Frederick Marryat

Bludný Holanďan 1. Příšerná loď

KAPITOLA PRVNÍ

TAJEMSTVÍ

Na pravém břehu řeky Scheldy, téměř naproti poloostrova Walcherenu, leží malé opevněné město Terneuzen, na jehož nejzazším okraji stával v polovině sedmnáctého století, vedle několika jiných ještě skromnějších obydlí, pěkný, podle vkusu doby postavený domek. Jeho přední strana byla před několika lety natřena tmavě oranžovožlutě, okenní rámy a okenice se skvěly živě zelenou barvou.

Asi tři stopy nad povrchem země byl domek obložený střídavě modrými a bílými cihlami. Obklopovala ho zahrada, měřící dva pruty, obehnaná nízkým hlohovým plotem s velmi širokým příkopem naplněným vodou, který nešlo určitě lehce přeskočit.

Ke vchodu do obydlí vedl nízký můstek, jenž byl pro bezpečnost těch, kdo tudy chodili, opatřený železným zábradlím.

Ačkoliv barvy domku mohly být původně jasné, časem vybledly. Na římsách oken, vratech a jiných dřevěných součástech domku bylo možné rozeznat známky blížící se sešlosti, a četné spadlé cihly už nebyly nahrazeny novými.

Bylo zřejmé, že kdysi bývalo malému domku věnováno mnoho péče, ale v poslední době velmi chátral.

Přízemí i první patro bylo rozdělené na dvě větší přední místnosti a na dvě zadní komnatky - přední bylo možné nazvat velkými, ovšem při porovnání s oběma druhými pokojíky, protože každý z jnich měl jen jediné okno a jen něco málo přes dvanáct stop.

Horního patra bylo podle věeobecného zvyku využíváno k odpočinku, naopak ve dvou menších pokojích v přízemí byla prádelna a komora. Jedna z větších místností byla kuchyň opatřená stoly a poličkami, na kterých se kovové kuchyňské nádobí blyštělo jako stříbrné. Místnost byla nanejvíš čistá. Prkna podlahy se zdála tak bělostná, že by na ně člověk mohl cokoliv položit, aniž by se musel obávat ušpinění. Silný jedlový stůl, dvě dřevěné stolice a malá pohovka, jež byla snesená dolů z jedné z hořejších ložnic, byly veškerým zařízením.

Druhá přední místnost byla upravená jako přijímací pokoj; avšak jak byl zařízený, nedovedl nikdo říct, protože byl již sedmnáct let pevně uzavřený a nikdo z obyvatelů domku do něj celou tu dobu nevkročil.

*

V kuchyni seděly dvě osoby. Jedna z nich - žena asi čtyřicetiletá, umořená hořem a utrpením. Jak se dalo rozeznat z jejích pravidelných rysů, ušlechtilého čela a velikých, temných očí, musela být dřív velice krásná. Teď však byl její obličej tak vyhublý, že se maso zdálo téměř průhledné.

Jak tu seděla pohroužená v myšlenkách, pokrylo se její čelo hlubokými vráskami, a i když se občas zablesklo v jejích očích, nedovedl se pozorovatel ubránit myšlence, že zde dumá šílená.

Zdálo se, že je tu hluboká, neodbytná, beznadějná příčina bolesti, jež jí ani na okamžik nevymizela z mysli - trvalý nátlak, pochovaný hluboko v nitru, jakoby nalezl úlevu jen ve smrti.

Byla oblečená v šat, jaký nosily vdovy v té době. Sice pěkný a čistý, ale dlouhým opotřebováním velice vybledlý. Seděla na malé pohovce, která sem byla snesená kvůli její chorobě.

Na jedlovém stole uprostřed světnice seděla druhá osoba -silný, rudovlasý, kvetoucí mladík, devatenácti-nebo dvacetiletý. Jeho rysy byly krásné a smělé, jeho tělesná schránka téměř nadbytečně svalnatá a jeho oko jevilo statečnou rozhodnost. Zatímco tu seděl, kýval bezstarostně nohama a hvízdal si hlasitě jakousi písničku, nebylo možné se zbavit myšlenky, že je to asi smělý, šíleně odvážný člověk.

„Nechoď na moře, Filipe. Slib mi to můj drahý, milovaný synu,” prosila žena a sepjala ruce.

„A proč bych neměl jít na moře, matko?” odpověděl Filip. „Co mi prospěje, pokud zůstanu a zemřu hladem, protože máme málo vyhlídek. Musím pro sebe i pro vás, matko, něco udělat - a čím bych se měl jinak živit? Strýc van Brennen mi nabídl, že mne vezme s sebou a bude mi platit dobrou mzdu. Na palubě bude pak o mně postaráno a můj výdělek určitě postačí, aby uživil i vás doma, matko.”

„Filipe, Filipe, poslechni mne. Jestli mě opustíš, zemřu. Nemám na světě nikoho jiného než tebe. Ach, mé dítě, jestli mě miluješ - a já vím, že ano, Filipe - neopouštěj mě. Nebo jestli přece musíš odejít, nechoď, prosím, na moře.”

Filip hvízdal ještě chvíli, zatímco se jeho matka dala do pláče.

„Naléháte na mě tak proto,” řekl syn konečně, „protože můj otec utonul na moři?”

„Ach, ne!” zvolala vzlykající žena. „Kdyby Bůh chtěl…”

„Co by měl Bůh chtít, matko?”

„Nic, nic. Buď milosrdný! Ach Bože!” Odpověděla matka, sklouzla ze sedadla a poklekla u pohovky. Setrvala tak nějakou chvíli a vroucně se modlila.

Konečně opět usedla a na její tváři byl odhodlanější výraz. Filip mezitím mlčel a přemýšlel a teď řekl:

„Vidíte, matko, žádáte, abych zůstal s vámi na zemi a hladověl. To je poněkud těžké. Poslouchejte, co vám chci říct. Pokud se pamatuji, byla vedlejší světnice vždy zamčená. Proč? Nechtěla jste mi nikdy nic říct. Ale slyšel jsem jednou, že jste řekla, když jsme neměli na chleba a nemohli jsme doufat v brzký strýcův návrat - byla jste tehdy pomatená, matko, a víte, že se vám to stává častěji…”

„Nu, Filipe, co jsi slyšel?” ptala se matka a chvěla se přitom úzkostí.

•9

„Řekla jste, matko, že v oné světnici jsou peníze, které by nám mohly pomoci, a pak jste křičela a zuřila a řekla jste, že byste raději zemřela, než by jste se jich dotkla. Nuže, matko, co je v té světnici a proč je tak dlouho zavřená? Buď mi dáte vysvětlení nebo půjdu na moře.”

Když začal Filip mluvit, zdálo se, jako by žena zkameněla, protože stála úplně nehnutě jako socha. Najednou sejí však rozevřely rty a oči zajiskřily. Zdálo, že ztratila schopnost odpovědět, tiskla své ruce k pravému boku, jakoby hledala ulehčení proti otázkám na právu útrpném, až konečně, hlavou napřed klesla k zemi. Z úst jí vytryskla krev.

Filip seskočil ze stolu, aby jí přispěchal na pomoc. Zachytil ji ještě včas, takže nespadla na zem. Odnesl ji na pohovku a pozoroval s němou úzkostí neustávající proud krve.

„Ach, matko, co se stalo?” zvolal konečně zoufale.

Nějakou chvíli nemohla žena odpovědět. Položila se víc na bok, aby se vyprazdňováním puklé žíly neudusila a sněhově bílá prkna podlahy byla záhy poskvrněna purpurově červeně.

„Mluvte přece, nejdražší matko,” koktal Filip ve smrtelné úzkosti; „Co mám dělat? Co vám mohu dát? Všemohoucí Bože, co to je?”

„Smrt, mé dítě, smrt!” řekla konečně ubohá žena a ztratila vědomí.

Filip vyběhl polekaně z domu a volal sousedky, aby pomohly jeho matce. Několik jich přišlo a jakmile Filip viděl, že se starají o jeho matku, běžel co nejrychleji k domu lékaře, který bydlel míli odtud - k obydlí mynheera Pootse, jenž byl znám svou zručností stejně tak, jako svou lakotou.

Filip našel Pootse doma a prosil jej, aby šel ihned s ním.

„Přijdu, určitě,” odpověděl Poots, který mluvil jen lámavě holandsky, „ale kdo mi zaplatí, Vanderdeckene?”

„Kdo vám zaplatí? Můj strýc, jakmile se vrátí domů.”

„Váš strýc, plavec van Brennen? To ne, ten je mi sám již dlouhou dobu dlužen čtyři zlaté. Mimoto se může jeho loď potopit.”

10

„Zaplatí vám vaše čtyři zlaté a také tuto návštěvu,” vykřikl Filip zuřivě. „Pojďte ihned. Zatímco zde mluvíte, je moje matka možná už mrtvá.”

„Ne, pane Filipe. Vzpomínám si teď, že to není možné. Musím navštívit dítě purkmistra v Terneuzenu,” odpověděl mynheer Poots.

„Poslyšte, mynheere Pootsi,” zvolal Filip a jeho obličej zrudnul zlostí, „máte na vybranou. Půjdete se mnou dobrovolně nebo vás tam dokopu násilím!”

Mynheera Pootse polil studený pot, protože prudká povaha Filipa Vanderdeckena byla známá.

„Přijdu příležitostně, pane Filipe, až budu moci.”

„Půjdete teď, vy proklatý, starý lakomče!” zvolal Filip, uchopil mužíka za límec a vystrkoval ho ze dveří.

„U všech ďasů!” křičel Poots, jenž úplně ztratil rovnováhu, zatímco jej prchlivý mladý muž vlekl dál. Filip se zastavil, protože zpozoroval, že Poots úplně zčervenal v obličeji.

„Mám vás zardousit nebo půjdete klidně se mnou? Protože musíte jít se mnou, slyšíte? Živý nebo mrtvý!”

„Dobře tedy,” řekl Poots a vzchopil se, „půjdu, ale potáhnete ještě dnes v noci do vězení. A co se týče vaší matky, nechci - spolehněte se na to, Filipe.”

„Dejte pozor na to, co vám říkám, mynheere Pootsi,” odpověděl Filip. „Jako zeje Bůh nade mnou, nepůjdete-li se mnou, zardousím vás na místě. A až přijdete k nám do domu a neuděláte všechno, co bude ve vašich silách, abyste zachránil mou matku, bude i tam veta po vašem životě. Víte dobře, že držím vždycky slovo. Dejte si tedy říct a pojďte klidně se mnou. Bude vám jistě zaplaceno - a k tomu ještě dobře zaplaceno - i kdybych měl svléct kabát a prodat ho.”

Tato poslední poznámka měla snad lepší účinek než vyhrůžky. Poots byl nepatrný, malý skrček a v mohutných pažích mladého muže se chvěl jako malé dítě. Jeho obydlí stálo o samotě. Rozhodl se tedy, že půjde, jednak protože mu Filip slíbil, že zaplatí, jednak protože musel.

11

Když se konečně dohodli, pospíchali Filip a mynheer Poots k domku. Když tam dorazili, našli nemocnou stále ještě v ošetřování dvou sousedek, které jí třely spánky vinným octem. Nabyla opět vědomí, ale nemohla mluvit. Poots ji dal odnést do její ložnice a položit do postele. Dal jí pít nakyslého nápoje a odešel s Filipem zpět do svého domu, aby poslal potřebné léky.

„Musíte to dát ihned své matce, Filipe,” řekl Poots a podával lahvičku svému průvodci. „Půjdu teď k purkmistrovovu dítěti a potom přijdu zpět do vašeho domku.”

„Nepodveďte mne však,” řekl Filip a pohlédl na něj výhružně.

„Ne, ne Filipe. Vašemu strýci van Brennenovi bych nevěřil, vy jste mi však slíbil, že zaplatíte, a já vím, že vždycky do-stojíte svému slovu. Za hodinu jsem opět u vaší matky a teď už běžte.”

Filip spěchal domů. Po požití nápoje krvácení úplně přestalo a po půl hodině mohla jeho matka šeptem projevit svá přání. Když přišel doktor, vyšetřil pečlivě nemocnou a odebral se pak s jejím synem dolů do kuchyně.

„Pane Filipe, přísahám, že jsem opravdu udělal všechno, co bylo v mých silách. Musím vám však říct, mám jen pramálo naděje, že pomůžu vaší matce. Může snad žít ještě den nebo dva, ale déle ne. Není to mou vinou,” dodal Poots omlouva-vým tónem.

„Ne, je to vůle nebes,” řekl Filip bolestným hlasem.

„A zaplatíte mi, Vanderdeckene?” pokračoval doktor po krátké přestávce.

„Ano,” odpověděl Filip hromovým hlasem, jakoby se opravě probudil ze sna.

Po krátké přestávce lékař pokračoval: „Mám zítra opět přijít? Víte, bude to jistě stát znovu jeden zlatý. Ale nemá to ostatně smysl, vyhazujeme-li své peníze nebo marníme-li svůj čas.”

„Přijďte zítra. Přijďte každou hodinu a účtujte si, kolik chcete. Můžete si být jistý, že dostanete zaplaceno,” pokračoval Filip a ohrnul pohrdavě rty.

„Dobrá, jak chcete. Jakmile bude mrtvá, bude domek i nábytek váš. Nábytek patrně prodáte. Ano, já přijdu. Budete mít

peněz dostatek. Pamatujte, Filipe, budu první, kdo vám učiní nabídku na domek, jestli bude k pronajmutí.”

Filip zvedl ruku, jakoby chtěl mynheera Pootse, který ihned ustoupil do kouta, srazit k zemi.

„Myslím, teprve až bude vaše matka pohřbená,” řekl Poots dotěrně lichotivým tónem.

„Táhněte, bídný padouchu, táhněte!” křičel Filip, zakryl si rukama tvář a klesl na krví potřísněnou pohovku.

Po nějaké chvíli se vrátil k loži své matky, kterou našel v daleko lepším stavu. Sousedky, které odešly za svými vlastními domácími záležitostmi, ji nechaly o samotě. Vysílená ztrátou krve, spala mnoho hodin, aniž by pustila ruku svého syna, který s bolestnými myšlenkami naslouchal jejímu oddechování. V jednu hodinu v noci se vdova probudila. Mohla opět trochu mluvit a oslovila Filipa: „Můj milý, divoký hochu, držela jsem tě tu tak dlouho jako zajatce.”

„Má vlastní náklonnost mě tu držela, matko. Nepřenechám vás jiným, dokud nevstanete z lůžka a neuzdravíte se.”

„K tomu asi nedojde, Filipe. Cítím, že smrt po mně vztahuje svou ruku a také bych s radostí opustila tento svět, kdyby nebylo tebe, můj synu. Nosím již dlouho smrt v srdci, Filipe - a dlouho, dlouho jsem se modlila za své vysvobození.”

„Ale proč, matko?” ptal se Filip důtklivě. „Udělal jsem přece, co bylo v mých silách.”

„Ano, mé dítě, udělal jsi tak a kéž ti Bůh za to požehná. Jak často jsem viděla, že jsi překonal svouprchlivou povahu a přemohl svou spravedlivou nevoli, abys ušetřil svou matku. Teprve před několika dny jsem viděla, ža ani hlad tvé matky tě neudělal neposlušným. A Filipe, musel jsi mě přece považovat za šílenou, protože jsem tak dlouho trvala na tom, abys zůstal zde a nepověděla jsem ti svůj důvod. Brzo ti povím ostatní.’

Vdova obrátila hlavu na podušce a ležela tiše několik minut. Pak jako by opět sebrala své síly, pokračovala: „Domnívám se, že jsem občas pomatená, že je to pravda, Filipe? Bůh ví, že mám v srdci tajemství, které by opravdu dovedlo uštvat

13

ženu k šílenství. Neponechalo mi okamžik klidu ve dne ani v noci, zničilo můj rozum a teď konečně rozdrtilo tuto tělesnou schránku. Udeřila moje hodina, Filipe, vím to jistě. Teď se dozvíš všechno, a přece bych nejraději mlčela, poplete ti to mozek, Filipe, jako to popletlo můj.”

„Matko,” řekl Filip vroucně, „zapřísahám vás, povězte mi to smrtonosné tajemství. Ať je s ním spřeženo nebe nebo peklo, nebojím se ho. Nebesa mi nemohou ublížit a peklu se postavím na odpor.”

„Znám tvoji smělou, hrdou duši a tvoji duševní sílu. Jestli někdo může nést tuto zprávu, jsi to ty. Já jsem byla bohužel příliš slabá, ale je mou povinností ti to říct.”

Vdova na chvíli zmlkla, aby sebrala své myšlenky k tomu o čem chtěla vypravovat. Několik minut jí tekly slzy po vpadlých lících, potom však nabyla síly a rozhodnosti.

„Filipe, chci s tebou mluvit o tvém otci. Lidé si myslí, že utonul na moři.”

„Cože? Není to pravda?” vykřikl Filip překvapeně.

„Ne, není.”

„Ale je už dlouho mrtvý, že?”

„Ne - ano - a přece ne,” řekla vdova a zakryla si oči.

„Mluví z cesty,” pomyslel si Filip, ale nahlas řekl: „Kde je tedy, matko?”

Vdova se vzchopila a celá se zachvěla, když řekla: „Má zůstat živý až do Posledního soudu.”

Ubohá žena potom klesla na podušku a skryla svou hlavu pod přikrývkou, jako by tam hledala ochranu před svými vlastními vzpomínkami. Filip byl tak zmatený a překvapený, že nedovedl odpovědět, a proto nějakou chvíli mlčel. Potom to však nevydržel a tiše zašeptal: „Tajemství, matko, tajemství. Rychle mi je povězte!”

„Teď ti můžu říct všechno,” řekla matka slavnostním hlasem. „Poslouchej! Povaha tvého otce byla té tvojí příliš podobná. Kéž by jeho strašný osud byl pro tebe poučením, mé dítě! Byl to smělý, šíleně odvážný člověk, a jak lidé říkají, znamenitý námořník. Nepocházel odtud, ale narodil se v Amsterdamu, kde ostatně nemohl žít, protože byl katolík. Víš, Filipe, že Holanďané jsou podle naší víry kacíři. Je tomu tak sedmnáct let, nebo víc, kdy odjel na své krásné lodi ,Amsterdam-mer’ s drahocenným nákladem do Indie.Byla to jeho třetí cesta do Indie a měla to být také poslední, protože na zakoupení této lodi věnoval jen část svých úspor, a bylo zapotřebí už jen jediné plavby, aby nabyl slušného jmění. Často jsme spolu hovořili o tom, co budeme dělat po jeho návratu. Radovala jsem se z těchto plánů, když byl vzdálený, protože jsem jej milovala něžně. Byl ke mně vždycky dobrý a vlídný. Počítala jsem hodiny do jeho návratu! Žena námořníka nemá záviděníhod-ný osud. Jak mnoho měsíců sedí sama, samotinká, hledí na dlouhý knot svíčky a naslouchá vytí větru, který jí našeptává zlé předtuchy o ztroskotání lodi a vdovství. Byl již šest měsíců na moři a měla jsem čekat ještě jeden smutný, dlouhý rok, než se vrátí. Jednou večer, ty jsi tvrdě spal a já byla vzhůru. Usmíval jsi se a vyslovoval napolo moje jméno. Políbila jsem tě, poklekla a prosila o požehnání nebes tobě a také jemu. Tehdy mě ani nenapadlo, že nad ním byla vyřčená taková hrůzná, tak příšerná kletba.”

Vdova zalapala po dechu, odpočinula si a za chvíli pokračovala. Filip ze sebe nemohl vypravit ani slovo. Jeho rty se rozevřely a jeho oči ulpěly na matce, jakoby chtěl pohltit její vypravování.

„Opustila jsem tě, odešla jsem po schodech dolů do světnice, kterou jsem již od té strašné noci neotevřela. Sedla jsem si a četla. Vítr vyl, a když běsní vichřice, může námořníkova žena jen málokdy spát. Uplynula půlnoc a déšť lil v proudech. Zmocnila se mne neobyčejná obava, aniž bych mohla vysvětlit její původ. Vstala jsem z pohovky, ponořila prsty do svěcené vody a pokřižovala jsem se. Prudký náraz větru zahučel kolem domu a znepokojil mne ještě víc. Měla jsem bolestnou, strašlivou předtuchu. Najednou vyrazil náraz vychřice okno a okenice dovnitř. Světlo zhaslo a byla jsem v úplné tmě. Hlasitě jsem vykřikla leknutím, pak jsem se konečně vzpamatovala a chtěla jsem okno zase zavřít. Když jsem najednou viděla

•15

tvého otce pomalu kráčet k okennímu rámu! Ano, Filipe, byl to tvůj otec!”

„Milosrdný Bože,” šeptal Filip temným, dušeným hlasem.

„Nevěděla jsem, co si mám myslet. Byl konečně ve světnici a jeho postava, navzdory temnotě, stála přede mnou tak jasně a zřetelně jako za jasného dne. Strach mne srážel, avšak přítomnost drahé bytosti mě k němu přitahovala. Zůstala jsem stát na místě, kde jsem byla, hrůzou bez sebe. Jakmile byl ve světnici, zavřely se samy okna i okenice a svíce se opět rozsvítila. V tom okamžiku mne napadlo, že je to přízrak a klesla jsem v mdlobách k zemi. Když jsem se opět vzpamatovala, ležela jsem na pohovce a ledově studená, vlhká ruka držela pevně mou dlaň. To mi dodalo opět odvahu, takže jsem zapomněla na nadpřirozená znamení, jež doprovázela zjevení mého manžela. Domnívala jsem se, že ho postihlo neštěstí, a že se vrátil zase domů. Otevřela jsem oči, spatřila svého drahého manžela a vrhla jsem se mu do náručí. Jeho šaty byly promáčené deštěm a zdálo se mi, jako bych objímala ledové tělo. Ale nic, Filipe, nedovede přemoct horoucí lásku ženy. Přijímal mé polibky, ale neopětoval je a neřekl ani jediné slovo. Přitom všem se zdál zamyšlený a smutný.”

,Williame,’ zvolala jsem, ,mluv, Vanderdeckene, promluv ke své ubohé Catherine!’

,Ano,’ řekl, ,protože můj čas je krátký.’

,Ne, ty už nesmíš na moře. Ztratil jsi sice svou loď, ale jsi zachráněný. Proč u mě nechceš zůstat?’

,Ne, nelekej se, ale poslouchej, protože mého časuje málo. Má loď neztroskotala, Catherino, ale ztratil jsem …!!! Neodpovídej mi, ale poslouchej, nejsem mrtvý, ale nejsem ani živý. Vznáším se mezi tímto světem a světem duchů. Dej si pozor na to, co ti řeknu . Devět týdnů jsem se pokoušel u ,Cape of Good Hope’*) zápasit proti síle větrů, ale bezvýsledně a strašlivě jsem klel. Dalších devět týdnů jsem řídil své plachty proti protivným větrům a proudům, aniž jsem se mohl dostat jen

*) Mys Dobré naděje

o kus dopředu a tak jsem začal strašlivě zlořečit Bohu. A přece jsem zůstal bez pohromy. Lodní mužstvo, vyčerpané dlouhou námahou, žádalo, abych se vrátil do ,False bay’*), já jsem to však odmítl. Stal jsem se dokonce vrahem, sice neúmyslně, ale přece jenom vrahem. Lodivod se proti mně vzbouřil a přemlouval lidi, aby mne spoutali. V záchvatu zlosti jsem ho uchopil za límec a udeřil jsem ho. Zavrávoral a přepadl při náhlém zakymácení lodi přes palubu a už se neobjevil. O všem ani tato strašná smrt mne nezadržela a já přísahal při ostatcích svatého kříže, které ti teď visí kolem krku, že proniknu kupředu vzdor bouřím a rozbouřenému moři, vzdor hromu a blesku, navzdory nebesům či peklu, a kdybych se měl namáhat až do Posledního soudu. Moje kletba byla zaznamenaná za hromobití a v proudech sírnatého ohně. Bouře dorážela zuřivě na loď a cáry plachet odletovaly. Celé hory vln se přes nás hnaly a uprostřed nízko dole se vznášejícího oblaku, který se zahaloval naprostou temnotou, napsáno bylo modrým plamenem: „AŽ DO DNE POSLEDNÍHO SOUDU!”

,Poslyš, Catherino, mám jen jedinou naději, a pro tu mi bylo dovoleno sem přijít. Vezmi si tento dopis.’

Položil zapečetěný list na stůl.

,Přečti si jej, nejdražší Catherino, a pokus se, zda bys mi mohla pomoci. Přečti si jej, a teď žij blaze, protože můj čas vypršel.’

Opět se otevřelo okno a okenice, světlo opět zhaslo a zdálo se, jako by postava mého manžela mizela do temnot venku. Vyskočila jsem a běžela za ním s rozepjatým náručím. Šílený výkřik se mi vydral z prsou, zatímco se vznášel pryč oknem. Mé strnulé oči viděly obrysy, které podobny blesku, byly nesené na perutích zuřící bouře pryč, až se změnily v jediný světlý bod a pak zmizely. Okno se opět zavřelo, světlo rozhořelo a já byla samotná.

„Filipe, můj mozek, můj mozek!” křičela nemocná. „Neopouštěj mne, Filipe, prosím tě, neopuštěj mne!”

*) Tabulová zátoka

•17

Za těchto výkřiků se vdova vztyčila najednou na svém loži a klesla náhle do náručí svého syna. Zůstala několik minut bez pohnutí. Po chvíli pojala Filipa úzkost, že se tak dlouho nehýbe. Položil ji něžně na lůžko, a při tom viděl, že její hlava klesla bezvládně zpět. Její oči byly obrácené v sloup - vdovy Vanderdeckenovy již nebylo mezi živými.

KAPITOLA DRUHA

BEZDĚČNÝ ZACHRÁNCE

Filip Vanderdecken byl i přes svou duševní sílu téměř ohromen, když zjistil, že jeho matka zemřela.Chvíli setrval u lože, nebyl schopný žádné myšlenky a upřeně hleděl na mrtvou ženu. Najednou se však vzpamatoval. Zatímco se mu slzy ři-nuly po lících, vstal, urovnal podušku, zatlačil zesnulé oči a sepjal ruce. Vtiskl vroucí polibek na bledé, bílé čelo mrtvé a zatáhl záclonu u postele.

„Ubohá matko,” řekl zarmouceně, když vykonal svou práci, „konečně jsi dosáhla klidu, svému synovi jsi však zanechala smutný odkaz.”

Když se Filipovy myšlenky obrátily zase k tomu, co se přihodilo, ovládlo strašné vypravování jeho obrazotvornost a pomátlo mu téměř mozek. Zvedl ruce ke spánkům a vší silou je sevřel, přemýšlel usilovně o tom, co má dělat. Cítil, že nemá dost času, aby se oddal své bolesti. Jeho matka měla klid, ale jeho otec - kde ten je? Připomněl si slova své matky. „Zbývá mi ještě jedna naděje.” Jeho otec položil list na stůl, bylo možné jej nalézt? Ano, musí tam být. Jeho matka neměla odvahu jej přijmout. List, který tu ležel neotevřený víc než sedmnáct let, mu mohl dát vysvětlení. Filip se rozhodl, že prohlédne osudnou světnici, aby se dozvěděl nejhorší. Ale kde je klíč? Podíval se na starou, leskle natřenou skříň ve světnici. Matka ji nikdy za jeho přítomnosti neotevřela, bylo by to tedy jediné místo, kde by bylo ukryté to, co hledal.

•19

Rychle sáhl po svíci a otevřel skříň. Nebyla zamčená, dveře se lehce otevřely a Filip prohledal všechny zásuvky, aniž by našel to, co hledal. Stále dokola prohlížel schránky, ale byly prázdné. Filipa napadla myšlenka, že jsou tu snad tajné přihrádky a prohlížel tedy skříň dlouho, ale bezvýsledně. Konečně vytáhl všechny zásuvky a položil je na zem, skříň pak zdvihl a zatřásl s ní. Rachotící hřmot v jednom rohu skříně mu prozradil, kde je klíč schovaný. Obnovil své pokusy o vypátrání a vytažení, ale marně.

Denní světlo se už dralo oknem do světnice a Filip dosud nepřestal pátrat. Unavený, se konečně rozhodl, že odstraní zadní desku skříně. Sestoupil dolů do kuchyně, vrátil se s malým dlátem a kladivem. Klečel právě na kolenou, horlivě zaměstnaný vylamováním zadního prkna, když se dotkla jeho ramene nějaká ruka.

Filip se polekal. Jeho pátrání a jeho myšlenky, divoce kroužící hlavou ho zaměstnaly tak, že ani neslyšel hluk blížících se kroků.

Ohlédl se a uviděl pátera Seysena, duchovního malého obvodu. Tento dobrý muž se dozvěděl o nemoci vdovy Vanderdeckenovy, a proto se už za ranního šera vydal na cestu, aby ji navštívil a poskytl duchovní útěchu.

„Co je, synu?” zeptal se kněz. „To se nebojíš, že porušíš klid své matky? Chceš tu snad hrabat a kramařit ještě dřív, než odpočívá v zemi?”

„Nebojím se, že poruším klid své matky, otče,” řekl Filip a vzpřímil se, „protože je už mezi blaženými. Také nemám v úmyslu něco ukrást, protože nepátrám po zlatě, i když bych si je mohl právem přisvojit, je-li tu ovšem nějaké. Hledám jenom klíč, který je podle mého mínění už dlouho tady v tajné přihrádce, kterou nedovedu otevřít.”

„Tvá matka už zemřela, říkáš? A je mrtvá, aniž by přijala svátost umírajících? Proč jsi pro mě neposlal?”

„Zemřela náhle, otče, zcela náhle, teprve před několika hodinami v mém náručí. Nemám, obavu o její duši, i když je mi velice líto, že jste nebyl u ní.”

Kněz rozhrnul zvolna záclony a pohlédl na mrtvou. Pak pokropil lůžko svěcenou vodou a zůstal u zemřelé dlouhou chvíli a modlil se. Konečně se zase obrátil k Filipovi.

„Proč ale tak horlivě pracuješ a jaký je důvod, že tak úzkostně pátráš po tom klíči? Matčina smrt by snad měla vyvolat slzy dítěte a modlitby za její věčný klid. A tvoje oči jsou suché. Snažíš se najít lhostejnou věc, zatímco tělesná schránka, z níž teprve nedávno unikl duch, je dosud teplá. To není opravdu vhodné, Filipe. Co je s tím klíčem, který hledáš?”

„Otče, nezbývá mi čas na pláč, nemám kdy na bolest nebo žalostné nářky. Mám vykonat něco víc, než může člověk snést. Že jsem miloval svou matku, o tom jistě nepochybujete.”

„Ale co ten klíč, který hledáš, Filipe?”

