vladařská pravěká šelma, která zabila a bylo jí dobře.

4 – PRVENSTVÍ VYBOJOVANÉ

„He? Tak co jsem řek? Pravdu jsem měl, že ten Buck dva kusy čerta.“

Taková byla Françoisova řeč nazítří ráno, když objevil ztrátu Špice a Bucka pokrytého ranami. Přitáhl si ho k ohni a při světle rány ukazoval.

„Ten Špic se rve jak ďábel,“ pravil Perrault, zkoumaje otevřené tržné rány a kousnutí.

„A ten Buck se rve jak dva ďábli,“ odpovídal François. „A teď pojedeme rychle. Není Špic, není trápení, to určitě.“ Zatím co Perrault skládal táborové potřeby a nakládal saně, psovod začal zapřahat psy. Buck vyklusal do čela na místo, které by zaujal Špic jako vůdčí pes; François však, nevšimnuv si ho, přivedl na to vytoužené místo Sol-lekse. Podle jeho úsudku byl ze zbylých psů Sol-leks nejlepší vedoucí. Buck se zuřivě vyřítil na Sol-lekse, zahnal ho zpátky a postavil se na jeho místo.

„Ó-he? He – hé!“ křičel François a pleskal se vesele do stehen. „Koukněme ten Buck. Zabil toho Špice, myslí, že dostane jeho místo.“

„Jdi pryč, táhni!“ křičel naň, ale Buck se odmítl třeba jen pohnout.

François tedy popadl Bucka za kůži v zátylku, a nedbaje hrozivého vrčení, odtáhl ho na stranu a znovu postavil na vedoucí místo Sol-lekse. Starému psu se to nelíbilo a jasně naznačoval, že se Bucka bojí. François zůstal zatvrzelý, ale jak se jen obrátil zády, Buck znovu zaujal místo Sol-lekse, který nebyl k odchodu nijak neochotný.

Françoise to dopálilo. „Tak teď, sakrment, teď dostaneš!“ zvolal, vraceje se s těžkým klackem v ruce.

Buck si připomněl muže v červeném svetru a pomalu ustupoval; také se nepokoušel o nový nápor, když byl Solleks opětovně přiveden do čela. Kroužil však právě mimo dosah klacku a vrčel se zatrpklostí a vztekem; a jak tu kroužil, bedlivě pozoroval klacek, aby mohl uhnout, kdyby jej François po něm hodil, neboť se již poučil o možnostech klacků.

Psovod se dal do své práce a volal Bucka, když bylo na čase, aby ho zapřáhl na staré místo před Davida. Buck dva tři kroky ustoupil. François šel za ním, načež pes znovu ustoupil. Když tohle nějakou chvíli pokračovalo, François odhodil klacek, domnívaje se, že se Buck bojí výprasku. Ale Buck se již bezohledně vzbouřil. Nechtěl jen uniknout klacku, nýbrž zaujmout místo vedoucího psa. Bylo po právu jeho. Dobyl si ho a ničím menším nemohl být uspokojen.

Perrault přišel na pomoc. Společně psa chytali skoro hodinu. Házeli po něm klacky. Uhýbal. Proklínali ho, prokleli otce a matky z jeho předků a všechno semeno plémě jeho až do nejvzdálenějšího pokolení, a každý chlup na jeho těle, každou kapku krve jeho žil; a on odpovídal na kletby vrčením a zůstával mimo jejich dosah. Nepokoušel se uprchnout, jen ustupoval do kolečka dokola táborem, jasně dával najevo, že bude-li jeho přání splněno, poslušně se vrátí a bude hodný.

François si sedí a drbal se na hlavě. Perrault se podíval na hodinky a nadával. Čas letěl a oni měli být na stezce již nejméně hodinu. François se znovu podrbal na hlavě. Zavrtěl hlavou a přihlouple se ušklíbl na kurýra, který jen pokrčil rameny na znamení, že jsou přemoženi. Potom François šel k místu, kde stál Sol-leks a zavolal Bucka. Buck se smál, jak se psi dovedou smát, ale zůstal v uctivé vzdálenosti. François vypřáhl Sol-lekse z postraňků a zapřáhl ho na jeho staré místo. Spřežení tu stálo již zapřažené do saní v úplné řadě, připraveno na cestu. Pro Budka bylo místo jedině v čele. Znovu ho François zavolal a znovu se Buck smál a zůstal, kde byl.

„Zahoďte ten klacek,“ zavelel Perrault.

François uposlechl, načež Buck přiklusal s vítězoslavným smíchem a zařadil se do postavení v čele spřežení. Byl zapřažen do postraňků, přimrzlé saně se odtrhly a vyrazily na stezku na řece takovým tempem, že oba muži utíkali.

Jakkoli vysoko psovod Bucka předem oceňoval s jeho dvěma kusy čerta, nyní shledával, hned na počátku dne, že ho podceňoval. Jediným vzmachem se Buck chopil povinností vůdce; a kde bylo zapotřebí úsudku, rychlé úvahy a rychlého jednání, ukázal se dokonce dokonalejším než Špic, jemuž rovného François ještě nikdy neviděl.

Avšak Buck se vyznamenával právě ve stanovení zákonů a v tom, jak dovedl jejich dodržování u svých druhů vynutit. Davidovi a Sol-leksovi změna ve vůdcovství nevadila. Nic jim do toho nebylo. Jejich věcí byla dřina, mocně se namáhat v postraňcích. Dokud v tom nikdo nepřekážel, bylo jim jedno, co se děje. Pro ně mohl být vůdcem třeba dobrácký Billy, nevadilo by jim to, dokud by dovedl udržet pořádek. Ostatní spřežení však za posledních dnů Špicových navyklo nevázanosti a všichni se nesmírně divili, když je teď Buck začal cepovat k pořádku.

Pike, který táhl Buckovi v patách a který nikdy nenapínal hrudní pás ani o gram větší vahou než byl donucen, ten byl nyní rychle a vždy znovu za lajdačení trestán; a ještě než první den skončil, táhl Pike větší silou než kdykoli předtím za celý život. První večer v táboře byl zakyslý Joe spravedlivě potrestán – což sám Špic nikdy nedokázal. Buck ho prostě zdrtil využitím své větší tělesné váhy a trhal ho tesáky až přestal chňapat a začal kňučet o milost.

Povšechná nálada spřežení se okamžitě zdvihla. Nabylo opět své bývalé solidarity a opět uháněli skokem mezi postraňky jako jeden pes. V Rink Rapids byli připřaženi ještě dva domorodí vlčáci Teek a Koona; hbitost, s jakou je Buck zkrotil a zaučil, brala až Francisovi dech.

„Nikdá ještě takovej pes jako ten Buck!“ volal. „Ne. Nikdá! Ten stojí za tisíc dolarů, sakrment! He? Co říkáte, Perraulte?“

A Perrault přikývl. Měl už náskok nad rekordní cestou a denně náskok zvyšoval. Stezka byla ve výtečném stavu, dobře ujetá a tvrdá, a nebylo čerstvého sněhu, s nímž by musili zápolit. Nebylo přespříliš zima. Teplota klesla na pětačtyřicet stupňů a zůstala tak po celou cestu. Muži se střídali v běhu a svezení, psy hnali do skoku a jen málokdy se zastavovali.

Řeka Třicet mil byla jakž takž potažena ledem a na cestě k moři na ní urazili za jediný den dráhu, na kterou cestou sem potřebovali deset dní. Za jeden den dokázali se prohnat od dolního konce jezera Le Barge až k slapům White Horse Rapids, plných devadesát pět kilometrů. A přes jezera Marsh, Tagish a Bennet (víc než sto deset kilometrů jezer) letěli tak rychle, že muž, který měl za úkol běžet, dával se vléci saněmi za provaz. Posledního večera druhého týdne vystoupili na vrchol průsmyku White Pass a pustili se dolů již v dohledu světel Skaguayje a lodí v přístavu, jež jim svítily jakoby pod nohama.

Byla to rekordní cesta. Každého dne po celých čtrnáct dní dokazovali průměrně pětašedesát kilometrů. Tři dny se Perrault a François naparovali s vypjatou hrudí sem a tam po hlavní třídě Skaguayje a byli zaplavováni pozvánkami na skleničku, zatím co spřežení bylo ustavičně obdivovaným středem zamilovaného davu chovatelů psů a psovodů. Potom tři nebo čtyři zlosyni ze Západu dostali chuť vyloupit obec, byli za svou námahu prostříleni jak řešeta a veřejná pozornost se obrátila k novým modlám. Potom zas přišly úřední příkazy. François si zavolal Bucka, rozpřáhl paže, objal ho a plakal nad nim. A tehdy viděl Buck naposledy Françoise i Perraulta. Jako jiní lidé, také oni se z Buckova života ztratili nadobro.

Buck i jeho druhové ze spřežení se dostali do péče skotskoindiánského míšence a ve společnosti víc než deseti dalších spřežení vydali se zpět po únavné stezce k Dawsonu. Tentokrát to nebyl žádný běh na lehko, tím méně rekordní rychlost, nýbrž těžká dřina den ze dne, neboť vlekli za sebou těžký náklad; byla to poštovní výprava nesoucí vzkazy ze světa mužům, kteří hledali zlato pod stíny severního pólu.

Buckovi se to nelíbilo, ale v práci si vedl dobře, byl na ni hrdý stejně jako David a Sol-leks, a dohlédl na to, aby také druzí, ať už byli na práci hrdi nebo nebyli, též poctivě plnili svůj díl. Život to byl jednotvárný, řízený se strojovou pravidelností. Jeden den byl docela stejný jako druhý. V určitou hodinu každého rána kuchaři vstali, rozdělali ohně a snídalo se. Potom někteří skládali a balili tábor, jiní zapřahali psy, a vydávali se na stezku tak asi hodinu před černou tmou, která ohlašovala úsvit. Večer stavěli tábor. Někteří stavěli stany, jiní sekali dříví a borové větvičky na lůžka, a ještě jiní přinášeli kuchařům vodu nebo led. Také psi byli nakrmeni. Pro ty bylo krmení nejslavnější chvílí dne, ačkoli rovněž tak nebylo špatné potulovat se tak asi hodinku po žrádle s ostatními psy, jichž tu bylo vcelku něco přes sto. Byli mezi nimi někteří zuřiví rváči, ale asi tři bitvy s těmi nejzuřivějšími vynesly Bucka k nadvládě, takže stačilo, aby se naježil a vycenil zuby a všechno mu uhýbalo z cesty.

Snad ze všeho nejvíc miloval chvíle, kdy ležel blízko ohně se zadními běhy stočenými pod sebou, s předními nataženými vpřed a s hlavou zdviženou mžoural snivě do plamenů. Někdy myslil na veliký dům soudce Millera v sluncem zalitém údolí Santa Clara a na betonový bazén, na Ysabelu, mexického naháčka, na Tootse, japonského mazlíčka; častěji však si připomínal muže v červeném svetru, smrt Curly, velikou rvačku se Špicem a dobroty, které kdy žral a které ještě doufal žrát. Nestýskalo se mu po domově. Slunečný kraj byl nezřetelný a daleký a takové vzpomínky ho nestrhovaly. Daleko mocnější byly vzpomínky dědičnosti, které dávaly věcem nikdy dříve neviděným zdání staré důvěrné známosti; pudy, a byly to jen vzpomínky jeho předků přeměněné na zvyky, které se v pozdějších dobách vytrácely, nyní, ještě později, znovu v něm ožívaly.

Někdy, jak se tam choulil, mžouraje zasněně do plamenů, zazdálo se mu, že jsou to plameny jiného ohně, a jak se krčí u toho jiného ohně, že vidí jiného a docela odlišného muže od toho míšeneckého kuchaře tady před sebou. Ten jiný muž měl kratší nohy a delší paže se svaly podobnými spíš provazům a uzlům, nikoli svaly oble se nadouvající. Vlasy měl tento člověk dlouhé a zcuchané a jeho lebka se pod nimi šikmo zplošťovala hned nad očima. Vyrážel podivné zvuky a vypadalo to, jako by se velmi bál tmy, do níž ustavičně zíral, svíraje přitom v ruce, svislé až na půl cesty od kolena k patě, klacek s těžkým kamenem, připevněným na konec. Byl takřka nahý, jenom potrhaná a od ohňů ožehlá kožešina mu kryla částečně záda, měl však tělo silně porostlé chlupy.

Na některých místech, na příklad napříč hrudí a na ramenou, podél vnějších stran paží a nohou byly chlupy tak zchumlané, skoro jako hustá srst. Nestál zpříma, nýbrž s trupem nachýleným od boků vpřed, s nohama v kolenou ohnutýma. Byl v těle podivně mrštný či pružný, skoro jako kočka, čilý a rychlý, jako tvor žijící v ustavičném strachu z věcí viděných i neviděných.

Jindy zas tento chlupatý člověk sedával u ohně s hlavou mezi koleny a spal. Za oněch příležitostí spočíval lokty na kolenou a ruce měl sepjaty nad hlavou, jako by se chlupatými pažemi chránil před deštěm. A za ohněm v kruhu obklopující jej tmy, rozeznával Buck žhnoucí uhlíky, dva a dva, vždy jen dva a dva, o nichž věděl, že to jsou planoucí oči obrovských dravých šelem. A sluchem rozeznával drtivý hluk, jak se jejich těla prodírala podrostem a zvuky, které za noci vydávaly. A jak tam na břehu Yukonu snil s očima lenivě mhourajícíma do ohně, způsobovaly ty zvuky a vidiny z jiného světa, že se mu srst ježila na hřbetě a stála mu docela kolmo na plecích a na šíji, až se tiše a přidušeně rozkňučel nebo tichounce vrčel a míšenecký kuchař naň vykřikoval: „Hej, ty, Bucku! Probuď se!“ Jiný svět zmizel a Buck měl opět na očích ten skutečný svět, vstával a zíval a protahoval se, jako by opravdu byl spal.

Byla to zlá cesta s nákladem pošty za zády a těžká práce je vysilovala. Všichni ubyli na váze a byli v špatném stavu, když se dostali do Dawsonu, a měli zapotřebí takových deset dní nebo aspoň týden odpočinku. Avšak již za dva dny sjížděli opět s břehu u kasáren na Yukon s nákladem dopisů pro vnější svět. Psi byli unaveni, psovodi nabručeni a aby bylo všecko ještě horší, denně teď sněžilo. To znamenalo měkkou stezku, větší tření na skluzech saní a pro psy těžší tahání; psovodi však byli přece jen ve všem spravedliví a dělali pro svá tažná zvířata, co mohli.

Každý večer bylo ze všeho nejdřív postaráno o psy. Psi žrali dřív, než psovodi jedli, a nikdo z mužů se neuchyloval do spacích kožešin, dokud se nepodíval svým psům na nohy. A přece psům ubývalo sil. Od počátku zimy procestovali přes dva tisíce devět set kilometrů a celou tu únavnou pouť vlekli saně; a dva tisíce devět set kilometrů se projeví na životnosti i u těch nejodolnějších. Buck vydržel a přidržoval své druhy k práci a v kázni, ačkoli i on byl velice unaven. Billy naříkal a kňoural ze spaní pravidelně každou noc. Joe byl zakyslejší než dřív a Sol-leks zcela nepřístupný se strany oslepené i neoslepené.

Ze všech nejvíc však utrpěl David. Stával se stále mrzutějším a podrážděnějším, a když byl večer budován tábor, okamžitě si udělal pelech a jeho psovod ho musil krmit v pelechu. Jak se jednou dostal z postroje a ulehl, nedokázal se postavit na nohy dřív než ráno k zapřahání. Stávalo se mu, že když se saně náhle zastavily a trhly jím nebo když se napínal k rozjezdu, vykřikoval bolestí. Psovod ho prohlížel, ale nemohl na něm nic najít. Všichni psovodi se začali o jeho případ zajímat. Hovořili o něm při jídle i při poslední dýmce před spaním, až jednoho dne zasedli k poradě. Přinesli Davida z pelechu k ohni, kde ho promačkávali a prošťuchovali, až mnohokrát vykřikl. Měl zřejmě cosi ve vnitřnostech, zlomené kosti však žádné nenalezli a nebyli z prohlídky moudřejší.

V době, kdy se dostali k hřebenu Cassiar Bar, byl už David tak zesláblý, že znovu a znovu padal mezi postraňky. Skotský míšenec poručil zastavit, vypřáhl ho ze spřežení a připřáhl dalšího psa, Sol-lekse, přímo k saním. Měl v úmyslu dopřát Davidovi odpočinku, když poběží volně za saněmi. Ať byl jakkoli nemocný, David dával najevo, že je uražen vypřažením z postraňků, chrčel a vrčel, když ho vypřahali, a rozlítostněle naříkal, když viděl, jak je Sol-leks postaven na jeho místo, na němž tak dlouho a věrně sloužil. Měl pýchu stezky a postraňků, a třebaže na smrt nemocný, těžce nesl, že jiný pes měl vykonávat jeho práci.