„Otče, je to klíč ke světnici, která je již celá léta zavřená, a kterou chci otevřít, i kdyby…”

„Co kdyby, synu můj?”

„Chtěl jsem říct něco, o čem musím mlčet. Odpusťte mi, otče, myslel jsem, že musím ten pokoj prohlédnout.”

„Slyšel jsem už také kdysi o té světnici a vím dobře, že ani tvoje matka mi o tom nikdy nic neřekla a odmítala odpovídat na moje otázky. Moje povinnost mne nutila, abych na ni naléhal, ale když jsem se přesvědčil, že moje horlivost je pro ni nebezpečná, vzdal jsem se dalších pokusů. Srdce tvé matky muselo nést těžké břímě, synu, když se mi z něho nechtěla nikdy vyzpovídat. Řekni, pověděla ti před svou smrtí to tajemství?”

„Ano, otče.”

„Nebylo by ti útěchou, kdybys mi je svěřil? Mohl bych ti přispět svou radou a pomocí.”

„Bylo by to možné, otče, protože bych se mohl spolehnout na vaši pomoc a vím dobře, že vás nevede zvědavost, ale lepší pohnutky. Ale z toho, co mi pověděla matka, mi zatím není jasné, jestli mluvila pravdu nebo jenom blouznila. Jestli je to pravda, povím vám to, i když mi budete jen málo vděčný. Zatím však musím mlčet a vykonat svou věc - vstoupit sám do toho prokletého pokoje.”

„Copak se nebojíš?”

20 21

„Nebojím se, otče. Mám vykonat povinnost a prosím, abyste se už neptal, protože je mi stejně jako mé matce.”

„Nechci už na tebe naléhat. Snad přijde doba, kdy ti budu moct prokázat službu. Žij blaze, ale prosím tě, abys nechal této nepříslušné práce, protože musím poslat k sousedům, aby prokázali poslední službu tvé zesnulé matce.”

Kněz pohlédl na Filipa a poznal z jeho strnulé a zachmuřené tváře, že jeho myšlenky jsou někde úplně jinde. Proto odešel a kýval vážně hlavou.

„Má pravdu,” řekl Filip sám k sobě, když odešel. Vzal skříň a postavil ji opět na své místo.

„O několik hodin dřív nebo později, to není žádný rozdíl. Lehnu si, protože mi jde hlava kolem.”

Odešel do sousední světnice, lehl na lůžko a do několika minut usnul. Zatímco spal, přišli sousedé a vykonali všechny přípravy k pohřbení vdovy. Nevzbudili ho však, protože považovali za svatou povinnost šetřit jeho spánek, po kterém mohlo přijít jen bolestné probuzení.

Brzo po poledni přišel mezi jinými i mynheer Poots. Dostal sice již zprávu o smrti vdovy, měl však volnou hodinku a domníval se, že může vykonat návštěvu, kterou by se jeho požadavek zvýšil o jeden zlatý. Nejdřív vešel do světnice, kde ležela mrvola a potom do Filipova pokojíku a zatřásl mu ramenem. Filip se probudil, vzpřímil se a uviděl doktora.

„Pane Vanderdeckene,” začal necitelný mužík, „je po všem. Věděl jsem, že k tomu dojde, ale pamatujte si dobře, že mi teď dlužíte další zlatý a ještě jste mi slíbil, že všechno poctivě zaplatíte. S lékem to všechno dohromady dělá tři a půl zlatého. Předpokládám ovšem, že mi vrátíte lahvičku.”

Filip se při tomto proslovu probral ze své ospalosti, vstal z postele a řekl: „Dostanete svého půltřetího zlatého a lahvičku, pane Pootsi!”

„Ano. Vím, že máte v úmyslu zaplatit mi, pokud budete moct. Mějte však na paměti, Filipe, že bude trvat nějakou chvíli, než budete moct prodat domek. Nenajdete mnoho zájemců. Nejednám rád tvrdě s lidmi, kteří nemají peníze, a proto vám řek-nu svůj názor. Vaše matka má něco kolem krku. Nemá to pro nikoho cenu, jen pro dobrého katolíka. Abych vám pomohl z nouze, vezmu si tuto věc. Tím budeme vyrovnaní, dluh bude zaplacen a věc odbytá.”

Filip poslouchal klidně. Věděl, co myslel ten malý lakomec - ostatky na hrdle jeho matky. Tytéž ostatky, na které jeho otec složil svou neblahou přísahu. Cítil, že ani milion zlatých by jej nepřimělo k tomu, aby se jich vzdal.

„Opusťte tento dům,” odpověděl, „opusťte jej okamžitě, své peníze dostanete.”

Mynheer Poots věděl především, že obruba ostatků, čtyřhranné pouzdro je z ryzího zlata a má větší cenu než dlužná částka. Také věděl, že za ostatky svatých byla kdysi zaplacená vysoká cena, a poněvadž v oné době ostatky tohoto druhu byly velmi vysoko ceněné, nepochyboval o tom, že na tom dostatečně vydělá. Když vstoupil do pokojíku, kde ležela mrtvá, působil na něj pohled na ostatky tak svůdně, že nepozorovaně sňal pouzdro a schoval je do kapsy svého kabátu, pak řekl: „Moje nabídka není zlá, Filipe, a udělal byste dobře, kdybyste ji přijal. Na co by vám byla taková titěrka?”

„Říkám vám ještě jednou, ne!” zvolal Filip zuřivě.

„Tak dobře, nechtě mi je aspoň než zaplatíte, Vanderdeckene. Na tom přece není nic špatného. Nemohu přijít o své peníze. Když mi přinesete tři a půl zlatého a lahvičku, vrátím vám je.”

Filipovo rozčilení bylo bezmezné. Uchopil mynheera Poot-se za límec a vyhodil ho ze dveří svého pokoje.

„Táhněte, okamžitě!” křičel, „nebo…”

Filip už neměl čas, aby mohl svou výhružku dokončit. Lékař utíkal tak poděšeně, že spadl z poloviny schodů a kulhaje, musel se opírat o zábradlí můstku.

Výsledek tohoto rozhovoru přivedl opět Filipovy myšlenky k ostatkům. Odešel do světnice své matky, aby je přinesl. Když rozhrnul záclony, chtěl rozvázat Černou stuhu, ale nebyla tam.

„Je pryč!” zvolal Filip. „Sousedé to jistě nevzali, to je nemožné. Musel to být ten ničema Poots, ale já je potřebuju zpět,

22 23

i kdyby je spolkl, nebo kdybych mu měl po kousku trhat maso z těla.”

Filip se řítil po schodech dolů, vyběhl z domu, přeskočil jediným skokem příkop a běžel bez kabátu a bez klobouku směrem, kde stálo osamělé lékařovo obydlí. Sousedé viděli, jak uhání jako vítr kolem nich, hleděli za ním a udiveně vrtěli hlavou.

Mynheer Poots neušel ještě ani polovinu cesty, protože měl vymknutý kotník. Ze strachu před následky, kdyby jeho krádež měla být odhalená, se neustále ohlížel. Když najednou spatřil ke svému zděšení, že se Filip Vanderdecken zdáli k němu řítí. Strachem polomrtvý, nevěděl nebohý zloděj, co má dělat. Jeho první myšlenkou bylo se zastavit a vrátit ukradenou věc, ale strach před Vanderdeckenovou neurvalostí způsobil, že se rozhodl utíkat co nejrychleji, aby doběhl domů. Tam se mohl zatarasit a odcizenou věc ukrýt nebo aspoň stanovit podmínky, než by ji vydal. Mynheer Poots měl opravdu důvod rychle utíkat a běžel, co mu síly stačily. Jeho zchátralá postava prchala tak rychle na tenounkých nožičkách.

Jakmile Filip zpozoroval, že se lékař snaží utéct, nabyl pevného přesvědčení, že je doktor viníkem a zdvojnásobil své úsilí. Na sto kroků před svými dveřmi zaslechl mynheer Poots, že Filipovy rychlé kroky se stále blíží a smrtelná úzkost zrychlila jeho spěch. Slyšel svého pronásledovatele stále blíž a blíž, až konečně mohl rozeznat jeho dech. Křičel ve svém strachu hlasitě jako zajíc v tlamě chrta. Filip byl asi ještě sto loket za ním, jeho ruka již byla napřažená k ráně, když lékař, úplně ochromený strachem, klesl k zemi. Vanderdecken se přehnal ve své zuřivosti přes něj dál, udělal chybný krok, neudržel rovnováhu, zakopl a spadl na zem.

Tím byl lakomec zachráněný. V mžiku byl opět na nohou a ještě než mohl Filip vstát, dostihl Poots svých dveří a zastrčil je zevnitř na závoru.

Avšak mladý muž byl pevně odhodlaný, že se nevzdá svého důležitého pokladu. Těžce oddychoval a rozhlížel se kolem, aby vypátral, jaké prostředky má po ruce, kterými by si vynutil vstup do domu.

24

Poněvadž však lékařovo obydlí bylo odlehlé, učinil všechna možná opatření, která ho chránila před vyloupením. Dolejší okna měla silné mříže a hořejší poschodí bylo příliš vysoko. Mynheer Poots měl přece jen obecně pověst zatvrzelého, bezcitného lakomce. Nikdo nesměl překročit práh jeho domu. Byl tak odloučený od svých bližních jako jeho dům. Jak to vypadalo v jeho domácnosti, nedovedl nikdo říct. Když se usadil v této končině, objevila se pokaždé na zaklepání těch, kdo si přáli jeho služeb, stará žena. Ale ta byla již dlouho pohřbená a od té doby odpovídal návštěvníkům mynheer Poots vždy osobně. Za jeho nepřítomnosti, lidé potřebující jeho pomoc, nedostali žádnou odpověď. Z toho se soudilo, že starý muž žije úplně sám, protože byl příliš lakomý, než aby platil služku.

Také Filip byl toho názoru, a jakmile opět nabral dech, začal přemýšlet o nějakém plánu, který by mu umožnil nejen zmocnit se ukradeného majetku, ale vykonat také plánovanou pomstu. Dveře byly silné a nedaly se vylomit jednoduchými prostředky. Mladý muž se zastavil na několik minut, aby uvažoval. A poněvadž se mezitím jeho hněv zchladil, rozhodl se, že se spokojí s vrácením ostatků, aniž by použil násilí. Zvolal tedy hlasitě: „Mynheere Pootsi, vím, že mě dobře slyšíte. Vraťte mi, co jste mi vzal a já vám neudělám nic zlého. Ale jestli k tomu nemáte chuť, musíte na sebe vzít následky, protože zaplatíte krádež svým životem!”

Tato slova byla dost zřetelná, aby je mynheer Poots slyšel. Malý lakomec se však zatím vzpamatoval ze svého strachu, a poněvadž se domníval, že teď si je jistý bezpečím, rozhodl se jen tak lehce ostatky nevydat. Proto neodpověděl a doufal, že Filipovi dojde trpělivost. Uvažoval taky o odškodnění, snad o několika zlatých, které pro ubohého chuďasa jako je Filip nebyly právě maličkostí, aby si takto vykoupil ostatky, které mu slibovaly tučný zisk.

Když Vanderdecken zpozoroval, že nedostane žádnou odpověď, začal zlostně klít a rozhodl se pro prostředky, které se svým rázem nedaly rozhodně nazvat odhodlanými. Nedaleko domu stála malá kůlna se suchým senem a u domovní zdi hromada

25

dříví. Pomocí těchto prostředků chtěl Vanderdecken dům zapálit a tak, i když nedostane své ostatky, se dokonale pomstít.

Přinesl několik náručí sena, položil je ke dveřím domu a narovnal otýpky a polena, takže nebylo vidět dveře. Pak vzal křemen, ocílku a troud, který každý Holanďan nosí s sebou a za chvíli se mu podařilo zapálit hromadu. Kouř stoupal v hustých oblacích ke krovu, zatímco oheň hořel dole, dveře se vznítily a zvýšily mohutnost plamenů. Filip jásal v divoké radosti nad šťastným výsledkem svého pokusu.

„Ty bídný okradači mrtvol, ty ničemný zloději, teď pocítíš moji pomstu,” zvolal Filip hlasitě. „Jestli zůstaneš uvnitř, stráví tě plameny a jestli se pokusíš vyjít, zahyneš pod mýma rukama. Slyšíte to, mynheere Pootsi, slyšíte to?”

Sotva Filip dokončil tato slova, otevřelo se okno hořejšího poschodí, které bylo nejvíc vzdálené od hořících dveří.

„Teď přicházíš, abys prosil a škemral, ale z toho nebude nic,” zvolal Filip, ale náhle se zarazil, poněvadž u okna se objevilo něco, co se mu zdálo nadpozemským zjevením. Místo žalostné lakomcovy figury uviděl jednu z nejlíbeznějších postav, opravdu andělské stvoření, asi šestnácti nebo sedmnácti let, které si uchovalo uprostřed nebezpečí, jakým bylo ohroženo, svrchovaný klid a odhodlanost. Dívka měla dlouhé vlasy, spletené do vrkočů a dvakrát ovinuté kolem hlavy. Z jejích velkých, temných očí sálal něžný žár a její vysoké, bílé čelo, její důlek v bradičce, její jemně vytvořené a vykrojené rubínově červené rty se vyjímaly co nejlíbezněji okouzlivě pod malým, přímým nosíkem. Roztomilejší obličej si snad ani nejde představit. Připomínala to, co nejlepší malíři dovedou občas ve svých nejšťastnějších okamžicích vytvořit. K tomu ještě šlehající plameny a kouř, který se vinul kolem okna, člověk by ji v jejím pokojném postoji mohl považovat za mučednici na hranici.

„Co to děláš, nerozvážný mladý muži? Proč mají obyvatelé tohoto domu sejít tvou rukou ze světa?” zvolala panna odhodlaně.

Filip hleděl upřeně okamžik na postavu a nedovedl odpovědět, pak ho napadlo, že není schopný své pomstě obětovat

26

tak líbeznou bytost. Pro nebezpečí, které jí hrozilo, zapomněl na všechno ostatní, uchopil jeden z velkých kůlů, které přinesl a rozházel hořící hromadu na všechny strany, že nezůstalo nic z toho, co by mohlo poškodit budovu, kromě doutnajících dveří, které ještě rovněž neutrpěly podstatné škody, protože byly vyrobené ze silných dubových fošen.

Dívka hleděla mlčky na tyto rázné činy mladého muže.

„Všechno je už v bezpečí, mladá dámo,” řekl Filip. „Bůh mi odpusť, že jsem mohl upálit tak drahocený život. Měl jsem však jenom v úmyslu vykonat pomstu na mynheeru Pootsovi.”

„A jakou příčinu zavdal mynheer Poots k tak strašlivé pomstě?” ptala se dívka klidně.

„Jakou příčinu, mladá dámo? Přišel do mého domu a oloupil mrtvolu, vzal mé matce neocenitelné ostatky.”

„On že oloupil mrtvolu? Ne, to je nemožné, křivdíte mu, mladý muži.”

„Ne! Nekřivdím! Je to skutečnost, mladá dámo! A tyto ostatky, odpusťte mi, musím mít. Vy nevíte, co na tom závisí.”

„Počkejte, mladý muži,” odpověděla dívka, „vrátím se brzy zpět.”

Filip čekal několik minut, pohroužený v myšlenkách a v obdivu. Tak krásná bytost v domě mynheera Pootse! Kdo by to mohl být? Zatímco se zabýval úvahami o této otázce, byl probuzený stříbrným hláskem ze svých snů. Jejich majitelka se opírala o okno a držela v ruce černou stuhu, na níž byl upevněný tak toužebně požadovaný předmět.

„Tu jsou vaše ostatky, pane,” řekla dívka, „opravdu velice lituji, že se můj otec dopustil činu, který ovšem omlouvá vaše chování. Tady je váš majetek,” pokračovala a pustila pouzdro na zem. „A teď můžete odejít.”

„Váš otec, slečno? Může být tento člověk vaším otcem?” divil se Filip s horlivostí, že zapomněl dokonce zdvihnout ostatky, které ležely u jeho nohou.

Byla by odešla bez odpovědi od okna, ale Filip pokračoval: „Zůstaňte, slečno! Zůstaňte okamžik, ať vás požádám za odpuštění pro své divoké jednání. Přísahám vám při těchto posvátných

•27

ostatcích,” doložil, zdvihnul je ze země a přitisknul ke rtům, „že bych tak nejednal, kdybych věděl, že v tomto domě je nevinná osoba. Tím více mě však těší, že se nestala žádná škoda. Ale nebezpečí ještě nepominulo, slečno. Dveře musí být otevřené a veřeje, které dosud doutnají, polité vodou, protože jinak by se mohl dům ještě přece jenom vznítit. Nebojte se o svého otce, slečno, protože i kdyby mi tisíckrát víc ukřivdil. Zná mě dost dobře, aby věděl, že dostojim slovu. Dovolte mi, abych mohl napravit křivdu, kterou jsem spáchal, a pak odejdu!”

„Ne, nevěř mu,” řekl mynheer Poots zevnitř pokoje.

„Ano, chci mu věřit,” odpověděla dcera, „potřebujeme jeho službu, protože co by pořídila ubohá, slabá dívka jako já a ještě slabší otec v tak hrozném postavení?! Otevřete dveře, otče, abychom mohli dům zabezpečit.”

Pak řekla Filipovi: „Otevře dveře. Děkuji vám za slíbenou přátelskou službu a spoléhám bezpodmínečně na váš slib.”

„Nikdo o mně nemůže říct, že bych někdy porušil své slovo,” odpověděl Filip, „ale musí si pospíšit, protože plameny začínají zase šlehat.”

Mynheer Poots otevřel chvějícíma se rukama dveře a prchal rychle po schodech nahoru. Pravdivost toho, co Filip řekl, byla očividná. Bylo třeba několika věder vody, než byl oheň úplně uhašený. Avšak při hašení se neukázala ani dcera ani otec. Jakmile bylo všechno nebezpečí odstraněno, zavřel Filip dveře a podíval se opět vzhůru k oknu. Krásná dívka se objevila a Filip ji ujistil s hlubokou poklonou, že se už nemusí bát.

„Děkuji vám,” řekla, „děkuji vám velice. Zpočátku jste se sice ukvapil, ale nakonec jste přece jednal s velikou rozvahou.”

„Řekněte svému otci, slečno, že k němu nechovám žádnou zášť, a že přijdu za několik dní, abych mu zaplatil dluh.”

Okno se zavřelo. Filip k němu hleděl ve velikém rozechvění, ale se zcela jinými city, než při svém příchodu. Po chvíli zamířil ke svému obydlí.

kapitola třetí

DOPIS

Zjev krásné dcery mynheera Pootse udělal živý dojem na Filipa Vanderdeckena, jehož prsa teď mimo dřívější břímě tísnilo nové rozčilení.

Když přišel domů, vystoupil po schodech vzhůru a vrhl se na lůžko, z něhož ho mynheer Poots vyburcoval. Zpočátku si v duchu vyvolával scény u Pootsova domu a viděl ve své obrazotvornosti rysy roztomilé dívky, její oči, výraz jejího obličeje, slyšel její stříbrný hlas a slova, která pronesla. Ale roztomilá postava byla brzy zaplašená myšlenkou na jeho mrtvou matku, a že v dolní světnici je skryté tajemství jeho otce.

Pohřeb se měl konat druhý den a Filip, jenž po svém setkání s dcerou mynheera Pootse netoužil již tak naléhavě po tom, aby pokoj co nejdříve otevřel, rozhodl se, že to udělá teprve po pohřbu.

S tímto rozhodnutím usnul, tělesně a duševně velice vyčerpaný a probudil se teprve druhý den, když byl probuzený knězem, aby byl přítomný pohřebním obřadům. Za hodinu bylo všechno odbyté, pohřební průvod se rozptýlil a Filip se vrátil zpět do domu. Zavřel dveře na závoru, aby se zabezpečil před jakýmkoliv vyrušováním a cítil se šťastný, že může být sám.

V lidské bytosti tkví pocit, jenž se objeví pokaždé, když se ocitneme v příbytku, který navštívila smrt, i když jsou odstraněny všechny její stopy. Je to pocit uklidnění a ulehčení, že jsme odstranili všechny známky upomínající na smrt. Na to němé svědectví prchavosti našeho snažení a našich plánů. Víme,

28 29

že musíme jednoho dne zemřít, nechceme na to však myslet. Neustálá vzpomínka na to by byla příliš silnou uzdou pro naše pozemské přání, a ačkoliv se nám káže, že máme neustále myslet na budoucnost, přece se nám zdá, že život by nebyl nijak veselý, kdyby nám nebylo dovolené občas zapomínat. Protože kdo by kul plány, kdyby každý denní okamžik myslel na smrt? Buď doufáme, že budeme žít déle než druzí, nebo aspoň zapomínáme, že je opak lehce možný.

Filip vešel do pokoje, kde jeho matka ležela ještě před hodinkou a pocítil neobyčejnou úlevu. Znovu uchopil skříň a začal svou práci. Zadní deska byla teď lehce odstranitelná a mladý muž našel tajnou přihrádku, kterou vytáhl. Jak se domníval, byl v ní předmět jeho hledání - veliký klíč s tenkou vrstvou rzi,která se na prstech otírala. Pod ním ležel papír, jehož písmo bylo poněkud vybledlé.

*

Dopis byl psán rukou jeho matky a zněl takto:

„ Uplynuly dvě noci od té doby, kdy se stala strašlivá událost, která mě přiměla k tomu, abych uzamkla dolní světnici, a přece mne pronásleduje stále ještě hrůza tou měrou, že se mi při vzpomínce na to div hlava nerozskočí. Pokud bych za svého života neodhalila, co se přihodilo, bude třeba tohoto klíče, aby po mé smrti mohla být světnice nenásilně otevřená.

Když jsem ze světnice vyběhla, prchala jsem po schodech nahoru a zůstala jsem po celou noc u svého dítěte. Druhého dne jsem sebrala veškerou odvahu a sešla jsem dolů, otočila jsem klíčem a navždy, dokud budu žít, místnost zamkla, klíč jsem odnesla do svého pokoje.

Ona světnice zůstane zamčená, dokud mi nebudou zatlačené oči. Žádná nouze ani strádání mne nepřinutí k tomu, abych ji opět otevřela, ačkoliv v železem pobité bedně dole ve skříni, stojící nejdále od okna, je dost peněz na všechny mé potřeby. Tyto peníze tam zůstanou pro mé dítě, jemuž snad nebudu muset

30

sdělit osudné tajemství. Bude lépe, když zůstane skryté, poněvadž bylo tak strašlivé, že mě přimělo k těmto krokům.

Klíč od pokladnice a od skříní ležely, jak se domnívám, na stole nebo v mém košíčku na šití, když jsem opouštěla pokoj.

Také je na stole dopis - nebo si to aspoň myslím. Je zapečetěný. Nikdo jiný nesmí zlomit pečeť, než můj syn a také on ne, jestli nebude vědět o tomto tajemství.

Ať je kněz spálí, protože je prokletě. A i kdyby můj syn věděl všechno, co je mi známo, ať raději posečká a dobře uváží, než otevře pečeť, protože by bylo lépe, kdyby se už víc nedozvěděl! “

*

„Nic víc nedozvěděl?” pomyslel si Filip, zatímco jeho oči stále ještě upřeně hleděly na papír. „Já však chci a musím vědět víc! Odpusť mi tedy, drahá matko, že neztrácím čas rozvažováním. Bylo by to přece jen marné, když je člověk tak pevně rozhodnutý jako já.”

Filip přitiskl dopis své matky ke rtům, složil papír a zastrčil jej do kapsy. Potom vzal klíč a kráčel po schodech dolů.

Bylo poledne, když se Filip chystal otevřít světnici. Slunce jasně svítilo, obloha byla čistá a venku v přírodě dýchalo všechno radostí a životem. Domovní dveře byly zamčené, a proto nebylo v chodbě moc světla, když Filip zastrčil klíč do zámku a otočil jím s jistou námahou. Pociťoval neklid, když otevíral dveře. Srdce mu bušilo, ale jeho odhodlání bylo dost silné, aby mohl přemoct vnitřní tíseň, a aby přemohlo také ostatní pocity, jež mohly vzniknout z toho, co se mu přihodilo.

Nevstoupil do světnice hned, ale zůstal na chvíli stát na prahu, protože mu připadlo, že vniká do bydliště ducha bez těla, jehož stín se mohl každým okamžikem vynořit. Když tak minutu čekal, aby sebral svou odhodlanost, poněvadž při otevírání dveří zatajil dech, pohlédl dovnitř.

Mohl předměty vevnitř rozeznávat jen nedokonale. Skulinami okenic se draly jen asi tři sluneční paprsky, které ho zpočátku

31

přiměly, že se zachvěl a ucouvl jako před něčím nadpřirozeným. Po krátkém váhání se však opět vzpamatoval. Zůstal chvíli stát, šel zpět do kuchyně, rozsvítil svíčku, několikrát si hluboce oddychl, aby ulehčil svému srdci a vrátil se odhodlaněji do osudného pokoje.

Zastavil se na prahu, pozoroval nejprve vnitřek v záři svíčky. Všude bylo ticho. Stůl, na kterém měl dopis ležet, nemohl vidět, protože stál za dveřmi.

„Musí se to stát,” pomyslel si Filip. „Proč tedy ne teď hned?” pokračoval, sebral všechnu odvahu, vstoupil do světnice a přikročil k oknu, aby otevřel okenice. Jeho ruka se přitom trochu chvěla, když si pomyslel, jaké nadpřirozené věci se tu kdysi staly.

Jsme jenom smrtelná stvoření a couváme strachem při styku se vším, co je nevysvětlitelné.

Když odstrčil závorky a otevřel okenice, proudilo do světnice tak živé světlo, že Filipa na chvíli oslepilo. Kupodivu spatření jasného dne otřáslo víc jeho odhodlaností než dřív temnota a se svící v ruce se rychle vrátil do kuchyně, aby si dodal odvahy. Tam zůstal několik minut, hluboce zamyšlený a přitom si zakrýval tvář rukama.

Jeho snění se zase vrátilo ke krásné dceři mynheera Pootse a k tomu, jak ji poprvé spatřil u okna. Zdálo se mu, že proud světla, který jej zaplašil, není mocnější a úchvatnější než ona okouzlující postava. Vzpomínka na její tvář mu zase navrátila odvahu. Vstal a vstoupil do světnice.

Světnice měla asi dvanáct nebo čtrnáct stop čtverečních a jediné okno. Naproti dveřím stál krb a po jeho obou stranách vysoké skleněné skříně z tmavého dřeva. Podlaha světnice nebyla špinavá, i když všude na stropě rozestřely pavouci své pavučiny. Uprostřed pokoje visela skleněná koule, obvyklá ozdoba v oněch časech. Pozbyla ovšem svého lesku a pavučiny ji zahalovaly jako rubášem. Nad krbem viselo několik zasklených a zarámovaných kreseb. Avšak vrstva prachu pokrývala sklo, takže nebylo možné předměty dobře rozeznat. Uprostřed římsy krbu stála soška Panny Marie z ryzího stříbra, ve schránce

32

z téhož kovu, který však nabyl barvy bronzu nebo železa. Po obou stranách se nacházelo několik indických figurek.

Skleněné dveře skříní vedle krbu byly rovněž zaprášené, takže nebylo vidět dovnitř. Světlo a teplo, které jenom tak krátkou dobu proudily do světnice, rozproudily již mnohaleté výpary a vytvořily spolu s prachem na skleněných deskách zamlženou vrstvu, takže jen tu a tam bylo možné rozeznat třpyt stříbrného nádobí. Bylo chráněné dveřmi skříní, aby nezčernalo, ačkoliv i ono pozbylo do značné míry svého lesku.

Na stěně proti oknu bylo několik jiných zarámovaných obrazů, které byly rovněž zastřeny prachem a pavučinami. Stejně i dvě ptačí klece. Filip k nim přistoupil a podíval se do nich. Jejich obyvatelé byli již ovšem dávno mrtví, ale na dně klece byla hromádka žlutého peří, mezi nímž bylo vidět malé, bílé kostičky koster - tedy pozůstatky kanárků, kteří byli tehdy velmi draze placem.

Zdálo se, že Filip má chuť prohlédnout nejdřív všechno možné, než se dá do pátrání po tom, co se nejvíc bál najít, a co si přece najít přál.

Stálo tu několik stolic a na jedné z nich leželo jakési plátno. Zvedl je, byly to šaty, které kdysi nosil jako dítě.

Konečně se podíval na dosud neprozkoumanou stěnu, naproti krbu, ve které byly dveře. Za dveřmi musel najít stolek, košíček na šití a osudný dopis. Jeho tep se stával pravidelným, když se však otočil, zrychlil se mu, ale muselo to tak být.

Ze začátku prohlížel jen tu část zdi, na které visely rozmanité meče a pistole, hlavně však asijské luky a šípy. Pak se jeho zrak sklonil na stůl a na pohovku za ním, kde jeho matka, jak mu pověděla, seděla, když ji její manžel poctil svou strašlivou návštěvou.

Košíček na šití stál se svým obsahem na stole, jak jej tu nechala, také zmíněné klíče ležely vedle, ale ať se Filip díval, jak se díval, dopis tu nebyl.

Přišel blíž a hledal pozorněji, jestli není na pohovce, na stole nebo na podlaze. Pozdvihl košíček na šití, aby se přesvědčil,

33

že není pod ním, ale nebyl tam. Prohlížení pracovního náčiní a obrácení podušek na pohovce nemělo rovněž žádný význam. Filip cítil, že mu spadlo z prsou těžké břemeno.

„Skutečně,” pomyslel si, opřel se o zeď, „to všechno byla jenom vidina podrážděné obrazotvornosti. Moje ubohá matka nejspíš usnula a všechno sejí zdálo. Vždyť jsem si myslel, že je to nemožné, nebo aspoň jsem doufal. Tak to musel být sen, byl příliš živý, příliš podobný strašlivé skutečnosti, že zčásti pomátl rozum mé ubohé matky.”

Filip uvažoval dál a došel k přesvědčení, že jeho domněnka je správná.

„Ano, jinak to není možné. Má drahá, dobrá matko! Co jsi vytrpěla, ale dostalo se ti odměny před tváří Boží.”

Ještě několik minut prohlížel klidněji pokoj s jakousi lhostejností. Teď už považoval tu historku za nepravdivou. Konečně vytáhl list od matky z kapsy a četl jej znovu.

„Železná bedna dole ve skříni, která stojí nejdál od okna, dobrá.”

Vzal klíče ze stolu a brzo našel ten, který se hodil k zaskleným dveřím skříně, která skrývala železnou truhlici. Druhým klíčem otevřel víko a … Filip viděl, že je majitelem značné sumy peněz, které tu byly v malých, žlutých sáčcích a podle jeho odhadu to bylo asi deset tisíc zlatých.

„Má ubohá matko,” pomyslel si. „Pouhý sen tě vyštval do nedostatku a bídy, když jsi tu měla celé to bohatství!”

Uložil opět sáčky a zavřel truhlu, vzal jenom z napolo vyprázdněného sáčku několik zlaťáků pro svou nejbližší potřebu. Pak věnoval pozornost hořejší části skříně, kterou otevřel jiným klíčem a našel tam porcelán, stříbrné lahve a šálky značné ceny. Když zase všechno uložil, hodil svazek klíčů na stůl.

Neočekávané nabytí tak velikého bohatství a přesvědčení, že tu nebylo nic nadpřirozeného, jak se zesnulá domnívala, oživily a uklidnily Filipa, pocítil teď pravý opak, který se stupňoval až téměř k veselosti. Sedl si na pohovku, oddal se snění o dceři mynheera Pootse. Stavil si rozmanité vzdušné zámky, které jak tomu při takových úvahách bývá, končily pokaždé štěstím a blahobytem. Tímto příjemným zamyšlením strávil víc než dvě hodiny, až se konečně jeho myšlenky začaly zabývat zase jeho matkou a její hroznou smrtí.

„Nejdražší, nejlaskavější matko!” zvolal Filip hlasitě a vstal z lenošky. „Zde jsi čekala, unavená bděním u spícího dítěte, myslela jsi na vzdáleného otce a na jeho nebezpečí a týrala jsi svou duši zlými předtuchami, že tvůj horečný spánek vyvolal to zjevení. Ano, tak to asi bylo, protože tam na zemi ještě leží vyšívání, které ti vypadlo z unavených rukou a s touto prací zmizelo štěstí tvého života. Má milá, drahá matko!” pokračoval a slza mu skanula po tváři, když se sklonil, aby zdvihl kus mušelínu. „Co jsi vytrpěla, když…. Dobrotivé nebe!” zvolal Filip najednou, prudce odskočil a převrhnul stůl. „Spravedlivý Bože… tuje… tuje skutečně!” A Filip sklonil hlavu, plný úzkosti a zděšení, když dodal zcela změněným a hrozným tónem: „Dopis!”

Byla to až příliš zjevná pravda. Mezi vyšíváním na zemi ležel osudný dopis Vanderdeckenův.

Kdyby ho Filip zpozoroval po svém vstupu do světnice, když byl připravený, byl by jej přijal s jakousi odhodlaností, ale najít jej tak, když už si myslel, že to byl pouhý matčin sebeklam…

Rozrušením byl dlouhou chvíli plný hrůzy a udivení jako přikovaný na místě. Najednou byly pryč všechny vzdušné zámky posledních dvou hodin. Zatímco se znenáhla zotavoval ze svého ohromení, naplnilo se jeho srdce smutnými předtuchami. Konečně vykročil, vzal dopis a opustil s největším kvapem osudný pokoj.

„Nejsem schopný, neodvážím se jej číst tady,” řekl, „ne, musím to číst pod klenbou volného, uraženého nebe!”

Filip vzal klobouk, opustil dům, zavřel se zoufalým klidem dveře, vstrčil klíř do kapsy a odcházel, ani nevěděl kam.

34 35

KAPITOLA ČTVRTÁ

V OBRANĚ

Když člověk, který byl odsouzený k smrti a oddal se už svému osudu, dostane neočekávaně milost - když se zotavil z rozčilení, které vzniklo z oživení všech ztracených nadějí a opět se kochá vyhlídkami veselé budoucnosti - potom se však náhle dozví, že omilostňující dopis byl odvolán, a že má podstoupit smrt; dovede se přihlížející člověk vžít do pocitů takového odsouzence, dovede si snad představit, s jakými pocity opouštěl Filip dům?

Lhostejný ke směru, kterým se ubíral, kráčel dlouho s dopisem v sevřené pěsti a s pevně zaťatými zuby. Pomalu se uklidňoval a sedl si na lavičku, udýchaný rychlou chůzí, kde zůstal sedět s očima pevně upřenýma na obávaný papír, který držel oběma rukama. Mechanicky obrátil dopis. Pečeť byla černá. Filip vzdychl.

„Nemůžu ho teď číst,” pomyslel si a vstal, aby pokračoval ve své těkavé procházce.

Po půlhodině další cesty se Filip zastavil a podíval se na zapadající slunce.

„Mohljsem si myslet, že je to Boží oko,” pomyslel si Filip, „a snad je to tak. Proč však zrovna mě potkal takový osud, abych vykonal ten úkol?”

Ohlížel se po místě, kde by se mohl skrýt pozorovatelům, kde by mohl zlomit pečeť a přečíst si poselství ze záhrobí. Nedaleko místa, kde stál, bylo malé křoví na okraji lesa. Šel k němu a sedl si, aby nemohl být pozorován kolemjdoucími. Opět se podíval na zapadající slunce a uklidnil se.

36*

„Je to tvá vůle!” zvolal. „Je to můj osud a obojí musí být naplněné!”

Filip položil ruku na pečeť a po zádech mu přejel mráz, když si uvědomil, že dopis neodevzdal žádný smrtelník, a že obsahuje odsouzencovo tajemství. Avšak tento odsouzenec byl jeho otec, který měl jedinou naději v tomto dopise. Byla to jediná naděje a zároveň prosba o pomoc.

„Jsem zbabělec, že ztrácím tolik času,” pomyslel si Filip. Nakrátko se zamyslel a pak sebral všechnu odvahu. Klidně rozlomil pečeť, na níž bylo začátečními písmeny napsáno jméno jeho otce.

Catherin!

„Jednomu z oněch soucitných duchů, jehož slzy tekou za zločiny smrtelníků, bylo dovoleno, aby mi oznámil, jakým způsobem může být odvrácený strašlivý rozsudek, vynesený nade mnou.

Kdyby člověk přinesl na palubu mé lodi ostatky, na které jsem složil osudnou přísahu, abych je políbil v pokoře a prolil nad posvátným dřevem slzu nejhlubší lítosti, došel bych klidu.

Jak toho dosáhnout nebo kdo má tento osudný úkol splnit, to nevím. Catherin, máme syna, ale ne, ne ! Neříkej mu o mně, modli se za mě a teď žij blaze!”

J. Vanderdecken

„Je to tedy pravda, strašlivá pravda,” pomyslel si Filip, „a můj otec byl odsouzený za živa. A on poukazuje na mě, na koho jiného by taky mohl? Copak nejsem jeho syn a není to mou povinností?”

„Ano, otče, nenapsal jsi zbytečně tyto řádky. Přečtu si je ještě jednou.”

Filip si chtěl dopis ještě přečíst, ale najednou zjistil, že zmizel. I když si myslel, že ho stále drží v rukou, dopis tam nebyl. Podíval se na trávu, aby zjistil, jestli dopis neupustil, ale zbytečně: dopis zmizel! Byla to vidina? Ne, četl přece každé slovo.

37

„Potom tedy patřilo poselství mně a nikomu jinému. Pokládám to za znamení. Slibuji ti, otče, že tvůj rozsudek odvrátím, i kdybych měl najít smrt. Tomuto slibu chci obětovat své dny, a když jej vyplním, odejdu plný naděje a v pokoji. Nebe, které jsi zaznamenalo ukvapenou přísahu mého otce. Udělej teď stejně se slibem, který skládá syn na ten samý svatý kříž! A moje křivá přísaha ať je potrestaná ještě přísnějším trestem, než je jeho. Vyslyš moji přísahu, ó nebe, které ve svém milosrdenství nakonec přijmeš otce i syna. A jestli jsem příliš smělý, odpusť mi moji domýšlivost.!”

Filip se vrhl na zem a dotkl se svými rty posvátného symbolu.

Slunce mezitím zapadlo a soumrak ustoupil noci, která zahalovala všechno svým rubášem. Najednou byl vyrušený hlasy několika lidí, kteří si kousek od jeho úkrytu sedli na trávník. Příliš si jejich rozhovoru nevšímal, ale rušilo ho to a napadlo ho, že půjde domů, aby si všechno v klidu rozmyslel.

Mužové mluvili tlumeně, brzy však upoutali jeho pozornost, protože vyslovili jméno mynheera Pootse. Naslouchal pozorně a zjistil, že jsou to čtyři propuštění vojáci, kteří měli v úmyslu přepadnout dům malého lékaře, protože věděli, že je tam mnoho peněz.

„Můj návrh je nejlepší,” řekl jeden z nich. „Nemá u sebe nikoho, mimo svou dceru.Ta je mi milejší než jeho peníze. Dřív než se vydáme na cestu, musíme se úplně dohodnout, že připadne mně…”

„Budiž, jestli ji chceš koupit, nemáme nic proti tomu,” odpověděl druhý.

„Kolik chcete za písklavé děvče?”

„Myslím pět set zlatých,” odpověděl třetí.

„Dobře. Ale jen s podmínkou, že když můj podíl na kořisti nebude tak veliký, bude patřit jenom mně a smím si ji nechat za svůj díl, ať dělá kolik chce.”

„To není právě hloupé,” řekl druhý.

„Musel bych se však velice mýlit, kdybychom ve starcových truhlicích nenašli víc než dva tisíce zlatých.”

I

„Co myslíte, vy oba druzí? Chcete, aby zůstalo přitom, že Baetens dostane děvče?”

„Ano,” odpověděli ostatní.

„Tak dobře,” odpověděl ten, co si vymínil dceru mynheera Pootse, „tak teď jsem váš tělem i duší. Miloval jsem to děvče a pokoušel jsem se ji dostat. Dokonce jsem jí nabídl manželství, ale ten starý skrblík mě odmítl. Mně, praporčíka a důstojníka, ale teď se mu pomstím. Neušetříme ho.”

„Ne, ne!” odpověděli ostatní.

„Vydáme se hned teď na cestu nebo počkáme ještě chvíli, až bude větší tma? Asi za hodinu vyjde měsíc, mohli by nás vidět.”

„Kdo by nás viděl, vždyť tu není nikdo, kdo by ho chtěl volat k nemocnému? Myslím, že čím později vyrazíme, tím lé-pe.”

„Jak dlouho bude trvat, než se tam dostaneme?”

„Jeho dům je asi půl hodiny odtud. Pak dorazíme právě včas, abychom mohli jeho zlaťáky počítat za měsíčního úplňku.”

„Dobrá. Zatím si nasadím nový křesací kámen do zámku a nabiji si pušku. Můžu to udělat i potmě.”

„Jsi na to zvyklý, Jene.”

„Ovšem. A myslím, že tato kulka proletí hlavou tomu starému taškáři.”

„Dobře. Je mi to milejší, když ho odstřelíš, než kdybych to měl udělat sám,” dodal druhý. „Zachránil mi v Middelburgu život, když se už ostatní vzdali naděje.”

Filip už nečekal, odplazil se za křovím dál do lesa a udělal pak okliku, aby ho lupiči nespatřili. Věděl, že to jsou propuštění vojáci, kteří v houfech znepokojovali zemi. Všechny jeho myšlenky teď směřovaly k tomu, aby zachránil starého doktora a jeho dceru před nebezpečím, takže za chvíli zapomněl i na otce a na rozčilující odhalení toho dne.

Ačkoliv při odchodu z domu nevěděl, kudy jde, znal okolí, a protože teď bylo nutné rychle jednat, upamatoval se, kde má hledat dům mynheera Pootse. V největším kvapu k němu běžel a dorazil k jeho dveřím za méně než dvacet minut. Jako

38 39

obyčejně bylo všude ticho a vrata byla zavřená. Filip klepal, ale nedostal odpověď. Po několika marných pokusech už byl netrpělivý. Mynheer Poots byl asi u nemocného a nebyl doma. Filip proto zavolal tak hlasitě, aby ho vevnitř bylo slyšet: „Slečno, jestli váš otec odešel, oslouchejte, co vám chci říct. Jsem Filip Vanderdecken a právě jsem vyslechl čtyři ničemy, kteří se domluvili na plánu zavraždit vašeho otce a oloupit jej o jeho peníze. Za necelou hodinu tu budou. Já jsem pospíchal, abych vás mohl varovat a zachránit, pokud budu moct. Přísahám, že moje zpráva je pravdivá.”

Filip chvíli čekal, ale odpověď nepřicházela.

„Slečno,” začal znovu, „odpovězte mi. Otevřete okno a poslouchejte, co vám chci říct. Nehrozí vám ode mně nebezpečí, i kdyby nebyla tma, protože jsem vás už jednou viděl.”

V krátké chvíli se otevřelo okno a Filip rozeznal ve tmě útlou postavu krásné dcery mynheera Pootse.

„Co chceš, mladý muži, v této nevhodné hodině? Nero-zumněla jsem ti dobře, když jsi mluvil u dveří.”

Filip teď obšírně vypravoval, co slyšel a nakonec prosil, aby jej vpustila, aby ji mohl bránit.

„Uvažujte, slečno, co jsem vám řekl. Jste zaprodaná jednomu z těch lotrů, jehož jméno je Baetens. Vím, že nepřikládáte penězům žádný význam, ale myslete na svou vlastní osobu. Pusťte mě do domu a nemyslete si, že jsem si to vymyslel. Přísahám vám při duši své drahé, zesnulé matky, že jsem vám nelhal ani jediným slůvkem.”

„Řekl jste Baetens, pane?”

„Jestli se nemýlím, bylo to jeho jméno. Tvrdil, že vás kdysi miloval.”

„To jméno znám a nevím, co mám dělat nebo říct. Můj otec byl zavolaný k rodičce a zdrží se u ní možná několik hodin. Jak vám však mám otevřít dveře v noci, když jsem doma sama? Nemůžu a nesmím, i když vám úplně věřím. Je nemožné, že byste byl tak bídný a vymyslel si takovou historku.”

„Ne, nebyl bych schopný takové podlosti. Nevydávejte v nebezpečí svůj život a svoji čest a dovolte mi, abych vešel.”

40

„A kdybych to udělala, co byste zmohl proti tolika? Čtyři by vás snadno přemohli a jeden život by byl zbytečně ztracený.”

„To ne, jestli máte zbraně. Váš otec je jistě má. Nebojím se zločinců a vy víte, že mám dost odvahy.”

„Ovšem, ale teď chcete nasadit svůj život pro lidi, které jste dřív sám ohrožoval. Děkuji vám ze srdce, ale neodvažuji se vám otevřít dveře.”

„Jestli nechcete, zůstanu tady, i když beze zbraně a v nevýhodě a jako takový budu moct špatně zápasit se čtyřmi lupiči. Ale i tak tu zůstanu a dokážu vám svou upřímnost tím, že vás budu bránit.”

„Potom však budu vaší vražednicí! Ne, to nejde. Přísahejte mi, pane, že mne nechcete oklamat.”

„Přísahám vám při vás samé, která jste mi posvátnější než cokoliv jiného na světě.”

Okno se zavřelo a brzy potom bylo vidět nahoře světlo. O minutu později otevřela dcera mynheera Pootse dveře. Stála tu se svíčkou v pravé ruce a barva její tváře se měnila od nejhlubší červeni až k smrtelné bledosti. Její levá ruka, v níž držela napolo skrytou bambitku, jí visela po boku. Filip zpozoroval toto opatření opatrnosti, ale nevšímal si toho a snažil seji uklidnit.

„Slečno,” řekl, aniž vstoupil,, jestli máte ještě pochybnosti a jestli považujete za povážlivé mě vpustit, je ještě dost času, abyste dveře zase zavřela. Ale prosím vás pro vás samotnou, abyste to nedělala. Dřív než vyjde měsíc, budou lupiči zde a já vás budu chránit svým vlastním životem. Kdo by taky mohl ublížit takovému stvoření, jako jste vy?”

Když tu takhle stála, nerozhodná a zmatená zvláštností svého postavení, zdála se být hodná jistého obdivu a tento dojem učinila taky na Filipa. Její tahy, osvětlené svíčkou plápolající ve větru, vystupovaly hned určitě a hned zase jen stínovitě a mile se odrážely proti něžnosti jejích tvarů a proti nápadnosti jejích šatů. Její dlouhé vlasy splývaly v bohatých vrkočích přes ramena. Její postava prozrazovala nejdokonalejší souměrnost

•41

a její prostý, ale vkusný oděv se úplně odlišoval od těch, jaký nosily dívky z okolí. Nejen rysy jejího obličeje, ale i její oděv musel by poučit hned každého cizince, že pochází z arabské krve.

Mezitím co Filip mluvil, hleděla mu úzkostlivě do obličeje, jako by chtěla číst v hloubi jeho duše. Avšak upřímná otevřenost jeho chování a poctivost jeho mužné tvářejí upokojila.

„Vstupte, pane,” řekla po krátkém váhání, „cítím, že vám můžu důvěřovat.”

Filip poslechl pozvání, načež byly dveře zamčeny a zavřeny na závoru.

„Nemáme času nazbyt,” řekl Filip, „ale řekněte mi své jméno, abych vás mohl náležitě oslovovat.”

„Jmenuji se Amina,” odpověděla a trochu odstoupila.

„Děkuji vám za tuto malou důvěru. Jaké zbraně máte v domě? Jste opatřeni střelivem?”

„Jsou po ruce. Kéž by byl otec doma!”

„Taky bych si to přál,” odpověděl Filip. „Kéž by tady byl dřív, než přijdou vrahové. Snad však nepřijde při útoku, protože jedna puška je nabitá výslovně pro jeho hlavu. Kdyby ho zajali, neušetřili by jeho život, i kdyby dal své zlato a vaši osobu jako výkupné. Kde však jsou ty zbraně?”

„Pojďte za mnou,” řekla Amina a vedla Filipa do vnitřního pokoje v hořejším poschodí.

Byla to pracovna jejího otce. Na římsách stály naplněné lahvičky a rozmanité léky. V jednom koutě byla železná truhla a nad okrajem visely tři pistole a dvě pušky.

„Všechny jsou nabité,” poznamenala Amina, ukazovala na ně a položila zároveň na stůl pistoli, kterou držela v ruce. Filip sundal zbraně a prohlédl pánvičky u všech. Pak vzal na stole ležící pistoli a zjistil, že je rovněž připravená k použití. Když opět zavřel pánvičku, poznamenal s úsměvem: „Tato byla určená pro mě, Amino?”

„Ne, ne vám, nýbrž zrádci, jemuž by se sem snad podařilo vniknout.”

42*

„Dobře. Postavím se do okna, které jste otevřela, ale v pokoji nesmí být vůbec žádné světlo. Můžetetu zůstat a pro svou bezpečnost se můžete zamknout.”

„Znáte mě špatně a špatně si vykládáte moji bázeň. Musím zůstat vedle vás a nabíjet opět zbraně. To je věc, ve které se dobře vyznám.”

„Ne, mohla byste si ublížit.”

„A kdyby se to stalo, copak si myslíte, že bych mohla jenom nečinně přihlížet, když bych mohla pomoct muži, který pro mě nasazuje svůj život? Znám svoji povinnost a taky jí do-stojím.”

„Nesmíte se vystavovat nebezpečí, Amino,” řekl Filip. „Moje rána by nebyla tak nebezpečná, kdybych věděl, že jste v nebezpečí. Teď však musím odnést zbraně do druhé světnice, protože čas se krátí.”

Filip odnesl pušky a pistole za pomoci Aminy do vedlejší světnice. Dívka potom odešla a odnesla svíčku. Když byl Filip o samotě, otevřel okno a díval se ven, ale nic neviděl. Potom poslouchal, ale všude bylo ticho. Měsíc právě vyplul v tlumeném světle nad vzdálenou horou, zatímco rozervané mraky zahalovaly obzor. Filip pátral několik minut a najednou zaslechl dole šepot. Vyhlédl ven a mohl teď v temnotě rozeznat všechny čtyři lupiče, kteří stáli těsně u dveří domu. Odstoupil tiše od okna, odešel do vedlejšího pokoje k Amině, kterou zastihl při přípravě nábojů.

„Amino, radí se dole u dveří. Můžete je teď bez nebezpečí vidět a přesvědčit se, že jsem mluvil pravdu.”

Amina neodpověděla, odešla do předního pokoje a podívala se z okna ven. Pak se vrátila položila ruku Filipovi na rameno a řekla: „Odpusťte mi moji nedůvěru. Teď se bojím, aby se můj otec nevrátil příliš brzo a nebyl zastižený těmi lupiči.”

Filip znovu opustil světnici, aby obhlédl situaci. Zdálo se, jako by se lupiči nemohli smluvit na nějakém rozhodnutí. Pevné dveře vzdorovaly veškerému jejich úsilí, proto se pokusili o lest. Zaklepali, a když nedostali odpověď, tropili stále větší a větší hluk. Protože ani to nemělo výsledek, znovu se poradili,

•43

načež přiložili ústí ke klíčové dírce a vypálili. Zámek dveří povolil, ale železné závory, upevněné na vnitřní straně dveří nahoře a dole, kladly stále ještě odpor.

Filip mohl už při první poradě u dveří na lupiče vystřelit, ale bránila mu jeho ušlechtilost zničit lidský život jinak než v nejkrajnějším nebezpečí. Teď však namířil pušku na hlavu lupiče, který stál nejblíž ke dveřím a horlivě zkoumal účinek svého výstřelu a příčinu dalších překážek. Filipova rána byla mířená dobře a muž klesl mrtvý k zemi. Ostatní byli překvapení touto neočekávanou oplátkou a utekli. Potom vystřelili na Filipa ze zálohy, jelikož on se stále opíral o okno, avšak střela minula cíl.

„Nesmíte se takto vydávat nebezpečí, Filipe,” řekla přidušeným hlasem Amina, která ho odtáhla od okna.

„Nazvala mě Filipem,” pomyslel si, ale neodpověděl.

„Budou vás teď zase očekávat u okna,” pokračovala Amina. „Vezměte si druhou pušku a jděte dolů do průjezdu. Jestli je zámek dveří uražený, mohli snad vstrčit ruku dovnitř a odsunout závory. Nevěřím sice, že se jim to podaří, ale netvrdím to s určitostí. Rozhodně však bude lepší, když budete dole, protože vás tam nejméně očekávají.”

„Máte pravdu,” řekl Filip a šel dolů.

„Nemusíte ostatně vystřelit víckrát než jednou. Jestli padne ještě jeden z nich, zbudou dva, kteří nemůžou zároveň hlídat okno a dobývat se dovnitř. Jděte a já zatím nabiji pušky.”

Filip se tiše plížil bez světla dolů. U dveří zpozoroval, že jeden z bídníků prostrčil ruku a snažil se odstrčit horní železnou závoru, ke které mohl lehce dosáhnout. Filip namířil a chtěl právě vypálit lupiči pod zdvižené rameno, když zaslechl ostatní venku střílet.

„Amina se ukázala u okna,” pomyslel si Filip, „a je možná zraněná.”

Z touhy po pomstě vypálil nejprve kulku do těla lupiče a potom letěl po schodech nahoru, aby se přesvědčil, co se stalo. U okna nebyla. Vběhl do vnitřní světnice a uviděl, že nabíjí opatrně pušku.

44

„Můj Bože, vy jste mne polekala, Amino! Myslel jsem si, že střelba venku byla vyvolaná tím, že jste se ukázala u okna.”

„Ne, ale myslela jsem si, že kdybyste vystřelil dveřmi, mohli by opakovat palbu a ublížit vám. Postavila jsem se tedy stranou od okna, vystrčila jsem na holi otcův kabát a lupiči do něho začali okamžitě střílet.”

„Skutečně, Amino, kdo by hledal tolik statečnosti a rozvahy u tak mladé a krásné dívky,” řekl Filip překvapeně.

„Copak jsou tedy jenom lidé přírodou zanedbaní stateční?” zeptala se Amina s úsměvem.

„To jsem nechtěl říct, Amino, ale mařím zbytečně čas a musím opět dolů ke dveřím. Dejte mi druhou pušku a tuto opět nabijte!”

Filip se opět plížil dolů po schodech, aby propátral bojiště. Než však došel ke dveřím, slyšel v dálce hlas mynheera Poot-se…

Amina, které otcův příchod také neušel, byla v okamžení po boku Filipa a držela v každé ruce nabitou pistoli.

„Nebojte se ničeho, Amino,” řekl Filip, odstranil závoru u dveří. „Jsou už jen dva a váš otec bude v pořádku.”

Dveře se rozletěly a Filip se vyřítil ven se svou pistolí, uviděl mynheera Pootse, který ležel na zemi mezi oběma lupiči. Jeden z nich právě zdvihl nůž, aby jej vrazil své oběti do těla, když mu kule projela lebkou. Poslední lupič zápasil s Filipem a došlo k zoufalému boji, který byl brzo rozhodnut tím, že Amina přistoupila a vypálila lupiči kulku přímo do těla.

*

Mynheer Poots zaslechl na cestě k domovu třeskot střelné zbraně, který přicházel směrem z jeho domu. Vzpomínka na peníze a na dceru, kterou něžně miloval, mu propůjčila křídla. Zapomněl, že je bezbranný, slabý, starý muž a nemyslel na nic, než jak by se dostal do svého domu. Nedbal ničeho, řval jako šílený a letěl kupředu. Padl přímo do rukou obou lupičů,

•45

kteří jej chytili a byli by ho zavraždili, kdyby mu Filip nepřišel včas na pomoc.

Jakmile poslední lupič padl, vyprostil se Filip z jeho objetí, aby mynheeru Pootsovi pomohl. Vzal jej do náručí a odnesl domů jako dítě. Úzkostí a rozčilením byl stařec stále ještě v jakémsi deliriu. Trvalo několik minut, než mohl mynheer Poots promluvit.

„Moje dcera!” zvolal, „Kde je moje dcera?”

„Zde, otče,” odpověděla Amina. „Bohudíky se mi nic nestalo.”

„Ach, mé dítě je v pořádku,” řekl a vyvalil oči. „Ano, to je dobře. A moje peníze - mé peníze - kde jsou mé peníze?”

„Jsou v bezpečí, otče.”

„Jsou v bezpečí, říkáš, úplně v bezpečí, ale víš to jistě? Ne, nech mne, ať se přesvědčím.”

„Tady jsou otče, jak můžete vidět, neporušené. Za to děkujte muži, se kterým jste nezacházel právě dobře!”

„Komu? Koho tím myslíš ? Ach, ano, teď ho vidím, je to Filip Vanderdecken, dluží mi půlčtvrta zlatého a pak ještě lahvičku. On zachránil tebe a mé peníze?”

„Ovšem, s nasazením svého vlastního života.”

„Dobře, dobře. Odpustím mu celý dluh, ano, celý dluh. Ale lahvičku, kterou stejně nepotřebuje, mi musí zase vrátit. Přines mi trochu vody.”

Uplynula nějaká chvíle, než se starý muž úplně vzpamatoval. Filip je nechal s dcerou o samotě a vzal obě nabité pistole, aby se přesvědčil o stavu čtyř lupičů. Měsíc mezitím vyplul nad okraj mračen a zářil jasným světlem na obloze, takže v jeho svitu se dalo všechno rozeznat. Oba muži na prahu dveří byli mrtví, druzí však, kteří chytili mynheera Pootse, dosud žili. Ale jeden umíral a druhý krvácel z hluboké rány. Filip dal těžce raněnému několik otázek, ale nedostal odpověď. Vzal tedy k sobě zbraně lupičů a vrátil se zpět do domu,

46

kde našel starého muže, jehož dcera ošetřila, již zcela zotaveného.

„Děkuji vám, Filipe Vanderdeckene. Děkuji vám velice. Zachránil jste mi dítě, mé peníze, je jich ovšem málo, protože jsem chudý. Žijte dlouho a šťastně!”

Filip se zamyslel. Dopis a jeho slib se teď poprvé vynořily, od té doby, co se setkal s lupiči, a temný stín se objevil na jeho tváři.

„Dlouho a šťastně? Ne, ne,” zamručel a zavrtěl mimovolně hlavou.

„A já musím a chci taky poděkovat,” řekla Amina a dívala se přitom Filipovi pátravě do tváře. „Jak hluboce jsem vám zavázána. Skutečně, nikdy na to nezapomenu.”

u„Ano, bude vám po celý život vděčná,” vpadl jí starý muž do řeči, „ale my jsme chudí. Mluvil jsem o svých penězích proto, že mám málo a nemohl bych oželet ztráty tří a půl zlatého, však mi nemusíte zaplatit, ty oželím s radostí, pane Filipe.”

„A proč by jste je měl oželet, mynheere Pootsi? Slíbil jsem, že vám zaplatím a svoje slovo taky splním. Mám dost peněz, několik tisíc zlatých a nevím, co bych si s nimi počal.”

„Vy, vy, tisíce zlatých, nedělejte si ze mně dobrý den!”

„Opakuji to vám, Amino,” řekl Filip, „že mám tisíce zlatých. Víte, že bych vás neobelhal.”

„Věřila jsem vám už, když jste to řekl mému otci,” odpověděla Amina.

„Ale pak, když máte tolik peněz, a protože já jsem tak chudý, pane Vanderdeckene…”

Amina však položila ruku na rty svého otce a věta zůstala nedokončená.

„Otče,” řekla dívka, „je čas, abychom šli spát. Musíte nás pro tuto noc opustit, Filipe.”

„Ne, neudělám to,” odpověděl Filip, „a taky na spánek ani trochu nemyslím. Můžete jít oba klidně spát, protože je už opravdu nejvyšší čas. Dobrou noc, mynheere Pootsi! Prosím vás jen o lampu a pak vás nechám o samotě. Dobrou noc, Amino.”

47

„Dobrou noc,” odpověděla Amina a podala mu ruku, „a tisíc díků.”

„Tisíc zlaťáků!” mručel stařec, zatímco Filip opouštěl pokoj a kráčel ze schodů.

48 •

KAPITOLA PÁTÁ

FILIP A AMINA

Filip Vanderdecken usedl na schodišti přede dveřmi a shrnul si vlasy z čela, aby je mohl ovívat vítr, protože ustavičné rozčilení posledních tří dnů vzbudilo v jeho mozku horečku, která ho znepokojovala a mátla. Toužil po klidu, dobře však věděl, že ho bude mít málo. Tísnily ho temné předtuchy a v budoucnosti jenom dlouhý, ustavičný řetěz neštěstí a nebezpečí, táhnoucí se až do smrti. Jeho duše se však ukázala pro to všechno připravená. Zdálo se mu, jako by jeho život začal teprve před třemi dny a byl sice smutný, ale ne nešťastný. Myšlenky se vracely ustavičně k onomu dopisu, jehož záhadné zmizení se zdálo být rozhodně nadpřirozené. A podle okolností poselství platilo jen jemu samotnému, jeho ostatky potvrzovaly ještě víc tuto skutečnost.