Když saně vyjely, proklopýtával se sněhem podle ujeté stezky, napadal Sol-lekse zuby, nabíhal naň, pokoušel se ho vystrčit do měkkého sněhu na druhé straně a skočit mezi své postraňky a vmáčknout se mezi něho a saně, a celou tu dobu kňučel a naříkal smutkem i bolestí. Míšenec se pokoušel ho odehnat bičem; on však vůbec nedbal štiplavých šlehů a psovod neměl dosti kruté srdce, aby udeřil prudčeji. David odmítal klidně běžet po stezce za saněmi, kde se dalo běžet snadno, nýbrž stále dál se pachtil vedle stezky v měkkém sněhu, kde se běželo nejobtížněji, až se docela vyčerpal. Potom klesl, zůstal ležet na místě a žalostně vyl, když ho dlouhá řada saní svištivě míjela.

S posledním zbytkem sil se sebral a podařilo se mu dopotácel se za saněmi na příští zastávku, kde potom se dohrabal podle saní až k svému spřežení a postavil se vedle Sol-lekse. Jeho psovod se chvilku zdržel, zapaluje si dýmku od muže za sebou. Vrátil se a rozjížděl své spřežení. Psi vyběhli na stezku s podivuhodnou snadností, zaraženě se obraceli a překvapeni zůstali stát. Také psovod byl překvapen; saně zůstaly nehnutě na místě. Zavolal druhé psovody, aby se také podívali. David prokousal oba Sol-leksovy postraňky a postavil se přímo před saně na své správné místo.

Prosil očima, aby tam mohl zůstat. Psovod byl zmaten. Jeho druzi se rozhovořili o tom, že psu může i puknout srdce proto, že je mu odepřena práce, která ho k smrti uštvala, a vzpomínali na případy, kdy příliš staří psi, práce již neschopní nebo zranění, dodělávali jen proto, že byli vypřaženi z postraňků. Rovněž pokládali za nutné, protože David stejně zahyne, aby byl z milosti zapřažen a mohl umřít mezi postraňky s lehčím srdcem a spokojeně. Znovu ho tedy zapřáhli a David hrdě táhl jako dřív, třebaže několikrát nedobrovolně vykřikl, jak ho bolestně napadalo vnitřní utrpení. Několikrát klesl a byl mezi postraňky vlečen, jednou naň saně najely tak, že od té chvíle na zadní nohu kulhal.

Vydržel však, až dojeli opět k tábořišti, a v táboře mu psovod připravil místo u ohně. Ráno již ho zastihlo příliš slabého a neschopného další cesty. Když nadešla chvíle zapřahání, pokoušel se k svému psovodu přiblížit. S úsilím v drobných záškubech se postavil na nohy, zapotácel se a padl. Potom se pomaloučku plazil k místu, kde byli jeho druzi zapínáni do postrojů. Vystrkoval dopředu přední nohy a škubavě vlekl tělo vpřed za nohama, znovu vysunoval přední tlapky a trhaně se vlekl vpřed o dalších několik centimetrů. Síly ho opustily a jeho druhové ho viděli naposledy, jak leží ve sněhu, těžce dýchá a otáčí se po nich. Ale jeho smutné vytí slyšeli, dokud nezabočili za pruh pobřežního stromoví, kde zmizeli z dohledu.

Tady celá pošta zastavila. Skotský míšenec se pomalu vracel po ujeté dráze k tábořišti, odkud vyjeli. Muži přestali hovořit. Zazněl výstřel z revolveru. Psovod se spěšně vracel. Zapráskaly biče, rolničky vesele zazvonily, saně zasvištěly po cestě; Buck věděl a každý pes věděl, co se tam za pruhem pobřežního stromoví stalo.

5 – DŘINA POSTRAŇKŮ A STEZKY

Třicet dní pó odjezdu z Dawsonu dorazila pošta, vypravená k slaným vodám, s Buckem a jeho druhy v čele, do Skaguaye. Buckových šedesát čtyři kilo váhy se smrštilo na pouhých dvaapadesát. Ostatní jeho druzi, ačkoli to byli psi lehčí, pozbyli na váze poměrně ještě více než on. Simulant Pike, který při svém podvodném životě často úspěšně předstíral poranění nohy, nyní doopravdy kulhal. Sol-leks také napadal a Dub utrpěl vymknutí lopatky.

Všichni měli strašlivě rozbolavělé tlapky. Nezbývalo v nich ani kouska pružnosti nebo schopnosti vyskočit. Nohy jim dopadaly na stezku těžce, roztřásaly celé tělo a zdvojnásobovaly tak únavu za den cesty. Nic jim nechybělo, jenom to, že byli k smrti unaveni. Nebyla to ona smrtelná únava, jež vzniká z krátkého, ale mimořádně velkého namáhání, která se přemáhá a ztrácí za několik hodin; ne, toto byla smrtelná únava, jež vzniká z pomalého, ale prodlužovaného vyčerpávání sil za celé měsíce dřiny. Nezbývala jim žádná zotavující síla, žádná zásoba sil na dočerpání. Spotřebovali všechny síly do posledního a nejmenšího zbytku. Každý sval, každou šlachu, každou buňku měli unavenou, k smrti unavenou. A byly pro to dobré důvody. Za necelých pět měsíců procestovali čtyři tisíce kilometrů a za posledních dva tisíce devět set měli jen pět dní odpočinku. Do Skaguaye přijížděli očividně tak, že se drželi na nohou z posledních sil. Sotva že dokázali napnout postraňky a při cestě s kopce se jim s bídou dařilo ubíhat saním z cesty.

„Marš, marš, chudinky nožičky bolavý,“ povzbuzoval je psovod, když se potáceli dolů hlavní ulicí Skaguaye. „To už je naposled. Pak si dlouho odpočinem. He? Určitě. Pořádně dlouho.“

Psovodi s důvěrou očekávali dlouhou přestávku v městečku. Sami urazili bezmála dva tisíce kilometrů jen s dvěma dny odpočinku a podle holého rozumu a nejprostší spravedlnosti si zasloužili mezidobí povalování. Jenže muži, kteří se hrnuli na Klondyk, byli tak mnozí, a tak mnoho bylo milenek, manželek a příbuzných, kteří se tam nehrnuli, že zavalená pošta nabývala rozměrů velehor jak Alpy; rovněž úřední příkazy tu byly. Čerstvé skupiny psů od Hudsonova zálivu měly zaujmout místa neschopných a nastoupit na stezku. Těch bezcenných bylo zapotřebí se zbavit, a protože psi váží málo proti dolarům, měli být odprodáni.

Minuly tři dny, za nichž Buck a jeho druhové poznávali, jak byli doopravdy unavení a slabí. A potom ráno čtvrtého dne přišli dva muži ze Států a koupili je, i s postroji a řemeny, všecko za babku. Ti dva muži se navzájem oslovovali „Hal“ a „Charles“. Charles byl muž středních let, hodně světlé pleti s chabýma, uslzenýma očima a s knírem nakrouceným bojovně a silácky vzhůru, že zalhával ochable skleslý ret, který se pod ním skrýval. Hal byl mladík asi devatenáctiletý nebo dvacetiletý s velkým revolverem značky Colt a s loveckým nožem, připjatými řemínky k opasku, který se doslova ježil náboji. Ten opasek byl na něm to nejpozoruhodnější. Vyhlašoval jeho nezralost – holobrádkovství úplné a nevýslovné. Oba muži se do těchto končin nehodili s nápadností do očí bijící, a proč se tací vůbec vydávali za dobrodružstvím na Sever, bylo jednou z částic tajemství, které nikdo nikdy nepochopí.

Buck slyšel handrkování, viděl peníze přejít z ruky muže do ruky vládního agenta a věděl, že skotský míšenec a psovodi z poštovní výpravy odcházejí z jeho života právě tak jako Perrault a François a všichni ostatní, kteří odešli před nimi. Když byl se svými druhy odveden do tábora nových vlastníků, uviděl tam Buck nedbalé a neupravené zařízení, stan jen zpola napjatý, špinavé nádobí, všechno v nepořádku; viděl tam také ženu. Muži ji nazývali „Mercedes“, Byla to manželka Charlese a Halova sestra – celá milá rodinná skupinka.

Buck je s obavami pozoroval, když se dali do strhování stanu a nakládání saní. V jejich způsobu práce bylo mnoho námahy, ale žádná odborná způsobilost. Stan sbalili do neohrabaného balíku, který byl třikrát větší než být měl. Plechové nádobí bylo zabaleno neumyté. Mercedes vždy znova poletovala svým mužům v cestě a nepřetržitě žvatlala výčitky a rady. Když naložili pytel se šatstvem na předek saní, doporučovala, aby ho dali na zadek; a když ho tedy uložili na zadku a naložili navrch ještě několik pytlů a ranců, objevila najednou, že přehlédla věci, které nemohly spočívat nikde jinde jen právě v tom pytli, a muži znovu skládali se saní.

Ze sousedního stanu vyšli tři muži a přihlíželi, ušklibovali se a mrkali na sebe.

„Máte to pěkně pořádný náklad už tak jak je,“ říkal jeden z nich; „není mou povinností vykládat vám, co a jak máte dělat, ale na vašem místě bych se s tím stanem netahal.“

„Nepředstavitelné!“ křičela Mercedes, rozhazujíc rukama v slušivém úleku. „Jak bych mohla existovat bez stanu? Ani za celý svět!“

„Je jaro a veliké mrazy už vás nenatrefí,“ odpovídal ten člověk.

Zavrtěla s rozhodností hlavou a Charles a Hal nakládali poslední tretky a zbytky na vrchol nákladu jak hora.

„Myslíte, že vám tohleto pojede?“ zeptal se jiný muž.

„Proč by to nejelo?“ odsekl Charles hodně úsečně.

„Och, však je to v pořádku, docela v pořádku,“ spěchal ten muž s pokorným ujištěním. „Jen jsem se tak podivil, nic víc. Zdá se mi to tak trošičku vysoké. Těžiště tak o chlup výš, než je zdrávo.“

Charles se obrátil zády a přitáhl řemínky vázání jak nejlépe dovedl, což nebylo nijak příliš dobře.

„A to se rozumí, že si ti psi dokážou celý den vykračovat i s tou šibenicí za sebou,“ dotvrzoval další z mužů.

„Zajisté, pane,“ odpověděl Hal s mrazivou zdvořilostí, chápaje se jednou rukou řídicí oje a druhou rukou mávaje bičem. „Marš!“ vykřikl. „Marš, táhněte!“

Psi se skokem opřeli do prsních řemenů, několik okamžiků se mocně napínali, potom přestali. Nemohli saněmi pohnout.

„Potvory líné, já jim ukážu,“ volal Hal, chystaje se dát se do nich bičem.

Ale Mercedes zakročila, volajíc: „Ach, Hale, to nesmíš,“ zachytila bič a vytrhla mu ho z ruky. „Chudáčkové milí! Hned mi musíš slíbit, že za celou cestu na ně nebudeš zlý, nebo se nevydám ani na krok.“

„Ty se asi náramně vyznáš ve psech,“ poškleboval se jí bratr; „a rád bych, abys mi dala pokoj. Řeknu ti, že jsou líní a musíš je spráskat bičem, chceš-li je donutit k tahu. Mají už takový způsob. Zeptej se koho chceš. Zeptej se tady těch lidí.“

Mercedes na ně prosebně pohlédla a ve tváři měla nevýslovný odpor z pohledu na působenou bolest.

„Jsou slabí jak voda, jestli chcete vědět,“ zněla odpověď jednoho z mužů. „Načisto utahaní, tak je to. Potřebují si odpočinout.“

„Odpočinout – starého kozla,“ řekl Hal svými bezvousými rty; a Mercedes řekla jen „Ach!“ z utrpení a lítosti nad těmi drsnými slovy.

Byla však tvorem věrným vlastnímu rodu a ihned přispěchala bratrovi na pomoc. „Nevšímej si toho člověka,“ řekla jedovatě. „Ty máš na starosti naše psy a ty s nimi jedeš, tak si s nimi jednej, jak uznáš za správné.“

Halův bič znovu dopadl na psy. Vrhli se do prsních řemenů, zaryli pracky do udupaného sněhu, přilehli nízko do dřiny a napínali všechny své síly. Saně držely na místě, jako by byly zakotveny. Po dvou pokusech psi zůstali stát a těžce oddychovali. Bič divoce hvízdal, když Mercedes znovu zakročila. Se slzami v očích klesla před Buckem na kolena a objala ho okolo krku.

„Vy chudáčkové, chudáčkové milí,“ naříkala soucitně, „proč nezatáhnete hodně? Potom byste nedostali bičem.“ Buckovi se nelíbila, ale bylo mu příliš zle, aby se jí mohl bránit, a přijímal ji jako součást té prachšpatné dnešní práce.

Jeden z diváků, který zatínal zuby, aby potlačil zlostná slova, nyní přece promluvil:

„Ne že by mi záleželo co by za nehet vlezlo na tom, jak se vám bude dařit na cestě, ale jen kvůli těm psům bych vám chtěl prozradit, že jim můžete hodně pomoci, když ty saně odtrhnete. Skluzy jsou pevně přimrzlé. Opřete se pěkně celou vahou do té oje, zprava a potom zleva, a odtrhněte je.“

Po třetí se pokus opakoval, jenže tentokrát, řídě se podle rady, Hal odtrhl skluzy, které byly přimrzlé k sněhu. Příliš naložené a těžko ovladatelné saně se hrnuly vpřed, Buck a jeho druhové se šíleně namáhali pod deštěm ran. Asi sto metrů dál se stezka zatáčela po prudkém svahu dolů na hlavní ulici. Zkušeného muže by bylo zapotřebí, aby udržel ten náklad s příliš vysokým těžištěm v rovnováze, a Hal takovým mužem nebyl. Jak zahnuli do zatáčky, saně se převrhly, a protože vázání bylo nepořádné, vysypaly polovinu nákladu. Psi se vůbec nezastavili. Odlehčené saně poskakovaly na boku za nimi. Psi byli dopáleni špatným nakládáním, jehož se jim právě dostalo, i neúměrným nákladem. Buck zuřil. Dal se do běhu a spřežení se podřídilo jeho vedení. Hal křičel „Hou! Hou!“, ale psi nedbali. Hal zakopl a byl stržen k zemi. Převržené saně se třely přes něho a psi uháněli ulicí vzhůru, přispívajíce k obveselení Skaguaye, když začali trousit zbytek výstroje po hlavní tepně města.

Dobrosrdeční občané zadrželi psy a sesbírali rozházený majetek. Udíleli také rady. Poloviční náklad a dvojnásobný počet psů, chtějí-li se vůbec dostat do Dawsonu, tak to říkali. Hal, jeho sestra a švagr neochotně poslouchali, postavili stan a překládali výstroj. Ukázaly se plechovky s konservovanými potravinami a vyvolaly u mužů smích, neboť konservy na Daleké Stezce jsou něčím, o čem tam lze leda snít. „Pokrývek na celý hotel,“ podotkl jeden z mužů, kteří se smáli a pomáhali. „I polovička je příliš mnoho; vyhoďte je. Zahoďte ten stan a všechno tohle nádobí – kdo to bude vlastně umývat? Bože na nebesích, což si myslíte, že cestujete spacím vozem?“

A tak pokračovalo nelítostné vyřazování zbytečného. Mercedes plakala, když její vaky se šatstvem byly vysypány na zem a kus po kuse letěl pryč. Plakala jaksi všeobecně a plakala také zvlášť nad každým jednotlivým vyřazeným kouskem. Rukama si objala kolena a zdrceně se kolébala dozadu a dopředu. Ujišťovala, že nepojede ani centimetr, ani za tucet Charlesů. Dovolávala se všech a všeho, nakonec si osušila oči a dala se do vyhazování i takových částí svého odívání, které jsou naprosto nezbytné. A když skončila se svými věcmi, napadla ve svém zanícení i potřeby svých mužů a řádila v nich jako tornado.

Když s tím byli hotovi, jejich výstroj, třebaže omezena na polovinu, stále ještě představovala pořádnou hromadu. Charles a Hal si večer vyšli a koupili šest psů přivezených z jihu. Připojeni k šesti psům původního spřežení a s Teekem a Koonou, severskými vlčáky nabytými u Rink Rapids za rekordní jízdy, vytvořili nyní spřežení o čtrnácti tahounech. Ale psi z jihu, třebaže byli již od svého vylodění částečně aklimatisováni, za mnoho nestáli. Tři byli krátkosrstí stavěči, jeden novofundlanďan, a další dva byli kříženci neurčitého plemene. Zdálo se, že všichni tito nováčkové nic neznají a nedovedou. Buck a jeho druhové na ně hleděli s odporem a i když je Buck rychle poučil, kde je jejich místo a co dělat nemají, nedokázal je naučit, co dělat mají. Nepřilnuli s chutí k postraňků a stezce. S výjimkou dvou kříženců byli všichni vyděšeni a skleslí na duchu tím podivným, divokým prostředím, v němž se octli, a špatným nakládáním, jehož se jim dostalo. Ti dva kříženci neměli vůbec ducha; těm mohly sklesnout nejvýš uši nebo oháňka.