„Je to můj osud, moje povinnost,” pomyslel si Filip.

Když došel k tomuto dostatečnému rozhodnutí, vrátily se jeho myšlenky opět ke kráse, statečnosti a duchapřítomnosti, kterou dala Amina najevo.

„Je snad osud této krásné bytosti určený k tomu, aby se spojil s mým?” řekl si pro sebe, když se podíval na měsíc, jenž plul vysoko na obloze. „Události posledních tří dnů tuto domněnku téměř potvrzovaly, ale to spočívalo v rukách všemohoucího a jeho vůle se staň. Učinil jsem slavný slib a můj slib je zaznamenaný, že chci obětovat svůj život k vykoupení svého otce. Ale to mi nepřekáží milovat Aminu! Ne, námořník indických moří může strávit na zemi celé měsíce, než se mu podaří

•49

vrátit se ke své službě. Mám vyhledat svůj úkol na dalekém světovém moři, ale jak často se budu vracet, a proč bych se měl zříkat útěchy přívětivé vlasti? Jednám správně, když se ucházím o náklonnost bytosti, která by byla ve své lásce věrná, vroucí a vážná? Smím ji přemlouvat, aby se přidružila k člověku, jehož život je tak nejistý? Ale není život každého námořníka nejistý? Musí vzdorovat rozzuřeným vlnám, zatímco jenom na palec silná deska je mezi ním a smrtí. Mimoto jsem vyvolený, abych splnil jistý úkol, ale kdy a jak ten úkol skončí? Smrtí? Chtěl bych, aby moje krev byla klidnější, abych mohl lépe uvažovat.”

Takovými úvahami se Filip Vanderdeckenn zabýval dlouhou dobu. Konečně začalo svítat, jakmile spatřil červánky na obzoru, usnul. Lehké dotknutí na jeho rameně jej opět probudilo a on vytáhl pistoli. Když se obrátil, zpozoroval Aminu.

„Tato pistole byla tedy určená mně?” řekla Amina s úsměvem a tím opakovala Filipova slova ze včerejšího večera.

„Vám Amino? Ano, vám, zejména opět na vaši ochranu, kdyby to bylo třeba.”

„Jsem o tom přesvědčená. Je to od vás vlídné, po takové námaze a vysílení bdít po celou dlouhou noc. Ale teď je jasný den.”

„Než jsem spatřil ranní červánky, Amino, byl jsem věrným strážcem.”

„Ale teď musíte jít nahoru a odpočinout si. Můj otec už vstal, můžete si lehnout na jeho lůžko.”

„Děkuji vám, ale už nejsem ospalý, musíme jít k purkmistrovi a oznámit mu tento případ. Tyto mrtvoly tu musí zůstat, než bude všechno oznámené. Chce jít váš otec, Amino, nebo mám jít já?”

„Můj otec jako majitel domu by měl jít toto neštěstí ohlásit. Musíte zůstat tu, a když nechcete spát, nabídnu vám občerstvení. Půjdu dovnitř a oznámím to svému otci. Už posnídal.”

Amina se odebrala do domu a brzo se vrátila se svým otcem. Pozdravil vlídně, ale zachvěl se, když šel kolem mrtvol

50

a vydal se rychlým krokem do nedalekého města, kde bydlel purkmistr. Amina mezitím vyzvala Filipa, aby ji následoval. Odešli do lékařova pokoje, kde mladý muž ke svému překvapení uviděl, že je tu pro něho připravený šálek kávy. Tato snídaně byla v té době velkým přepychem, který Filip nehledal v domě lakomého mynheera Pootse. Starý muž si přivykl tomuto rannímu požitku, že kávu už nemohl postrádat. Filip, který za posledních čtyřiadvacet hodin téměř nic nejedl, se s chutí pustil do předložené snídaně. Amina seděla mlčky naproti němu.

„Amino,” řekl Filip konečně, „během své noční stráže jsem měl dost času k uvažování. Můžu mluvit otevřeně?”

„Ovšem,” odpověděla Amina. „Jsem přesvědčená, že nebudete a ani vůbec nemůžete mluvit o něčem, co bych nesměla slyšet.”

„Posuzujete mě spravedlivě, Amino. Moje myšlenky se zabývaly vámi a vaším otcem. Nemůžete už déle zůstat v tomto osamělém domě.”

„Ano, je příliš osamělý a snad taky málo bezpečný, ale vy přece znáte mého otce, právě tato odloučenost se mu líbí, nájemné je nepatrné a otec se bojí větších výloh.”

„Komu leží peníze tolik na srdci, měl by je uložit na bezpečnějším místě. A toto místo není bezpečné. Vyslechněte mě, Amino. Jak asi víte, mám domek, je obklopený mnoha jinými domky, které se vzájemně chrání. Opustím ho - snad navždy, protože zamýšlím s první lodí odplout do indických moří.”

„Do indických moří? A proč? Copak jste neřekl minulou noc, že máte několik tisíc zlatých?”

„To je naprostá pravda, ale já, Amino, musím pryč, volá mne moje povinnost. Neptejte se mě dál, poslechněte, co vám teď navrhnu. Váš otec se musí odstěhovat do mého domu a starat se o něj během mé nepřítomnosti. Svým souhlasem mi prokáže laskavost a vy se u něj přimluvíte. Budete tam v bezpečí. Může taky vzít do ochrany mé peníze, prozatím je nepotřebuji a taky si je nemůžu vzít s sebou.”

„Mému otci není záhodno svěřit cizí peníze.”

•51

„Tak žádám vás, byly by v tomto případě mé peníze v lepších rukou?”

„Svěřte je tedy mně a budou dobře chráněny. Ale proč chcete na moře do nebezpečí, když máte dost peněz?”

„Amino, neptejte se mě na to, protože nemůžu, aspoň prozatím, říct víc, než že musím splnit svou povinnost jako syn.”

„Jestli jde o nějaký závazek, nebudu se už ptát. Nebyla to jenom ženská zvědavost, ale lepší cit, věřte mi, co mě nutilo, abych se vás vyptávala.”

„A jaký to byl cit, Amino?”

„Sama to nevím. Snad směs více dobrých pocitů - vděčnost, úcta, důvěra, náklonnost. Copak to nestačí?”

„Ovšem, Amino, já je taky cítím, ale prokažte mi tu laskavost a přemluvte svého otce, aby ještě dnes opustil tento osamělý dům a nastěhoval se do mého.”

„Chci se o to pokusit. Myslím, že se mi to povede, protože znám svůj vliv. Zde je na to moje ruka. Budete s tím spokojen?”

Filip přijal nabízenou ruku. Jeho city překonaly jeho rozvahu a zdvihl ji ke svým rtům. Aby se přesvědčil, jestli to Amině není proti mysli, podíval se na ni a spatřil, že její temné oči jsou na něj upřeny. Zdálo se, že chce číst v jeho duši.

„Opravdu, Amino,” řekl Filip a líbal přitom znovu dívčinu ruku, „můžete se na mě spolehnout.”

„Doufám - věřím - ano, jsem o tom přesvědčená,” řekla konečně.

Filip pustil její ruku. Amina se vrátila na své místo a seděla chvíli ve vážném zadumání. Taky Filip měl své myšlenky a mlčel. Konečně Amina začala: „Myslím, že mi vypravoval otec, že vaše matka byla velmi chudá, a že je ve vašem domě světnice, která je již po mnoho let zavřená.”

„Byla zavřená až do včerejška.”

„A tam jste našel své peníze? Copak vaše matka o nich nevěděla?”

„Věděla, protože mi o tom pověděla na smrtelném loži.”

„Musela mít určitě vážné důvody, že nechtěla světnici otevřít?”

52

„Ano.”

„A jaké to byly důvody, Filipe?” ptala se Amina měkkým a přitlumeným hlasem.

„Nesmím o tom mluvit nebo aspoň bych neměl. Stačí vám ostatně, když vám povím, že to byl strach před zjevením.”

„Před zjevením?”

„Řekla, že se tam zjevil můj otec.”

„A věříte, že se to skutečně stalo, Filipe?”

„Nepochybuji o tom. Teď však nemůžu odpovídat na vaše otázky, Amino. Světnice je zase otevřená a nemusíte se bát, že se přízrak opět objeví.”

„Nebojím se,” odpověděla Amina zamyšleně. Po chvíli však pokračovala: „Souvisí to s vaším rozhodnutím, že půjdete na moře?”

„Chci vám odpovědět aspoň to, že ten případ je příčinou, který mne nutí, abych šel na moře. Teď vás ale prosím, abyste se mě už nevyptávala. Je bolestné, že vám nemůžu říct víc, ale moje povinnost mi zakazuje o tom dál mluvit.”

Oba několik minut mlčeli, až konečně Amina znovu promluvila: “Byl jste tak úzkostlivý, když jste chtěl zpět svoje ostatky, proto se nedovedu ubránit myšlence, že jsou v nějakém vztahu k vašemu tajemství. Je to tak?”

„Odpovím vám ještě na tuto poslední otázku, Amino. Ano, souvisejí s mým tajemstvím. Ale teď už se neptejte.”

Drsný a téměř surový způsob, jakým Filip ukončil svou řeč, neušel Aminině pozornosti a odpověděla: „Jste tak zaujatý svými myšlenkami, že necítíte poklonu v okolnosti, že o vás jevím tolik zájmu.”

„Ano, cítím to a jsem vám za to vděčný. Odpusťte mi moji drsnost, ale nezapomínejte, že toto tajemství není mým vlastnictvím - aspoň se mi tak zdá. Bůh je mi svědkem, jak velice bych si přál, abych ho ani sám neznal, protože zničilo všechny mé životní naděje.”

Filip mlčel, a když opět zvedl oči, uviděl, že se na něj Amina upřeně dívá.

„Chcete číst mé myšlenky nebo moje tajemství?”

•53

„Snad vaše myšlenky, ne však vaše tajemství. Ale trpím tím, co vás zřejmě tolik tísní. Musí to být opravdu hrozné.”

„Kde jste se naučila být tak statečná, Amino?” zeptal se Filip, aby změnil směr hovoru.

„Okolnosti dělají člověka statečným nebo bázlivým. Kdo je navyklý těžkostem a nebezpečím, ten se nebojí.”

„A kde jste se setkala s nebezpečím?”

„V zemi, kde jsem se narodila.”

„Chcete mi povědět historii svého dřívějšího života, Amino? Dokážu mlčet, pokud budete chtít.”

„Že dovedete být mlčenlivý, dokonce i proti mému přání, jste mi už dokázal,” řekla Amina s úsměvem. „Nemůžu vám říct mnoho, ale i to málo stačí. Můj otec, když byl ještě chlapcem, byl na palubě obchodní lodi zajat Maury a jimi prodán v jejich zemi za otroka nějakému „hakimovi” čili lékaři. Maur, kterému se zalíbilo nadání mého otce, z něho udělal svého pomocníka a jemu děkuje můj otec za své vědomosti. Za několik let se vyrovnal svému mistrovi, nesměl však jako otrok pracovat sám pro sebe. Znáte hrabivost mého otce, která se bohužel nedá utajit. Toužil po tom, aby byl bohatý jako jeho pán, a aby byl svobodný. Jeho přestoupení k mohamedán-ské víře mu dalo svobodu a on teď provozoval praxi jen pro sebe. Dcera jednoho arabského náčelníka, které navrátil zdraví, se stala jeho manželkou a on se usadil v zemi. Pak jsem se narodila já. Můj otec sbíral poklady a stal se velice proslulým. Ale syn jednoho Beye, který zemřel v jeho rukou, byl příčinou jeho pronásledování. Ukládali mu o život. Unikl, ale ztratil celý svůj milovaný majetek. Moje matka a já jsme ho doprovázely. Uprchl k beduínům, mezi nimiž strávil několik let. Tam jsem si zvykla na rychlé pochody a na divoké a zuřivé útoky, na porážky a útěky, často taky na ukrutné řeže. Beduíni se však špatně odvděčili za služby mého otce - zlato bylo jejich ideálem.Když se dozvěděl, že panovník Beyů zemřel, vrátil se zpět do Káhiry provozovat své umění. Opět nashromáždil bohatství, až bylo konečně dost velké, že vzbudilo žádostivost nového Beye. Naštěstí se otec dozvěděl včas o panovníkových

54

úmyslech. Prchl znovu s velkou částkou svých peněz a dorazil na malé lodi ke španělskému pobřeží. Než se dostal do této země, byl oloupený téměř o celý majetek a teď spoří zase tři roky. Byli jsme jeden rok v Middleburghu a pak jsme se přestěhovali sem. To je historie mého života, Filipe.”

„A vyznává váš otec ještě mohamedánskou víru, Amino?”

„Nevím, ale myslím si, že nevyznává žádnou víru, alespoň mě žádnou neučil. Jeho Bohem je zlato.”

„A váš?”

„Je to někdo, kdo stvořil tento krásný svět a všechno, co je na něm - přírodu, nazvěte si jej, jak chcete. Cítím ho, Filipe, ráda bych ho však poznala ještě víc. Je tolik náboženských vyznání, všechny jsou však jen různými cestami, které vedou stejným způsobem do nebe. Vaše náboženství je křesťanské, Filipe, je však to pravé? Každý to říká o svém náboženství, ať je to jakékoliv.”

Amina se odmlčela a chvíli bylo ticho. Zvenčí se ozvaly hlasy, když se mynheer Poots vrátil zpět s úředními osobami. Filip vstal a sešel po schodech. Amina ho sledovala očima, než jí zmizel z dohledu a ona osaměla.

„Ano,” řekla si po chvíli sama pro sebe a shrnula si vlasy z čela. „Cítím, že bych s ním radši sdílela jeho tajný bol, jeho nebezpečí. Raději bych s ním i zemřela, než abych žila klidně a šťastně s jiným. A bylo by to opravdu divné, kdyby se to nestalo. Ještě dnes se můj otec přestěhuje do jeho domu, připravím ho na to hned.”

Magistrátní osoby zapsaly do protokolu výpověď Filipa a mynheera Pootse, prohlédly mrtvoly, z nichž ve dvou byli poznaní pověstní lupiči. Purkmistr je dal odnést a Filip se mohl s mynheerem Pootsem vrátit k Amině.

Poots uznal důvody, které mu Filip s Aminou přednesli, a to tím spíš, že nemusel platit nájemné. Nábytek a léky byly naloženy na vůz a k večeru byl dům téměř vyklizený. Ale doktorova truhla s penězi byla naložená teprve za tmy a Filip s ní jel jako ochránce. Amina s otcem doprovázeli vůz po druhé straně.

Bylo už hezky pozdě, když byla hotová všechna opatření a než noví obyvatelé domku mohli ulehnout ke spánku.

•55

KAPITOLA ŠESTÁ

SVATBA

To je tedy světnice, která byla tak dlouho zavřená,” řekla Amina, když do ní druhý den ráno vstoupila. Filip mezitím následkem své minulé noční stráže dlouho spal hlubokým spánkem.

„Ano, dokazuje to dusný vzduch.”

Amina se rozhlédla po světnici a prohlížela si nábytek. Její oči upoutaly ptačí klece, podívala se dovnitř.

„Ubozí malí tvorové!” pokračovala ve své samomluvě. „Tady se tedy zjevil jeho matce její manžel. Dobrá, může to být pravda, Filip tvrdí, že má důkazy. Stůl je převržený, zdá se jako by to bylo ze strachu. Košíček na šití je rozsypaný a svědčí o strachu ženy. A přece je cosi slavnostního v této podivuhodné situaci, že tolik let žádná lidská bytost nepřekročila tento práh, že i stůl zůstal tolik let převržený, zdá se to neuvěřitelné, působí to tím mocněji. Nedivím se, že Filip se domnívá, že tak vážné tajemství náleží jen této světnici, ale tak to zůstat nemůže.”

Amina, která byla zvyklá obstarávat domácí práce, se dala do úklidu. Každá část pokoje a každý kus nábytku byl vyčištěn. Prach a pavučiny zmizely, pohovka a stůl byly postrčené z kouta doprostřed světnice a melancholická ptačí vězeniČka odnesená. Když byla Amina hotová se svou prací, svítilo jasně slunce otevřeným oknem a pokoj nabyl znovu veselého vzezření. Amina měla rozumný názor, že bouřlivé dojmy musí být menší, když předměty, které na ně ukazují, jsou odstraněny.

56

Amina otevřela skříně, vyčistila zasklené dveře a chystala se právě vyčistit stříbrné láhve, když její otec vstoupil do světnice.

„Milosrdné nebe!” zvolal mynheer Poots, „a to všechno je stříbrné? Pak to musí být pravda a on má skutečně tisíce zlatých. Ale kde jsou?”

„Nestarejte se o to, otče. Váš majetek je přece v bezpečí a máte co děkovat jedině Filipu Vanderdeckenovi, že jste o něho nepřišel.”

„Ano, máš pravdu. Přece jenom bych rád věděl, kde skrývá své peníze. Chce jít přece na moře, jakmile najde vhodnou loď. Kdo pak bude střežit jeho majetek, když bude pryč?”

„Já, otče,” odpověděla Amina.

„Ano, dobře. Budeme se o to starat. Loď by se mohla potopit i s penězi.”

„Ne, otče. O to se nebudeme starat my. To není vaše věc. Starejte se o svůj vlastní majetek!”

Amina postavila stříbrné nádobí do skříní, zamkla dveře, a když odcházela, aby připravila snídani, vzala klíče s sebou, zatímco stařec zůstal a skleněnými tabulemi prohlížel drahý kov uvnitř. Jeho oči téměř hltaly všechno to bohatství, nemohl je ani odvrátit a chvílemi si opakoval: „Ano, to vše je stříbro.”

Filip sešel po schodech, a když na cestě do kuchyně procházel kolem pokoje, zpozoroval mynheera Pootse u skříně, vstoupil taky. Nebyl překvapený příjemnou proměnou, cítil však s hlubokou vděčrností, proč a kdo to udělal.

Amina přinesla snídani a její oči vyjadřovaly daleko víc než by mohly vyjádřit její rty. Filip se posadil k snídani s menším zármutkem a s čelem méně zakaboněným.

„Mynheere Pootsi,” začal Filip, jakmile posnídal, „pomýšlím na to, že vám ponechám k užívání svůj domek a doufám, že se vám tu povede dobře. Některá drobná opatření, kterých asi bude potřeba, oznámím před odjezdem vaší dceři.”

„Vy nás tedy opustíte, Filipe Vanderdeckene a odejdete na moře? To musí být příjemné, uvidět cizí země, daleko lepší než sedět věčně doma. Kdy chcete odcestovat?”

57

„Odjedu ještě dnes večer na cestu do Amsterodamu,” odpověděl Filip, „abych se pokusil najít loď, pravděpodobně se však ještě před odjezdem vrátím.”

„Vy se chcete ještě vrátit? Ano, musíte se přece ještě podívat na své peníze a na svůj majetek. Musíte spočítat peníze, budeme na ně dávat dobrý pozor. Kde máte své peníze, pane Vanderdeckene?”

„To se dozví vaše dcera teď ráno, ještě než se vydám na cestu. Nejpozději za tři neděle mě můžete čekat.”

„Otče,” řekla Amina, „slíbil jste purkmistrovi, že navštívíte jeho dítě. Je čas, abyste šel.”

„Ano, všechno má svůj čas. Ale nejdřív musím ještě slyšet vůli a přání pana Filipa, musí mi ještě před odjezdem velmi mnoho říct.”

Filip se nemohl ubránit úsměvu, když si vzpomněl, co se stalo, když poprvé zavolal mynheera Pootse do svého domu, ale vzpomínka skončila zármutkem a zachmuřeným čelem. Amina, která velmi dobře věděla, o čem přemýšlí její otec a Filip, přinesla otci klobouk a vyvedla ho ze dveří. Mynheer Poots neměl sice obzvlášť chuť opustit Filipa, ale zároveň byl zvyklý nikdy se nestavět proti vůli své dcery a tak se vydal na cestu k purkmistrovu dítěti.

„Už tak brzo, Filipe?” ptala se Amina, když se vrátila do pokoje.

„Ano, Amino, musím se ihned vypravit na cestu a doufám, že se před vyplutím lodi vrátím ještě zpátky. Pro případ, že bych nemohl, dám vám radši všechny potřebné informace. Dejte mi klíče.”

Filip otevřel dolejší Část skříně a víko železné truhlice.

„Tady, Amino jsou moje peníze. Nemusíme je počítat, jak mi navrhoval váš otec. Vidíte, že jsem mluvil pravdu, když jsem tvrdil, že mám tisíce zlatých. Prozatím mi nemůžou prospět, protože řemeslo se musím teprve naučit. Kdybych se jednou vrátil, mohou mi dopomoct k vlastní lodi, ale můj budoucí osud je nejistý.”

„A kdybyste se už nevrátil?” řekla Amina vážně.

58

„Pak bude všechno, co je v tomto domku, i domek sám, vaše.”

„Máte příbuzné?”

„Jenom jediného, bohatého strýce, kterému jsme byli lhostejní a je bezdětný. Nejsem mu zavázaný a nepotřebuji ho. Na celém světě je jenom jediná bytost, která v mém srdci vzbudila vděčnost a to jste vy.”

Amina neodpověděla. Filip vzal ještě něco peněz z načatého váčku, aby měl čím zaplatit cestovní útraty, zamkl truhlici a skříň a odevzdal klíč Amine. Chtěl ji právě oslovit, když se ozvalo tiché zaklepání na dveře a vstoupil páter Seysen.

„Pán s tebou, synu můj a také s vámi, mé dítě, jehož jsem dosud nespatřil. Jste jistě dcera mynheera Pootse?”

Amina odpověděla přikývnutím hlavy.

„Pozoruji, Filipe, že světnice je teď otevřená a dostal jsem taky zprávu o všem, co se stalo. Přivádí mne sem přání, abych s tebou promluvil. Musím tedy poprosit tuto dívku, aby nás nechala o samotě.”

Amina opustila světnici, načež kněz usedl na pohovku a pokynem vybídl Filipa, aby se posadil po jeho boku. Kněz se nejdřív Filipa vyptával na jeho tajemství, nedostal však vytouženou odpověď, protože mu Filip řekl jen to, co Amině. Oznámil mu zároveň, že půjde na moře a podotkl, že v případě, kdyby se už nevrátil, odkázal svůj majetek, o jeho/ velikosti se nezmínil, doktorovi a jeho dceři. Kněz se pak vyptával na mynheera Pootse a ptal se Filipa, ke které víře se doktor hlásí, protože toho muže nikdyneviděl v kostele a mezi lidmi koluje, že je pohan. Filip odpověděl, jak bylo jeho zvykem, otevřeně, a prohlásil, že aspoň dcera by se ráda dala poučit, proto prosí kněze, aby vzal na sebe úkol, ke kterému on nemá schopnosti. Páter Seysen ovšem brzo uhodl Filipovy city k dívce, prohlásil, že je ochotný vyhovět tomuto přání. Asi po dvou hodinách jejich rozhovor přerušil příchod mynheera Pootse, který hned opustil světnici, když uviděl pátera Seysena.

Filip zavolal Aminu, představil ji knězi a prosil ji, aby přijímala jeho návštěvy, načež jim dobrý stařec požehnal a odešel.

59

„Nedal jste mu žádné peníze, že ne?” ptal se mynheer Poots, jakmile páter opustil světnici.

„Ne,” odpověděl Filip, „nevzpomněl jsem si.”

„Je to tak lepší, protože peníze mají větší cenu než to, co nám může dát. Neměl by sem už chodit.”

„Proč ne, otče, když si to přeje pan Filip?” odpověděla Amina. „Je přece ve svém domě.”

„Ano, když si to pan Filip přeje. Ale víš přece, že odjede.”

„Dobře. I když odjede, proč by sem neměl páter přijít? Může přece chodit za mnou.”

„Za tebou, dcero? Co by na tobě mohl chtít? Nakonec pro mne za mne, ale i když sem přijde, nedostane ode mně ani vindru. Pak určitě přestane chodit sám.”

Filip už neměl příležitost, aby mohl ještě s Aminou mluvit. Za hodinu potom se s ní rozloučil v přítomnosti jejího otce, který ji nechtěl nechat o samotě, jelikož doufal, že mu Filip řekne, kde má peníze.

Po dvou dnech dorazil Filip do Amsterodamu a brzo se dozvěděl, že to může trvat několik měsíců, než vypluje nějaká loď do východní Indie. ,Holandsko-východoindická společnost’ už dávno zbankrotovala a jiné lodi se vydávaly na cestu jen v takové době, kdy byla domněnka, že budou moct nejlíp objet mys Bouří, jak tehdejší dobrodruzi nazývali mys Dobré naděje.

Jedna z lodí, která měla vyplout s nejbližším loďstvem, byl ,Ter Schilling’, trojstěžňový koráb, který byl zakotvený v přístavu. Filip vyhledal kapitána a přednesl mu své přání, že se s ním chce vydat na cestu a naučit se námořnictví. Kapitán s tím souhlasil, a protože Filip za tuto plavbu nežádal peníze, ale byl naopak ochotný zaplatit za vyučení, slíbil mu místo na lodi a stravování v kajutě. Mimo to mu řekl, že bude považovaný za druhého mata*), a že dostane zprávu, kdy loď odpluje.

Filip se po rozhovoru s kapitánem vrátil domů, do společnosti Aminy, kde čekal na zprávu. Mynheer Poots se úplně věno val svému povolání, a protože byl jenom zřídka doma, nechal náš mladý párek často po celé hodiny o samotě. Filipova láska k Amině byla mladou dívkou plně opětována. Byla to víc než láska, obětavá oddanost z obou stran, která se každým dnem stupňovala. Filipovo čelo se ovšem občas zachmuřilo, když si vzpomněl na svou temnou budoucnost. Avšak dívčin úsměv zaplašil chmury, a když mu pohlédla do očí, na všechno zapomněl.

Amina nijak neskrývala svou náklonnost, nýbrž projevovala ji každým slovem, každičkým pohledem a posuňkem. Nezdráhala se, když ji Filip chytil za ruku, ovinul jí kolem pasu nebo se dokonce odvážil políbit její korálové rty. Byla plná ušlechtilé důvěry a cítila, že její štěstí je jenom v jeho lásce, a že žije vlastně jen v jeho přítomnosti.

Tak uplynuly dva měsíce, když se jednoho dne páter Sey-sen, který často chodil vyučovat Aminu svému náboženství, objevil právě v okamžiku, když Filip držel dívku v náručí.

„Moje děti,” řekl, „pozoroval jsem vás už nějakou dobu, není to hezké a je to rozhodně nebezpečné, i když si ji chceš, Filipe, vzít za ženu. Musím spojit vaše ruce.”

Filip byl pobouřený.

„Doufám, že jsem se v tobě nemýlil, Filipe!” řekl kněz přísným hlasem.

„Ne, můj otče. Prosím vás však, abyste nás teď opustil. Přijďte sem zase zítra a pak se uvidí. Nejdřív chci mluvit s Aminou.”

Kněz opustil světnici a Filip s Aminou osaměl. Její tvář měnila barvu a její srdce prudce bušilo, protože cítila, že jde o štěstí celého jejího života.

„Kněz má pravdu, Amino,” řekl Filip a sedl si vedle ní. „Tak to nemůže zůstat. Kéž by dal Bůh a já s tebou mohl zůstat, kéž by mě nepronásledoval takový osud. Neodvažuji se, abych tě poprosil o ruku. Žila by jsi se mnou život plný neštěstí.”

„Život s tebou pro mne nebude žádným neštěstím, Filipe,” odpověděla Amina se sklopenýma očima.

„Nebylo by to ode mne hezké, Amino. Jednal bych velice sobecky.”

60 61

„Chci s tebou mluvit upřímně, Filipe,” řekla Amina. „Tvrdíš, že mne miluješ. Nevím, jak vy mužové milujete, vím však, jak miluji já. Kdybys mne teď opustil, cítím, že by to od tebe bylo nehezké a sobecké, protože bych zemřela, Filipe. Říkáš, že musíš odejít, že to od tebe osud vyžaduje a mluvíš o svém tajemném závazku. Budiž, nemůžu ale jít s tebou?”

„Jít se mnou? Na smrt?”

„Ano, třeba na smrt, protože co jiného je smrt než vykoupení? Nelekám se smrti, Filipe, ale toho, že tě ztratím. A mimoto, copak není tvůj život v rukou toho, který stvořil vše? A odkud víš tak jistě, že jdeš na smrt? Naznačil jsi mi, že jsi byl vyvolený k jakémusi úkolu. I když je to tak, nemusíš se bát smrti, protože vyvolenec musí žít do té doby, než vykoná svůj úkol. Přála bych si? Filipe, znát tvé tajemství. Rozum ženy by ti snad mohl prospět, a když ne, copak by ti nebylo útěchou, radostí a snad i rozkoší, že můžeš své trápení sdílet s osobou, která je ti drahá?”

„Amino, nejdražší Amino. Jen moje láska mi neustále brání, protože by mě obklopilo velké blaho. Kdybys byla mojí ženou, nesměl bych ti tajit své tajemství, a právě tak se s tebou nemůžu oženit, dokud ho neznáš. Vsadím proto všechno na jednu kartu. Poznáš mé tajemství a uvidíš, jakým jsem nešťastníkem, i když to není mojí vinou. Pak se budeš moct sama rozhodnout. Nesmíš však zapomenout, že moje přísaha byla vyslyšená v nebesích, a že tedy nemůže být ani řeči o tom, abys mne odrazovala od jejího splnění. Zapamatuj si to a poslouchej mou historii. Jestli se pak rozhodneš, že se provdáš za muže, jehož naděje jsou tak trpké, budiž. Mně rozkvete krátké štěstí, ale tobě, Amino…”

„Pověz mi své tajemství, Filipe,” řekla Amina netrpělivě.

Filip jí podrobně vypravoval, s čím se setkal. Amina poslouchala mlčky a při jeho vypravování nepohnula jediným rysem ve tváři. Filip skončil a zmínil se o přísaze, kterou učinil.

„Stalo se,” dodal bolestným hlasem.

„Je to divná historie, Filipe,” řekla Amina. „Vyslechni mě a především mi dej ty ostatky, abych si je mohla prohlédnout.

Copak se v nich může skutečně skrývat tolik síly, byla bych málem řekla, tolik neštěstí - v této nepatrné, malé věci? Podivné! Odpusť mi, Filipe, ale mám stále pochybnosti o pravdivosti. Nemysli si, že bych tě nechtěla svést, aby jsi neodešel na moře. Ne, Filipe, vyhledej svého otce a zachraň ho. Ale myslíš si, že tak veliký úkol se dá vykonat jen jediným pokusem? Ale ne, jestli jsi skutečně vyvoleným, překonáš šťastně všechny obtíže a nebezpečí, až dosáhneš svého cíle. Nezemřeš, ale vrátíš se znovu a znovu. A najdeš útěchu a lásku v náručí své ženy. Filipe, nechal jsi rozhodnutí na mně, tak tedy -jsem tvá!”