S nováčky beznadějnými a tesknými, se starým spřežením vyčerpaným čtyřmi tisíci kilometry ustavičného cestování, nebyly vyhlídky nijak růžové. Nicméně však oba muži byli docela veselí. A byli také pyšní. Podnikají tu věc přece ve velkém slohu, se čtrnácti psy. Viděli už jiné saně odjíždějící přes průsmyk k Dawsonu, nebo jiné z Dawsonu přijíždět, ale nikdy ještě neviděli saně s takovým počtem čtrnácti psů. V samé povaze arktického cestování byl ovšem dobrý důvod, proč nemělo čtrnáct psů táhnout jediné saně, ten prostý důvod, že jedny saně nepostačí dopravovat dostatek potravy pro čtrnáct psů. Jenže Charles a Hal to nevěděli. Propočítali si cestu s tužkou v ruce, tolik na jednoho psa, tolik psů, tolik dní, nejlepší účetní by v tom chyby nenašel. Mercedes se jim dívala přes rameno a s pochopením přikyvovala, bylo to všechno tak velice prostinké.

Nazítří pozdě dopoledne vedl Buck dlouhé spřežení vzhůru ulicí. Nebylo na tom nic veselého, žádná jiskra nebo švih ani u něho, ani u jeho druhů. Vydávali se na cestu smrtelně unaveni. Čtyřikrát urazil tu cestu mezi Slanými vodami a Dawsonem a roztrpčovalo ho vědomí, že rozbolavělý a unavený se opět obrací na tu dlouhou pouť. Tato práce ho netěšila, stejně jako netěšila ani jednoho ze psů. Ti z jihu byli plaší a vystrašení, zdejší nedůvěřovali novým pánům.

Buck nejasně vyciťoval, že na tyto dva muže a na tu ženu nelze spoléhat. Neuměli dělat vůbec nic a jak míjely dny, ukazovalo se jasně, že se ničemu nemohou naučit. Ve všem byli loudaví, bez řádu a kázně. Potřebovali půl večera, než postavili nepořádný tábor, a půl rána ke složení tábora, a saně nakládali tak lajdácky, že potom celý den se zdržovali zastavováním a upravováním nákladu. Některé dny neurazili ani patnáct kilometrů. Jindy zas nedokázali vůbec vyjet. A ani jediného dne se jim nepodařilo urazit víc než polovinu vzdálenosti, kterou vzali jako základ pro výpočet spotřeby psího žrádla.

Nevyhnutelně se museli dostat do nesnází s nedostatkem žrádla pro psy. K tomu ty nesnáze dokonce uspíšili překrmováním a ještě víc přibližovali den, kdy nastane nedostatečné krmení. Psi z jihu, jejichž zažívání nebylo naučeno stálým nedostatkem vytěžit co nejvíc i z mála, trpěli hladovou žravostí. A když ještě k tomu všemu i vyčerpaní severští vlčáci jen slabě táhli, Hal usoudil, že správně zavedený příděl je příliš malý. Zdvojnásobil jej. A korunu všemu nasadilo, že Mercedes, když ho se slzami v hezounkých očích a s chvěním v hrdle nedokázala přemluvit, aby dával psům ještě víc, ukrádala tajně z pytlů se sušenými rybami a pokrmovala psy kradí. Jenže Buck a severští vlčáci nepotřebovali krmení, nýbrž odpočinek. A třebaže cestovali pomalu, těžký náklad jim krutě odčerpával síly.

Potom nastalo nedostatečné krmení. Hal jednoho dne procitl k pochopení skutečnosti, že má krmení pro psy z poloviny spotřebováno, a cesty že urazil zatím jenom čtvrtinu; a dále, že ani za všechny poklady světa se další krmivo pro psy obstarat nedá. Proto snížil i správně zavedený příděl a pokoušel se zvyšovat denní průměr cesty. Sestra a švagr mu v tom pomáhali; jejich úsilí však obracela vniveč těžká výstroj a jejich vlastní neschopnost. Bylo zcela jednoduché dát psům méně žrádla; ale nemožné bylo donutit psy k rychlejší jízdě, zatím co neschopnost vypravit se ráno časněji na cestu jim zabraňovala, aby si časově prodloužili denní turu. Nejenom že neuměli ovládat výkon psů, ale neuměli ovládat ani sami sebe.

První na řadě k zániku byl Dub. Ať už tedy to byl ubohý přihlouplý zloděj, vždycky přistihovaný a spráskaný, byl také přes všechno oddaným pracovníkem. Jeho vymknutá lopatka zůstala neošetřena a protože si neodpočala, byla stále horší a horší, až konečně Hal svým velkým revolverem značky Colt Duba odstřelil. V severních končinách je přímo obecným rčením, že pes z jihu zajde hlady na příděl severského vlčáka, takže těch šest jižních psů pod Buckovým vedením musilo na poloviční příděl vlčáků určitě zahynout. První dodělal novofundlanďan, za ním následovali tři krátkosrstí stavěči, oba kříženci vytrvávali sice úporněji, ale nakonec podlehli.

Tou dobou opadávaly s těch tří lidí všechny líbeznosti a něžnosti obvyklé na jihu. Zbaveno třpytu a romantiky, přeměnilo se jim arktické cestování na holou skutečnost, příliš drsnou pro jejich mužství i ženství. Mercedes přestala plakat pro psy, jsouc příliš zaměstnána nářkem nad sebou samou a hádkami s manželem a bratrem. Hádka zůstala tím jediným, nač nikdy nebyli příliš unaveni. Jejich podrážděnost vyrůstala z jejich běd, narůstala jimi, zdvojnásobovala je a předstihovala. Ta okouzlující trpělivost na stezce, jež přichází zcela přirozeně mužům, kteří těžce pracují a bolestně trpí, zůstávajíce při všem příjemní v řeči a laskaví, ta nepřizdobila tyto dva muže a ženu. Neměli k takové trpělivosti sklony. Byli ztrnulí a rozbolavělí; bolely je svaly, bolely je kosti, i srdce je bolela; a z toho všeho jejich řeč nabývala na ostrosti a drsná slova byla první na jejich rtech hned ráno a poslední večer.

Charles a Hal se přeli, jak jen jim Mercedes poskytla záminku. Jak Hal tak i Charles se utěšovali příjemným přesvědčením, že každý z nich dělá víc než svůj podíl práce, a ani jeden ani druhý si nikdy nedal ujít příležitost, aby své přesvědčení nevyslovil. Někdy Mercedes stranila manželovi, někdy bratrovi. Z toho vyplývala překrásná a nekonečná rodinná hádanice. Vycházejíce ze sporu, kdo z nich má naštípat několik polínek na oheň: (spor dotýkající se jenom Charlese a Hala), najednou do toho zatáhli celé ostatní rodiny, otce, matky, strýce, bratrance, lidi vzdálené odtud tisíce kilometrů, a některé dokonce dávno mrtvé. Že by Halovy názory na umění, nebo druh společenských dramat, které píše bratr jeho matky, měl mít nějaký vztah k naštípání několika louček na oheň, to ovšem přesahuje lidské chápání; nicméně hádka se mohla rozvíjet zrovna tak dobře v tomto směru jako třebas ve směru Charlesových politických předsudků. A že by klepavý jazyk Charlesovy ženy nějak působil i na rozdělávání ohně na Yukonu, to bylo zřejmé jenom Mercedes, která si ulevovala širokými výklady o tomto předmětu a náhodou třeba také o jiných sklonech nepříjemně charakterisujících rodinu jejího manžela. A zatím oheň zůstával nerozdělán, tábor zřízen jen zpola a psi nenakrmeni.

Mercedes v sobě hýčkala jednu zvláštní stížnost – stížnost druhého pohlaví. Byla hezká a změkčilá a celý život s ní všichni jednali kavalírsky. Avšak nynější jednání jejího manžela i bratra bylo všechno možné, jenom ne kavalírské. Měla ve zvyku zůstávat bezmocná. Vytýkali jí to. Za takové porušování toho, co pokládala za nejzákladnější práva něžného pohlaví, dělala jim život nesnesitelným. Už se nestarala o psy, a protože byla rozbolavělá a unavená, vynucovala si svezení na saních. Byla hezká a změkčilá, ale vážila pětapadesát kilo – pořádně tučné poslední stéblo k nákladu taženému vysláblými a vyhladovělými psy. Vezla se celé dny, až psi klesali mezi postraňky a saně zůstávaly stát. Charles a Hal prosili, aby slezla a šla pěšky, doprošovali se, domlouvali jí, zatím co ona plakala a do nebes vykřikovala trpké žaloby na jejich surovost.

Při jedné příležitosti ji sesadili se saní přímo hrubou silou. Už nikdy potom to neopakovali. Spustila bezvládně nohy jako rozmazlené děcko a sedla si na stezku. Pokračovali v cestě, ale ona se nehýbala. Když odjeli asi na pět kilometrů, složili se saní náklad a vrátili se pro ni a znovu ji vlastnoručně na saně naložili.

V nadměrných vlastních bědách byli otrle bezcitní k utrpení svých tahounů. Hal uplatňoval na druhé theorii, že je nutno zvyknout otužováním. Začal toto učení kázat své sestře a švagrovi. Nemaje u nich úspěchu, vtloukal svou theorii do psů klackem. U Five Fingers krmení pro psy nadobro došlo a bezzubá indiánská stařena jim nabídla vyměnit pět liber zmrzlé koňské kůže za revolver značky Colt, který visel ve společnosti loveckého nože Halovi na boku. Kůže byla ubohou náhražkou potravy, neboť byla v tom stavu, jak ji stáhli s hladem umořených koní dobytkářů asi před půl rokem. Tak jak byla zmrzlá, podobala se spíše pruhům pozinkovaného železného plechu, když ji pes užvýkal a násilím vpravil do žaludku, roztávala tam na tenké, nevýživné kožené řemínky a na chuchvaly krátké srsti, dráždivé a nestravitelné.

A tím vším se Buck proklopýtával dál v čele spřežení jako ve zlém snu. Táhl, dokud mohl; když už nemohl táhnout, klesl a zůstával na sněhu, dokud ho rány biče nebo klacku nevyhnaly opět na nohy. Jeho překrásný kožich pozbyl vší tuhosti a lesku. Chlupy mu zplihly schlíplé a zcuchané nebo slepené zaschlou krví tam, kde ho poznamenal Halův klacek. Svaly mu zchřadly na uzlíky provazů a masité části zmizely, takže každé žebro a každá kost se mu rýsovaly zplasklou kůží, vraštící se v záhybech prázdnoty. Bylo to srdcelomné, jenže Buckovo srdce se nedalo zdrtit. To prokázal již onen muž v červeném svetru.

Ostatní psi na tom byli stejně jako Buck. Byly to chodící kostry. Bylo jich dohromady sedm, včetně Bucka. V nesmírné zbědovanosti zůstávali zcela necitelní a nevnímali ani štiplavé šlehy biče, ani pohmožděniny od klacku. Bolest bití byla tupá a daleká, právě jako předměty, jež viděly jejich oči, a to, co slyšely jejich uši, všechno připadalo tupé a daleké. Nebyli napolo živí, nebo ze čtvrtiny živí. Byly to prostě jen pytle kostí, v nichž jiskra života matně blikala. Když byli zastaveni, klesli rovnou mezi postraňky jako zdechliny a jiskra v nich skomírala a bledla a zdálo se, že už už zhasne. A jak na ně dopadal klacek nebo bič, jiskra chabě zablikala a oni se opět vypotáceli na nohy a klopýtali dál.

Tak přišel i den, kdy Billy, ten dobráček, klesl a nemohl již vstát. Hal zašantročil svůj revolver, vytáhl tedy sekyru a uhodil Billyho do hlavy, jak ležel mezi postraňky, potom mršinu vyřízl z postroje a odvlekl ji stranou. Buck to viděl a jeho druhové to viděli, a všichni věděli, že něco takového se také jim velice přiblížilo. Příštího dne odešel Koona a zbývalo jich jenom pět: Joe, příliš vzdálený životu, aby mohl být zlomyslný; Pike, zmrzačený a belhající se, jenom při polovičním vědomí, které nestačilo, aby mohl dál simulovat; jednooký Sol-leks, vytrvale věrný dřině v postraňcích a na stezce, truchlící nad tím, že mu zbývá tak málo sil na tahounskou práci; Teek, který této zimy neproběhl tak dlouhé cesty a nyní byl bit víc než všichni ostatní, protože byl svěžejší; a Buck, stále ještě v čele spřežení, ale již nevynucující kázeň a nepokoušející se vynucovat ji, samou slabostí většinu času slepý; udržoval se na stezce jenom podle jejích okrajů, nejistě vyhmatávaných tlapkami.

Bylo krásné jarní počasí, ale ani psí, ani lidské bytosti si toho nepovšimly. Den co den slunce vycházelo dřív a zapadalo později. Svítalo ve tři hodiny ráno a soumrak prodléval do devíti večer. Celý dlouhý den byl jediným plamenem sluneční záře. Strašidelné zimní ticho ustoupilo nesmírnému jarnímu šumění probouzejícího se života. Šumot vycházel ze vší země obtížené rozkoší žití. Vzcházel ze všeho živého a opět pohyblivého, co bylo jako mrtvé a za celé dlouhé měsíce mrazů se ani nepohnulo. V kmenech borovic stoupala míza. Vrby a osiky nalévaly pupence. Křoviny a popínáče se odívaly svěží zelení. Za nocí vyzpěvovali cvrčkové a ve dne nejrůznější lezoucí a plazivá stvoření šelestila k slunci. Koroptve a datlové křičeli a klepali v lesích. Veverky brebtaly, ptáci zpívali a nad hlavou kejhaly divoké husy táhnoucí od jihu, rozrážejíce vzduch osvědčenou formací v klínu.

S každého úbočí hor vycházelo šplounání tekoucích vod, hudba neviditelných pramenů. Všechno roztávalo, poddávalo se a pukalo. Yukon sbíral síly, aby rozlámal ledový příkrov, který ho spoutával. Řeka ohlodávala led zdola; slunce ho ohlodávalo shora. Otvíraly se vzdušné otvory, naskakovaly pukliny a rozšiřovaly se, zatím co okruhy tenkého ledu se celé úplně propadaly do řeky.

A vším tím pukáním, praskotem, tepotem probouzejícího se života, pod planoucím sluncem a v dechu lehounkých vánků, jako poutníci za smrtí se potáceli dva muži, žena a severští vlčáci.

Se psy klesajícími, s Mercedes plačící a vezoucí se, s Halem neškodně proklínajícím a s Charlesem dotčeně slzícím vpotáceli se do tábora Johna Thorntona na ústí Bílé řeky. Když zastavili, psi klesli jak zasaženi smrtící ranou. Mercedes si osušila oči a pohlédla na Johna Thorntona. Charles usedl na kládu, aby si odpočinul. Sedal si velmi pomalu a s námahou přemáhal strašlivou ztuhlost údů. Hal byl mluvčím.

John Thornton uhlazoval ještě posledními doteky nože topůrko sekyry, které urobil z březové větve. Kudlal a poslouchal, jednoslabičně odpovídal a když byl tázán, poskytl úsečnou radu. Znal toto plemeno a dával své rady s jistotou, že jich nebude dbáno.

„Povídali nám tam nahoře, že se podklad stezky boří a že nejlíp uděláme, když to přečkáme tam,“ říkal Hal v odpověď na Thorntonovo varování, že by neměl riskovat na tajícím ledě. „Říkali taky, že se nemůžeme dostat k Bílé řece, no, a tady jsme.“ Poslední slova zazněla s přízvukem posměšné vítězoslávy.

„A říkali vám pravdu,“ odpověděl John Thornton. „Podklad se může probořit každým okamžikem. Jenom hlupákům s jejich příslovečným slepým štěstím se to mohlo podařit. Řeknu vám poctivě, že bych neriskoval svou kostru na tomhle ledě ani za všecko zlato Aljašky.“

„To proto, že nejste hlupák, předpokládám,“ pravil Hal. „Ale my stejně jedeme dál na Dawson.“ Roztočil bič. „Vyskoč tam, Bucku! Hej! Na nohy! Marš!“

Thornton si pižlal dál. Věděl, že je marné stavět se mezi hlupáka a jeho hlouposti; o dva tři hlupáky víc nebo méně nijak situaci světa nezmění.

Jenže spřežení na povel nepovstalo. Už dávno upadlo do stavu, v němž je zapotřebí ran, aby psi vstali. Bič vyšlehoval sem a tam ve svém nelítostném poslání. John Thornton stiskl rty. Sol-leks se dostal na nohy první. Za ním Teek. Potom i Joe, štěkající bolestí. Pike se o to s bolestí pokoušel. Dvakrát se převalil, když už napolo stál, a při třetím pokusu se mu to konečně podařilo. Buck se vůbec nepokoušel. Tiše ležel tam, kde padl. Bič se do něho znovu a znovu zakusoval. On však ani nekňučel, ani se nenamáhal. Několikrát si Thornton nadsedl, jako by chtěl promluvit, ale rozmyslil si to. V očích se mu objevilo vlhko, a jak bičování pokračovalo, povstal a přecházel nerozhodně sem a tam.

Bylo to po prvé, co Buck úplně zklamal, a to už samo o sobě bylo dostatečným důvodem, aby se Hal rozzuřil. Vyměnil bič za obvyklý klacek. Buck odmítal pohnout se i pod deštěm těžších ran, které naň dopadaly nyní. Jako jeho druhové byl schopen jen tak sotva povstat, ale na rozdíl od nich si umínil, že nevstane. Neurčitě vyciťoval neodvratný osud. Ten pocit naň mocně dolehl hned, jak vyjížděl sem nahoru na břeh. a již ho neopouštěl. Při tom tenkém a tajícím ledu, který cítil pod nohama celý den, připadalo mu, že tuší katastrofu docela nablízku, tam vpředu na ledě, kam se ho pokouší jeho pán vyhnat. Odmítl se pohnout. Tak nesmírně trpěl a tak blízko byl u konce svých sil, že ho rány valně nebolely. A jak naň stále dál dopadaly, jiskra života v něm zablikala a hasla. Byla už takřka vyhaslá. Upadl do podivné otupělosti. Jako by z veliké dálky si uvědomoval, že dostává výprask. Poslední pocity bolesti ho opouštěly. Už necítil nic, i když velmi nezřetelně slyšel nárazy klacku na své tělo. Ale už to ani nebylo jeho tělo, už se zdálo tak daleké.

A potom, nečekaně, bez výstrahy, vyrážeje neartikulovaně výkřik spíš podobný volání zvířete, John Thornton vyskočil na muže mávajícího klackem. Hal odletěl zpátky, jako by ho zasáhl padající strom. Mercedes zaječela. Charles zamyšleně přihlížel, otíral si zaslzené oči, ale nevstával, protože byl příliš ztuhlý.

John Thornton stál nad Buckem, snažil se ovládnout, příliš zmožen záchvatem vzteku, aby byl schopen slova.

„Jestliže toho psa ještě jednou uhodíte, zabiju vás,“ podařilo se mu konečně promluvit přiškrceným hlasem.

„Je to můj pes,“ odpovídal Hal, utíraje si krev s úst a přistupuje zpátky. „Jděte mi z cesty, nebo vás oddělám. Jedu do Dawsonu.“

Thornton zůstal stát mezi ním a Buckem a nijak nedával najevo, že by chtěl uhnout z cesty. Hal vytasil svůj dlouhý lovecký nůž. Mercedes ječela, plakala, smála se a jevila všechnu popletenost propadání hysterii. Thornton klepl Hala přes klouby topůrkem a vyrazil mu nůž na zem. Znovu ho klepl přes klouby, když se Hal pokoušel nůž zvednout. Potom se sehnul, zvedl nůž sám a dvěma rozmachy přeťal Buckovy postraňky.

Z Hala všechna bojovnost vyprchala. Kromě toho měl své sestry plné ruce, nebo spíše plnou náruč a Buck byl příliš blízek smrti, aby mohl být ještě užitečný v tahu saní. Za několik minut potom vytáhli po břehu dolů a na řeku. Buck je slyšel odjíždět a zdvihl hlavu, aby se podíval. Pike vedl, Sol-leks táhl jako základní a mezi nimi táhli Joe a Teek. Kulhali a potáceli se. Mercedes se vezla na naložených saních. Hal řídil u oje a Charles klopýtal vzadu.

Jak se Buck díval, Thornton vedle něho poklekl a drsnýma, laskavýma rukama hledal nějaké zlomeniny kostí. Když důkladnou prohlídkou neobjevil nic víc než mnohé podlitiny a celkový stav strašlivé vyhladovělosti, byly již saně na čtyři sta metrů vzdáleny. Pes a člověk je pozorovali, jak se plazí po ledě. Najednou viděli, jak se zadní konec saní propadl, jakoby do strouhy, a řídicí oj i s Halem, křečovitě se držícím, vyletěla do vzduchu. Mercedes zaječela, že to dolehlo až k jejich uším. Viděli, jak se Charles obrátil a rozběhl se k úprku nazpět, a potom celý okruh ledu povolil a psi i lidé zmizeli. Bylo vidět jen zející díru. Podklad stezky se probořil.

John Thornton a Buck se na sebe podívali.

„Chudinko ubohá,“ pravil John Thornton a Buck mu lízal ruku.

6 – Z LÁSKY K ČLOVĚKU

Když loni v prosinci Johnu Thorntonovi omrzly nohy, jeho společníči ho pohodlně zabezpečili a nechali ho, aby se z toho zotavil, a sami odtáhli po řece vzhůru pro vory klád na řezivo pro dodávku do Dawsonu. V době, kdy zachránil Bucka, ještě maličko kulhal, ale s postupujícím oteplováním se zbavil i toho lehkého pokulhávání. A tak zde, líhaje na břehu řeky celé dlouhé jarní dny, pozoruje plynoucí vody, naslouchaje lenivě ptačím písním a šumění přírody, Buck pozvolna nabýval opět sil.

Odpočinek je velice milý, když někdo procestoval bez malička pět tisíc kilometrů, a nutno přiznat, že Buck lenivěl, jak se mu rány hojily, svaly nabíhaly a maso znovu pokrývalo jeho kosti. Pokud šlo o to, tady se všichni jen povalovali – Buck, John Thornton i Skeet a Nig – čekali až po řece připlují vory, které je vezmou dál dolů do Dawsonu. Skeet byla malá fenka irského stavěče, která se brzy s Buckem spřátelila, neboť ten, na smrt bezmocný, nebyl s to odporovat jejím prvním pozornostem. Měla ony léčitelské sklony, některým psům vrozené; a jako kočičí matka omývá jazykem koťata, tak ona omývala a čistila Buckova zranění. Pravidelně každé ráno, jakmile se nasnídal, vykonávala úkol, který si sama uložila, až se začal na její služby těšit právě tak, jako se těšil na pozornosti Thorntonovy. Nig, právě tak přátelský, i když méně okázale, byl obrovský černý pes, zpola kubánská doga a napůl parforsník, se smavýma očima a bezmezně dobrácký.

Bucka překvapovalo, že tito psi nejeví vůči němu žádnou řevnivost. Připadalo mu, jako by sdíleli laskavost a velkorysost Johna Thorntona. Když Buck nabýval sil, vábili ho do všemožných směšných her, jimž se ani Thornton neubránil a připojoval se k nim; takto se Buck proskotačil rekonvalescencí k novému životu. Po prvé ho ovládla láska, opravdová vášnivá láska. Takovou lásku nikdy nezažil u soudce Millera dole na Jihu v sluncem zalitém údolí Santa Clara. Se soudcovými syny si v lovu a na trampských výletech vytvořil jakési pracovní společenství; k soudcovým vnukům měl vztah honosného ochránce; a k soudci samému to byl vztah vznešeného a důstojného přátelství. Avšak lásku horečnatou a planoucí, jež byla zbožňováním a šílenstvím, na tu bylo zapotřebí Johna Thorntona, teprve on ji v něm probudil.

Tento člověk mu zachránil život, což něco znamenalo; ale nadto byl také ideálním pánem. Jiní muži se starali o dobré bydlo svých psů z vědomí povinnosti a z věcné vypočítavosti; John Thornton se staral o své psy, jako by to byly jeho děti, protože nemohl jednat jinak. A staral se o víc. Nikdy nezapomínal na laskavý pozdrav, na povzbudivé slovo a sednout si na dlouhou rozprávku se psy („tlach“ tomu říkal), to bylo zrovna takovou radostí jeho jako jejich. Měl ve zvyku takový svůj způsob, při němž bral Buckovu hlavu hrubě do svých rukou, a spočívaje vlastní hlavou na temeni jeho, potřásal jím sem. a tam a spílal mu ošklivých jmen, která byla Buckovi jmény lásky. Buck neznal větší radost nad toto drsné objetí a nad ten zvuk tlumeně vyslovovaných nadávek, a s každým pohybem dopředu dozadu se mu až zdálo, že se mu srdce z těla vytřásá, taková nesmírná to byla extase. A když propuštěn z objetí vyskočil na nohy s tlamou rozesmátou a s očima výmluvnýma, když hrdlo se mu chvělo nevydaným hlasem a on tak zůstal stát bez hnutí, tu John Thornton zbožně volával: „Božínku! Jen promluvit!“

Buck měl zase takový svůj kousek, jímž vyjadřoval lásku, blízce podobný ublížení. Často chňapal a bral Thorntonovu ruku do zubů a stiskl tak prudce, že na pokožce ruky zůstával hezky dlouho otisk jeho zubů. A jako Buck chápal ony nadávky jako slova lásky, tak člověk chápal toto naznačené kousnutí jako polaskání.

Ponejvíce však byla Buckova láska vyjadřována uctíváním. Jakkoli bláznil radostí, když se ho Thornton dotkl nebo naň promluvil, sám takové jeho projevy nevyhledával. Na rozdíl od Skeet, která měla ve zvyku vrážet čenich pod Thorntonovu ruku a pošťuchovat a pošťuchovat, až byla pohlazena, nebo od Niga, který přistoupil a položil si hlavu na Thorntonovo koleno, Buck se spokojoval uctíváním zpovzdálí. Líhal třeba celé hodiny dychtivý a pozorný u Thorntonových nohou, vzhlížel mu do obličeje, prodléval na jeho tváři a zkoumal ji, sledoval s nejostřejším zaujetím každý její prchavý výraz, každý pohyb nebo změnu v rysech obličeje. Nebo jindy, jak to náhoda mohla kdy připravit, líhal kousek opodál, stranou nebo vzadu, a pozoroval obrys člověka a náhodné pohyby jeho postavy. A žili spolu v takovém vzájemném srozumění, že často síla Buckových upřených očí přiměla Johna Thorntona, aby se ohlédl, a tu vracel beze slova Buckovi upřený pohled a srdce mu vyzařovalo z očí právě tak, jako zářilo srdce Buckovo.

Dlouhou dobu po svém zachránění Buck nesnášel, aby se mu Thornton ztratil z dohledu. Od okamžiku, kdy vyšel ze stanu až do chvíle, kdy do něho opět zašel, Buck mu byl ustavičně v patách. Časté střídání jeho pánů od příchodu na Sever v něm vyvolalo strach, že žádný z pánů nezůstane trvale. Bál se, že Thornton zmizí z jeho života stejně jako Perrault a François a onen skotský míšenec. I v noci ve spánku ho tento strach pronásledoval. V takových chvílích střásal se sebe spánek a plížil se nočním chladem k vchodu do stanu, kde zůstával stát a naslouchal dechu svého pána.

Avšak přes všechnu nesmírnou lásku, již cítil k Johnu Thorntonovi a která se zdála vyjadřovat změkčilost vlivů civilisace, sklony k pradávné divokosti, probuzené v něm tady na Severu, ožívaly dál a působily. Byl věrný a oddaný, což byly vlastnosti vznikající u ohně a pod střechou; a přece si podržel i divokost a lstivost. Spíše než psem ze změkčilého Jihu, poznamenaným mnoha pokoleními civilisace, byl tvorem z divočiny, který z divočiny přišel k ohni Johna Thorntona. Pro svou velikou lásku nemohl nikdy nic ukrást tomuto člověku, ale každému jinému v kterémkoli jiném táboře nezaváhal ani na okamžik; a úskočnost, s níž kradl, umožňovala mu vyhnout se prozrazení.

Jeho obličej a tělo byly poznamenány zuby mnohých psů a on se rval zrovna tak divoce jako dřív, jen ještě zchytraleji. Skeet a Nig byli příliš dobráčtí, aby se přeli – a kromě toho, oba patřili Johnu Thorntonovi; ale každý cizí pes, bez ohledu na plemeno nebo bojovnost, rychle uznal Buckovu nadvládu nebo se dostal do zoufalého zápasu o život se strašlivým odpůrcem. Buck byl nelítostný. Dobře se naučil zákonu kyje a tesáku, nikdy nepropásl výhodnou příležitost, ani se nezastavil na půl cestě s nepřítelem, kterého dostal na cestu k smrti. Vzal si poučení od Špice a od největších rváčů mezi poštovními a policejními psy, a věděl, že není střední cesty. Musí ovládnout nebo se podřídit; kdežto projevit milosrdenství bylo slabostí. V pravěkém životě neexistovala milost. Byla špatně chápána jako strach a taková nedorozumění vedla k smrti. Zab nebo budeš zabit, sežer nebo budeš sežrán, takový byl zákon; a tohoto svrchovaného příkazu z hlubin věků byl poslušen.

Byl starší, než vyznačovaly prožité dny a odbité údery srdce. Spojoval v sobě minulost s přítomností a celá věčnost v něm pulsovala mohutným rytmem, jemuž podléhal, jako mu podléhá příliv a odliv a věčná přeměna ročních dob. Seděl u ohně Johna Thorntona, pes široké hrudi, bílých tesáků a dlouhé srsti; ale za ním byly stíny všemožných druhů psů, polovlků a zcela divokých vlků, naléhavé a dráždivé stíny, ochutnávající příchuť masa, které žral, žíznící po vodě, kterou pil, větřící vítr s ním, naslouchající s ním a poučující ho o zvucích dravého života v lese, určující jeho nálady a vedoucí jeho skutky, uléhající s ním k spánku a snící s ním i za jeho možnosti a samý se proměňující v obsah jeho snů.

Tak rozkazovačně mu ty stíny kynuly, že mu lidé a nároky lidí den ze dne uklouzávali dál a dál. Hluboko v lese zaznívalo volání a po každé, kdy uslyšel toto volání tajemně vzrušující a vábivé, pociťoval nutkání obrátit se zády k ohni a k udupané zemi okolo, vrhnout se do lesa a uhánět dál a dál, nevěda kam, ani proč; ani neuvažoval a nedbal kam a proč, tak vladařsky zaznívalo to volání z hlubin lesa. Avšak po každé, když se dostal na měkkou panenskou půdu a do zelených stínů, láska k Johnu Thorntonovi ho přiváděla nazpět k ohni.

Jediný Thornton ho zdržoval. Ostatní člověčenstvo mu nebylo ničím. Náhodný pocestný ho mohl chválit nebo ho i pohladit; ale to všechno ho nechávalo chladným a od muže příliš nevázaného povstával a odcházel. Když přijeli Thorntonovi společníci Hans a Pete na dlouho očekávaných vorech, Buck si jich odmítal povšimnout, dokud se nepoučil, že jsou s Thorntonem důvěrní; od té chvíle je snášel hodně netečně, přijímal jejich laskavosti asi tak, jako by jim poskytoval laskavost, že od nich vůbec něco přijímá. Byli právě tak velkorysí jako Thornton, žili rovnou v náruči přírody, myslili prostě a viděli jasně; a ještě než zatočili vory do velké zátoky u parní pily v Dawsonu, chápali Bucka a jeho způsoby a nenaléhali na důvěrnosti, na jaké byli zvyklí u Skeet a Niga.

Avšak jeho láska k Thorntonovi, jak se zdálo, stále ještě rostla a rostla. Za letního cestování jen on jediný z mužů směl naložit na Buckův hřbet vak s nákladem. Když Thornton zavelel, nic nebylo pro Bucka příliš těžké. Jednoho dne (zajistili se na nákup proviantu právě z peněz za dříví a vydali se z Dawsonu na horní tok řeky Tanana), muži i psi seděli na hřebeni skalního útesu, spadajícího přímo dolů až k obnažené základní skále asi sto metrů pod nimi. John Thornton seděl blízko okraje a Buck u jeho ramene. Thorntona napadl nedomyšlený rozmar a upozornil Hanse i Peta na pokus, který měl na mysli. „Skoč, Bucku!“ velel, mávnuv paží nad propast. A v okamžiku zápasil s Buckem na samé hraně srázu, zatím co Hans a Pete je odtahovali zpátky do bezpečí.

„To by člověk neuvěřil,“ pravil Pete, když to bylo odbyto a vrátila se jim řeč.

Thornton vrtěl hlavou. „Ne, je to skvělé, ale je to také strašlivé. Víte, že z toho někdy až dostávám strach?“

„Nijak nebažím dostat se do kůže člověka, který na tebe vloží ruku, když bude tenhle pes v dohledu,“ shrnoval myšlenky Pete, pokyvuje hlavou na Bucka.

„U čerchmanta!“ připojoval se Hans. „Ani já taky ne.“

Stalo se to ještě než skončil ten rok, v Circle City, kde se Petovy obavy uskutečnily. „Černý“ Burton, chlap zlé povahy a zlomyslný, začínal u nálevního pultu hádku se zelenáčem a Thornton dobrácky zakročil. Buck ležel podle zvyku v koutě a s hlavou na předních prackách sledoval každé hnutí svého pána. Burton bez výstrahy vyrazil pěstí plnou vahou rovnou od ramene. Thornton vrávoravě odletěl a zachránil se před pádem jenom tím, že se zachytil zábradlí u pultu.

Ti, kdo přihlíželi, uslyšeli cosi, co nebylo ani zavrčením, ani štěkem, ale čímsi, co lze nejlépe popsat jako zařvání, a potom viděli, jak se Buckovo tělo vzneslo od podlahy do vzduchu a rovnou na Burtonovo hrdlo. Ten člověk si zachránil život jen tím, že instinktivně mávl před sebe paží, byl však pozpátku sražen na podlahu a Bucka měl na sobě. Buck pustil ze zubů svaly paže a znovu se dral po hrdle. Tentokrát se muži podařilo jen zčásti se krýt a měl hrdlo rozdrásáno. Potom už se všichni na Bucka vrhli a odehnali ho; ale ještě když lékař zastavoval krvácení, Buck číhavě přecházel sem a tam, zuřivě vrčel, pokoušel se vrhnout do klubka mužů a odráželi ho jenom mocí nepřátelských klacků. Na místě svolané „zasedání zlatokopů“ vyneslo rozsudek, že pes byl vyprovokován a měl dostatečné důvody, a Buck byl osvobozen. Ale dobyl si tím pověst a od toho dne se jeho jméno rozneslo po všech tábořištích Aljašky.