Amina rozepjala náruč a Filip ji přitiskl ke své hrudi.

Ještě ten večer požádal otce o její ruku a mynheer Poots svolil, jakmile ženich otevřel svou železnou truhlici a ukázal mu zlaťáky.

Páter Seysen přišel druhý den a dostal příslušnou odpověď. Za tři dny potom se vesele rozezvučely zvony malého kostelíka při svatební slavnosti Aminy Pootsovy a Filipa Vanderdeckena.

62 63

KAPITOLA SEDMÁ

PŘÍŠERNÝ HOST

Teprve pozdě na podzim byl Filip probuzený ze svého milostného snu výzvou kapitána, na jehož loď se dal najmout. Ať je to jakkoliv podivné, od toho dne, kdy se stal Filip Amini-ným manželem, netrápil se už svým budoucím osudem, který se sice občas vynořil v jeho vzpomínkách, ale právě tak rychle zase ustoupil.

Filip se domníval, že stačí, když dostojí svým závazkům, až nadejde čas, a i když míjely hodiny, dny, týdny a měsíce jeden za druhým s rychlostí nezměněného, klidného štěstí, nikdy si v manželčině náručí nevzpomněl na svůj slib. Jeho mladá manželka se pečlivě snažila, aby se vyhnula všemu, co by jen mohlo zkalit čelo jejího milovaného manžela. Několikrát sice začal starý Poots mluvit o Filipově odjezdu, avšak mimovolné svraštění Aminina čela a její výraz tváře, protože znala až příliš dobře špinavé pohnutky svého otce, ho přinutily mlčet. Starý muž pak trávil celé hodiny tím, že přecházel sem a tam po přijímacím pokoji a upíral své oči na skříně, kde se teď třpytilo stříbrné nádobí v celém svém dřívějším lesku.

Jednou ráno v měsíci říjnu se ozvalo zabušení pěstí na domovní dveře. Protože se zdálo, že přichází cizinec, šla Amina otevřít.

„Rád bych mluvil s panem Filipem Vanderdeckenem,” řekl cizinec napolo šeptem.

Muž, který takto oslovil Aminu, byl malý a hubený, v oděvu, jaký nosili holandští námořníci té doby, s čepicí z jezevčí

64

kůže vtisknutou hluboko do čela. Jeho tahy byly smrtelně bledé, drobné tváře ostré, jeho rty bledé a vlasy směsicí zrzavých a bílých. Měl jen řídké vousy a podle jeho vzezření bylo těžké uhodnout jeho věk. Snad to byl chorý mladík, který záhy zestárl nebo stařec statné postavy, ale vyhublý. Jeho nejnápadnějším znamením bylo oko, měl jen jedno. Pravé víčko bylo sklopené a zapadlé. Levé oko zase ve srovnání s hlavou a obličejem neobyčejně velké - bylo vyboulené, průsvitné a vodnaté a poskytovalo nepříjemný pohled, protože nemělo řasy ani dole ani nahoře. Tato část obličeje byla tak podivná, že když se na něho někdo podíval, nemohl odtrhnout zrak. Nebyl to muž s jedním okem, ale oko s jedním mužem. Jeho tělo jakoby bylo jen zdivem majáku a vzbuzovalo tak málo pozornosti jako zdivo ve srovnání s plamenem, které má sloužit smělému námořníkovi jako vodítko za špatného počasí.

I když byl malý, přece jen měl statnou postavu. Jeho ruce nebyly ani drsné, ani neměly takovou barvu, jako u jiných námořníků. Jeho tahy byly celkem, i při svém ostrém výrazu, pravidelné a v jeho bytosti byl výraz rozvahy, něco nepopsatelného, co vzbuzovalo téměř hrůzu.

Amininy temné oči na chvíli spočinuly na návštěvníkovi, a když ho vyzvala, aby vstoupil, bylo jí, jako by ji zamrazilo v srdci, aniž si dovedla vysvětlit proč.

Filip byl neméně překvapený zjevem cizince, který jakmile vstoupil do světnice, neřekl ani slovo, sedl si vedle něho na pohovku, odkud Amina vstala před malým okamžikem. Filipovi se zdálo, že je něco zlověstného v okolnosti, že se tento muž posadil na Aminino místo. Celá minulost se opět vynořila v jeho vzpomínkách a on cítil, že má teď být odvolaný od svého krátkého štěstí k životu plnému nebezpečí a utrpení. Zvláštní chladný pocit mu projel celým tělem, když si mužík sedl vedle něho. Filipovy vymizela barva z tváře, ale neřekl ani slovo. Několik minut bylo naprosté ticho. Jednooký muž se rozhlížel kolem a jeho zraky se svezly ke skříni na postavu Aminy, stojící před ním. Konečně přerušil mlčení jakýmsi

65

chechtotem, po kterém řekl: „Filipe Vanderdeckene - he - he - he - Filipe Vanderdeckene, neznáte mne?”

„Ne,” odpověděl Filip napolo zlostně.

Mužíkův hlas byl docela zvláštní, jako nějaké přidušené skře-hotání, jehož zvuky ještě zněly v uchu, i když už dávno nemluvil.

„Jsem Schriften, jeden z lodivodů ,Ter Schillingu’, pokračoval mužík , „a teď přicházím - he - he - he,” a přitom pohlédl na Aminu, „abych vás odvedl z náručí lásky,” podíval se na skříně, „he - he - he - ode všeho pohodlí a také od tohoto,” zvolal, vstal a dupl nohou na podlahu, „od terrafirma ! Tedy od pevniny - he - he - he - snad do mokrého hrobu. Moc příjemné!” pokračoval Schriften, chechtal se a upřeně se díval svým jediným okem do Filipovy tváře.

První Filipovou myšlenkou bylo, vyhodit návštěvníka ze dveří. Avšak Amina, která uhodla jeho myšlenky, přistoupila k mužíkovi se založenýma rukama, podívala se na něho s opovržením a řekla: „Všichni se musíme podrobit svému osudu, milý příteli, a smrt musí dostat své, ať to je na zemi nebo na moři. Ale i kdyby Filip Vanderdecken hleděl tváří v tvář smrti, nebude jeho tvář nikdy tak bledá jako je ta vaše.”

„Myslíte?” odpověděl Schriften, zřejmě rozmrzený touto klidnou odhodlaností tak mladé a krásné ženy.

Potom se podíval na stříbrný tabernákl Panny Marie, stojící na římse u krbu.

„Vy jste katolík, jak pozoruji, co?”

„Jsem katolík,” odpověděl Filip, „ale co je vám po tom? Kdy odpluje loď?”

„Za týden - he - he - he - jen týden ještě k přípravám, jenom sedm dní, abyste pak opustil toto všechno. Krátká lhůta!”

„Víc než dostatečná,” odpověděl Filip a vstal z pohovky. „Můžete říct svému kapitánovi, že nebudu chybět. Pojď, Amino, nesmíme ztrácet čas.”

„Ne, nesmíme,” odpověděla Amina, „ale naší první povinností je pohostinnost. Pane, smíme vám nabídnout občerstvení po vaší cestě?”

66

„Ode dneška za sedm dní,” řekl Schriften Filipovi a Aminy si vůbec nevšiml.

Filip přikývl hlavou. Mužík se obrátil, vyšel ze světnice a zakrátko po něm nebylo ani stopy.

Amina klesla na pohovku. Konec její krátké doby štěstí byl přece jen náhlý a byl jí oznámený příliš krutě. Ve slovech a v celé bytosti jednookého posla byla nějaká zloba a výraz, jako by věděl víc než druzí, takže Filip i Amina byli poděšení a zmatení.

Amina neplakala, ale zakryla si rukama tvář, zatímco Filip přecházel nejistými kroky sem a tam po pokoji. Napolo zapomenuté scény se opět vynořily co nejživěji v jeho vzpomínkách. Opět vstoupil do osudné, temné světnice. Vyšívání leželo u jeho nohou a opět v duchu ustoupil, když zpozoroval dopis, ležící na podlaze. Oba se probudili ze sna svého nynějšího štěstí a děsili se strašlivé budoucnosti, která sek nim teď blížila svými temnými předtuchami. Ostatně stačilo několik minut, aby Filip nabyl znovu svou obvyklou sebevládu. Posadil se vedle Aminy a objal ji.

Oba mlčeli, znali přece navzájem své myšlenky příliš dobře a vyžadovalo nesmírnou námahu, aby obrnili svou statečnost a svá srdce proti přesvědčení, že se musí rozloučit, na čas - nebo navěky!

Amina promluvila první. Spustila ruce, kterými objímala svého manžela, přitiskla jeho ruku ke svému srdci, jakoby chtěla ukonejšit jeho bolestný tlukot.

„To nebyl pozemský posel, Filipe! Necítil jsi smrtelný chlad, když seděl vedle tebe? Aspoň mně tak připadlo, když vešel.”

Filip měl stejný pocit, ale nechtěl Aminu znepokojovat, a proto nejistě odpověděl: „Ne, Amino, je to jen tvoje představa, jeho náhlé objevení a i jeho podivné chování. Co se týká mě, viděl jsem v něm jen muže, který se se svou znetvořenou postavou stal závistivým vyvržencem společnosti. Člověka, kterému je domácí štěstí a úsměv opačného pohlaví odepřený, protože která žena by se na něj mohla vlídně podívat? Jeho žluč

67

se pobouřila, když uviděl tolik krásy v náručí druhého a působilo mu zlomyslnou radost, když mohl přinést zprávu, o které věděl, že zkrátí blaho, které je mu nepřístupné. Buď si jistá, že to je všechno.”

„A kdyby má domněnka byla správná, co na tom?” odpověděla Amina a tiskla ruce k srdci. „Jako tvoje manželka, Filipe, mám mnohem menší odvahu, než jsem měla, než jsem se stala tvou. Tehdy jsem neznala ještě dosah té ztráty. A přece jsem odhodlaná a pyšná na to, že zrovna můj manžel byl vyvolený k takovému dílu.”

Nato se Amina zarazila.

„Snad jsi měl pravdu, Filipe?”

„Ne, Amino. Nemýlil jsem se ani ve vyznání, které mi bylo ohlášené ani ve své statečnosti, ani při volbě své manželky,” odpověděl Filip a smutně ji obejmul. „Je to vůle nebes.”

„Ať se tedy stane!” odpověděla Amina a vstala ze svého místa. „První bolest minula. Teď je mi lip, Filipe. Tvoje Amina zná svou povinnost.”

Filip neodpověděl a Amina pokračovala: „Ale jen krátký týden, Filipe…”

„Chtěl bych, aby to byl jen jediný den,” odpověděl, „i ten by byl dost dlouhý. Jednooká obluda přišla příliš brzo.”

„Ne, nemluv tak, Filipe. Děkuji mu za ten týden, je to přece jenom krátká lhůta, abych si mohla odvyknout od svého štěstí. Ovšem, kdybych tě tak jako jiné ženy trápila, sužovala a oslabovala svými slzami, kdybych tě pronásledovala svými prosbami nebo výčitkami, stačil by jediný den, abys byl nešťastný mou slabostí. Ale ne, Filipe, tvoje Amina zná svou povinnost. Musíš jako starověký rytíř vytáhnout k nebezpečnému dobrodružství, v kterém snad zahyneš. Avšak Amina tě vyzbrojí a ukáže ti svou lásku, když pečlivě uzavře každý nýt svého brnění a nechá tě odejít s bezpečnou nadějí, hledíc vstříc tvému šťastnému návratu. Týden není příliš dlouhý, budu jím žít, až budeš vzdálený a já se budu cítit osamělá.”

„Věděli jsme, že k tomu musí dojít,” řekl Filip.

68

„Ano, ale má láska byla tak mocná, že úplně zapudila vzpomínku na to.”

„A přece musí v době našeho rozloučení tvoje láska žít jen ze vzpomínky, Amino.”

Amina vzdychla. Jejich rozmluva byla přerušená příchodem mynheera Pootse, který při pohledu na proměnu, kterou zpozoroval v jindy tak zářících Amininých rysech, vykřikl: „Svatý Proroku! Co se stalo?”

„Nic, jen to, co jsme všichni předem věděli,” odpověděl Filip, „chystám se, že vás opustím, loď vypluje za týden.”

„Ach, tak za týden chcete vyplout?”

Ve starcově tváři byl podivuhodný výraz radosti, který se však snažil skrýt před Aminou a jejím manželem. Jeho tvář zvážněla a řekl: „To je skutečně špatná zpráva.”

Amina a Filip vůbec neodpověděli, ale opustili společně pokoj.

Byl to pro oba dlouhý týden, i když se zdálo, že čas prchá na křídlech, cítili téměř ulehčení, když nastalo jitro rozloučení. Nejisté napětí zmizelo a zůstala naděje, aby ozařovala temný obzor budoucnosti.

„Filipe,” řekla Amina, když ruku v ruce seděli vedle sebe. „Hlas něžnosti v mém nitru mi často šeptá, že se vrátíš. Ale může mě taky zklamat. Snad se vrátíš, ale ne živý. Budu tě čekat v této světnici, na této pohovce, která znovu zaujme své staré místo. Budu sedět, a kdybych tě už neměla uvidět živého, přijď po své smrti. Nebudu se bát ani bouře, ani prudkého rozevření okna. Dej mi vědět, protože už nebudu mít pro co žít, abych mohla radostně pospíchat k opětovnému spojení v lepším světě. Slib mi to, Filipe!”

„Slibuji ti všechno, ale Amino,” a Filipovy rty se chvěly, „nemůžu, tato zkouška je příliš těžká. Nemůžu se už déle zdržet.”

Amininy temné oči ulpěly na jejím manželu, nemohla promluvit, její tvář byla křečovitě stažená, příroda už nemohla déle překonat emoce. Klesla mu do náručí a zůstala ležet bez pohnutí. Když jí Filip vtiskl poslední polibek na bledé rty, uviděl, že omdlela.

•69

„Teď necítí nic,” řekl a položil ji na pohovku. „Je lepší, že se to stalo.”

Zavolal z vedlejší světnice mynheera Pootse, aby jí pomohl, vzal klobouk a ještě jí vtiskl vřelý polibek na čelo. Pak vyrazil z domu a byl už daleko, když se Amina vzpamatovala ze své mdloby.

70*

KAPITOLA OSMÁ

PRVNÍ CESTA

Jakmile Filip překročil práh svého domu, utíkal pryč, jako by se snažil uniknout svým vlastním bolestným myšlenkám. Po dvou dnech dorazil do Amsterdamu, kde si opatřil malý, ale pevný ocelový řetízek, aby jím nahradil stužku, na které dosud nosil ostatky na svém krku. Když to udělal, pospíchal se svými zavazadly na palubu ,Ter Schillingu’.

Filip s sebou nezapomněl vzít peníze, které slíbil kapitánovi, protože měl nastoupit na loď jako učedník a ne jako najatý námořník. Vzal si s sebou taky potřebný obnos pro svou vlastní potřebu. Bylo už pozdě, když přišel na palubu ,Ter Schillingu’, který tu kotvil mezi ostatními loděmi, patřícími k indickému loďstvu.

Kapitán jménem Kloots ho přijal velmi vlídně, ukázal mu jeho lůžko a pak se odebral dovnitř lodi, aby vyřešil nějaký problém v nákladu. Filip zůstal na palubě, napospas svým vlastním myšlenkám.

„Tak to je,” pomyslel si Filip, opíraje se o zábradlí a hledě do dálky, „tak to je loď, na které podniknu svůj první pokus a možná taky poslední! Jak málo asi tuší ti, s kterými se chystám na moře, účel mé cesty. Jak se liší moje úmysly od ostatních. Ženu se snad za bohatstvím? Ne! Chci snad uspokojit zvědavost nestálého ducha? Ne! Hledám mrtvého! Kdyby měli tušení o mých přáních a úmyslech, sotva by mi dovolili zůstat na palubě jedinou hodinu. Námořníci jsou prý pověrčiví a měli by dobrý důvod zbavit se mě, kdyby věděli o mém poslání. Strašlivé, skutečně, ale jak je budu moct splnit? Jen nebesa a moje vytrvalost můžou rozluštit moje tajemství!”

Pak se vrátily jeho myšlenky k Amině, zvedl oči k obloze a zdálo se, že v úvahách sleduje let mraků.

„Nebylo by lépe, kdybyste šel dolů do lodi?” řekl vlídný hlas, který probudil Filipa z jeho snů. Byl to hlas prvního mata jménem Hillebranta, malého, statného, asi třicetiletého muže. Jako len blonďaté vlasy mu v dlouhých kučerách splývaly přes ramena. Jeho pleť byla jasná, jeho oči něžně modré, a i když se málo podobal námořníkovi, dovedl nenahraditelně vykonávat svou službu.

„Děkuji vám,” odpověděl Filip. „Skutečně, úplně jsem zapomněl sám na sebe a na místo, kde jsem. Moje myšlenky byly daleko. Dobrou noc a díky.”

,Ter Schilling’ se lišil, jako většina lodí té doby, stavbou a výpravou od dnešních lodí a měl asi čtyři sta tun nosnosti. Jeho dno bylo téměř ploché a jeho boky se svíraly nad vodou dohromady, takže horní paluba měla sotva poloviční šíři dolejší plochy. Protože všechny lodi společnosti byly vyzbrojené pro případný boj, nebylo na hlavní palubě vůbec zboží, zato však na každé straně šest devítiliberek.

Mužstvo ,Ter Schillingu’, s kapitánem, dvěma maty, dvěma lodivody a čtyřicetipěti námořníky, čekalo na supercarga*), který dosud nebyl na lodi. Náležela mu horní kajuta, kajuty na hlavní palubě patřily kapitánovi a matům.

Když se Filip druhý den probudil, uviděl, že plachty jsou napjaté a kotva vytažená na lodní příď. Některé z ostatních lodí už pluly na moře. Počasí bylo krásné, moře klidné a čilý ruch i novost prostředí působil na Filipa oživujícím dojmem.

Kapitán Loots stál na lodním můstku a hleděl usilovně dalekohledem k městu. Jako obvykle měl v ústech dýmku, jejíž kouř občas zatemnil čočky jeho dalekohledu. Filip vystoupil po schůdkách na lodní můstek a pozdravil jej.

“) lodní jednatel (námořní terminologie)

72

Kapitán Kloots byl muž ani ne prostřední výšky a množstvím šatů, které nosil, jeho postava zmohutněla. Na sobě měl liščí čepici, zpod které vyčuhovaly konce červené vlněné noční čepice, červenou plyšovou vestu s velikými kovovými knoflíky, zelenou soukennou kazajku a druhou ještě z hrubého modrého sukna, která byla tak krátká, že vypadala jako vesta. Jeho spodní šaty se skládaly z černých plyšových kalhot, světle modrých bavlněných punčoch a bot s velikými stříbrnými přezkami. Kolem pasu měl široký opasek a přepásku z plachetního plátna, která v hustých záhybech splývala téměř až po kolena. Za pasem vězel veliký, široký nůž, vězící v pochvě ze žraloci kůže.

Jeho obličej byl věj čitý a ve srovnání s tělem malý. Jeho světlešedé vlasy se třepotaly ve větru a jeho přímý nos byl na Špičce ohnivě červený, což se připisovalo jednak následkům častého holdování lahví s kořalkou, jednak také žáru malé dýmky, kterou jen zřídka vyndal, snad jenom, když udílel rozkazy, nebo když chtěl opět nacpat svůj kuřácký nástroj.

„Dobré jitro, synu,” řekl kapitán a vyndal na okamžik dýmku z úst. „Už čekáme jen na lodního jednatele, který nikdy příliš nepospíchá s příchodem na loď. Člun na něho čeká už hodinu u břehu, takže budeme moct vyplout asi jako poslední. Přál bych si, aby nás společnost nechala vyplout bez těchto pánů, kteří podle mého názoru jsou pro obchod jen překážkou. Ovšem na zemi o tom mají jiné mínění.”

„A co vlastně chtějí na lodi?” ptal se Filip.

„Musí dohlížet na náklad a bdít nad obchodem. Kdyby se omezili na to, nebylo by to tak zlé, ale oni se míchají do všeho a nehledí si ničeho, jen svého vlastního pohodlí. Hrají si na lodi na krále, protože dobře vědí, že bychom si netroufli je urazit, protože jediné jejich slovo proti lodi, na které pluli a byl by problém opět se ucházet o svoji výsadu.. Společnost žádá, abychom jim prokazovali všemožnou poctu, a když přicházejí na loď, zdravíme je pěti výstřely.”

„Znáte muže, kterého očekáváte?”

•73

„Ne, znám ho pouze z doslechu. Můj kolega, se kterým už plul, mi prozradil, že se velice bojí nebezpečí na moři, a zeje neobyčejně přesvědčený o své vlastní významnosti.”

„Přál bych si, aby už přišel,” odpověděl Filip, „protože toužím, abychom už byli na širém moři.”

„Zdá se, že jste opravdu posedlý touhou po cestování, synu. Slyšel jsem, že jste opustil příjemnou domácnost a mimo to hezkou ženu.”

„Velice dychtím po tom, vidět svět,” odpověděl Filip. „Musím se taky naučit řídit loď, než si koupím vlastní a pokusím se s ní o své štěstí.”

„Jak jiné je to s mým skutečným přáním,” pomyslel si v duchu Filip.

„Na oceáně jde vydělat peníze, ale oceán je taky žravý a pohlcuje je.” odpověděl kapitán. „Kdybych jen mohl tuto dobrou loď vyměnit za slušný dům, a kdybych měl dost zlaťáků, aby mohl být udržovaný, neviděl byste mě stát na tomto můstku. Obeplul jsem mys Dobré naděje už dvakrát a to je pro člověka dost, potřetí to nemusí dopadnout tak dobře.”

„Je to tam nebezpečné?” ptal se Filip.

„Tak nebezpečné, jak jen to dovedou způsobit příboj a proudy, podmořská skaliska, výspy a písčité mělčiny, zlé bouře a obrovské vlny. I když se kotví v Tabulové zátoce’ před mysem, tak se strachem a chvěním, protože může být loď z kotviště zahnaná na širé moře nebo vržená na břeh mezi divochy, dřív než se mužstvo může obléct. Když se však loď dostane na druhou stranu mysu, tančí vlnky tak vesele ve slunečních paprscích, že je možné plout po celé týdny pod bezmračným nebem v nejlepším větru, bez nejmenšího zaváhání.”

„V kterých přístavech se zastavíme, kapitáne?”

„O tom můžu říct jen málo. Gambroon v Perském zálivu bude nejspíš prvním shromaždištěm celého loďstva. Pak se rozdělíme. Několik lodí popluje do Bantamu na ostrově Jáva, jiné dostanou rozkaz plout dál dolů lodní cestou, aby přijali náklad kafru, klovatiny, benzoe a vosku. Taky zlato a slonovina

74

jsou předmětem směnného obchodu, ale jestli nás vyšlou za takovým obchodem, musíme, mate Vanderdeckene, velmi opatrně zacházet s domorodci. Je to pyšný a zrádný lid a má ostré, zakřivené nože - kirisy, jak je nazývají - které namáčejí do smrtícího jedu. Také s Portugalci a s Angličany jsem musel na těchto cestách krutě bojovat.”

„Vždyť je přece mír.”

„Ovšem, když však dorazíme za mys Dobré naděje, nesmíme se příliš spoléhat na papíry, které byly ve vlasti podepsané. Angličané na nás budou ostře dotírat, kam se jen hneme. Musíme je držet zkrátka a domnívám se, že naše loďstvo je jen proto tak veliké a má jen proto tak přísné rozkazy, protože očekává boj.”

„Jak dlouho asi potrvá naše cesta?”

„Podle okolností, snad dva roky, může se taky stát, že méně, pokud nebudeme držení ve faktoriích a pokud nás nebude použito proti nepříteli v otevřeném boji, což je ostatně velice pravděpodobné.”

„Dva roky!” pomyslel si Filip, „dva roky vzdálený od Aminy!” A hluboce si vzdychl, protože cítil, že je to odloučení snad navždy.

„No tak, dva roky nejsou tak dlouhá doba,” řekl Kloots, když zpozoroval Filipův výraz v obličeji. „Byl jsem jednou pryč pět let a ke všemu jsem byl tak nešťastný, že jsem nepřivezl domů nic, ani loď ne! Byl jsem poslaný do Chittagongu, na východní straně velikého zálivu Bengálského a kotvil jsem tam tři měsíce v řece. Náčelníci země mě drželi, nechtěli mi ani vyměnit můj náklad, ani mi dovolit, abych vyhledal jiné tržiště. Můj střelný prach byl dopravený na zemi, a proto jsem se nemohl postavit na odpor. Červi rozežrali dno mé lodi, že se až potápěla. Věděli, že k tomu dojde a převzali pak celý náklad za cenu, jaká se jim zlíbila. Jiná loď nás pak dopravila domů. Kdyby se mnou tak zrádně nejednali, nekonal bych tuto cestu, a k tomu ještě s tak nepatrným výsledkem, protože společnost zakazuje všechen soukromý obchod. - Konečně už jde, vztyčili na stěžni člunu vlajku, teď dorazili. Mate Hillebrante, postarejte

75

se o to, aby dělostřelci a jejich lidé byli připravení pozdravit lodního jednatele.”

„Jakou službu přidělíte mně?” ptal se Filip. „V čem bych vám mohl být prospěšný?”

„Prozatím nebudete mít příliš práce, snad jenom za zlé bouře, když každý pár rukou má velikou cenu. Pozorujte zatím všechno a naučte se tak službě. Taky můžete pěkně psát deník, vedený pro společnost a taky mi jinak pomáhat, jakmile vás přejde nepříjemná choroba, kterou pociťují ti, kteří jsou poprvé na lodi. Jako prostředek proti této chorobě vám doporučuji, abyste si uvázal kapesník těsně kolem těla a tak sevřel žaludek. Taky vám doporučuji hojné požívání z mé lahve s kořalkou, která je vám neustále k službám. Teď však musím přijmout jednatele všemohoucí společnosti. Mate Hillebrante, dejte vypálit z děl!”

Děla byla vypálena, a když se kouř rozptýlil, přirazil k boku ,Ter Schillingu’ člun, jehož dlouhá vlajka byla vlečená vodou. Filip pozoroval lodního jednatele, který vystoupil na palubu teprve tehdy, až dal dopravit na loď několik truhlic s počátečními písmeny a znaky společnosti.

Tento úředník byl hubený mužík se zvadlou tváří, s tří-rohým, zlatem oprýmkovaným kloboukem na hlavě, pod nímž seděla mohutná vlásenka, jejíž kadeře splývaly hluboko přes rameno. Jeho kabát byl zhotovený z šarlatově černého sametu a měl široké příklopy kapes. Jeho vesta z bílého hedvábí byla vyšitá barevnými květinami a splývala téměř až po kolena. Jeho stehna byla zahalená do černého atlasu a dolní část jeho nohou vězela v bílých hedvábných punčochách. Zlaté přezky u kolenou a na střevících krajkové manžety a hůl se stříbrným knoflíkem. To byl Jakob Janze van Stroom, lodní jednatel vysoce vážené společnosti na dobré lodi ,Ter Schillingu’.

Rozhlížel se kolem sebe, obklopený v uctivé vzdálenosti kapitánem, důstojníky a námořníky lodi, kteří drželi vesměs čepice v rukou. Nikdo nemohl považovat lodního jednatele za námořníka, všichni přece věděli, že je supercargem společnosti

76

a velmi velikým pánem. Požíval tedy veškerou úctu, jaká příslušela tak významné osobě.

Van Stroom patrně nestál o to, aby zůstal na palubě, protože se dal ihned zavést do své kajuty, kam s ním šel kapitán a snažil se najít průchod mezi všude překážejícími svinutými lany.

Dveře byly otevřené a lodní jednatel v nich zmizel. Pak byla loď uvolněná a napnuty plachty. Sotva však námořníci upevňovali kotvu na palubě, ozvalo se ve vrchní kajutě, která náležela lodnímu jednateli, zuřivé zvonění.

„Co to asi znamená?” ptal se kapitán Kloots, který stál na přídi. „Mate Vanderdeckene, podíval byste se, co se stalo?”

Filip šel dolů, zatímco zvon stále ještě zněl, otevřel dveře kajuty a uviděl, že lodní jednatel sedí na stole a se všemi známkami zděšení ve tváři trhá stále ještě šňůrkou zvonu, visícího uprostřed kajuty. Neměl už na hlavě vlásenku a jeho holá lebka mu dodávala podivně směšný vzhled.

„Co se stalo, pane?” ptal se Filip.

„Co se stalo!” soptil van Stroom. „Zavolejte sem vojáky s ručnicemi. Honem, sire! Copak mám být zavražděn, roztrhán na kousky a sežrán? Proboha, pane, nevyvalujte oči a udělejte něco. Copak ho nevidíte, jak jde ke stolu? Ach, jemine! Ach, jemine!” pokračoval lodní jednatel, kterého strach nejspíš připravil o rozum.

Filip se podíval směrem, kterým van Stroom ukazoval. Ke svému velikému překvapení uviděl malého medvěda, který si hrál s vlásenkou lodního jednatele. Postrkoval ji tlapkami sem a tam a občas do ní vrážel čenich. Filipa to nejdřív zarazilo, avšak krátké uvažování ho přesvědčilo, že je zvíře asi neškodné, protože by jinak nemohlo volně pobíhat po lodi. Navzdory tomu se Filip přece jenom nechtěl ke zvířeti přiblížit, protože neznal jeho návyky, až se konečně objevil kapitán Kloots, který výstup ukončil.

„Co se stalo?” ptal se kapitán. „Aha, už vidím, je to Jean,” pokračoval, šel k medvědovi, uvítal ho kopnutím a zdvihl vlásenku.

•77

„Ven z kajuty, Jeane!” volal Kloots, kopal medvěda do zadní části těla, až konečně zvíře uteklo dveřmi ven. „Pane van Stroome, opravdu velice lituji, zde je vaše vlásenka. Zavřete dveře, mate Vanderdeckene, aby se medvěd znovu nevrátil, protože je mi velice oddaný.”

Jakmile se zavřely dveře mezi van Stroomem a medvídětem, sklouzl mužík ze stolu do vedle stojící lenošky s vysokým opěradlem, otřásl uražené kadeře své vlásenky a nasadil si ji znovu na hlavu. Pak opravil svoje manžety, přijal velitelské vzezření, udeřil svou holí o palubu a začal: „Kapitáne Klootsi, co znamená toto odepření úcty lodnímu jednateli mocné společnosti?”