Později, na podzim příštího roku, zachránil Johnu Thorntonovi život docela jiným způsobem. Tři společníci spouštěli po laně dlouhý a úzký člun po ošklivém úseku slapů na říčce Čtyřicet mil. Hans a Pete postupovali po břehu, zachycujíce člun na tenkém laně z manilského konopí od stromu ke stromu, zatím co Thornton zůstával v člunu, pomáhal sochorem, aby propluli proudem, a vykřikoval na břeh pokyny. Buck se na břehu držel v řadě s člunem a se starostlivou úzkostností nespouštěl oči se svého pána.

Na zvlášť ošklivém místě, kde práh skalisek jen nepatrně pohřížených pod hladinu vybíhal od skalnatého břehu do říčky, Hans odpoutal lanko, a zatím co Thornton sochorem pomáhal člunu do proudu, seběhl Hans dolů po břehu s koncem lanka v ruce, aby člun opět zadržel, až se dostane přes práh. To se stalo a člun uháněl po slapech unášen proudem tak prudkým jako spuštěné vantroky; Hans jej zachytil lankem na strom, ale zarazil příliš náhle. Člun se převrátil a byl strhován ke břehu dnem vzhůru, zatím co Thorntona, vymrštěného daleko od člunu, unášel proud k nejhorší části slapů, do pruhu divoké vody, jímž nemohl žádný plavec proplout živý.

Buck skočil do vody v mžiku; když uplaval skoro tři sta metrů šíleně kypící a vířící vodou, dostihl a míjel Thorntona. Jakmile ucítil, že se pán chopil jeho oháňky, zamířil Buck ke břehu a plaval ze všech svých velkolepých sil. Jenže k břehu postupoval pomalu, dolů však s proudem úděsně rychle. Zdola doléhal osudný hukot z míst, kde se divý proud měnil v ještě divočejší a byl rozbíjen na cáry, na tříšť a na vodní prach balvany, které čněly ze dna jako zuby obrovského hřebenu. Tah vody, zachycený již začátkem posledního příkrého slapu, byl strašlivý, a Thornton věděl, že se k břehu nedostane. Vyškrábal se zuřivě přes balvan, potloukl se o další a drtivou silou narazil na třetí. Sevřel kluzký vrchol oběma rukama, pustil se Bucka a přes hukot kypících vod zařval: „Plav, Bucku! Dál!“

Buck se nemohl ubránit a strhován proudem, přes všechnu zoufalou námahu se nedokázal vrátit. Když uslyšel znovu Thorntonův rozkaz, vztyčil se částečně nad hladinu, vysoko pohodil hlavou, jako by se chtěl ještě naposledy podívat, a potom se poslušně obrátil ke břehu. Plaval mohutně a Pete s Hansem ho vytáhli na břeh v místě, kde již začínalo být plavání nemožné a nastávala nevyhnutelná zkáza.

Věděli, že člověk, křečovitě lnoucí ke kluzkému balvanu v tak prudce proudící vodě, má lhůtu omezenou na pouhé minuty, i rozběhli se jak nejrychleji mohli vzhůru po břehu k bodu vysoko nad místem, kde se Thornton držel. Připevnili lanko, jímž zadržovali a strhovali člun, Buckovi na krk a na plece, pečlivě přitom dbajíce, aby ho šňůra ani neškrtila, ani mu nepřekážela v plavání, a pustili ho do proudu. Vyrazil směle, ne však dostatečně přímo do proudu. Objevil svou chybu příliš pozdě, když byl na úrovni s Thorntonem a pouhých několik plaveckých temp od něho, ale bezmocně unášen proudem dál.

Hans pohotově zaklesl lanko na strom, jako by na Buckově místě byl člun. Jak se lanko napjalo v prudkém tahu proudu, strhl proud Bucka pod hladinu a pod hladinou pes zůstal, dokud jeho tělo nenarazilo na břeh a dokud nebylo vytaženo z vody. Buck byl napolo utopený a Hans i Pete se naň vrhli a vtloukali do něho dech a z něho vodu. Potácivě se postavil na nohy a klesl. Slabounce k nim dolehl Thorntonův hlas, a třebaže nemohli rozeznat slova, věděli, že je u konce sil. Hlas jeho pána zapůsobil na Bucka jako rána elektřinou. Vyskočil a běžel vzhůru po břehu před oběma muži k místu, kde byl prve spuštěn do vody.

Znovu na něm upravili lanko a znovu ho pustili na vodu a znovu vyrazil, jenže tentokrát přímo proti proudu. Už jednou si to špatně vypočítal, ale po druhé se takové chyby nedopustí. Hans postupně vypouštěl z rukou provaz a Pete se staral, aby se netvořily smyčky. Buck vytrvával, až se dostal do přímky rovnou nad Thorntonem; potom se obrátil a jako rychlíková lokomotiva se řítil k pánovi. Thornton viděl, jak se blíží, a když do něho Buck narazil jako beranidlo plnou silou prudkého proudu, vztáhl po něm ruce a oběma pažemi objal chundelatou šíji. Hans zaklesl lanko na strom a Buck i Thornton byli strženi pod vodu. Drali se a dusili, jednou byl pán navrchu a po druhé pes, oba vlečeni po kamenitém ostrém dně, naráželi na balvany a na pahýly, až se dokroutili k břehu.

Thornton se vzpamatoval břichem dolů, jak ho Hans a Pete usilovně houpali přes vyplavenou kládu. První jeho pohled platil Buckovi, nad jehož zřejmě neživým tělem Nig začínal výt, kdežto Skeet mu olizovala mokrý obličej a zavřené oči. Thornton sám byl ošklivě potlučen a plný ran a modřin, ale když mu přinesli Bucka, bedlivě ho prohlédl a zjistil tři přeražená žebra.

„Tak tohle rozhodlo,“ prohlásil. „Utáboříme se zrovna tady.“ A také tam tábořili, dokud se Buckova žebra nezahojila a dokud nebyl schopen další cesty.

V Dawsonu té zimy Buck dokázal ještě jiný hrdinský kousek, možná, že ne zcela tak hrdinský, ale takový, že jeho jméno vystoupilo o mnoho vroubků vzhůru na totemu aljašské slávy. Tento jeho kousek byl obzvlášť prospěšný třem společníkům, neboť opravdu nutně potřebovali vybavení, které jim obstaral, a umožnil jim podniknout tu dávno vytouženou cestu na nedotčený Východ, kde se zlatokopové dosud nevyskytovali. Buckův čin přivodila rozprávka v hospodě Eldorado, v níž se muži začali předstihovat vychloubáním o svých oblíbených psech. Buck se stal pro své památné výkony terčem těchto lidí a Thornton byl donucen rázně ho obhajovat. Za půl hodiny jeden z přítomných prohlásil, že jeho pes dokáže rozjet saně s nákladem pět set liber a krokem s tím odjet; další se chlubil, že jeho pes uveze šest set liber; třetí sedm set.

„To je toho!“ řekl John Thornton; „Buck rozjede náklad tisíc liber.“

„A odtrhne saně k rozjezdu? A krokem s tím ujede sto metrů?“ tázal se naléhavě Matthewson, král Bonanzy, proslulý jako devateré chlubné plíce.

„Odtrhne, rozjede a půjde s tím sto metrů,“ odpověděl John Thornton klidně.

„Dobrá,“ říkal Matthewson pomalu a rozmyslně, tak, aby to mohli všichni slyšet, „já zas mám tisíc dolarů, a ty říkají, že to nedokáže. A tady jsou.“ To řekl a udeřil na výčepní pult váčkem se zlatým prachem, velikým jako pořádný salám.

Všichni zmlkli. Thornton byl při svém chvástání, jestliže to chvástání bylo, chycen za slovo. Cítil, jak se mu horce hrne krev do obličeje. Jazyk mu ujel a chytil ho do léčky. Nemohl vědět, zda Buck dokáže rozjet náklad tisíc liber. Půl tuny! Ta nesmírnost ho děsila. Neskonale věřil v Buckovu sílu a často si o něm myslíval, že je schopen rozjet takový náklad; nikdy však ještě nestál tváří v tvář tomu úkolu jako teď tady, kde naň upřeně zíraly oči víc než deseti mužů, mlčky očekávajících. A nadto neměl těch tisíc dolarů; ani Hans, ani Pete je neměli.

„Mám zrovna saně tady před hospodou a je na nich dvacet pytlů mouky po padesáti librách,“ říkal Matthewson dál s bezohlednou přímostí; „tak s tím si nedělej starosti.“

Thornton neodpovídal. Nevěděl, co na to říci. Díval se s tváře na tvář okolo sebe nepřítomným pohledem člověka, který ztratil schopnost myslit a teď hledá někde oporu, aby své myšlení opět rozhýbal. Jeho oči upoutala tvář krále Mastodonu Jima O’Briena, kamaráda ze starých časů. Bylo mu to jako podnět, který ho povzbudil, a on udělal něco, o čem se mu jakživo ani nezdálo.

„Můžeš mi půjčit tisícovku?“ zeptal se skoro šeptem.

„To se ví,“ odpověděl O’Brien a žuchl zbytnělým váčkem vedle Matthewsonova. „I když teda, Johne, mám moc malou víru, že ten tahoun tenhle kousek dokáže.“

Eldorado vyklopilo své hosty na ulici, aby se na pokus podívali. Stoly zůstaly opuštěné a bankéři i provozovači her vyšli také, aby se podívali na výsledek sázky a sami si s výhodou přisadili. Několik set mužů v kožiších a v palcových rukavicích v hustém davu obklopilo saně na příhodnou vzdálenost. Matthewsonovy saně s nákladem tisíce liber mouky tu stály již několik hodin a prudký mráz (bylo skoro dvaapadesát Celsia pod nulou) přimrazil sanice k tvrdě udupané stezce velice pevně. Někteří nabízeli sázky dvě ku jedné, že Buck nedokáže saněmi pohnout. Začalo se vtipkovat s vytáčkou o významu rčení „odtrhne“. O’Brien prosazoval, že Thornton má právo úderem sanice uvolnit a Buckovi ponechat jen „odtrhnutí“ z mrtvého klidu. Matthewson trval na tom, že to rčení zahrnuje odtržení sanic z mrazivého svoru ve sněhu. Většina z těch, kdo byli svědky uzavření sázky, rozhodla v jeho prospěch, načež poměr sázek vystoupil na tři ku jedné proti Buckovi.

Nikdo sázku nepřijímal. Ani jediný nevěřil, že by pes byl schopen takového výkonu. Thornton se dal vyprovokovat do sázky a byl pln pochybností; a teď, když se na ty naložené saně podíval přímo jako na hmatatelnou skutečnost, i s řádným spřežením deseti psů, stočených ve sněhu před nimi, jevil se mu úkol ještě nemožnější. Matthewson se překonával v jásotu.

„Tři ku jedné!“ vykřikoval. „Vsadím se s tebou ještě o jednu tisícovku v tomhle poměru, Thorntone. Co říkáš?“

Pochyby bylo v Thorntonově tváři jasně vidět, ale jeho bojovnost byla už roznícena – to srdce bojovné, jež se vznáší nad každou přesilu, odmítá rozpoznat nemožnosti a je hluché ke všemu krom třesku bitvy. Zavolal k sobě Hanse a Peta. Jejich váčky byly hubené a i s jeho vlastním všichni tři společníci dokázali naškrábat dohromady jenom dvě stě dolarů. V tísni nezdarů představovala ta částka všechno jejich jmění; a přece je bez váhání vsadili proti Matthewsonovým šesti stovkám.

Spřežení deseti psů bylo vypřaženo a do saní byl ve vlastním postroji zapřažen Buck. Pochytil nakažlivé vzrušení a vycítil, že teď musí nějak dokázat pro Johna Thorntona cosi velikého. Zazněl hukot tlumených poznámek obdivu nad jeho skvělým zjevem. Byl v dokonalé kondici, neměl ani gram zbytečného masa a těch čtyřiašedesát kilo váhy představovalo právě jen přesně tolik kilogramů tvrdé zdatnosti. Jeho hustá srst se leskla jako hedvábí. Hříva na šíji a na plecích, jakkoli byla v klidu, zpola se ježila a zdálo se, že se s každým pohybem zdvíhá jakoby přemírou sil, jimiž každý jednotlivý chloupek ožívá do činnosti. Široká hruď a mohutné přední nohy byly jen úměrné ostatnímu tělu, kde se v tuhých pruzích pod kůží jevily svaly. Muži si sahali na ty svaly a prohlašovali, že jsou jak ze železa, a poměr sázek se měnil na dvě ku jedné.

„Proboha, pane! Proboha, pane!“ jako by koktal jeden z nejnovější dynastie, král prahů na potoce Skookum. „Nabízím vám za něj osm set, pane, ještě před tím pokusem, pane; osm set tak jak tu stojí.“

Thornton jen zavrtěl hlavou a přistoupil k Buckovi.

„U něho zůstat nesmíš,“ protestoval Matthewson. „Volný pohyb a hodně prostoru okolo.“

Tlačenice mužů ztichla; bylo slyšet jen tlumené hlasy hazardních hráčů, nabízejících marně dvě ku jedné. Všichni uznávali, že je Buck velkolepé zvíře, ale dvacet padesátiliberních pytlů mouky se jim jevilo jako přílišná hromada, aby na to rozvazovali váčky se zlatem.

Thornton si k Buckovi klekl. Vzal jeho hlavu do obou dlaní a spočinul psu tváří na tváři. Nepotřásal jím mazlivě, jak byl zvyklý, ani mu nehučel milé nadávky z lásky; ale zašeptal mu do ucha. „Jako že mě máš rád, Bucku. Jako že mě máš rád,“ zněl jeho šepot. Buck zakňučel potlačovanou dychtivostí.

Dav zvědavě přihlížel. Příhoda dostávala nádech tajemnosti. Vypadalo to jako čarování. Jak Thornton povstal, Buck čapl jeho ruku v palečnici do zubů, stiskl čelisti a povoloval pomalu, zpola zdráhavě. To byla jeho odpověď, nikoli výrazy řeči, ale lásky, Thornton odstoupil hodně dozadu.

„A teď, Bucku,“ řekl.

Buck napjal postraňky, potom na několik centimetrů povolil. Tak se tomu naučil.

„Tíhý!“ zazvonil ostře Thorntonův hlas do napjatého ticha.

Buck zatočil doprava, konče svůj pohyb skokem, který napjal povolené postraňky a s náhlým trhnutím zarazil jeho čtyřiašedesát kilo. Náklad se zachvěl a zpod sanic bylo slyšet chroupavé lupání.

„Hó!“ zavelel Thornton.

Buck opakoval obrat, tentokrát doleva. Lupání přešlo v praskot, saně se stočily a sanice drhly několik centimetrů na stranu. Saně byly odtrženy. Diváci s napětím zatajili dech.

„A teď, MARŠ!“

Thorntonův povel práskl jako výstřel z pistole. Buck se vrhl vpřed, napjal postraňky škubavým výpadem. Celé jeho tělo se soustředilo jako sourodý kus hmoty do nesmírného úsilí, svaly se mu svíjely a zauzlovaly pod hedvábnou srstí jako živí tvorové. Mohutnou hruď schýlil nízko k zemi, hlavu vpřed a dolů, zatím co tlapky letěly a míhaly se jako divé, drápy rozrývaly tvrdě zdusaný sníh rovnoběžnými rýhami. Saně se pohupovaly a třásly, zpola se rozjížděly vpřed. Jednou mu tlapka uklouzla a kdosi z diváků hlasitě vzdychl. Potom se saně trhavě nahnuly vpřed, vypadalo to jako rychlý sled škubavých poskoků, ač se již ve skutečnosti ani jednou docela nezastavovaly… na dva centimetry… na tři… na pět… Poskoků viditelně ubývalo; jak saně nabíraly pohyb, zachytil jej, až se pravidelným pohybem hnuly vpřed.

Diváci funivě vydechli a začali opět dýchat, neuvědomujíce si v tu chvíli, že vůbec dýchat přestali. Thornton běžel za saněmi a pobízel Bucka krátkými veselými výkřiky. Vzdálenost byla odměřena, a jak se přibližoval k stohu palivového dříví, který vyznačoval konec stometrové dráhy, hlasité povzbuzování z davu mohutnělo a mohutnělo, až v okamžiku, kdy Buck míjel palivové dříví a na povel se zastavoval, propuklo v hučivý řev. Diváci se do jednoho úplně roztřeštili, i sám Matthewson. čepice a palečnice létaly do vzduchu. Muži si navzájem potřásali rukama a nezáleželo na tom, s kým zrovna, a překypovali obecným nesrozumitelným hlaholem.

Thornton však klekl k Buckovi. Hlava se tiskla k hlavě a houpal jím dopředu dozadu. Ti, kdo přispěchali, zaslechli, jak Buckovi spílá, a spílal mu dlouho a vřele, něžně a s láskou.