„Bůh je mi svědkem, že to není odepření úcty. To zvíře, jak vidíte, je krotké i k cizím lidem. Patří mně a byly mu teprve tři měsíce, když jsem ho dostal. Je to jen nedorozumění. Mat Hillebrant ho zavřel do kajuty, aby ho neobtěžoval při služebních výkonech a úplně zapomněl, že je tu pořád. Je mi to velice líto, pane van Stroome, ale už se to nestane, pokud si s ním nebudete chtít pohrát.”

„Pohrát si s ním! Já, lodní jednatel společnosti, si mám hrát s medvědem? Kapitáne Klootsi, to zvíře musí být okamžitě vrženo přes palubu!”

„Ne, nemůžu hodit přes palubu zvíře, které jsem si oblíbil, ale nebude vás už nikdy obtěžovat.”

„Pak, kapitáne Klootsi, budete mít co Činit se společností, až jí to oznámím. Vaše výsada bude zrušená a váš plat za jízdu propadne.”

Jako většina Holanďanů byl i Kloots velice umíněný a toto velitelské chování lodního jednatele mu pobouřilo žluč.

„V mých listinách není nic, co by mi bránilo mít na lodi medvěda,” prohlásil Kloots.

„Podle regulativu společnosti,” odpověděl van Stroom, tvářil se přitom důležitě, opíral se o svou lenošku a zkřížil své tenké nohy, „jste povinen vzít na loď jen cizí a zvláštní zvířata, která guvernéři a správci faktorií posílají darem korunovaným hlavám, jako jsou lvi, tygři, sloni a jiní tvorové Východu. Ale

78

v žádném případě není dovoleno velitelům zapsaných lodí nalodit na vlastní účet zvířata jakéhokoliv druhu, protože to spadá pod článek o zákazu soukromého obchodu.”

„Můj medvěd není na prodej, pane van Stroome.”

„Musí být okamžitě odstraněný z lodi, kapitáne Klootsi. Nařizuji vám to a jestli neuposlechnete, bude to jen na vaše vlastní nebezpečí.”

„Pak nařídím, aby byly opět spuštěny kotvy, pane van Stroome, a pošlu na břeh, aby se o tom rozhodlo v hlavním ředitelství. Jestli bude společnost trvat na tom, že mám zvíře poslat na břeh, tak prosím, ale mějte na paměti, pane van Stroome, potom ztratíme záštitu loďstva a poplujeme sami. Mám dát vyhodit kotvy, pane?”

Tato poznámka zmírnila supercargovu tvrdošíjnost. Osamocená plavba se mu nelíbila a strach předtouto nejhorší variantou přemohl dokonce i strach z medvěda.

„Kapitáne Klootsi, nechci být příliš přísný, pokud bude zvíře uvázané na řetězu a nebude se ke mně moct přiblížit, nebudu nic namítat proti tomu, aby zůstalo na lodi.”

„Budu se všemožně starat o to, aby vám nevstoupilo do cesty, ale kdybych ho dal upoutat na řetěz, řvalo by ve dne v noci, takže by jste nemohl spát, pane van Stroome,” odpověděl Kloots.

Když lodní jednatel viděl, že kapitán trvá ve vší rozhodnosti na svém a nedbá na žádné výhružky, udělal to, co může udělat muž, který nemůže změnit nějakou věc. Přísahal v duchu pomstu a pak řekl se svolující tváří: „Pod touto podmínkou, kapitáne Klootsi, může vaše zvíře zůstat na lodi.”

Kapitán Kloots a Filip pak opustili kajutu. Kapitán, který nebyl právě v nejlepší náladě, si mručel: „Když společnost posílá na loď své opičáky, můžu já tady mít svého medvěda.”

A tento vtip rozveselil Klootse tak, že zapomněl na všechnu svoji rozmrzelost.

•79

KAPITOLA DEVÁTÁ

BLUDNÝ HOLANĎAN NA OBZORU

Filip Vanderdecken se dovedl na palubě uplatnit, důvěrně se spřátelil s Hillebrantem, prvním matem. Struys, druhý mat, byl však mrzutý mladý muž, se kterým se jen málo stýkal.

Co se týká supercarga Jakoba Janze van Strooma, odvážil se jen zřídka ze své kajuty. Poněvadž medvěd Jean nabyl zavřený, zavíral se van Stroom sám a nezmeškal snad ani jediný den, aniž by si nepřečetl svůj dopis, který napsal společnosti na vysvětlenou této pobuřující věci. Považoval totiž vždy za vhodné udělat nějakou změnu ve slovosledu, o které se domníval, že ještě zesílí jeho stížnost a vylíčí jednání kapitána Klootse jako ještě nepřátelštější.

Mezitím kouřil kapitán Kloots, v nejblaženější nevědomosti o tom, co se píše v hořejší kajutě, svou dýmku, pil svou sklenku a hrál si s Jeanem. Mevěd si taky velmi oblíbil Filipa a procházíval se s ním po palubě, když měl hlídku.

Na lodi byla ještě jedna osoba, a sice jednooký lodivod Schriften, který cítil hluboký odpor jak proti Filipovi, tak proti jeho němému miláčkovi. Filip měl hodnost důstojníka, proto se ho Schriften neodvažoval veřejně urazit, ale vyhledával každou příležitost, kdy jej mohl před lodním mužstvem potupit. Své nepřátelství k medvědovi projevoval veřejně a málokdy kolem něj prošel, aniž by ho s hrozným proklínáním nekopl.

Ačkoliv se zdálo, že na palubě nemá tohoto člověka nikdo rád, ale že se ho každý bojí, přece jen nabyl nad námořníky převahu, která se nedala nijak vysvětlit.

To se odehrávalo na palubě ,Ter Schillingu’, když se spolu se dvěma jinými loděmi, dva dny plavby od mysu Dobré naděje, dostali do bezvětří. Vzduch byl neobyčejně horký, protože v těchto jižních šířkách bylo právě léto. Filip, který ležel pod plachtou, usnul v dusném vzduchu.

V tom se najednou probudil s mrazivým pocitem po celém těle, zejména však na prsou, a když napolo otevřel oči, uviděl, že lodivod Schriften je nad ním skloněný a drží mezi prstem a palcem část řetízku, na kterém byly upevněny ostatky.

Filip znovu zavřel oči, aby se přesvědčil, co vlastně zamýšlí. Zjistil, že Schriften pomalu stanuje řetízek s ostatky, zřejmě s úmyslem klenot ukrást. V tom okamžiku Filip vyskočil a chytil zloděje kolem pasu.

„To jsi tedy měl v úmyslu?!” zvolal Filip rozčileně a vytrhl řetízek z lodivodovy ruky. Nezdálo se však, že by byl Schriften nějak dotčený tím, že byl jeho pokus odhalený. Vrhl jedním okem zlý pohled na Filipa a řekl posměšně: „Je na tom řetízku její obraz? He - he - he!”

Vanderdecken ho odstrčil.

„Radím vám, abyste nebyl tak zvědavý, mistře lodivode, nebo toho budete litovat.”

„Nebo je to snad,” pokračoval lodivod bez ohledu na Filipovo pobouření, „nějaký talisman, bezpečný prostředek proti utonutí?”

„Starejte se o své povinnosti!” zvolal Filip.

„Ovšem, vy jste katolík. Snad jste tam ukryl nehet nějakého svatého, nebo, už to mám. Kousek ze Svatého kříže.”

Filip se zarazil.

„Ano, to je ono!” zvolal Schriften a šel pak dopředu, kde byli námořníci shromáždění kolem můstku.

„Dobré zprávy pro vás, hoši!” řekl. „Máme kus Svatého kříže na lodi a můžeme teď vzdorovat i ďáblu.”

Filip, aniž věděl proč, šel za Schriftenem a stál právě vpředu na palubě, když lodivod pronesl hlasitě před námořníky tuto poznámku.

81

„To je pěkné!” odpověděl starý námořník. „A nejen ďáblu, ale i Bludnému Holanďanovi!”

„Bludnému Holanďanovi?” pomyslel si Filip. „Mělo by se snad…”

Postoupil několik kroků dopředu, aby se ukryl za stěžněm a doufal, že se dozví víc v pokračování rozhovoru, a taky se nemýlil.

„Říká se, že je daleko horší setkat se s ním, než se samým ďáblem,” poznamenal kdosi ze zástupu.

„Kdopak ho kdy viděl?” ptal se třetí.

„Byl spatřen, to je jisté. A stejně je jisté, že lodi, která se s ním setká, se stane nějaké neštěstí.”

„A kde je možné se s ním setkat?”

„To není jisté. Křižuje asi u mysu Dobré naděje.”

„Rád bych opravdu slyšel něco bližšího o této historii,” poznamenal jeden z námořníků.

„Povím ti, co vím. Je to prokletá loď, byli to, myslím, piráti, kteří podřízli svému kapitánovi hrdlo.”

„Ne, ne!” zvolal Schriften. „Kapitán je dosud na lodi, a byl to ničema. Jak se povídá, opustil, jako někdo jiný, který je teď s námi na lodi, velmi hezkou ženu, kterou něžně miloval.”

„Jak to víte, lodivode?”

„Protože pokaždé, když se setká s lodí, chce poslat domů dopisy. Běda však tomu, kdo by od něj vzal nějaký příkaz. Může si být jistý, že zemře s veškerým mužstvem.”

„Odkud máte všechny tyto zprávy?” ptal se jeden z námořníků. „Viděl jste někdy tu loď?”

„Ovšem,” zaskuhral Schriften, potom jako by se vzpamatoval, přešel hlasem ve své obyčejné pochechtávání a dodal: „My se ho však nemusíme bát, protože máme na lodi kus dřeva Svatého kříže.”

Schriften pak odešel na záď lodi, aby se vyhnul dalším otázkám, přičemž zpozoroval Filipa vedle hlavního stožáru.

„Tak nejsem jediným zvědavcem, he - he - he. Řekněte mi, vzal jste přece tu věc na loď pro případ, že bychom se měli setkat s Bludným Holanďanem?”

82 •

„Nebojím se Bludného Holanďana,” odpověděl Filip zmateně.

„Ale, právě mě napadlo, že máte stejná jména. Aspoň se povídá, že se jmenuje taky Vanderdecken, he!”

„Mimo mě je ještě na světě mnoho Vanderdeckenů,” odpověděl Filip, který se znovu vzpamatoval.

Po této odpovědi odešel zpátky do kajuty.

„Můžu si myslet, že tento zlomyslný jednooký ničema zná příčinu mého příchodu na loď,” pomyslel si Filip. „To je nemožné, ale cítím takovou hrůzu, kdykoliv se přiblíží. Mají ostatní taky takové pocity? Nebo je to jen moje představa? Zeptat se jich ale nemůžu. Je však divné, že tento muž mě tak nenávidí. Vždyť jsem ho nikdy neurazil. To, co jsem právě slyšel, potvrzuje všechno, jestli vůbec bylo třeba nějakého potvrzení. Ach, Amino! Kdyby nebylo tebe, nasadil bych život, abych rozluštil tuto hádanku.”

Po třech dnech dorazil ,Ter Schilling’ do Tabulové zátoky, kde našli zbytek loďstva už zakotvený.

Několik dní bylo loďstvo zaměstnané doplňováním zásob vody, potom lodím admirál, pro případ špatného počasí, stanovil shromaždiště a pak zdvihly kotvy, aby pokračovaly v cestě. Tři dny měly jen slabé proměnlivé větry, proto byla plavba pomalá, avšak třetí den se přihnal od jihu silný vítr, který vzrostl až na bouři a zahnal loďstvo severně od zátoky.

Po sedmi dnech byl ,Ter Schilling’ sám, ale počasí se zlepšilo. Ihned byly napnuté plachty a příď obrácena k východu, aby se dostala k pobřeží.

„Je to neblahá okolnost, že jsme odloučení od všech našich společníků,” poznamenal kapitán Kloots k Filipovi, když stáli oba na lodním můstku. „Teď je asi poledne a slunce mi umožní zjistit zeměpisnou šířku. Je ovšem těžké říct, jak daleko na sever nás zahnaly bouře a proudy. Hochu, přines mi mou Jakobovu hůl, dej ale pozor, ať s ní nikde nenarazíš.”

Jakobova hůl byl jednoduchý přístroj, který se používal k zjištění šířky a pečlivému pozorovateli udala jeho stanoviště asi na pět nebo deset mil. Kvadranty a sextanty jsou vynálezy mnohem

83

pozdější doby. Vezmeme-li v úvahu, jak nepatrná byla znalost námořnictví a uvážíme odchylky magnetové jehly, a že zeměpisná délka mohla být zjištěna pouze zkoumáním směru lodní plavby na širém moři, je vlastně podivné, že naši předkové mohli cestovat přes oceán s tak poměrně malým počtem neštěstí.

„Jsme celé tři stupně severně od mysu,” poznamenal kapitán Kloots, když spočítal šířku. „Proudy jsou asi neobyčejně silné, vítr rychle ustává a musel bych se velmi mýlit, kdyby nenastala změna počasí.”

K večeru nastalo úplné bezvětří a silný proud hnal loď ke břehu. Houfy tuleňů se objevovaly na hladině a sledovaly loď, hnanou proudem. Ryby vyskakovaly a poskakovaly všemi směry, a zdálo se, že oceán je plný života, zatímco slunce zacházelo pomalu za obzor.

„Co je to za hluk?” řekl kapitán Kloots. „Vy tam nahoře na stožáru, vidíte zemi?”

„Ano,” odpověděl muž ve strážním koši po nějaké přestávce. Úplně před námi, nízké písčiny a vysoko vzbouřené moře!”

„To je tedy příčina toho hluku. Ženeme se s tímto proudem k pevnině, byl bych rád, kdybychom dostali vítr.”

Slunce už zapadlo za obzorem a bezvětří stále ještě trvalo. ,Ter Schilling’ byl hnaný tak rychle ke břehu, že už bylo možné pozorovat příboj, jenž se hromovým rachotem tříštil o pobřeží.”

„Znáte toto pobřeží, lodivode?” ptal se kapitán Schriftena, který stál na blízku.

„Dobře ho znám,” odpověděl Schriften. „Moře se tu tříští aspoň do dálky dvanácti nití. Za půl hodiny bude loď rozbitá na padrť, pokud nám nepomůže nějaký vítr.”

A mužík se chechtal, jakoby neznal nic veselejšího než tuto představu.

Kapitán Kloots nedovedl skrýt své obavy, jeho dýmka putovala z koutku do koutku. Mužstvo se shromáždilo ve skupinách u přední věže a na lodním můstku. Naslouchali s hrůzou strašlivému burácení příboje. Poslední odlesk slunce pomalu uhasl a noční temnota zvýšila nepokoj námořníků.

84

„Musíme spustit čluny,” řekl kapitán Kloots prvnímu matovi, „a pokusit se loď odvléct od proudu. Ale bojím se, že moc nezmůžeme. Avšak čluny budou pro všechny případy připravené, aby přijaly mužstvo dřív, než ,Ter Schilling’ narazí na pobřeží. Přineste vlečná lana a spusťte čluny, zatímco jednateli společnosti podám povinné oznámení.”

Van Stroom seděl v kajutě se vší důstojností svého úřadu a nasadil si svoji nejlepší paruku, protože byla neděle. Chystal se právě přečíst si znovu svůj dopis společnosti, když se objevil kapitán Kloots a sdělil mu několika slovy, že jsou ve velikém nebezpečí a že, jak se zdá, se loď rozbije dřív, než uplyne půl hodiny.

Při této znepokojující zprávě vyskočil van Stroom ze své lenošky a porazil ve svém hrozném chvatu svíčku, kterou právě rozsvítil.

„V nebezpečí, kapitáne Klootsi? Ale voda je přece klidná a vítr se utišil! Můj klobouk, kde je můj klobouk a moje hůl? Půjdu na palubu! Rychle! Světlo! Kapitáne Klootsi, dejte přece přinést světlo. Nemůžu potmě nic najít. Kapitáne Klootsi, proč mi neodpovídáte? Milosrdné nebe! On odešel a nechal mě tu o samotě.”

Kloots odešel, aby přinesl svíčku a právě se vrátil, když si van Stroom dal klobouk na hlavu a opustil kajutu. Čluny byly spuštěny a lodní příď odvrácená od země.

Teď však byla temná noc a nebylo možné rozeznat nic než bílou zpěněnou čáru příboje, která se se strašlivým lomozem tříštila o pobřeží.

„Kapitáne Klootsi, jestli chcete, opustím ihned loď, ať přirazí můj člun k lodi, musím mít největší pro službu vzácné společnosti, pro listiny a sebe sama.”

„Obávám se, že vám nebudu moct posloužit, pane van Stroome,” odpověděl Kloots. „Naše čluny sotva pojmou všechno mužstvo a každému je jeho život tak drahý jako vám váš.”

„Mějte na paměti, že jsem jednatelem lodní společnosti, poroučím vám: chci mít člun, neodvažujte se odepřít mi ho!”

85

„Odvažuji se vám ho odepřít,” odpověděl kapitán a vyndal dýmku z úst.

„Dobrá,” řekl van Stroom, který ztratil svou duchapřítomnost: „Uvidíme, jakmile se opět vrátíme do… Bože, pomoz nám! Jsme ztraceni…ach, Bože! Ach, Bože!”

A s těmi slovy pospíchal van Stroom, aniž sám věděl proč, dolů do kajuty, klopýtl však ve svém spěchu přes medvěda Jeana, který mu vešel do cesty, a při pádu mu sletěl klobouk a paruka.

„Ach, milosrdné nebe, kde jsem? Pomoc! Pomoc pro vzácného jednatele lodní společnosti!”

„Nechte všeho ve člunech a pojďte na palubu,” zvolal kapitán Kloots, „nezbývá čas. Teď rychle, Filipe. Sneste dolů kompas, vodu a suchary. V pěti minutách nesmíme být na ,Ter Schillingu’.”

Burácení příboje bylo tak zuřivé, že bylo jen stěží možné slyšet kapitánovy rozkazy.

Van Stroom ležel mezitím na palubě, třepal s sebou, dupal a volal o pomoc.

„Od břehu sem vane lehký větřík,” řekl Filip a nastavil ruku.

„Máte pravdu, ale bojím se, že už je pozdě. Sneste všechno potřebné do člunů a vy, lidé, chovejte se rozumně. Máte ještě naději, že loď zachráníme, jestliže vítr zesílí.”

Byli příboji tak blízko, že cítili proud, jímž plula loď v bezvětří, tu a tam se převalovat v dlouhých liniích. A však vítr od pobřeží zesílil a loď se zastavila. Veškeré mužstvo bylo v Člunech mimo kapitána Klootse, důstojníků a van Strooma.

„Plujeme zase vodou,” řekl Filip.

„Ano, myslím, že budeme moct loď zachránit,” odpověděl kapitán. „Jen pracujte dál, Hillebrante,” řekl k prvnímu mato-vi u kormidla, „odvrátíme se od příboje, jen kdyby vítr vydržel ještě deset minut.”

Vítr vydržel a ,Ter Schilling’ se dostal opět do bezvětrného pásma. Pak byl hnán opět směrem k příboji, až konečně vítr zesílil tak, že loď otočila a brázdila vodu. Mužstvo bylo

86

odvoláno z člunů. Zdvihli van Strooma, jeho klobouk a paruku a odvedli jej do kajuty. Netrvalo ani hodinu a ,Ter Schilling’ byl mimo nebezpečí.

„Můžeme už vytáhnout čluny,” rozkázal kapitán Kloots. „Než však odejdeme spát, poděkujme všichni Bohu za záchranu.”

V noci se dostal ,Ter Schilling’ na dvacet mil do moře a plul pak k jihu. Druhý den navečer se vítr znovu utišil a nastalo téměř úplné bezvětří. Kapitán Kloots byl asi hodinu na palubě a rozmlouval s Hillebrantem a Filipem jak o nebezpečí minulého večera, tak o zbabělém sobectví van Strooma.

„Slunce krvavě zapadá,” poznamenal Hillebrant ke kapitánovi, když všechno probrali. „Velice bych se mýlil, kdybychom ještě do rána nedostali vítr.”

„Jsem stejného názoru,” odpověděl kapitán Kloots. „Je zvláštní, že jsme se nesetkali s žádnou jinou lodí loďstva. Musely sem být přece zahnány všechny.”

„Snad se drží víc na širém moři.”

„Bylo by pro nás dobře, kdybychom udělali totéž,” řekl Kloots. „Včera večer jsme měli namále. Příliš málo a příliš mnoho větru, obojí se k praničemu nehodí.”

V té chvíli bylo slyšet zmatený lomoz z místa, kde se shlukli námořníci dohromady a hleděli do tmy na moře.

„Loď! Ne…! Ano, je to loď!” ozývalo se z několika hrdel.

„Domnívají se, že vidí loď,” řekl Schriften a vystoupil na můstek. „He - he - he! A kde?”

„Tam daleko v temnotách!” odpověděl kormidelník a ukázal na nejtemnější část obzoru, protože slunce už zapadlo.

Kapitán, Hillebrant a Filip pohlédli naznačeným směrem a taky se domnívali, že rozeznávají v temnotě cosi jako loď. Zdálo se, že se temnota rozptyluje a bledý, oslnivý blesk ozářil tu část obzoru. Na moři nebylo cítit nejmenší stopu větru, moře bylo jako zrcadlo, loď vystupovala stále určitěji, až konečně bylo možné zřetelně rozeznat její trup, stěžně a ráhna.

Všichni tři muži zírali tím směrem a protírali si oči, protože nemohli ani uvěřit svým zrakům. Uprostřed bledého světla, které se vznášelo asi patnáct stupňů nad obzorem, ve

87

vzdálenosti asi tří mil, plula skutečně veliká loď. Zdálo se však, že navzdory naprostému bezvětří zápasí s mocnou bouří. Vynořila se brzy nad klidnou hladinu, pak se opět řítila do hloubi a zase se vynořila. Všechny její plachty byly napjaty a ráhna obrácená po větru.

Loď se jen pomalu blížila, ačkoliv byla hnána bouřlivou silou, pak se zdálo, že se blíží rychle a je každým okamžikem zřetelnější. Konečně byla zřetelně vidět, přiblížila se k ,Ter Schillingu’ tak, že bylo možné rozeznat mužstvo na palubě.

Voda se zpěnila před lodní přídí. Bylo slyšet pronikavý zvuk kapitánovy pišťaly, praštění lodního ráhnoví, skřípání stěžňů. Potom však vzrůstala temnota a v několika okamžicích zmizela loď úplně.

„Bože na nebesích!” vykřikl kapitán Kloots.

Filip ucítil ruku na svém rameni a ledový chlad pronikl celým jeho tělem. Obrátil se a setkal se s jediným Schriftenovým okem, jenž mu zaskuhral do ucha:

„Filipe Vanderdeckene, to je Bludný Holanďan!”

88

…Filip se držel zbytku hlavního stěžně.

KAPITOLA DESÁTÁ

TROSEČNÍK

Náhlá temnota, která následovala po bledém světle, měla ten účinek, že se všechno zdálo mužstvu ,Ter Schillingu’ ještě neuvěřitelnější. Chvíli nebylo slyšet na palubě ani hlásek. Někteří upřeně hleděli směrem, kde přízrak zmizel. Druzí se odvrátili plní pochmurných myšlenek a předtuch.

Hillebrant jako první přerušil mlčení, obrátil se k východu a lekl se, když tam zpozoroval světlo. Zároveň chytil Filipa za rameno.

„Co je to?”

„Jenom měsíc, vystupující nad oblaky,” vysvětlil Filip těž-komyslně.

„U všech ďasů!” zaklel kapitán Kloots, stíraje si pot z čela. „Dřív jsem často slýchával o této lodi, ale vždycky jsem se tomu jenom smál.”

Filip mlčel. Přesvědčil se o skutečnosti přízraku a dobře cítil, jak je na tom zúčastněný. Připadal si jako zločinec.

Měsíc vyplul nad mračna a rozléval své lahodné, bledé světlo na dřímající oceán. Jako společným popudem upřeli všichni oči na místo, kde byl podivný přízrak těsně před svým zmizením naposledy. Tam bylo úplné ticho - mrtvé bezvětří.

Od té chvíle, co se loď vynořila, zůstal lodivod Schriften stále na lodním můstku. Přiblížil se teď pomalu ke kapitánovi, rozhlédl se a řekl: „Kapitáne Klootsi, chci vám říct jako lodivod této lodi, že se musíte připravit na velmi špatné počasí.”

89

„Na špatné počasí?” opakoval Kloots, jako by se probouzel z těžkého snu.

„Ano, špatné počasí, kapitáne. Nikdy se ještě žádná loď ne-stkala s - s tím, co jsme právě spatřili, aniž by ji brzo potom nepotkalo neštěstí. Již pouhé jméno Vanderdecken nepřináší požehnání - he - he - he!”

Filip chtěl odpovědět na tuto urážku, ale byl jako ochromený a jeho jazyk jako svázaný.

„Co s tím má co dělat jméno Vanderdecken?” zeptal se Kloots.

„Copak jste nikdy neslyšel o té historii? Kapitánem lodi, kterou jsme právě viděli, byl nějaký Vanderdecken - ten je Bludným Holanďanem.”

„Jak to můžete vědět, lodivode?” ptal se Hillebrant.

„No, vím to a vím ještě víc, kdybych to směl říct,” odpověděl Schriften. „Na tom však nezáleží. Dal jsem vám výstrahu před bouřlivým počasím a tím jsem vykonal svou povinnost.”

Po těchto slovech sestoupil Schriften po schůdcích z lodního můstku.

„Bože na nebesích! Dosud mě v celém životě nic tak ne-zmátlo a nepřekvapilo,” řekl Kloots. „Nevím, co si o tom mám myslet, nebo co k tomu mám říct. Co si o tom myslíte, Filipe? Nebylo to nadpřirozené?”

„Ano,” odpověděl Filip. „O tom nepochybuji.”

„Myslel jsem, že dny zázraků minuly,” řekl kapitán, „a domníval jsem se, že jsme v dnešní době ponecháni vlastní píli, a že nedostáváme jinou výstrahu, než kterou nám dává pohled na oblohu.”

„A také teď nám dává výstrahu,” poznamenal Hillebrant. „Podívejte se, jak se ona vrstva oblaků v posledních pěti minutách zdvihla. Měsíc je sice zakrytý, ale záhy se znovu objeví, podívejte se tam, na severozápadě se zablýsklo.”

„No, pánové, dovedu právě tak dobře, jako kdokoliv jiný, vzdorovat živlům a udělat proti nim všechno. Odjakživa jsem se staral pramálo o vichřice a bouře, ale přesto se mi nelíbí

90

výstraha, kterou jsme dnes večer dostali. Skutečně, srdce mi leží v prsou jako kus olova. Filipe, dejte sem nahoru přinést nějaký doušek s kořalkou, aby se mi vyjasnil mozek.”

Filip se s radostí chopil této příležitosti, kdy mohl opustit lodní můstek. Potřeboval několik minut, aby se mohl vzpamatovat. Objevení Bludného Holanďana jej hrozně rozechvělo. Ne, že by někdy pochyboval o jeho existenci, ale zatočila se mu hlava při pomyšlení, že viděl onu loď, a že byl tak blízko lodi, na které byl jeho otec připoutaný tak strašlivým prokletím. Když zaslechl zvuk kapitánovy píšťaly, dychtivě naslouchal, jestli zaslechne udělované rozkazy, které - jak dobře věděl - budou dány jeho otcem. Taky napínal zrak a snažil se rozeznat rysy a oděv těch, kteří se pohybovali na palubě.

Jakmile poslal kořalku po lodníkovi kapitánu Klootsovi, sešel do své kajuty a zakryl tvář do pokrývky. Pak se modlil a modlil. Až nabyl své obvyklé odvahy a vzpamatoval se, že se mohl klidně a s heroismem mučedníka postavit nebezpečí tváří v tvář.

Filip nezůstal dole déle než půl hodiny, ale jaká změna nastala, když se opět objevil na palubě! Ještě před krátkou chvílí plula loď bez pohnutí na klidné hladině a vysoké plachty visely splaskle s ráhnem. Měsíc se vznášel v milé kráse na obloze a jeho stíny se odrážely v klidné mořské hladině.

Teď byla úplná temnota. Voda tvořila krátké, zpěněné vlny. Menší a hořejší plachty byly napjaté a loď si rychle brázdila cestu vlnami. Vítr ohlašoval příliš zřetelně svými křečovitými nárazy a svým zlostným vytím, že jeho vztek je probuzen, a že teď sbírá všechny síly, aby vykonal dílo zkázy.

Námořníci byli stále ještě zaměstnaní stahováním plachet, vykonávali však svoji práci mrzutě a zachmuřeně. Filip nevěděl, co jim Schriften řekl, ale všiml si, že se mu vyhýbali, a že jej pozorovali s tajeným hněvem. Vichřice vzrůstala od minuty k minutě.

„Vítr není stálý,” poznamenal Hillebrant. „Nedá se zjistit, z které strany bouře zaduje, protože mění směr každým okamžikem.

91

Filipe, mně se to nijak nelíbí a můžu souhlasit s kapitánem, že i mně je těžko.”

„Ani mně není lépe,” odpověděl Filip, „jsme však v rukou milosrdné prozřetelnosti.”

„Těsně po levé straně! Vpředu založit! Napněte malou plachtu, hoši! Pospěšte si!” volal Kloots, když byla loď nárazy větru směrem na sever a západ vržená zpět a naklonila se na bok.

Liják se spustil plnými proudy a byla taková tma, že jeden druhého na palubě téměř neviděli. Blesky se míhaly na obloze a hrom burácel vší silou. Námořníci setřásali vodu ze svých promoklých oděvů a dali se zčásti do práce, zatímco druzí použili výhody noci, aby se skryli se svým vlastním strachem. Všechny lodní plachty mimo přírodní kosatku byly teď napjaté a ,Ter Schilling’ letěl k jihu s větrem ze všech stran. Zpěněné mořské vlny řvaly. Déšť se lil v proudech nocí černou jako uhel a promoklí ustrašení námořníci se ukrývali, jak mohli. Neshromažďovali se jako obvykle, ale každý dával přednost tomu, zabývat se o samotě svými myšlenkami. Bludný Holanďan probudil jejich obrazotvornost a popletl jim mysl.

Byla to nekonečně dlouhá a strašlivá noc. Zdálo se, že se den už vůbec neobjeví. Konečně temnota pomalu přecházela v pošmourné šero. Přicházel den. Muži pohlédli jeden na druhého, ale v jejich pohledech nebylo útěchy. Nebyla tu ani jediná tvář, ve které by zářil paprsek naděje. Jejich osud byl rozhodnutý. Zůstali přikrčení na místech, kde hledali ochranu v noci a chovali se tiše.

Moře teď vrhalo vlny vysoké jako hory, které vrhly lodí nejednou dozadu. Kloots byl právě v kompasové budce a Hillebrant stál s Filipem u kormidla, když se přihnala vysoká vlna přes okraj lodi a razila si s neobyčejnou prudkostí cestu přes palubu.

Kapitán a jeho dva matové byli spláchnuti vlnami a vržení na pažení tak, že nárazem ztratili vědomí. Dalekohled a kompas se rozbily. Nikdo nespěchal ke kormidlu. Loď se obrátila

pod nárazem dalších vln. Na palubu se zřítil, po opětovném prudkém nárazu, hlavní stěžeň. Všechno bylo v nejhorším zmatku. Kapitán Kloots ležel v bezvědomí a Filip jen s námahou přemluvil dva námořníky, aby mu pomohli snést kapitána dolů.

Hillebrant na tom byl ještě hůř, zlomil si pravou ruku a že-berní obratle. Filip i jeho donesl na lůžko a pak šel nahoru na palubu, aby se pokusil obnovit pořádek.

Filip Vanderdecken nebyl doposud vycvičeným námořníkem, měl však přece na námořníky ten morální vliv, který nikdy nechybí odvaze a rozhodnosti. O nějaké ochotné poslušnosti námořníků ovšem nebylo ani řeči, přece se však nechali přesvědčit a během půlhodiny byla loď zbavená hlavního stožáru. Po tomto ulehčení se dva nejlepší námořníci chopili kormidla a ,Ter Schilling’ letěl opět pryč před bouří.

Kde byl v této době lodní zkázy lodní jednatel van Stroom?

Vězel hluboko v pokrývkách svého lůžka, chvěl se po celém těle a přísahal při všem na světě, že jestli vstoupí jeho noha ještě jednou na suchou zemi, nepřinutí ho všechny společnosti na světě, aby své vzácné tělo ještě jednou svěřil slané vodě.

I když námořníci chvíli poslouchali Filipovy rozkazy, bylo vidět, že při příležitosti hovoří s jednookým lodivodem. Radili se s ním čtvrt hodiny a opustili pak všichni, až na dva muže u kormidla, palubu. Příčina se brzo ukázala. Několik z nich se vrátilo se džbány kořalky, kterou si opatřili prolomením otvoru nad komorou s kořalkou. Filip zůstal asi hodinu na palubě a domlouval mužstvu, aby se neopilo, ale marně. Také muži u kormidla neodmítli nabídnutý nápoj a netrvalo dlouho, a loď se kymácela a plula v klikatinách. Filip pospíchal dolů, aby se přesvědčil, jestli se kapitán Kloots vzpamatoval. Našel ho v hlubokém spánku, ze kterého jej jen s námahou probudil, aby mu oznámil nešťastnou zprávu.

Kapitán Kloots následoval Filipa na palubu, ale stále ještě cítil účinky svého pádu, točila se mu hlava a při chůzi se potácel, jakoby si taky přihnul z láhve s kořalkou. Nedošel ještě ani k mužstvu a klesl ve stavu úplného vysílení najedno z těl. Zdálo se, že utrpěl těžší otřes mozku. Hillebrant byl příliš vážně

•93

raněn a nemohl ani vstát z lože. Filip teď viděl, jak beznadějná je jejich situace.

Denní šero ustoupilo temnotám a scéna se stávala ještě děsivější. Loď se sice hnala před bouří, avšak muži u kormidla změnili patrně její směr, protože vítr, který dřív přicházel z pravé strany, hnal se nyní z levé. Na lodi nebyl vůbec kompas, ale i tak mužstvo ve svém opilství odmítalo Filipovy rozkazy nebo výklady.

„Vždyť vůbec není námořníkem,” říkali, „a nebude nás učit, jak máme řídit loď.”

Bouře dosáhla svého vrcholu. Déšť ochaboval, ale vítr strašlivě zuřil. Loď byla opilci tak špatně řízená, že se vlny přelévaly přes obě vrchní paluby. Avšak námořníci se smáli, zpívali a mísili svůj zpěv s řevem bouře. Zdálo se, že lodivod Schriften je vůdcem vzpurného houfu. Láhev kořalky v ruce, tančil a luskal prsty a přitom jako démon upíral své jediné oko na Filipa. Chvílemi, když ho porazila vlna, válel se s hřmotným chechtotem po palubě. Další kořalka byla ihned přinesená, jakmile o ni bylo požádáno. Proklínání, křik a smích se mísily dohromady. Námořníci u kormidla uvázali kolo a připojili se ke svým druhům, zatímco ,Ter Schilling’ byl hnaný vichřicí a při svém kymácení na pravou a levou stranu byl udržovaný jen přírodní stěhovou kosatkou -jedinou, která byla napjatá. Filip zůstal u schůdků na palubě, vedoucích na lodní můstek.

„Podivné,” pomyslel si, „že jenom já jediný jsem ještě schopný činu a zdá se, že jsem určený, abych hleděl na to divadlo hrůzy a hnusu. Mám být svědkem, jak se rozpadá trámoví této lodi a život všech mých druhů přijde nazmar. Já, jediný, klidný a odhodlaný muž, který vidí, co se musí brzo stát. I když jsem neužitečný a bezmocný, stojím tu teď jako pán bouře. Odloučený od svých bližních se svým podivným posláním. Avšak vítr už tak zuřivě neburácí a hladina se mi zdá taky klidnější. Jsou snad moje předtuchy nesprávné a všechno může ještě dobře dopadnout? Kéž by to nebe dalo, protože je smutné a žalostné vidět lidi odcházet ze světa ve stavu, který je snižuje pod dobytek.”

Filip měl pravdu, když se domníval, že vítr už není tak prudký a moře se poněkud ztišilo. Loď plula jižně od Tabulové zátoky a dostala se změněním směru do nepravého zálivu, kde byla do jisté míry chráněná před silou větru a vln. Ačkoliv se vodní hladina poněkud utišila, stačily vlny stále ještě k rozbití každé lodi, která by plula k pobřeží uvnitř zálivu. K takovému místu byl teď ,Ter Schilling’ hnán.

Záliv poskytoval krásnou vyhlídku na zachránění, břeh vystupoval mírně a byl to pouhý písek. O tom ovšem Filip nevěděl. Asi po dvaceti minutách zjistil, že se moře kolem celé lodi proměnilo ve zpěněný kotel a dřív než mohl všechno uvážit, narazila loď tak prudce na písčinu, že se zbývající stožáry zřítily na palubu. Praskot řítících se stožárů a těžké údery lodi na písčině, přičemž se mnoho trámoví rozestoupilo a spousty pěny i vln, které se hnaly přes nešťastnou loď, přehlušily křik a opilý lomoz bandy.

Ještě okamžik a nešťastná loď byla bokem vržená do moře. Filip, který byl na druhé straně, se zadržel pažení, zatímco se opilí námořníci na závětrné straně třepali ve vodě a snažili se dostat na protější stranu lodi.

S velkým zděšením Filip pozoroval, jak kapitán Kloots spadl do vody, která byla už ve výši několik stop vysoko nad zá-větrnou stěnou paluby. Pravděpodobně v bezvědomí byl beznadějně ztracený. Filip si vzpomněl na Hillebranta a běžel dolů. Mat dosud ležel na boku na svém lůžku. Filip ho zdvihl a donesl s námahou na palubu, položil jej do druhého člunu na dno, protože to byla největší naděje na záchranu jeho života. K témuž člunu se taky uchýlili námořníci, protože byl jediný, který bylo možné použít.

Taky Filip chtěl nastoupit, ale byl námořníky odstrčen. Ti za příboje vln přesekli provaz držící člun. Jiná veliká vlna zdvihla člun do výše a hnala jej přes palubu do klidnější vody, přičemž ho téměř naplnila pěnou a vodou po okraj. Ostatně opilí námořníci se o to zvlášť nestarali a jakmile byli zase volní, začali znovu křičet a zpívat, zatímco vítr a vlny je hnaly ke břehu. Filip se držel zbytku hlavního stěžně, úzkostlivě za nimi

95

hleděl a pozoroval, jak byl člun vyzdvižený pěnícím příbojem a pak zmizel v úžlabině vln. Hluk opilých hlasů se stále víc vzdaloval, až konečně přestal. Naposled uviděl malý člun na vrcholu obrovské, ke břehu se valící vlny, a pak zmizel navždy jeho očím. Filip věděl, že jedinou nadějí je, aby zůstal na lodi a pokusil se o zachránění na některém kusu vraku. Trámoví už nemohlo dlouho držet pohromadě, protože vrchní paluby se už odtrhly a každý další náraz vln způsoboval větší a větší trosky.

Najednou zaslechl z lodní zádi hluk, který mu připomněl, že van Stroom je dosud ve své kajutě. Filip se pustil ulomeného stožáru a viděl, že schodiště lodního můstku bylo vrženo na dveře van Stroomovy kajuty a tak znemožnilo jejich otevření. Po odstranění překážky, vnikl dovnitř, kde našel van Strooma. Oslovil ho, ale nedostal odpověď. Pak se ho pokusil odtud odtáhnout, bylo však nemožné odtrhnout jej od příčky, které se křečovitě držel.

Hlučný lomoz a hučení vodních spoust poučilo Filipa, že se loď uprostřed roztrhla. Proti své vůli byl nucený přenechat ubohého lodního jednatele jeho osudu a vyšel z kajuty.

U zadního palubního otvoru zaslechl pleskání, byl to medvěd Jean, který plaval ve vodě. Sotva ho uviděl, přehnala se veliká vlna přes zadní část lodi, rozdrtila ji na kusy a srazila Filipa do vody. Chytil se trámu z paluby a byl hnaný příbojem ke břehu. Po několika okamžicích byl nedaleko břehu. Avšak jeho opora narazila na písek a vlna, která jej od trámu oddělila, ho přinutila, aby hledal spásu ve vlastním přičinění.

Dlouho zápasil, ale nemohl, i když byl břeh tak blízko, najít dno pod nohama. Úder vlny ho pokaždé odrazil zase zpět a on se zmítal sem a tam, tak dlouho, až se úplně vyčerpal. Klesl právě pod vlnu, když se jeho ruka dotkla něčeho a zachytila se toho silou, jakou dodává smrtelný zápas. Byla to huňatá kůže medvěda Jeana, který plaval ke břehu a brzo jej vytáhl z příboje. Filip vylezl z dosahu vln na břeh a klesl,vyčerpaný námahou, v bezvědomí k zemi.

Když se znovu probudil ze své mdloby, cítil při zavřených očích nesmírnou bolest, způsobenou tím, že tu ležel mnoho hodin,

96*

vydaný napospas paprskům žhnoucího slunce. Otevřel oči, musel je však hned zavřít, protože světlo ho bodalo do očí jako ostrý hrot nože. Obrátil se na stranu, zakryl si oči rukou a zůstal tak chvíli ležet, až si konečně jeho oči zvykly. Pak vstal a za několik okamžiků si mohl prohlédnout okolí.

Moře bylo dosud rozbouřené a v příboji se dosud zmítaly lodní trosky, celý břeh byl posetý předměty, které pocházely z lodního nákladu. Blízko něho ležela mrtvola Hillebrantova a ostatní mrtvoly, rozptýlené po pobřeží. Ti, kteří hledali útočiště ve člunu, zahynuli všichni do posledního.

Podle výšky slunce soudil Filip, že jsou asi tři hodiny odpoledne. Byl tak těžce sklíčený na duchu a mimo vysílení pociťoval takovou bolest, že se jen nedbale rozhlédl. V mozku mu třeštilo a potřeboval nezbytně klid.

Vzdálil se od jeviště zkázy, brzo našel písčitý pahorek, na kterém se mohl skrýt před palčivými paprsky slunce. Lehl si a usnul těžkým spánkem, z kterého se probudil teprve druhý den.

Taky tentokrát byl Filip probuzený tísnivým pocitem. Trhl sebou a spatřil nad sebou stát postavu. Jeho oči byly dosud slabé, proto šije chvíli mnul. Nejdřív se domníval, že u něho stojí medvěd Jean nebo lodní jednatel van Stroom. Další pohled ho přesvědčil, že se dvakrát mýlil, protože tou postavou byl vytáhlý domorodec s oštěpem v ruce, který si přehodil přes ramena staženou kůži ubohého medvěda a na hlavu nasadil jednu z paruk lodního jednatele van Strooma, jejíž kadeře mu splývaly až na bedra.

Divoch vypadal v tomto úboru, protože jinak byl úplně nahý, tak komicky, že by se dal Filip do hlasitého smíchu, kdyby jeho pocity nebyly příliš trapné. Vstal a přistoupil k černochovi, který tu stále ještě stál bez hnutí a nedával najevo ani nejmenší známku nepřátelských úmyslů.

Filip cítil trýznivou žízeň, proto naznačoval divochovi posuňky, že by chtěl pít. Černoch mu pokynul, aby ho následoval a vedl jej přes písčité pahorky k pobřeží, kde bylo asi padesát lidí, kteří byli horlivě zaměstnaní tím, že vybírali z roztroušených lodních zásob různé věci.

97

Úcta, kterou prokazovali Filipovu průvodci, zřejmě ukazovala, že to je náčelník kraalu*). Stačilo několik slavnostně pronesených slov, aby bylo Filipovu přání alespoň částečně vyhověno, protože mu bylo nabídnuto trochu špinavé vody z láhve, která mu ale nesmírně chutnala. Pak mu jeho průvodce pokynul, aby si sedl na písek.

Byla to strašná a zároveň směšná scéna. Bílý písek byl pokrytý lodními troskami, sudy, balíky zboží. Zpěněný příboj pohazoval trosky vraku. Na pláži byly taky kostry velryb, vyvržené na pobřeží některou z dřívějších bouří a teď byly napolo zaváté v písku. Mezi tím vším mrtvoly Filipových druhů, jejichž oděv divoši ušetřili, protože se sháněli jenom po knoflících. K tomu ještě nazí domorodci, vážně přecházející sem a tam a sbírající bezcenné věci, aniž by si všimli toho, po čem civilizovaní lidé nejvíc touží. Především však náčelník, který dosud v krvavé medvědí kůži a ohromné paruce van Strooma seděl ve vší vážnosti kancléře, aniž měl nejmenší tušení, jak směšně vypadá.

Po chvíli začali divoši sbírat všechny trosky, které obsahovaly železo, naházeli je na několik hromad a zapálili.

Náčelník se posuňky zeptal Filipa, jestli nemá hlad, a když dostal kladnou odpověď, strčil ruku do pytle z kozí kůže a vytáhl plnou hrst velikých brouků, které nabídl Filipovi. Ten je s odporem odmítl, načež náčelník snědl svou pochoutku sám, co nejdůstojněji. Pak vstal a pokynul Filipovi, aby ho následoval.

Když Filip vstával, uviděl svůj vlastní kufr v příboji. Přiběhl k němu, dal posuňky najevo, že je to jeho majetek, vytáhl z kapsy klíč, otevřel kufr a složil si nejnutnější věci do uzlíku, nezapomněl přitom ani na váček se zlaťáky. Jeho průvodce proti tomu nic nenamítal, zavolal však nablízku stojícího divocha, upozornil ho na zámek a svorku a dal se pak s Filipem přes pahorky na cestu.

*) vesnice

98*

Za hodinu dorazili ke kraalu, což bylo několik nízkých, kůží pokrytých chatrčí. Ženy a děti se divily novému oděvu svého náčelníka. K Filipovi se chovali velmi zdvořile a přinesli mu k uhašení žízně mléko. Filip pozoroval vesnici a vzpomínal s povzdechem na svou rozkošnou Aminu.

Slunce už zapadlo a Filip se stále ještě cítil velmi unavený. Naznačil posuňky, že by si chtěl odpočinout. Zavedli ho do špinavé chatrče, a ačkoliv byla cítit příšerným zápachem všeho druhu, položil hlavu na svůj uzlík a brzo usnul hlubokým spánkem.

Druhý den ho probudil náčelník kraalu a přivedl s sebou jiného muže, který mluvil trochu holandsky. Filip projevil přání, že by byl rád dovedený někam, kde kotví lodi, ale tlumočník odpověděl, že v této době není v zátoce vůbec žádná loď. A jak se dozvěděl, přístaviště není vzdálené ani den cesty a po krátké rozmluvě s náčelníkem vyzval tlumočník Filipa, aby ho následoval.

Filip se důkladně posilnil hrncem mléka, které mu přinesla jedna z žen, odmítl však opět hrst brouků, kterou mu nabízel náčelník a kráčel za svým novým známým. K večeru přišli k horám, z kterých Filip viděl Tabulovou zátoku a několik málo domků, které si zde Holanďané vystavěli. S rozkoší pozoroval loď na moři, která, jak viděl při svém příchodu na břeh, vyslala k pevnině člun, aby si opatřila čerstvé zásoby potravin. Oslovil námořníky, řekl jim, kdo je, oznámil jim ztroskotání ,Ter Schillingu’ a vyslovil své přání, aby mohl jít s nimi na loď.

Důstojník, který velel člunu, byl ochotný vzít Filipa s sebou a oznámil mu, že plují do Holandska. Filipovo srdce při té zprávě prudce zabušilo. Byl by vstoupil na loď, i kdyby pluli do Indie, ale teď měl naději, že znovu uvidí svou drahou Aminu.

Kapitán lodi ho přijal velmi přátelsky, ochotně mu povolil přeplavbu do Holandska a za tři měsíce Filip Vanderdecken dorazil do přístavu v Amsterdamu.

•99

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

ČÍŠE JEDU

Filip nesl těžce ztrátu kapitána Klootse a Hillebranta i smrt dalších nešťastných námořníků, ale přece jen našel nějakou útěchu při pomyšlení, že se navždy zbavil ničemného Schriftena, který zavinil smrt jeho společníků.

Bylo pozdě večer, když si najal ve Vlissingenu člun a plul ke svému obydlí v Terneuzen. Byl to drsný večer, vzhledem k roční době. Vítr ostře fičel a obloha byla pokrytá vrstvami oblaků. Chvílemi byl stříbrný měsíc téměř zakrytý temným mrakem a pak se opět vynořil ve svém lesku. Cesta rychle uběhla, Filip zaplatil, vyskočil na břeh, zahalil se do svého pláště a pospíchal ke svému domku.

Když přišel blíž, s bušícím srdcem, zpozoroval, že přízemní okno světnice je otevřené, a zeje v něm jakási ženská postava. Nemohl to být nikdy jiný než jeho Amina, proto když přešel po můstku, nešel ke dveřím, ale k oknu.

Amina však byla příliš zaměstnaná pozorováním oblohy nad sebou a svými vlastními myšlenkami, že nezpozorovala příchod svého manžela. Filip si toho všiml a zůstal stát ve vzdálenosti asi čtyř nebo pěti kroků od okna. Aby ji nepolekal svým náhlým objevením, přál si, aby se mohl dostat nepozorovaně ke dveřím, protože si vzpomněl na slib, že ji po smrti navštíví, jako kdysi navštívil jeho otec jeho matku.

Zatímco tu stál, Amina se podívala jeho směrem. Uviděla ho, ale hustý mrak, který právě zahalil měsíc, dodal jeho postavě příšerný, nadpozemský vzhled. Jelikož Amina neměla dů-

100*

vod čekat Filipa už teď, považovala ho za hosta z říše duchů, ustoupila, odsunula si oběma rukama vlasy z čela a podívala se na něj.

„To jsem já, Amino, neboj se,” řekl rychle Filip.

„Nebojím se,” odpověděla Amina a tiskla ruku k srdci, „už to přešlo. Vítám tě, Filipe, vítám i po smrti!”

Amina odstoupila od okna, bolestně pokynula rukou a vyzývala Filipa, aby vstoupil.

„Můj Bože, považuje mě za mrtvého!” pomyslel si Filip a skočil oknem do světnice, aniž by si uvědomil, co dělá. Tam ji našel na pohovce. Chtěl promluvit, ale Amina zvolala v naprostém přesvědčení, že má před sebou nadpřirozený zjev.

„Tak brzo, už tak brzo! Je to těžký osud, drahý Filipe!”

Filip se stal ještě neklidnější, protože se obával náhlé reakce, kdyby Amina poznala, že ještě žije.

„Poslouchej, drahá Amino. Přicházím neočekávaně a v neobyčejnou hodinu. Vrhni se přece do mojí náruče a poznáš, že tvůj Filip není mrtvý.”

„Není mrtvý?” opakovala Amina a vyskočila.

„Ne, ještě mu koluje vřelá krev tělem, Amino. Stále ještě tvůj něžně milující manžel,” řekl Filip, uchopil ji do náruče a tiskl k sobě.

Amina klesla na pohovku a štěstím si ulehčila proudem slz, zatímco Filip klečel po jejím boku a podpíral ji.

„Ach Bože, děkuji ti,” řekla Amina po chvíli. „Věřila jsem, že je to tvůj duch, Filipe. Byla jsem šťastná, že i tak tě vidím,” pokračovala a v pláči jej objímala.

„Můžeš teď vyslechnout, co bych ti rád pověděl?” ptal se po krátkém mlčení Filip.

„Mluv, miláčku. Mohla bych tě poslouchat celou věčnost.”

Filip vypravoval stručně, co se stalo a co bylo příčinou jeho neočekávaného návratu. Něžné polibky jeho stále ještě rozechvěné manželky mu poskytly dokonalou náhradu za všechno to utrpení.

101

„A co tvůj otec, Amino?”

„Je zdravý, promluvíme si o něm až zítra.”

„Nádherný den,” pomyslel si Filip, když se druhý den ráno probudil a pozoroval rozkošné rysy dosud ještě spící manželky. Polibkem ji vyrušil ze spánku a její temné oči na něm spočinuly s láskou a radostí.

Než Filip sešel dolů, zetal se na mynheera Pootse.

„Můj otec mi nadělal skutečně mnoho nepříjemností,” odpověděla Amina. „Když jsem odcházela z domu, musela jsem zamykat pokoj, protože jsem ho přistihla, když se pokoušel vylomit zámek skříně. Jeho touha po penězích je nenasytná. Nesní o ničem jiném. Způsobil mi mnoho zármutku tím, když tvrdil, že tě už neuvidím a žádal mě, abych mu vydala celé tvé jmění. Ale bojí se mě a ještě víc tvého návratu.”

„A jinak je zdravý?”

„Není nemocný, ale ztrácí sílu den ode dne. Jednou je téměř dětinský, podruhé kuje plány, jako by měl dosud sílu svého mládí. Tato jeho touha po zlatě je hroznou kletbou! Domnívám se, že už je jednou nohou v hrobě, do kterého si nemůže nic vzít. Dovedl by obětovat tvůj i můj život, jen aby se mohl zmocnit těch zlaťáků, které bych ráda vyměnila za jediný tvůj polibek.”

„Opravdu chtěl za mé nepřítomnosti vylomit zámek, Amino?”

„Neodvažuji se říct, co si myslím. Nemluvme už ale teď o něm, brzo ho uvidíš, ale nečekej srdečné uvítání, a i kdyby ano, nemysli si, že to myslí čestně. Neřeknu mu vůbec nic o tvém návratu, abych se přesvědčila, jak na něj bude působit, až tě uvidí.”

Amina sešla dolů, aby připravila snídani a Filip se šel ven projít. Když se vrátil, našel mynheera Pootse vedle jeho dcery u stolu.

„Milosrdný Alláhu! Můžu věřit svým očím?” zvolal stařec. „Jste to opravdu vy, Vanderdeckene?”

„Ovšem,” odpověděl Filip, „vrátil jsem se včera večer.”

„A tys mi to neřekla, Amino!”

„Chtěla jsem tě překvapit,” odpověděla Amina.

„Mě překvapit? Kdy zase odplujete, Filipe? Jistě hodně brzo, snad už zítra?” ptal se mynheer Poots.

„Snad až za několik měsíců,” odpověděl Filip.

„Ne dřív než za několik měsíců? To je příliš dlouhá zahálka, máte vydělávat peníze! Povězte, přivážíte domů hezkou hromádku?”

„Ne,” odpověděl Filip. „Ztroskotali jsme a málem jsem přišel o život.”

„Půjdete však opět na moře?”

„Ano, až bude čas.”

„Velmi dobře a my budeme střežit váš dům a vaše zlaťáky.”

„Zbavím vás asi námahy střežit mé peníze,” odpověděl Filip, aby starce pozlobil, „protože mám v úmyslu vzít je s sebou.”

„Vzít je s sebou? A proč, jestli se smím zeptat?” ptal se znepokojeně Poots.

„Abych před odjezdem nakoupil zboží, prodal je a získal takto ještě víc peněz.”

„Ale mohl byste znovu ztroskotat a všechno tak ztratit. Ne, vy můžete jít, Filipe, ale své peníze nechte tady!”

„Ale já si chci všechny své peníze vzít s sebou, až budu odcházet z domu.”

Filipa totiž během rozhovoru napadlo, že když si bude mynheer Poots myslet, že vzal své peníze s sebou, bude mít Amina klidnější život a nebude muset starce stále hlídat. Rozhodl se, že se při svém nejbližším odchodu zachová podle tohoto plánu.

Mynheer Poots už nepromluvil, ale upadl v ponuré myšlenky. Po několika minutách opustil světnici a odešel do svého pokoje.

Filip pověděl své manželce, z jaké příčiny tvrdil, že chce svůj majetek vzít s sebou na moře.

102 103

„To bylo ke mně velmi pozorné, Filipe, a děkuji ti za tvůj dobře míněný úmysl, ačkoliv bych si přála, aby ses o této věci vůbec nezmínil. Neznáš mého otce, musím ho teď hlídat jako nepřítele.”

„Ale, kdo by se bál neduživého starce,” odpověděl Filip se smíchem.

Amina otci nevěřila a nepřestala být ostražitá ani na okamžik. Jaro a léto rychle uplynuly a manželé byli šťastní. Filip často mluvil se svou manželkou o tom, co se stalo, zejména o příšerném objevení oné lodi a o osudném ztroskotání. Amina cítila, že jejího manžela čeká ještě mnoho nebezpečí a obtíží, ale ani jedenkrát se nepokusila přemluvit jej, aby se zřekl svého slibu. Stejně jako on, hleděla s důvěřivou nadějí do budoucna, protože se domnívala, že se osud musí časem naplnit a Bludný Holanďan musí být zbavený kletby a ráda si namlouvala, že tato chvíle nemůže být příliš daleko.

Koncem léta Filip opět odešel do Amsterdamu, aby si zabezpečil místo na jedné z lodí, které by měly vyplout na začátku zimy. O ztroskotání ,Ter Schillingu’ se dobře vědělo, protože Filip popsal za své zpáteční cesty všechny okolnosti mimo objevení příšerné lodi a poslal je direktoriu. Společnost mu slíbila nejen za jeho přesnou zprávu, ale také vzhledem k jeho neobyčejnému utrpení a jeho podivuhodnému zachránění, místo druhého mata pro případ, že by byl ochotný plout opět do východní Indie.

Když se ohlásil u společnosti, obdržel jmenování na ,Bata-vii’, krásné lodi asi čtyřicet tun nosnosti. Když bylo všechno zařízené, hned spěchal zpátky do Terneuzen a oznámil všechno své manželce za přítomnosti mynheera Pootse.

„Jdete tedy zase na moře?” ptal se mynheer Poots.

„Ano, ale pravděpodobně ne dřív než za dva měsíce,” odpověděl Filip.

„Za dva měsíce!” zabručel Poots.

A stařec si ještě něco tiše hučel.

Je pravda, že dovedeme snést spíš skutečné zlo než nejistotu! Amina se rmoutila při pomyšlení na blízké rozloučení s manželem.

104

Způsobovalo jí to bolest, ovšem rozloučení bylo nezbytnou povinností, kterou měla stále na mysli. Proto bojovala se svými city a bez nářku se podrobila tomu, že Filip půjde znovu na moře.

Z nálady a chování jejího otce, protože Amina znala dobře jeho povahu, zpozorovala, že asi tajně nenávidí Filipa, protože v něm viděl jedinou překážku, aby se mohl zmocnit peněz. Stařec dobře věděl, že jeho dcera by se po Filipově smrti pramálo starala o to, kdo bude jejich vlastníkem, nebo co se s nimi stane. Myšlenka, že jeho zeť chce vzít peníze s sebou, mu téměř popletla hlavu. Amina, která jej bedlivě střežila, ho často viděla přecházet celé hodiny sem a tam a slyšela jej cosi bručet, přičemž nevěnoval už svému povolání takovou horlivost jako dřív.

Několik dní po návratu z Amsterdamu si Filip stěžoval na nevolnost.

„Není vám dobře?” ptal se Poots a vyskočil. „Dovolte, ať se podívám. Ano, váš tep je příliš rychlý. Amino, tvůj ubohý manžel je velmi nemocný. Musí ležet. Dám mu něco, co mu prospěje.”

„Nezdá se mi, že bych byl tak moc nemocný, mynheere Pootsi,” odpověděl Filip, „ačkoliv cítím prudkou bolest v hlavě.”

„Ano, a máte taky horečku. Předejít nemoci je lepší než ji léčit. Jděte na lůžko a užívejte, co vám pošlu. Ráno budete zase zdravý.”

Filip šel s Aminou po schodech nahoru, zatímco mynheer Poots odešel do svého pokoje, aby připravil lék.

Jakmile Filip ležel v posteli, sešla Amina opět dolů a vyhledala svého otce, který jí dal prášek s příkazem, aby ho dala svému manželovi. Prohlížela si lék. Bylo to zcela nepatrné množství temně hnědého prášku, který podle doktorova nařízení měl být požit v číši horkého vína. Mynheer Poots se nabídl, že víno uvaří sám. Načež opustil světnici.

„Bože, odpusť mi, jestli křivdím svému otci,” pomyslela si Amina, „ale mám podezření. Filip je nemocný snad víc než si chce přiznat, a jestli nebude užívat tyto léky, mohlo by mu být

105

snad ještě hůř. Ale mé srdce mi našeptává, že nesmím být důvěřivá. A přece, vždyť otec nemůže být tak ďábelský!” Jeho návrat z kuchyně vyrušil Aminu z jejího uvažování. „Zde je víno, dceruško. Dej mu celou číši s práškem a přikryj ho teple. Brzo se dostaví pot, který nesmí být přerušený. Buď u něho, Amino, nesmíš jít spát, ráno mu bude zase dobře.”

Mynheer Poots potom opustil pokoj a ještě prohodil: „Dobrou noc, dceruško!”

Amina vysypala prášek do jedné ze stříbrných číší na stole a smísila je s vínem. Přívětivý tón v hlase jejího otce zapudil na okamžik její podezření. Taky bylo třeba spravedlivě uznat, že jako lékař byl vždycky starostlivý o své nemocné. Když Amina zamíchala prášek, zpozorovala, že nezanechal vůbec žádnou usedlinu, a že víno neztratilo svou jasnost. Bylo to podivné a její podezření se opět probudilo.