„Proboha, pane! Proboha, pane!“ brebtal král od potoka Skookum. „Dám vám za něj tisícovku, pane, tisíc dolarů, pane – dvanáct set, pane!“

Thornton vstal. Oči měl mokré. Slzy mu neskrývaně stékaly po lících. „Pane,“ oslovil krále od potoka Skookum, „nikoli, pane. Můžete jít ke všem čertům, pane. Víc pro vás udělat nemohu, pane.“

Buck uchopil Thorntonovu ruku do zubů. Thornton jím třepal sem a tam. Jakoby prodchnuti společnou pohnutkou, diváci ustupovali do uctivé vzdálenosti; ani se už znovu nedopustili nediskrétnosti a nevyrušovali.

7 – VOLÁNÍ ZAZNÍVÁ

Když Buck vydělal v pěti minutách Johnu Thorntonovi šestnáct set dolarů, umožnil svému pánu zaplatit některé dluhy a vydat se i se společníky na Východ za pohádkovým ztraceným nalezištěm, jehož historie byla tak stará jako historie celé Aljašky. Hledal je mnohý muž; nalezl je málokterý; a bylo jich dost, kteří se už nikdy z výzkumu nevrátili. Toto ztracené naleziště bylo pohříženo v tragedii a zahaleno v tajemství. Nikdo nevěděl o prvním objeviteli. Nejstarší tradice se zastavovaly, ještě než dospěly až k němu. Od samého počátku tam stála pradávná a zchátralá chata. Umírající muži o ní přísahali a o ložisku, jehož umístění vyznačuje, stvrzujíce svá svědectví hrudkami zlata, které se nepodobaly žádné třídě zlata ze Severu.

Žádný žijící člověk však tu pokladnici nevybral a mrtví zůstávali mrtví; pročež John Thornton a Pete a Hans s Buckem a s dalším půltuctem psů obrátili svou tvář k Východu na neznámou stezku, aby dosáhli toho, na čem se již muži i psi zrovna tak dobří setkali s nezdarem. Vyjeli saněmi sto deset kilometrů vzhůru po Yukonu, zahnuli vlevo po řece Stewart, minuli přítoky Mayo a McQuestion a přidržovali se jí dál až tam, kde se sama řeka Stewart mění v potůček, vystupovali mezi vysoko se tyčící vrcholy, které vyznačují páteř kontinentu.

John Thornton žádal jen málo od člověka nebo od přírody. Nebál se divočiny. S hrstí soli a s kulovnicí se mohl vrhnout do divočiny a dařilo se mu všude, kde se mu zlíbilo, a tak dlouho, jak se mu líbilo. Nemaje naspěch, po způsobu Indiánů si lovil na oběd v průběhu denního putování; a když se mu nepodařilo úlovek najít, stejně jako Indiáni pokračoval v cestě s nezvratným vědomím, že dříve nebo později naň narazí. A tak na této daleké cestě na Východ pouhé maso tvořilo stálý jídelní lístek, náklad na saních se skládal hlavně ze střeliva a z nástrojů, a cestování i časové pořádky se čerpaly z neomezené budoucnosti.

Lov, rybaření a nekonečné toulky neznámým krajem působily Buckovi bezmezné radosti. Celé dlouhé týdny za sebou vytrvale postupovali dál, den co den; a potom zas celé dlouhé týdny tábořili, tady a zas jinde, psi se povalovali a muži propalovali jámy do zmrzlého bláta a štěrku a ryžovali nekonečné pánve hlíny u tepla ohně. Někdy zůstávali hladoví, někdy bohatě hodovali, podle toho jak bohatě se vyskytovala lovná zvěř a podle loveckého štěstí. Nastalo léto a muži i psi vzali náklady na záda, na vorech se přepravovali přes modrá horská jezera, sestupovali nebo vystupovali po neznámých řekách v úzkých člunech urobených tenkou pilou ze stromů vysokého lesa.

Míjely měsíce a oni se prodírali sem a tam nezmapovanou nesmírností, kde nebylo lidi a přece tam lidé někdy být musili, jestliže slovo o ztracené chatě bylo pravdivé. Překračovali rozvodí v letních chumelenicích, chvěli se pod půlnočním sluncem na holých horách mezi hranicí lesů a hranicí věčného sněhu, sestupovali do plného léta údolí v rojích komárů a much, a ve stínu ledovců sbírali jahody a květiny stejně uzrálé a krásné jako ty nejlepší, jimiž se pyšní Jih.

Na podzim pronikli do začarovaného kraje jezer, smutného a tichého, v němž bývalo divoké ptactvo, ale nebylo v něm života ani znaku života – jenom dující studený vítr vytvářející na chráněných místech ledový škraloup a teskné šplounání vln na opuštěných pobřežích.

Celou další zimu putovali po stezkách mužů zahlazených časem, mužů, kteří tudy táhli před nimi. Jednou přišli na stezku proraženou lesem, dávnou stezku, a tu se zdála ztracená chata velice blízko. Jenže stezka nikde nezačínala a nikde nekončila a zůstala tajemstvím právě jako člověk, který ji prorazil i příčina, proč ji razil, zůstali záhadou. Jindy opět se náhodou dostali k časem pohřbeným troskám lovecké chaty a mezi cáry uhnilých pokrývek našel John Thornton ručnici s dlouhou hlavní a s křesacím zámkem. Rozpoznal v ní pušku Společnosti Hudsonova zálivu z dávných dní divokého severozápadu, kdy taková puška měla cenu vlastní váhy v bobřích kožešinách. A to bylo vše – ani náznaku o člověku, který v tom dávném dni postavil chatu a zanechal zde v pokrývkách ručnici.

A zase ještě přišlo další jaro a na konci dalekého putování nenašli ztracenou chatu, ale mělké ložisko v širokém údolí, kde se jim zlato ukazovalo jako povlak žluťoučkého másla po celém dnu rýžovací pánve. Přestali hledat. Každý den práce jim vynášel tisíce dolarů v čistém prachu a hrudkách a oni pracovali den co den. Zlato uskladňovali v pytlích z losí kůže po padesáti librách na pytel a skládali je na sebe v hranici jako polena dříví před svou chatrčí z borových větví. Dřeli se jak obři a dny prchaly jako sen jeden za druhým, jak kupili svůj poklad na hromadu.

Pro psy nebylo co dělat, kromě přivážení masa, které tu a tam Thornton odstřelil, a Buck trávil dlouhé hodiny v zadumání u ohně. Vidina krátkonohého chlupatého muže se mu teď vracela častěji, když nebylo práce, kterou by vykonával; a často, mžouraje do ohně, Buck se s tím člověkem toulal oním jiným světem, který pamatoval.

Nápadným jevem onoho jiného světa se zdál strach. Když pozoroval chlupatého muže spícího u ohně s hlavou mezi koleny a s rukama sepjatýma nad hlavou, Buck viděl, že spí neklidně, že se mnohokrát vytrhuje a probouzí a po každé pronikavě zírá se strachem do tmy a hází nové a nové dříví na oheň. Jestliže kráčeli po břehu moře, kde chlupatý člověk sbíral škeble a jedl je hned jak je nacházel, tu pátrali pozornýma očima všude po skrytém nebezpečí, vždy na nohou připravených uhánět jak vítr při prvním objevu takového nebezpečí. Lesem se plížili bez hluku, Buck vždy chlupatému muži v patách; a byli opatrní a bdělí oba, uši se jim poškubávaly a pohybovaly a nozdry se jim chvěly, neboť onen člověk slyšel a čichal stejně bystře jako Buck. Chlupatý muž dovedl vyskočit do korun stromů a putovat v nich stejně rychle jako po zemi, přehupoval se pažemi od větve k větvi někdy až na čtyři metry vzdálené, pouštěl se a zachytával s neselhávající jistotou, nikdy nespadl a nikdy se nepřehmátl. Skutečně se zdálo, že je v korunách stromů právě tak doma jako na pevné zemi; a Buck se pamatoval na noci probdělé na stráži pod stromem, v jehož koruně chlupatý člověk hnízdil, přidržuje se ve spánku pevnou rukou.

Těm vidinám o chlupatém člověku bylo velmi blízké, jakoby příbuzné, ono volání, jež zaznívalo z hlubin lesa. Naplňovalo ho velikým nepokojem a divnou touhou. Budilo v něm pocit neurčitého slastného rozradování, uvědomoval si divoké rozdychtění a vzruchy, nevěda proč a nač. Někdy se vydával za tím voláním do lesa, hledal je, jako by to bylo něco hmatatelného, ňafal něžně nebo vzdorně, podle nálady. Vrážel čenich do chladivého lesního mechu nebo do černé hlíny, z níž rostla dlouhá tráva, odfrkával radostí z tučných pachů země; nebo se celé hodiny krčil, jako by se schovával za kmeny padlých stromů porostlých houbami, s očima rozšířenýma a s napjatýma ušima vnímal vše, co se okolo něho pohybovalo a hlučelo. Možná, že při tom číhání doufal, že zaskočí ono volání, které nemohl pochopit. Nevěděl však, proč to všechno dělá. Něco ho k tomu vábilo a dohánělo, ale vůbec o tom nepřemýšlel.

Uchvacovala ho neodolatelná nutkání. Ležel třeba v táboře a lenivě podřimoval za teplého dne, když náhle zdvihl hlavu, napjal slechy, dychtivě se zaposlouchal, až vyskočil a uháněl z tábora, dál a dál prchal celé hodiny, letěl mezi řadami stromů vysokého lesa a napříč volnými prostranstvími, kde se kupily jen houštiny horské kleče. Nesmírně rád běhal po dně vyschlých toků, plížil se a číhal na život lesního ptactva. Třeba po celý den vydržel ležet v podrostu, odkud mohl pozorovat kodercavé koroptve, jak se vypínavě procházejí sem a tam. Ale ze všeho nejraději běhal ponurým soumračnem letních půlnocí, naslouchal tlumeným a ospalým hlasům lesa, četl znamení a zvuky, jako člověk čte knihu, a pátral po tom tajemném a neznámém, po tom, co volalo – volalo ho, ať bděl nebo spal, neustále volalo, aby přišel.

Jedné noci vyskočil zprudka rovnou ze spaní s očima chtivě otevřenýma, s nozdrami rozechvělými a větřícími, s hřívou ježící se v opětovných vlnách. Z lesa se ozývalo volání nebo spíše jeden jeho tón, neboť mělo mnoho tónů, zřetelné a určité jako ještě nikdy – dlouhé táhlé vytí, podobné a přece zas zcela nepodobné hlasům vydávaným severskými vlčáky. A Buck to věděl s dávnou důvěrnou známostí, poznával hlas slýchaný dávno a dávno. Skokem vyrazil ze spícího tábora a rychle a tiše proletěl lesem. Jak se přibližoval volání, postupoval pomaleji, s ostražitostí v každém pohybu, až se dostal na volné prostranství uprostřed lesů, kde uviděl, jak vzpřímeně na zadku sedí a čenichem do oblak míří dlouhý, hubený lesní vlk.

Buck nezpůsobil žádný hluk, přece však vlk přestal výt a pokoušel se větřit jeho přítomnost. Buck vyšel do volného prostoru, zpola se plížil napjatě soustředěný v celém těle, s oháňkou tuhou a napřímenou, našlapuje s nezvyklou ostražitostí. Každým pohybem vyjadřoval směs hrozby a přátelského nadbíhání. Bylo to výhružné příměří, příznačné pro setkání divokých šelem, jež dravě loví. Jenže vlk při pohledu naň prchal. Buck uháněl za ním divokými skoky, šílený touhou dohnat ho. Zahnal ho do slepého úpadu na suchém dně potoka, uzavřeném nakupenými padlými kmeny. Vlk se obrátil jako vítr, toče se na zadních takovým způsobem jako kdysi Joe a jako všichni severští vlčáci, zahnaní do kouta, vrčel a ježil se, a v ustavičném chňapání klapal zuby.

Buck nevyrazil k útoku, jen kroužil okolo a uzavíral ho s náznaky přátelství. Vlk byl podezíravý a vystrašený, neboť Buck vážil jako tři takoví vlci a vlkova hlava mu sahala sotva k plecím. Vyčíhal si příležitost, vyrazil a dal se na útěk, a honička začala znovu. Znovu a znovu byl vlk zaháněn do kouta, celá historka se vždy opakovala. Znamenalo to ovšem, že vlk je v nevalné kondici, jinak by ho Buck tak snadno nedoháněl. Uháněl, až se mu Buck dostal hlavou do roviny plecí, potom, zaskočen, zprudka obrátil, jen aby opět při první příležitosti znovu uprchl.

Ale nakonec byl Buck za svou umíněnost odměněn, neboť vlk, přesvědčiv se, že tu není zlých úmyslů, přece jen si s ním konečně očichal nos. Od té chvíle se k sobě chovali přátelsky a hráli si spolu, takovým zcela plachým způsobem, jímž dravé šelmy maskují svou dravost. Když tím strávili nějakou chvíli, rozběhl se vlk volným dlouhým skokem, který jasně ukazoval, kam má namířeno. Zřetelně Buckovi naznačil, že má běžet s ním, a tak uháněli bok po boku šerým soumrakem rovnou vzhůru po dně vyschlého potoka do strže, z níž kdysi vytékal, a napříč pustým rozvodím, kde pramenil.

Na opačném svahu předělu sestoupili do roviny, kde se táhly obrovské lesy a protékaly tu mnohé toky, a těmi dalekými lesy vytrvale běželi hodinu za hodinou, slunce na obloze stoupalo a den byl stále teplejší. Buck měl divokou radost. Věděl, že nyní, když běží bok po boku s lesním bratrem, konečně odpovídá na volání, blíží se k místu, odkud určitě volání přichází. Rychle se mu vracely dávné vzpomínky a vzrušovaly ho, jako ho dávno vzrušovaly skutečnosti, představující stíny pradávna. Právě toto již dříve dělal, tam někde v tom jiném, matně zapamatovaném světě, a dělá to znovu, nyní, jak volně uhání do prázdna s neudupanou zemí pod nohama a s širou oblohou nad hlavou.

Zastavili se u proudícího potoka, aby se napili, a při zastavení si Buck připomněl Johna Thorntona. Sedl si. Vlk se rozběhl znovu k místu, odkud zajisté vzchází volání, potom se k němu vrátil, očenichal si s ním nos a vedl si, jako by mu chtěl dodat odvahy. Ale Buck se obrátil a vydal se pomalu na cestu zpátky. Skoro hodinu mu běžel divoký bratr po boku a něžně kňučel. Potom si sedl, zdvihl čenich a vyl. Bylo to smutné vytí a Buck, vytrvale pokračující na zpáteční cestě, slyšel, jak vyti sláblo, až se ztratilo v dálce.

John Thornton právě obědval, když se Buck přiřítil do tábora a skočil na něho v bláznivé radosti, ze samé lásky ho převalil, dral se na něho, olizoval mu tváře a kousal ho do ruky – „vyváděl za všechny hloupé Honzy“, jak tomu John Thornton říkal, zatím co houpal Buckem sem a tam a zamilovaně mu spílal.

Dva dny a dvě noci Buck ani na chvíli neopouštěl tábor, ani na chvíli nepouštěl Thorntona z dohledu. Chodil za ním, když pracoval, díval se na něho při jídle, viděl ho večer uléhat do pokrývek a ráno zase z lože vstávat. Avšak po dvou dnech se volání začalo z lesa ozývat panovačněji než kdy dřív. Na Bucka znovu doléhal nepokoj a začaly ho pronásledovat vzpomínky na divokého bratra jako přízraky, vzpomínky na úsměvný kraj za předělem a na běh ve dvou bok po boku širými prostorami lesů. Znovu se začal toulat po lese, ale divoký bratr již nepřicházel; a třebaže za dlouhých bdění naslouchal, smutné vytí se nezdvíhalo k nebi.

Začal spávat v noci venku, vzdaloval se z tábora na celé dny; a jednou překročil předěl za pramenem potoka a sestoupil do roviny lesů a pramenů. Potuloval se tam týden, marně vyhlížeje čerstvé stopy divokého bratra, zabíjel si žrádlo cestou a putoval tím dlouhým volným skokem, který jako by nikdy neunavoval. V širokém vodním proudu řeky, jež ústila do moře, chytal lososy, a u ní také zabil velkého černého medvěda, který tam též rybařil, ale moskyti ho oslepili a on potom zuřil, tápaje bezmocně lesem. I tak to byla zlá bitva a tento boj probudil poslední zbytky Buckovy utajované dravčí divokosti. A za dva dny nato, když se vrátil k svému masu a shledal, že se tam asi deset rosomáků hašteří nad kořistí, rozehnal je jako chmýří; a rosomáci, kteří se spasili útěkem, zanechali za sebou dva a ti se již nikdy hašteřit nebudou.

Dychtění po krvi vzrůstalo víc než kdy dřív. Byl teď zabijákem, tvorem dravým, šelmou, živící se tvory živými, bez pomoci druhých, a sám si vlastní silou a schopnostmi vítězně uhájil život uprostřed nepřátelského prostředí, kde jen silní přežívali. Pro všechno to se ho zmocňovala veliká hrdost na sebe sama, která se jako posedlost nakažlivě přenášela na celé jeho tělesné bytí. Projevovala se ve všech jeho pohybech, bylo ji vidět ve hře každého svalu, promlouvala jasně jako řeč i v tom, jak se nyní nosil, a činila jeho nádhernou kožišinovou srst jak možná ještě nádhernější. Až na náhodné ždibce hnědi na mordě a nad očima, a na pruh bílé srsti táhnoucí se mu dolů vprostřed hrudi, mohl být snadno omylem pokládán za obrovitého vlka, daleko většího než ti největší z plemene. Od svého bernardýnského otce podědil velikost a váhu, avšak jeho ovčácká matka dala té velikosti a váze tvar. Jeho morda byla dlouhá a vlčí, až na to, že byla větší než u kteréhokoli vlka; a hlava, poněkud širší, byla hlava vlčí v poněkud hmotnějším měřítku.

Jeho lstivost byla lstivost vlčí a dravčí; jeho inteligence byla inteligence ovčáka a bernardýna; to všechno a k tomu ještě zkušenost nabytá v nejlítější škole, udělala z něho toho nejhroznějšího tvora, jaký se kdy potloukal divočinou. Masožravé zvíře, živící se ustavičně jenom holým masem; naplno rozkvétal a na vrcholu své životní vlny překypoval silou a bujnou jarostí. Když mu Thornton přejel laskající rukou po hřbetě, ozýval se za rukou jemný šum praskotu, jak při doteku každý jednotlivý chlup srsti vypaloval svou utajenou elektřinu. Každá jeho část, mozek a tělo, šíf nervů a všechny tkáně, vše bylo vyladěno do hrotu nejjemnějšího ostří; a všechny části byly také v dokonalé rovnováze vzájemného přizpůsobení. Zjevům, zvukům a dějům, které vyžadovaly čin, odpovídal bleskovou rychlostí. Jakkoli rychle dovedl severský vlčák uskočit na obranu před útokem anebo skočit do útoku, Buck dovedl skočit dvakrát rychleji. Uviděl pohyb nebo uslyšel zvuk a odpovídal již v kratší lhůtě, než byla ta, kterou jiný pes potřeboval jen na postřeh viděného či slyšeného. Buck postřehl, rozhodl a jednal v témže okamžiku. Rozumí se, že ve skutečnosti ty tři děje vnímání, rozhodování a jednání následovaly za sebou, ale časová mezera mezi nimi byla tak nekonečně kratičká, že vypadaly jako současné. Svaly měl do výbušností nabité životností, vymršťovaly se mu do činnosti jako ocelová pera. Život jím proudil velkolepou záplavou, radostný a bujný, až se zdálo, že ho v čiré extasi roztrhne ve dví a rozleje se štědře po světě.

„Ještě nikdy nebyl na světě takový pes,“ pravil jednoho dne John Thornton, když všichni tři společníci pozorovali Bucka, jak si vykračuje z tábora.

„Když ho udělali, forma se rozsypala,“ řekl Pete.

„U čerchmanta! I já taky myslím,“ dotvrzoval Hans.

Viděli ho, jak si vykračuje z tábora, nemohli však vidět tu okamžitou a strašlivou proměnu, jež se s ním stala, jakmile se octl v odloučenosti lesa. Už si nevykračoval. Najednou se stal tvorem divočiny, kradl se tiše dál jako na kočičích tlapkách, jako míhající se stín, objevující se a zase ztrácející mezi stíny. Uměl výhodně využít každého krytu, plazit se po břiše jako had a jako had se vymrštit a udeřit. Dovedl ulovit skřemenáče z hnízda, zabít králíka ve spaní a chňapnout maličké polární datlíky ve vzduchu, když se o mžik opozdili v úprku na strom. Ryby v tůních nebyly pro něho dost rychlé; ani bobr, opravující své hráze, nebyl dost ostražitý. Buck zabíjel, aby se nasytil nikoli z rozmaru; nejraději však jedl, co sám zabil. Tím se stalo, že z jeho skutků číhalo někdy i nahodilé žertování a dovedlo ho rozradoval když se připlížil k veverkám a když je takřka ulovil, jen chňapnout, ale nechal je prchat do korun stromů, žbrblající smrtelným strachem.

S nastupujícím podzimem se objevovali ve větším množství losi, táhnoucí pomalu zimě vstříc dolů do nižších a méně drsných údolí. Buck již strhl a ulovil zatoulané zpola odrostlé tele, ale mocně toužil po větší a hroznější kořisti, až na ni jednoho dne narazil na předělu u pramenů potoka. Skupina dvaceti losů sem přešla z kraje potoků a lesů a jejich vůdcem byl obrovitý býk. Byl divoce rozvzteklen, a protože byl přes metr osmdesát vysoký, měl v něm Buck odpůrce dosti hrozivého, že si lepšího ani přát nemohl. Dopředu dozadu býk pohazoval velikými palmovitými parohy, jež se rozvětvovaly do čtrnácti hrotů a mezi okrajovými vrcholy měly rozpětí skoro dva a čtvrt metru. Malá očka mu plála zlobou a zatrpklým ohněm a na Bucka se zuřivě rozeřval.

Z býkova boku přímo před slabinou trčel opeřený konec šípu, který byl příčinou jeho rozvzteklení. Veden instinktem, pocházejícím z dávných loveckých dnů pravěkého světa, začal ho Buck odřezávat od stáda. Nebyl to nijak snadný úkol. Poštěkával a poskakoval před býkem tak právě mimo dosah obrovských parohů a strašných kosých kopyt, která by dokázala rozdrtit jeho život jedinou ranou. Protože se nemohl. obrátit k nebezpečným tesákům zády a táhnout dál, propadal býk šíleným výbuchům vzteku. V takových okamžicích se vrhal na Bucka, ten však úskočně ustupoval, odlákával ho předstíranou neschopností uniknout. Když však býka takovým způsobem oddělil od jeho druhů, po každé se dva tři mladší býci vraceli a zaútočili na Bucka, umožňujíce tak zraněnému býkovi návrat k stádu.

Taková je trpělivost divočiny – umíněná, neúnavná, houževnatá jako sám život –, že udrží na celé hodiny v nehybnosti pavouka v jeho síti, hada stočeného v kotouči, pardála číhajícího v džungli; tuto trpělivost má zejména život, který si loví živou potravu; a měl ji Buck, když se houževnatě držel na křídle stáda, zpomaloval jeho postup, vydražďoval mladé býky, sužoval vylekané krávy s jejich zpola odrostlými telaty a doháněl raněného starého býka k bezmocné zuřivosti. Půl dne to tak pokračovalo. Buck jako by sám sebe znásoboval, napadal se všech stran, obléhal stádo vichřicí hrozeb, odřezával svou oběť tak rychle, jak se jí dařilo připojovat se znovu k svým druhům, vyčerpával trpělivost tvorů, kteří jsou kořistí lovu, což je trpělivost menší než ona, jíž se vyznačují tvorové kořist lovící. Jak den míjel a slunce se chystalo na severozápadě zacházet (neboť tmy se vrátily a podzimní noc již trvala šest hodin), mladí býci se vraceli na pomoc svému tísněnému vůdci stále zdráhavěji. Nastupující zima je pudila do nižších poloh a vypadalo to, jako by nikdy nedokázali setřást tohoto neúnavného tvora, který je tolik zdržuje. A kromě toho nebyl ohrožován život stáda nebo život mladých býků. Byl požadován pouze život jediného člena a o ten měli jen vzdálenější zájem než o životy své; konec konců se smířili se zaplacením výpalného.

Když se snášel soumrak, stál starý býk s hlavou sehnutou a díval se na své druhy – na krávy, které míval, na telata, která zplodil, na býky, jimž vládl –, jak se hápavě belhali rychlým krokem do hasnoucího světla dne. Nemohl za nimi, neboť mu před nosem vyskakovala tady ta nelítostná hrůza s tesáky a nedovolila mu odejít. Měl bezmalička šest metrických centů tělesné váhy; měl za sebou dlouhý, mocně prožitý život, plný bojů a zápolení, a nakonec stanul tváří v tvář smrti z tesáků tvora, jehož hlava mu nedosahovala ani ke kolenům s mohutnými klouby.

A potom už v noci ani ve dne Buck ani na chvíli neopouštěl svou kořist, nedopřál jí ani okamžik odpočinku, nikdy jí nedovolil popást se na listí stromů nebo na mladých výhoncích břízek a vrb. Stejně nedopřál raněnému býku příležitosti hasit palčivou žízeň v úzkých šplounajících potůčcích, které spolu přeskakovali. Často los ze zoufalství vyrážel na dlouhé pokusy o útěk. V takových případech se Buck nepokoušel zastavovat ho, ale uháněl zlehka dlouhými skoky v patách za ním, těšil se z takového způsobu hry, uléhal, když los zůstal tiše stát, napadal ho zuřivě, kdykoli se pokoušel pást nebo pít.

Veliká hlava losovi klesala pod korunou parohů níž a níž, hápavý klus víc ochaboval. Zůstával nyní stát na velmi dlouhé chvíle s čenichem u země a s umdlenýma ušima schlíple svislýma; a Buck měl tak víc času, aby se sám napájel a odpočíval. V takových chvílích, s červeným jazykem vyplazeným, zprudka oddechoval, a s očima upřenýma na velikého býka objevoval jakési zdání, jako by všechno okolo procházelo divnou změnou. Vyciťoval v kraji nový vzruch. Tak jako sem přicházela stáda losů, přicházelo také ještě mnoho jiných druhů života. Les a proudící vody i sám vzduch se chvěl jejich přítomností. Buck se o nich nedovídal ani zrakem, ani sluchem, ani čichem, nýbrž jakýmsi jiným, ještě jemnějším smyslem. Nic neslyšel, nic neviděl, přece však věděl, že celý kraj je nějak jiný; že tudy cosi zvláštního běhá a táhne; rozhodoval se, že to vypátrá, jak jen dokončí tady ten započatý úkol.

Až konečně koncem čtvrtého dne obrovitého losa udolal. Den a noc setrval u zabité kořisti, žral a spal, střídaje obé znovu a znovu. Potom odpočatý, osvěžený a plný sil se obrátil opět k táboru a k Johnu Thorntonovi. Rozběhl se tím dlouhým snadným skokem a běžel a běžel hodinu za hodinou, nezůstávaje nikdy na rozpacích u bludných křižovatek cesty, mířil rovnou domů neznámým krajem s jistotou směru, která člověka s jeho magnetickou střelkou dokonale zahanbuje.

Jak vytrvale běžel, stále víc a víc si uvědomoval nový vzruch v kraji. Objevil se zde všude jakýsi život odlišný od onoho, který tu byl v létě. Už se nedovídal o té skutečnosti tím zvláštním, tajemným smyslem. Teď o ní ptáci štěbetali a veverky žvatlaly, sám vánek o ní přišeptával. Několikrát se zastavil a vdechoval svěží ranní vzduch, mocně funěl a čenichal a větřil, předčítal si tak novinu, jež ho měla do skoku a k většímu spěchu. Tísnil ho pocit doléhajícího neštěstí, nebo snad dokonce neštěstí, které se již stalo; jakmile překročil poslední rozvodí a sbíhal do údolí k táboru, spěchal již s větší ostražitostí.

Měl ještě skoro pět kilometrů do tábora, když narazil na čerstvou stopu, která mu zježila hřívu jako bodliny. Vedla přímo k táboru a k Johnu Thorntonovi. Buck uháněl dál, rychle i kradí, namáhal a napínal všechny nervy, bystře vnímal mnohé podrobnosti, které vypovídaly, co se stalo – ne však, jak to skončilo, čenich mu sděloval rozmanitý popis postupu života, v jehož patách nyní putoval. Povšiml si napjatého ticha v lese. Život ptactva se vytratil. Veverky zůstávaly v skrytu. Uviděl jedinou – hladce šedivou, přitisknutou k šedivé uschlé větvi tak, že vypadala jako část té větve, jako dřevěný výčnělek na kusu dřeva.

Jak proklouzával Buck dál, nezřetelný jako míhající se stín, znenadání strhl čenich na stranu přesně tak, jako by ho popadla za čenich skutečná hmotná síla. Sledoval ten nový pach do houštiny a našel Niga. Ležel na boku mrtvý, jak se sem dovlekl, z těla mu vyčníval šíp, na jedné straně hrotem, na druhé péry.

Sto metrů dále přišel Buck na jednoho z těch tažných psů, které Thornton koupil v Dawsonu, Tady ten sebou tloukl v smrtelném zápase přímo na stezce a Buck ho minul, aniž se zastavil. Z tábora sem doléhaly neurčité zvuky mnohých hlasů, stoupaly a opět klesaly ve zpěvavém rytmu. Plíže se po břiše k okraji paseky, nalezl Buck Hanse, ležícího tváří dolů a opeřeného šípy jako dikobraza. V témž okamžiku Buck vyhlédl na chatrč z borových větví, a co viděl, způsobilo, že se mu na šíji a na plecích srst prudce a divoce naježila. Zaplavil ho všechno přemáhající příval vzteku. Nevěděl, že vrčí, ale vrčel velmi hlasitě a se strašnou zuřivostí. To naposledy v životě dovolil vášni, aby zaujala místo lsti a rozumu, a stalo se jen z jeho veliké lásky k Johnu Thorntonovi, že tak dokonale ztratil hlavu.

Jihatové, jeden z kenajských kmenů indiánských, tancovali nad troskami chatrče, když uslyšeli hrůzyplný řev a viděli, jak se na ně vrhá dravé zvíře, jemuž nic podobného jakživi nespatřili. Byl to Buck, živoucí uragan zuřivosti, vrhající se na ně v ničitelské vášni. Skočil na nejbližšího muže (byl to náčelník Jihatů), rozerval mu hrdlo ranou tak širokou, že z přeťaté krční tepny vyrazila krev jako vodotrysk. Nezastavoval se u své oběti, nýbrž rval v letu, příštím skokem rozerval hrdlo dalšímu. Nikdo a ničím ho nemohl zastavit. Skákal sem a tam přímo v jejich středu, rval, trhal, ničil v ustavičném a strašlivém pohybu, jímž zhrdal šípy, které po něm vystřelovali. Tak nepředstavitelně rychle se pohyboval a tak blízko sebe byli Indiáni natlačeni, že svými šípy odstřelovali jeden druhého; když jeden mladý lovec vrhl oštěp na Bucka, letícího ve skoku vzduchem, prorazil jím hruď jiného lovce s takovou silou, že hrot prorazil vzadu Indiánovou kůží a trčel ze zad. Potom zachvátila Jihaty panika, v hrůze se rozprchli do lesa a v úprku vykřikovali, že Zlý Duch sestoupil na zemi.

A opravdu, Buck řádil jako vtělený ďábel, v patách jim zuřil a strhával je k zemi jako ulovené jeleny, jak prchali lesem. Byl to pro Jihaty osudný den. Rozprchli se daleko široko do kraje a teprve za týden se poslední z těch, kdo to přežili, shromažďovali v dolním údolí a počítali své ztráty. Jen sám Buck, unaven pronásledováním, vrátil se do zpustošeného tábora. Nalezl Peta na místě, kde byl ještě v pokrývkách zabit hned v prvním okamžiku překvapení. Thorntonův zoufalý zápas byl ještě čerstvě zapsán do země a Buck vyčenichal všechny podrobnosti a sledoval stopu až na břeh hluboké tůně. Na samém okraji břehu s hlavou a s předními běhy ve vodě ležela Skeet, věrná až do konce. Tůň sama, blátivá a s vodou znečištěnou od pláchla, dokonale skrývala, co objala mokrou náručí, a nyní objímala Johna Thorntona; neboť Buck vysledoval jeho stopu až do vody a z vody ven žádná stopa nevedla.

Buck po celý den vysedával zamyšleně u tůně nebo se nepokojně potuloval táborem. Smrt jako zastavení pohybu, jako odcházení živých tvorů ze života, smrt již znal a nyní věděl, že John Thornton je mrtev. Jeho odchod v něm zanechal nesmírnou prázdnotu, poněkud příbuznou hladu, ale prázdnotu ustavičně rozbolavělou, kterou potrava zaplnit nedovedla. V některých chvílích, když se zamýšlel nad mrtvolami Jihatů, i na tu bolest zapomínal; a v takových chvílích si uvědomoval obrovskou hrdost na sebe sama – pýchu větší než všechno, co dosud zakusil. Zabíjel člověka, tu nejvyšší lovnou zvěř ze všech, a zabíjel tváří v tvář zákonu kyje a tesáků. Zvědavě ta těla očichával. Umírali tak snadno. Zabít severského vlčáka bylo těžší než zabít člověka. Vůbec se s ním nemohli měřit, kdyby nebylo jejich šípů a kopí a klacků. Napříště se jich už nebude bát, leda když mají v ruce šípy, oštěp a klacek.

Noc nastala a měsíc v úplňku vyšel vysoko na obloze nad koruny stromů, ozařoval krajinu, až tu ležela ztopena ve světle jakoby přízračného dne. A s nástupem noci, jak tam u tůně seděl a přemítal, začal Buck ožívat a uvědomovat si vzruchy nového života v lese, ještě jiné než ty, které přinesli Jihatové. Postavil se, poslouchal a větřil. Zdaleka sem doléhalo slaboučké, ale ostré ňafání, za nímž následoval celý sbor podobných ostrých záštěků. Jak míjely okamžiky, ty výštěky se blížily a zesilovaly. A opět je Buck poznával jako něco slýchaného v onom jiném světě, který mu houževnatě vytrvával v paměti. Vykročil do středu volné paseky a poslouchal. To bylo to volání, to volání o mnoha tónech, zaznívající teď vábivěji a rozkazovačněji než kdy dřív. A jako ještě nikdy byl nyní ochoten uposlechnout. John Thornton je mrtev. Poslední pouto prasklo. Člověk a nároky člověka ho již nepoutali.

Lovíce si cestou živou potravu, právě tak, jako si ji lovili Jihatové, po boku stěhujících se losích stád překročili konečně vlci ve smečce předěl kraje potoků a lesů a vtrhli do Buckova údolí. Na paseku, zalévanou měsíčním světlem, proudili jako stříbrná záplava; a uprostřed paseky stál Buck nehybný jako socha a očekával jejich příchod. Byli zaraženi zbožnou bázní, tak tichý a veliký tam stál, na chvíli se zastavili a ztichli, až ten nejsmělejší vyrazil a skočil rovnou po něm. Buck udeřil jako blesk a přerazil vlkovi vaz. A potom opět stál bez hnutí jako předtím, sražený vlk se válel v předsmrtných bolestech za ním. Tři další se pokusili rychle za sebou; a jeden za druhým ustoupili, krvácejíce proudem z rozervaných krků nebo plecí.

To postačilo, aby se celá smečka v nepořádku vrhla vpřed, aby se tlačili jeden přes druhého a v zmatku si navzájem překáželi, jak dychtili udolat novou kořist. Buckova zázračná rychlost a pohotovost mu nyní dobře posloužila. Otáčel se na zadních nohou, chňapal a trhal, byl všude najednou, všude stál čelem zřejmě bez mezer a přerušení, neboť tak rychle se otáčel jak vítr a chránil si oba boky odleva doprava. Aby jim však zabránil dostat se naň zezadu, byl donucen ustupovat, byl zatlačován dolů za tůň a do potoka, až se dostal k vysokému štěrkovému břehu. Ustupoval podle břehu až k pravoúhlému koutu, který zde v průběhu dobývání zlata muži vytvořili, a tady v koutě zůstal v slepé uličce, ale chráněn na třech stranách, takže potřeboval jen bránit se zepředu.

A tak dobře se bránil, že za půl hodiny vlci znepokojeně ustoupili. Všem visely vyplazené jazyky z tlamy a bílé tesáky se vražednicky bělaly v měsíční záři. Někteří si lehali s hlavou zdviženou a s ušima nastraženýma dopředu; jiní zůstávali stát a dívali se na Bucka; a ještě jiní chlemtali z potoka vodu. Jeden dlouhý, hubený a šedivý vlk se opatrně přibližoval, zřejmě zcela přátelsky, a Buck v něm poznal divokého bratra, s nímž jednou proběhal celou noc a den. Mírně kňučel a Buck kňučel a očichali si navzájem nosy.

Potom vystoupil starý vlk, hranatý a zjizvený v bitvách. Buck vyhrnul pysky, chystaje se zavrčet, ale také si s ním očenichal mordu. Načež si starý vlk sedl, zamířil čenichem na měsíc a vyrazil táhlé vlčí vytí. Ostatní se rovněž usadili a vyli. Nyní zaznívalo Buckovi volání s neklamným přízvukem. Také on si sedl a vyl. Když vytí skončilo, vyšel ze svého kouta a celá smečka se okolo něho shlukla, vlci čenichali zpola přátelským a zpola dravčím způsobem. Vůdcové vykřikli hlasem štvoucí smečky a vyrazili do lesa. Vlci se rozběhli za nimi se sborovým křikem. A Buck, bok po boku se svým divokým bratrem, uháněl s nimi a v běhu štěkal.

A zde by docela dobře mohl Buckův příběh končit. Neuplynulo mnoho let a Jihatové si povšimli změny v plemeni lesních vlků; byli viděni vlci se skvrnami hnědého zabarvení na hlavě a na mordě a s bílým pruhem uprostřed hrudi. Ale ještě pozoruhodnější je vyprávění Jihatů o Strašidelném Vlku. běhajícím v čele smečky. Velmi se bojí tohoto Strašidelného Vlka, neboť je lstivější než oni, za krutých zim loupí v jejich táborech, vykrádá jim pasti, zabíjí jejich psy a dovede se postavit nejstatečnějším lovcům.

Dokonce ještě horší se o něm vypravuje. O lovcích, kteří se nevrátili do tábora, o lovcích, nalezených bratry z kmene s hrdlem ukrutně roztrženým na místě poznamenaném vlčími stopami většími než stopy obyčejných vlků. Každého podzimu, kdy Jihatové putují za stěhujícími se stády losů, vyhýbají se jistému údolí, do něhož nikdy nevkročí. A jsou v kmeni ženy, které zesmutní, když u ohně padne zmínka o tom, jak si Zlý Duch vyvolil ono údolí za své sídlo.

Každé léto však mívá údolí hosta, o němž Jihatové nevědí. Je to veliký vlk s nádhernou srstí, podobný a přece zas nepodobný všem druhým vlkům. Přebíhá sem z úsměvného kraje potoků a lesů a přichází dolů na paseku mezi stromy. Tady vytéká žlutý pramen z práchnivějících pytlů z losí kůže a propadá se do země, vyráží z něho a prorůstá jím dlouhá tráva, rostlinná plíseň pramen přerůstá a zakrývá jeho žluť před sluncem; veliký vlk tady chvíli zamyšleně přemítá, jednou táhle a smutně zavyje, a odchází.

Není však po každé sám. Když nastupují dlouhé zimní noci a vlci táhnou za potravou do níže položených údolí, tu je ho vidět, jak v bledém měsíčním světle nebo v trhavém třpytu polární záře běží v čele smečky, jak v skoku vyniká nad své druhy obrovskou postavou, mocné hrdlo mu zní, zpívajíc píseň pravěkého světa, píseň, jež je hymnou štvoucí smečky.

DOSLOV

Jack London (nar. 1876 v San Francisku, zemřel 1916 v Glen Ellenu) byl první americký spisovatel, který realisticky zobrazoval drsný život pracujících lidí, strádání vyděděnců kapitalistické společnosti, bídu věčných smolařů; a stál přitom na jejich straně, psal o životě dělníků se stanoviska dělníka. Protože byl z nich. Okolo r. 1900 vtrhl do tehdejší zatuchlé idyly americké literatury jako ostrý, štiplavý mořský vítr.

Narodil se do chudoby, která se občas propadala do úplné bídy. Jeho matka pocházela sice ze zámožné rodiny, ale již v mládí se s ní rozešla, žila potom všelijak a teprve po narození nemanželského syna Jacka se provdala za Johna Londona. Jackův otčim byl hodný a rozumný člověk, napůl dělník a napůl rolník, vdovec nevalného zdraví, který se životem těžce protloukal. Jack k němu přilnul jako k vlastnímu otci. Matka byla inteligentní a bystrá žena, ale ztřeštěná a zoufale nestálá ve všem, co podnikla. Za Jackova mládí se rodina často stěhovala, jednou se jim dařilo slušně, po druhé třeli holou bídu. Tak už v dětství Jack London nazíral na život z různých stran a nabýval nejrůznější zkušenosti.

Byl vnímavé, citlivé, bystré a učelivé dítě, vyrůstal v zdravého a silného, krásného a milého chlapce. Rozhodnost a houževnatost projevoval již od nejútlejšího dětství. Bída ho donutila, že brzy přivykal práci. Jako sedmiletý byl hladem donucen ukrást bohatší spolužačce z košíčku se svačinou kousíček masa. Šlo mu na devátý rok, když vstával před rozedněním, spěchal do expedice pro noviny a ještě před odchodem do školy oběhl roznášku. Odpoledne po škole roznášel večerníky. V sobotu pomáhal rozvážet led a v neděli stavěl v zahradní restauraci kuželky. Už v té době nade vše miloval knihy, na čtení mu však zbývalo málo času. Proto četl v každé volné chviličce, i cestou do školy a ze školy, cestou do práce i z práce. Vydělané peníze dával matce. Později vzpomínal, jak už v dětství hluboce pochopil význam odpovědnosti. Když ve třinácti letech vyšel školu, prodával dál noviny, podělkoval, zkusil práci v továrně na konservy. Potom otčim utrpěl úraz a Jack musil jít pracovat do přádelny. Vydělával deset centů za hodinu, a to ani při desetihodinové práci zdaleka rodině nemohlo stačit. Pracoval tedy osmnáct i dvacet hodin denně a tehdy prožil na vlastní kůži to, co později tak strhujícím způsobem zobrazil v povídce „Odpadlík“. Začal se nebezpečně podobat zbědované karikatuře dítěte a po prvé se zhrozil vyhlídky na strašlivý úděl vykořisťovaného dříče. Vzbouřil se. Věděl již o snadných výdělcích pirátů ústřic. A moře bylo hned po knihách druhou jeho velikou celoživotní láskou. Vypůjčil si tři sta dolarů a koupil starou šalupu. S tlupou zkušených pirátů vyjížděl na lov do hlídaných ložisk šlechtěných ústřic a za jedinou noc utržil víc, n-ež vydělal v přádelně za tři měsíce. Stal se „králem“ pirátů ústřic, čertovsky odvážným chlapíkem, a brzy se stal také „králem“ pijáků kořalky. Vydržel to asi rok, a naverbovali ho za pomocného strážníka rybářské hlídky, kde rovněž vydržel skoro rok, až se mu zhnusila zkorumpovanost představených, a zklamán odešel opravdu na moře. V lednu 1893 vyplul na palubě velikého korábu jako kvalifikovaný námořník do Koreje a do Japonska. Vrátil se v nejhorší krisi a stěží sehnal opět práci v přádelně. Dřel a začínal s prvními pokusy v literatuře. První otištěná stať ovšem neznamenala ještě potřebný úspěch. Po dřině v přádelně se po nocích psát nedalo, a tak Jack odešel z práce. Napsal ještě několik námořnických příběhů, neumístil je, hospodářská krise trvala, tlačila bída. Tehdy přijal práci v topírně elektrárny, dřel za tři, nekonečné hodiny házel uhlí. Napsal o tom v dopise: „Neznal jsem jediného tažného koně v Oaklandu, který by dřel tak těžce a tolik hodin jako já.“ Jenže se stalo ještě něco hroznějšího. Jack se dověděl, že jeden z dělníků, jichž propuštění z práce on svou dřinou umožnil, otec rodiny, spáchal sebevraždu. Z bídy. To byla výuka Jacka Londona v třídním boji!

Vzbouřil se po druhé. Odešel s Kellyho průmyslovou armádou do tažení nezaměstnaných na Washington. Tažení nemělo úspěch, Jack zběhl a toulal se křížem krážem po Spojených státech. Poznával život po všech stránkách a doplňoval svou výuku v třídním boji. V Niagara Falls byl uvězněn pro potulku. Pochopil nespravedlnost vládnoucích řádů ve své vlasti. Když si potom po návratu domů přečetl „Komunistický manifest“, stal se na celý život revolučním socialistou. Rozhodl se, že bude spisovatelem z povolání. Psal, podělkoval a nakonec ještě jednou prodával své svaly a nervy v prádelně, ač se už rozhodl prodávat raději plody ducha, neboť svaly se tak rychle opotřebují. Když bylo na Klondyku objeveno zlato, zlákalo Jacka dobrodružství a vidina snadného výdělku. Vypravil se tam v létě 1897 a za rok se vrátil. Zlato si nepřivezl, ale vytěžil z tohoto dobrodružství víc než zlato. Poznal tam drsnou krásu severské přírody, tvrdý život skvělých mužů, jejich družnost a prostotu, čestnost. Zkušenosti a prožitky z Aljašky mu byly materiálem na mnoho povídek a několik výtečných románů.

Po návratu z Aljašky musil znovu hledat práci, protože otčim zatím zemřel. Se zoufalým úsilím Jack živil rodinu, studoval a psal po nocích. Věděl, že má-li být dobrým spisovatelem, musí mnoho vědět. Chtěl se vědomě stát spisovatelem sloužícím dělnické třídě, už tehdy, na prahu XX. století chápal nutnost stát se nejostřejším nástrojem třídního boje. Proto pilně studoval filosofy a národohospodáře a také přírodovědce a biology. Ze svého živelného talentu vědomou a ukázněnou prací vytěžil veliké dílo. Napsal o tom v dopise: „Víra? Ne, dřina přenese hor, že se o tom víře ani nezdálo!“

Dožil se pouhých čtyřiceti let, psal jenom asi osmnáct let, ale zanechal veliké dílo, dvanáct románů, přes sto povídek a řadu významných statí a reportáží. Mnoho se napsalo a namluvilo o rozporech v jeho díle. Ano, London byl uvědomělý a zanícený socialista, až naivně věřící v „revoluci už snad zítra“. Ale, zároveň byl zmaten individualistickými filosofy, výbojně individualistickým prostředím Ameriky a Kalifornie. Nikdy nebyl socialistou důsledným a v jeho díle se sváří socialismus s individualismem, kromě toho onen dědičný hřích předmarxistických socialistů, kteří mechanicky aplikovali biologické zákony na lidskou společnost. Přes všechny tyto rozpory je Jack London stále ještě nejvýznačnějším revolučním spisovatelem americké dělnické třídy, jediným, kterého všichni četli a stále znovu čtou.

Na jeho nevelkém románu „Volání divočiny“ vidíme, jak dobře se učil od přírodovědců a biologů Darwina, Huxleyho a Wallace. „Volání divočiny“ Jack napsal ještě v době existenční nejistoty a teprve tato kniha mu přinesla literární proslulost a zajistila budoucí úspěchy. Ale není to jen jeho kniha nejúspěšnější (prodalo se jí dodnes přes sedm milionů výtisků takřka ve všech jazycích světa), ale také jeho kniha po umělecké stránce nejzdařilejší a básnicky nejhodnotnější. Tady snad po prvé a naposledy se London vyjádřil s dokonalým mistrovstvím v dějovém toku, v komposici, v básnické vervě a fantasii díla.

Oslavil zde přísnou krásu severské přírody, ale hlavní poesie dílka je v obrazech vztahů živého k živým, ony podivuhodně vystižené city nádherného psa Bucka, ta velepíseň na silný, krásný, prudký život.

Nechť umějí naši mladí čtenáři beze zbytku načerpat do sebe všechno, co jim tato výjimečná knížka nabízí.

– ajš –

OBSAH

1 – DO SYROVÉHO SVĚTA

2 –ZÁKON KYJE A TESÁKU

3-VLADAŘSKÁ PRAVĚKÁ ŠELMA

4 –PRVENSTVÍ VYBOJOVANÉ

5 –DŘINA POSTRAŇKŮ A STEZKY

6 – Z LÁSKY K ČLOVĚKU

7 – VOLÁNÍ ZAZNÍVÁ

DOSLOV

JACK LONDON: VOLÁNÍ DIVOČINY

Z anglického originálu The Call of the Wild, vydaného nakladatelstvím Regent Press v New Yorku roku 1910, přeložil A. J. Šťastný. Obálku navrhl a graficky upravil Jaroslav Šváb. Vydala Mladá fronta, nakladatelství ČSM, jako s svou 1142. publikaci. Edice Kapka, svazek 1. Odpovědná redaktorka Olga Fialová. Písmem Excelsior vytiskla Mladá fronta, n. p. v Praze. Formát papíru 80X96 cm. 4,92 A A, 5,03 VA. HSV 41.824/56/SV2. – D-565754. Náklad 32.400 výtisků. První vydání v MF. Them. skup. 14-5

Cena brož. výtisku 6 Kčs

56/VIII-8

Jednotná cena svazku 6 Kč

(pov. vým. MŠK – HSV čj. 73054/56)

KNIHOVNA PRO KAŽDÉHO

SVAZEK 1

Volání divočiny

psal ještě velmi mladý Jack London v době svých literárních začátků. Kniha měla sensační úspěch a jí se stal London spisovatelem z povolání. Nepatří však mezi nejvýznačnější knihy světové literatury jen proto, že se jí prodalo víc než sedm milionů výtisků skoro ve všech jazycích světa, nýbrž pro své „nepochybné ryzí hodnoty.

Román psa plný poesie, citlivého obdivu přírody, obrazů přísné krásy severské krajiny a zároveň nabitý vědeckým zhodnocením života, myšlenkovým kvasem své doby, revoltou proti konvenci, bojem za pravdivé a krásné vztahy tíživých k živým. Takto docela jinak než nějaké povídání o pejskovi pojal svůj příběh psa Jack London. Obrátil vývojovou cestu domácího zvířete nazpět, od civilisace do pravěké divočiny. A do plynulého toku děje uložil své revoluční socialistické názory o přírodě, evoluci a dějinách. V tom je nepomíjivá hodnota této knížky: Jak do ní autor uložil oba základní kameny tvůrčí práce: prožitek a vědecké poznání.

Brzy po návratu z Aljašky mladý, zanícený London napsal „Volání divočiny“ v skutečné tvůrčí horečce, takřka jedním dechem. Snad proto se mu podařilo v dílo tak celistvé, komposičně vyvážené. Vyjádřil se v něm svrchovaně dokonalou uměleckou formou, kniha se místy čte jako strhující báseň v próze. A přitom je nepřebernou pokladnicí poučení o přírodě a o životě.

– ajS –