„To se mi nelíbí,” řekla, „mám strach z otce. Nevím, co mám dělat. Ne, nedám to Filipovi. Horké víno samo taky postačí, aby přivodilo pot.”

Zmlkla a uvažovala. Naplnila jinou číši zbývajícím horkým vínem až po okraj a odešla do ložnice. Na schodišti se setkala se svým otcem, o němž si myslela, že už šel spát.

„Dej pozor, abys neulila, Amino. Dej mu vypít plnou číši. Počkej, dej mi ji, donesu mu ji sám.”

Mynheer Poots vzal číši z Amininých rukou a odešel do ložnice.

„Tu máte, vypijte to najednou a bude vám zase dobře,” řekl mynheer Poots a jeho ruce se chvěly, takže víno kapalo na pokrývku.

Amina, která svého otce pozorovala, měla velikou radost, že nenasypala prášek do číše. Filip se opřel o loket, vypil víno a mynheer Poots mu popřál dobrou noc.

„Neopouštěj ho, Amino, všechno musí být správně vykonané,” řekl mynheer Poots než opustil světnici.

Amina měla sice v úmyslu sejít dolů a přinést z dolejší místnosti svíčku, ale podle daného příkazu zůstala u svého manžela, kterému řekla o svém podezření a zároveň mu sdělila, že prášek do vína nedala.

106

„Doufám, že se mýlíš, Amino,” odpověděl Filip. „Vždyť je nemožné, aby některý člověk zamýšlel něco tak zlého, co ty připisuješ svému otci!”

„Nežil jsi s ním tak dlouho jako já a neviděl jsi taky, co jsem já viděla,” odpověděla Amina. „Možná, že mu křivdím, ale ty nevíš, k jakým zločinům dovede zlato svést lidi. Ostatně, ať je to jak chce! Ty musíš teď rozhodně spát!”

Filip nic nenamítal a záhy usnul. Amina mlčky bděla po jeho boku.

„Dýchá těžce,” pomyslela si, „ale kdybych mu dala ten prášek, kdo ví, jestli by se ještě probudil! Můj otec je tak hluboce zasvěcený do tajemství Východu, že se ho až bojím. Vím přece, jak často připravoval spánek smrti jenom za váček naplněný zlatem. Vždyť člověk, který se dá k tomuto koupit, se nebude rozpakovat podat jed i manželovi vlastní dcery. Pozorovala jsem ho pečlivě a znám jeho myšlenky a přání. Chtěla bych, aby už bylo ráno. Jak sladce spí, má na čele krůpěje potu. Musím ho teple přikrýt a dát pozor, aby se jeho stav nezměnil. Ale někdo klepe…”

Amina opustila světnici a spěchala po schodech dolů. Jak se domnívala, volali jejího otce k nemocné.

„Přijde hned,” řekla Amina, „vzbudím ho.”

Šla nahoru do pokoje, kde spal její otec a zaklepala. Když nedostala odpověď, zaklepala znovu.

„Můj otec nespí přece tak tvrdě,” pomyslela si Amina, když ani na druhé zaklepání nedostala odpověď.

Otevřela dveře, vstoupila a shledala ke svému udivení, že její otec neleží na lůžku.

„Podivné,” pomyslela si, „ale vzpomínám si, že jsem jej neslyšela jít nahoru, když sešel dolů.”

Amina spěchala do dolejší světnice, kde našla svého otce, ležícího na pohovce ve zdánlivě hlubokém spánku. Volala, ale nedostala odpověď.

„Milosrdné nebe! Copak je mrtvý?” pomyslela si, když vstoupila se svíčkou, aby si posvítila na otcovu tvář.

107

Ano, bylo to tak. Jeho oči byly nehybné a skleněné, jeho spodní čelist byla skleslá. Amina se chvíli opírala o zeď. Po chvíli se vzpamatovala

„Brzo se přesvědčím,” pomyslela si, přikročila ke stolu a podívala se do stříbrné číše, do které namíchala otcův prášek. Byla prázdná!

„Spravedlivý Bůh ho potrestal!” zvolala Amina. „Je neštěstí, že tento člověk byl mým otcem! Ano, je to jasné, rozrušený vlastními zločinnými úmysly, vypil víno, aby ohlušil výčitky svědomí. Nevěděl, že prášek byl v číši a vypil sám smrt, kterou chystal druhému! Jinému! A Komu? Muži, který je manželem jeho vlastní dcery. Kdybys nebyl mým otcem,” pokračovala Amina a hleděla na mrtvolu, „proklela bych tě! Ale jsi potrestaný a kéž ti Bůh odpustí.”

Amina pak opustila světnici a vyběhla nahoru po schodech, kde Filip stále ještě spal a potil se. Nové zaklepání ji probudilo ze zamyšlení. Spěchala dolů do chodby, ale dveře neotevřela. „Mynheer Poots má okamžitě přijít,” řekla dívka, která měla vyřídit příkaz.

„Má ubohá Terezo,” opověděla Amina, „můj otec potřebuje větší pomoc než tvá paní, protože mám obavu, že nastává konec jeho pozemské pouti. Když jsem jej volala, neodpovídal a našla jsem ho těžce nemocného tak, že nemůže opustit svoje lůžko. Sama tě musím poprosit o laskavost. Požádej pátera Seysena, aby sem laskavě přišel, protože se obávám, že můj otec umírá.”

„Spravedlivé nebe!” zvolala Tereza. „Je to opravdu tak zlé? Už běžím, splním vaše přání, mistress Amino.”

Druhé zaklepání probudilo Filipa, kterému teď bylo mnohem lépe. Bolení hlavy úplně pominulo. Viděl, že Amina celou noc nespala a chystal seji právě pokárat, když mu pověděla, co se stalo.

„Musíš se obléct, Filipe,” řekla, „a pomoct mi donést mrtvolu na lůžko, než přijde kněz. Milosrdný Bože, kdybych ti dala ten prášek…, ale o tom teď raději nemluvme. Pospěš si, protože páter Seysen tu bude co nevidět.”

Filip se oblékl a odešel s Aminou do dolejší světnice. Svítalo a slunce rozlévalo své paprsky na sešlou tvář starce, který tu ležel se sevřenými pěstmi a s jazykem na jedné straně úst mezi zuby.

„Zdá se, že tato světnice je osudná. Jak strašné scény se tu ještě odehrají?”

„Bezpochyby už žádné,” odpověděla Amina. „Taky to, co se stalo, se mi nezdá být strašné. Když tento stařec, který teď zahynul jako oběť své vlastní zrady, stál u tvého lůžka, v každém tahu svého obličeje plný soucitu a dobroty, a když ti podával číši, to byla opravdu strašlivá scéna,” dodala Amina a zachvěla se, „která mě bude ještě dlouho pronásledovat.”

„Kéž mu odpustí Bůh, jako mu odpouštím já,” řekl Filip, zdvihl mrtvolu a nesl ji po schodech nahoru do světnice, ve které mynheer Poots spával.

„Aspoň namluvíme lidem, že zemřel na svém lůžku přirozenou smrtí,” řekla Amina. „Má hrdost by nesnesla, kdyby na mě lidé hleděli jako na dceru vrahovu.”

Amina se posadila a dala se do usedavého pláče. Její manžel seji pokoušel utěšit, když páter Seysen zaklepal na dveře. Filip spěchal dolů, aby mu otevřel.

„Dobré jitro, synu. Jak se daří nemocnému?”

„Už přestal trpět, otče.”

„Opravdu?” ptal se kněz se zarmoucenou tváří, „přicházím pozdě? Přece jsem nemeškal ani půl okamžiku.”

„Zemřel náhle v křečovitých záchvatech,” odpověděl Filip a odváděl kněze po schodech nahoru.

Páter Seysen prohlédl tělo a přesvědčil se, že jeho pomoc přichází pozdě. Obrátil se k Amině, která dosud usedavě plakala.

„Plač, mé dítě, plač, protože k tomu máš dostatečný důvod. Ztráta otcovy lásky musí být těžkou ranou pro tak vděčné a něžné dítě. Neoddávej se však příliš bolesti, máš i jiné povinnosti, jiné svazky - máš manžela.”

„Vím to, otče,” odpověděla Amina, „ a přece musím plakat, protože jsem jeho dcerou!”

108 109

„Copak včera večer nešel spát, že je stále ještě oblečený? Kdy si poprvé stěžoval na bolesti?”

„Viděl jsem ho naposledy,” řekl Filip, „když přišel do mého pokoje a podával mi lék. Pak mi přál dobrou noc. K ránu ho někdo chtěl zavolat k nemocnému, a proto jej šla moje manželka probudit, ale našla ho ve stavu, kdy už nemohl mluvit.” „Šlo to velice rychle,” odpověděl kněz, „ale byl to starý člověk a staří lidé umírají často náhle. Byl jste při jeho smrti?”

„Já ne,” odpověděl Filip, „moje manželka mě probudila a než jsem se mohl obléct, zemřel.”

„Doufejme, že odešel na lepší svět, mé děti.” Amina se zachvěla.

„Pověz mi, Amino,” pokračoval kněz, „dával před svou smrtí najevo, že lituje svých hříchů? Protože dobře víš, že jeho víra byla víc než pochybná, a že se moc nestaral o obřady naší svaté církve.”

„Jsou doby, svatý otče,” odpověděla Amina, „ve kterých nemůžete očekávat úctu ani od pravého křesťana. Podívejte se na jeho sevřené pěsti a stopy krutého smrtelného zápasu v jeho tváři!”

„Je to bohužel pravda, dcero. Musíme doufat v nejlepší. Poklekněte se mnou, abychom se pomodlili za duši zemřelého.”

Filip a Amina poklekli na kolena s knězem, který vysílal k nebesům vroucí modlitbu. Když zase vstali, vyměnili si pohled, který jasně odhaloval, co se dělo v jejich nitru.

„Pošlu sem lidi, kteří prokáží zesnulému poslední službu a připraví mrtvého k pohřbu.,” řekl páter Seysen. „Bude dobré, když neřeknete, že zemřel už před mým příchodem. Není potřeba, aby věděli, že zemřel, aniž přijal svátost umírajících.”

Filip, který stál u nohou postele, kývl současně hlavou a kněz odešel. Ve městě vždycky pociťovali k mynheeru Pootsovi veliký odpor. Jeho zanedbávání všech náboženských povinností, jeho lakota, vyděračství, to všechno mu množství přátel nezaručilo. Ale pro svou lékařskou zručnost, která byla všeobecně uznávaná, byl považovaný za muže velikého významu. Kdyby se bylo rozneslo, že zemřel při pokusu otrávit svého

vlastního zetě, jistě by mu odepřeli křesťanský pohřeb a prsty opovržení by se upřely na jeho dceru. Protože však páter Seysen odpověděl na každou otázku vlídným hlasem, že zesnul v Pánu, mysleli si všichni, že mynheer Poots zemřel jako dobrý křesťan, ačkoliv v životě dával křesťanství málo najevo.

Druhý den byly starcovy tělesné pozůstatky s obvyklými obřady odevzdány zemi a Filip se svou manželkou pocítili nemalé ulehčení, že všechno tak dobře dopadlo. Teprve po pohřbu prohlédli světnici mrtvého. Klíč k železné truhlici byl nalezený v jeho kapse. Filip doposud nikdy nenahlédl do starcovy místnosti.

Pokoj byl přeplněný lahvemi a krabičkami. To, co Amina považovala za upotřebitelné, schovali v komoře, ostatní vyhodili. Ve stole byly přihrádky, které skrývaly mnoho papírů s arabským písmem, patrně recepty. Taky našli krabičky s arabskými znaky a první, kterou vyňali, obsahovala podobný prášek, jako byl ten, který dal Poots Amině. Z dalších nalezených předmětů se dalo soudit, že se stařec zabýval tajnými vědami. Tyto věci ihned spálili.

„Kdyby to byl páter Seysen všechno viděl!” řekla Amina bolestným hlasem. „Tady je však několik tištěných listů, Filipe.” Filip je prohlédl a zjistil, že jsou to akcie Holandsko-východoindické společnosti.

„Ne, Amino, jsou to peníze nebo to má aspoň cenu peněz. Je to osm akcií společnosti, které nám vynesou slušný roční důchod. Ani ve snu mě nenapadlo, že by stařec takto vložil svoje peníze. Měl jsem taky v úmyslu podobným způsobem před svým odjezdem takhle uložit část svého majetku.”

Pak prohlédli železnou truhlici. Zdálo se, že obsahuje velmi málo, protože byla veliká a hluboká a zdála se téměř prázdná. Když však Filip sáhl na dno, našel tam třicet nebo čtyřicet malých váčků plných zlaťáků. A kromě toho tu byl veliký vak plný stříbrných peněz. Potom objevili ještě četné malé krabičky a balíčky, při jejichž otevření našli diamanty a jiné drahé kameny. Když dali všechno dohromady, vyšlo najevo, že je to poklad značné ceny.

110 111

„Milá Amino, přinesla jsi mi skutečně neočekávané věno.”

„Můžeš opravdu říct neočekávané,” odpověděla Amina. „Tyto diamanty a klenoty musel přinést můj otec z Egypta. A přece, jak chudobně jsme žili, než jsme přišli do tohoto domu. A při všem tomto bohatství chtěl otrávit mého Filipa, aby nahrabal ještě víc!”

Spočítali peníze, které obnášely téměř padesát tisíc zlatých. Pak uložili všechno zpátky a opustili pokoj.

„Jsme bohatí lidé,” pomyslel si Filip, když osaměl, „k čemu mi však ty poklady jsou? Mohl bych si koupit loď a stát se samjejím kapitánem. Ne, co když ztroskotám? Není to ovšem jisté, ale pravděpodobné. Nekoupím si vlastní loď. Teď ale mě i Amině učiním život pohodlnějším.”

Filip provedl ihned veliké změny v domácnosti. Najal dvě služebné, dal pokoje pohodlněji zařídit a co se týče pohodlí jeho manželky, nešetřil ve výdajích.. Z Amsterdamu objednal několik akcií Východoindické společnosti, své vlastní peníze a diamanty nechal v rukou Aminy.

Za takových příprav rychle uplynuly dva měsíce, a když bylo všechno hotovo, dostal Filip vyzvání, tentokrát dopisem, aby se dostavil na svou loď. Amině by bylo ovšem milejší, kdyby Filip nastoupil plavbu jako cestující a ne jako důstojník. On však dal přednost tomu druhému, poněvadž nemusel udávat důvod pro svou cestu do Indie.

„Nevím, čím to je,” řekl Filip večer před svým odjezdem, „ale není mi jako posledně, protože nejsem sklíčený žádnou zlou předtuchou.”

„Ani já ne,” odpověděla Amina, „přece však je mi, jako by jsi měl zůstat dlouho pryč. A není to zlé pro něžnou a ustaranou ženu?”

„Ovšem miláčku, máš úplnou pravdu, ale…”

„Ano, vím, je to tvoje povinnost a musíš jít,” řekla Amina a skryla tvář na jeho prsou.

Druhý den se Filip rozloučil s manželkou, která se chovala mnohem pevněji než při prvním rozloučení.

112

‘.

„Všichni zahynuli, jenom on se zachránil,” pomyslela si Amina. „Mé srdce mi říká, že se ke mně zase vrátí. Bože na nebesích, staň se vůle tvá!”

Filip dorazil brzo do Amsterdamu. Když si nakoupil mnoho věcí, které považoval za prospěšné pro případ neštěstí, vstoupil na palubu ,Batavie\ která byla připravená k odplutí.

113

KAPITOLA DVANÁCTÁ

NOVÉ SEZNÁMENÍ

Filip ještě nebyl dlouho na palubě, ale nabyl přesvědčení, že plavba asi neskončí dobře, ,Batavia’ totiž dostala příkaz dopravit na Ceylon a na Jávu velký oddíl vojsk, aby v těchto místech zesílila vojenskou moc společnosti. Loď měla u Madagaskaru opustit vlastní loďstvo a plout přímo na Jávu, protože počet vojáků na palubě byl považovaný za dostatečný, aby odrazil každý útok pirátů nebo nepřátelských křižníků. ,Batavia’ byla mimoto vyzbrojená třiceti děly a měla sedmdesát pět námořníků. Kromě zásob vojenských potřeb, které tvořily hlavní náklad, vezla loď taky značné množství peněz v hotovosti pro indické trhy.

Oddíl vojáků se právě nalodil, když se Filip hlásil na palubě. Několik okamžiků byla paluba tak přeplněná, že se mohl člověk sotva pohnout. Filip, který dosud nemluvil s kapitánem, vyhledal prvního mata a hned nastoupil službu, se kterou se při své první cestě dobře seznámil. Po chvíli zmizely všechny stopy chvatu a zmatku. Zavazadla vojska byla uložená a vojáci, kteří byli rozdělení do čet, dostali přiděleny kajuty mezi děly hlavní paluby.

Filip projevil ve svých příkazech neobyčejnou činnost a soustavnost, že mu kapitán v přestávce mezi namáhavou službou řekl: „Domníval jsem se, že jste lehkovážný, protože jste nenastoupil dřív, ale teď jste na palubě a s potěšením pozoruji, že se snažíte nahradit ztracený čas. Vykonal jste za toto dopoledne víc, než jsem mohl očekávat. Těší mě, že jste přišel,

114

ačkoliv mě mrzí, že jste tu nebyl, když jsme urovnávali náklad v dolejších prostorách, protože se obávám, že tam není všechno, jak by mělo být. Stryus, první mat, měl příliš mnoho práce, než aby mohl věnovat náležitou pozornost při urovnávání nákladu.”

„Lituji, že jsem se opozdil,” odpověděl Filip, „musím však podotknout, že jsem se vydal na cestu, jakmile mě společnost povolala.”

„Ano, protože o vás víme, že jste ženatý, a že jste sám zúčastněný značným počtem akcií, nechtěli vás příliš brzo obtěžovat. Domnívám se, že při příští plavbě dostanete velení na některé lodi, protože při tak značném kapitálovém vkladu vám takové místo nemůže ujít. Dnes ráno jsem o tom mluvil s jedním ze starších účetních radů.”

Filip nelitoval, že uložil peníze na tak dobré úroky, protože bylo jeho nejvřelejším přáním stát se kapitánem lodi. Odpověděl tedy, že doufá, že po příští plavbě bude sám velet některé lodi.

„Nepochybuji o tom, pane Vanderdeckene. Mohu to říct s určitostí už teď. Musíte jistě velice milovat námořnický život.”

„Máte pravdu,” odpověděl Filip, „protože pochybuji, že se ho někdy zřeknu.”

„Cože? Vy se ho nechcete nikdy vzdát? Ovšem, tak smýšlíte teď. Jste mladý, přičinlivý muž, časem však budete unavený a ručím vám za to, že budete jednou rád, až toho necháte.”

„Jak silné je vojsko, které máme odvézt?” zeptal se Filip.

„Máme dvě stě čtyřicet pět řadových vojáků a šest důstojníků. Ubožáci! Jen málokteří z nich se zase vrátí a snad víc než polovina se už nedožije svých příštích narozenin. Je to hrozné podnebí. Sám jsem kdysi vylodil tři sta mužů v té strašlivé díře a během šesti měsíců, než jsem zase vyplul, jich nezbylo ani sto!”

„Pak je to téměř vražda, posílat je tam,” řekl Filip.

„Někde musí zemřít. Co na tom, jestli se to stane trochu dřív. Život je zboží, které se dá kupovat a prodávat, jako každé jiné.

115

Posíláme průmyslové výrobky a peníze, abychom je vyměnili za indické zboží. Právě tak zacházíme se životem, který poskytuje společnosti slušný zisk.”

„Obávám se však, že vojákům ne.”

„Ne, společnost je kupuje lacino a prodává je draho,” odpověděl kapitán a odešel na příď.

„To je pravda,” pomyslel si Filip, „kupují lidský život lacino a mají z toho velký užitek, protože jak by mohli bez těchto ubožáků uhájit své osady proti domorodcům a cizímu nepříteli? Za jak nepatrný roční plat prodávají tito lidé svůj život? Opravdu, za babku se vystavují všem hrůzám smrtonosného podnebí, aniž můžou doufat, že se vrátí do vlasti, kde by mohli opět nabýt svou vyčerpanou sílu a znovu svůj život prodat!”

Teprve za týden po Filipově příchodu byly ,Batavia’ a ostatní lodi připraveny k odplutí. Filipovy pocity a zážitky po druhém vstupu na loď byly smíšené. Mluvil velice málo, jen když to vyžadovala služba a připadal si sám sobě jako zločinec, který přivádí své okolí do nebezpečí, neštěstí a na smrt. Když pak jeden vypravoval o své ženě a druhý o svých dětech, když se kochali blaženými nadějemi a kuli plány ke svému příštímu štěstí, Filip se cítil ještě hůř. Vstal od stolu a běžel na některé opuštěné místo na palubě. Vždyť nikdo z posádky netušil, že hledá svého otce - Bludného Holanďana.

Loď ,Batavia’ byla vzdálená už víc než tisíc mil od amsterodamského přístavu a svou povinnost, ať byla jakákoliv, musel splnit. Když se loďstvo přiblížilo k mysu, stupňovala se jeho úzkost tak, že nemohla na palubě nikomu ujít. Kapitán a důstojníci naloděného vojska, kteří se o něj velice zajímali, se marně snažili vypátrat příčinu jeho stísněnosti.

Filip předstíral, že je nemocný. Větší část noci strávil na palubě, hleděl všemi směry, pozoroval každou změnu na obzoru, kde každou chvíli očekával, že se vynoří příšerná loď a odcházel teprve za ranního šera do své kajuty, aby se oddal krátkému často přerušovanému odpočinku.

Po příznivé plavbě zakotvilo loďstvo v Tabulové zátoce, aby nabralo čerstvé zásoby a Filip pocítil malé ulehčení, protože

116

až dosud se nadpřirozená loď neobjevila. Jakmile se loďstvo zásobilo čerstvou vodou, znovu vyplulo a Filipovo rozčilení se znovu stupňovalo. Ostatně obepluli za příznivého větra mys Dobré naděje, pluli kolem Madagaskaru a dostali se do Indického oceánu, kde se ,Batavia’ odloučila od ostatního loďstva, které bylo určené pro Cambroon a Cejlon.

„A teď,” pomyslel si Filip, „se asi zjeví Bludný Holanďan. Čekal jen, až nás všichni naši společníci opustí, aby nám nemohli pomoct v našem neštěstí.”

Ale ,Batavia’ plula po klidné hladině pod bezmračnou oblohou. Po několika týdnech plavby byli poblíž ostrova Jávy, kde se na noc zastavili, aby pak druhého dne vpluli do nádherného přístaviště. Byla to poslední noc, kterou měli strávit pod plachtami a Filip ustavičně přecházel po palubě sem a tam a očekával úzkostlivě den. Nastalo jitro, slunce vyšlo ve vší své nádheře a ,Batavia’ vplula konečně do přístavu. Před polednem zakotvila a Filip s lehčím srdcem seběhl dolů do kajuty, aby si dopřál odpočinek, který tak velmi potřeboval. Probudil se svěží, nesmírná tíže z něho spadla.

„Není tedy nutné,” pomyslel si, „aby lodní mužstvo zahynulo, když jsem na palubě. Taky příšerná loď se nemusí objevit, protože ji hledám. Ovšem přál bych si setkat se s ní.. Že přináší neštěstí, může být sice pravda, ale nemusí být pravda, že setkání s ní závisí na mně.”

Uklidněný těmito úvahami, odešel na palubu. Vylodění vojáků už začalo, protože vojíni toužili právě tak vřele, aby unikli svému dlouhému vězení, jako námořníci, aby získali víc místa a pohodlí.

Filip pozoroval krajinu. Město Batavia, které má shodné jméno s lodí, leží asi míli od břehu. V pozadí se tyčil vysoký horský řetěz skvělé zeleně, tu a tam posetý vilami, které přívětivě vykukovaly z lesů. Panorama bylo Čarokrásné, rostlinstvo hojné a živá zeleň působila velmi osvěžujícím dojmem. Nedaleko města byly zakotvené veliké i malé lodi, celý les stožárů. Voda v zátoce byla jasně modrá a Čeřila se v lehkém vánku. Tu a tam přerušovaly malé ostrůvky, podobné zelenému

•117

houští, jednotvárnost vodní hladiny a taky město samo poskytovalo rozkošný pohled, neboť bílé domy se příjemně odrážely od temného listí stromů rostoucích v zahrádkách a vroubcích ulice.

„Copak je možné,” řekl Filip kapitánovi ,Batavie’, který stál vedle něho, „aby toto rozkošné místo bylo tak nezdravé? Podle zevnějšku bych věřil v pravý opak.”

„Tak jako jedovatí hadi této země vylézají z pod květů,” odpověděl kapitán, „tak bloudí smrt touto krásnou a bujnou krajinou. Je vám lépe, pane Vanderdeckene?”

„Mnohem lépe,” odpověděl Filip.

„Jelikož jste zesláblý, radil bych vám, abyste vystoupil na břeh.”

„Využiji vděčně vašeho svolení. Jak louho tady zůstaneme?”

„Nevím. Máme rozkaz, abychom se brzo vrátili, jakmile náš náklad bude dopravený na loď.”

Filip poslechl kapitánovu radu a našel bez obtíží byt u pohostinného obchodníka, který měl byt sice vzdálenější od města, ale ve zdravějším ovzduší. Zůstal tu dva měsíce a za tuto dobu se znovu zotavil, a pak, několik dní před odplutím lodi se odebral opět na palubu.

Zpáteční cesta míjela šťastně a za čtyři měsíce po svém odplutí z Batavie se přiblížili k ostrovu Svaté Heleny. Zvolna obepluli mys Dobré naděje. Ale před Svatou Helenou je zastihlo bezvětří. Taky najednou zpozorovali člun, který k nim vesloval a za tři hodin dorazil k boku ,Batavie’. Mužstvo tohoto člunu bylo velice vyčerpané, protože se mořilo už dva dny a neustále veslovalo, aby dosáhlo ostrova.

Mužstvo udalo, že jsou posádkou malé holandsko-indické lodi, která před dvěma dny ztroskotala. Jedno z bočních prken bylo roztříštěné a loď se rychle naplnila vodou, že námořníkům zbylo sotva tolik času, aby se zachránili. Byli to: kapitán, mati, dvacet námořníků a starý portugalský kněz, který byl holandským guvernérem poslaný domů, protože se vzepřel holandským zájmům na japonských ostrovech.

118

Ukrýval se dlouho u domorodců, protože japonská vláda se ho rovněž snažila zmocnit, aby jej dala popravit. Konečně viděl, že je nucený vzdát se, ale Holanďanům, jakožto méně krutým nepřátelům. Holandský guvernérský úřad se rozhodl vypovědět ho ze země, proto byl dopravený na palubu indické lodi, která jej měla vzít s sebou domů.

Podle zprávy kapitána a námořníků zahynula jenom jediná osoba, byl to však významný muž, který byl mnoho let prezidentem holandské faktorie v Japonsku. Chtěl se vrátit zpět do Holandska s bohatstvím, které nashromáždil. Své neštěstí, podle svědectví kapitána a mužstva, si zavinil tím, že když byl dopravený do člunu, vrátil se opět na loď, aby zachránil ještě jednu bednu nesmírné ceny, obsahující diamanty a jiné drahocenné kameny. Mezitím co na něj člun čekal, ponořila se náhle záď lodi a příď následovala tak rychle, že se námořníci mohli jen stěží zachránit.. Čekali ještě chvíli, aby se přesvědčili, jestli se nešťastný muž nevynoří nad hladinu, ale už se neobjevil.

„Věděl jsem dobře, že se nám něco musí stát,” řekl kapitán potopené lodi, když se v kajutě chvíli bavil s Filipem a kapitánem ,Batavie’. „Protože tři dny před tím jsme spatřili ďábla nebo ďábelskou loď, jak ji nazývají.”

„Cože? Takzvaného Bludného Holanďana?” ptal se Filip.

„Ano, myslím, že to je jméno, kterým ho nazvali,” odpověděl kapitán. „Slýchal jsem o něm často, ale nikdy předtím jsem se s ním nesetkal a doufám, že mě Bůh před ním příště uchrání. Jsem teď úplný žebrák a musím začít znovu.”

„Taky jsem už slyšel o této lodi,” řekl kapitán ,Batavie’, „buďte tak laskavý a povězte nám, co se stalo.”

„Bylo to takto. Neviděl jsem nic než mlhavou podobu trupu. Bylo to velice podivné, noc byla krásná a obloha jasná. Pluli jsme jen pod brámovkami*), protože jsem v noci nechtěl pospíchat, mohli jsme ovšem napnout i horní plachtu a tak se

•119

v lehkém větříku pěkně hnát kupředu. Šel jsem spát, když asi ve dvě hodiny ráno mě zavolal mat na palubu. Ptal jsem se, co se stalo, řekl mi, že mi to ani nemůže říct. Námořníci jsou prý velmi poděšení, protože viděli loď, kterou mužstvo považuje za Bludného Holanďana. Odešel jsem na palubu, celý obzor byl jasný, jen stranou od kormového výboku byla nějaká mlha, oblá jako koule a ne dál než dva kabely*) od nás. Urazili jsme volně asi pět a půl uzlu, ale nemohli jsme uniknout mlze.”

,Podívejte se tam,’ řekl mat.

,Co to je?’ odpověděl jsem a protíral si oči.

,Na návětrné straně nejsou písčiny a přece je tam mlha za jasné oblohy a k tomu vítr.’

Musíte totiž vědět, že mlha už pokrývala asi půl tuctu kabelových délek, jak jsme viděli po obou stranách na obzoru.

,Poslouchejte, už zase hovoří,’ řekl mat.

,Kdo hovoří?’ ptal jsem se a poslouchal. Z mlhy jsem zaslechl hlasy. Konečně někdo zavolal:,Dejte v předu pozor, slyšíte?’

,Ano, pane,’ odpověděl jiný hlas.

,Loď na pravoboku!’

,Dobrá, vy na přídi zazvoňte!’

A zaslechli jsme zvuk zvonů.

,Musí to být loď,’ řekl jsem matovi.

,Avšak žádná z tohoto světa, pane,’ odpověděl.

,Připravte dělo!’ ozvalo se z mlhy.

,Ano, pane,’ odpověděl něčí hlas.

,Vše připraveno, pane!’

,Palte!’ Výstřel z děla zaduněl jako rachot hromu v našich uších a pak…”

„A pak?” ptal se kapitán ,Batavie’ v největším napětí.

„A pak,” odpověděl kapitán slavnostním hlasem, „zmizela mlha a všechno jakoby nějakým kouzlem. Celý obzor byl jasný a nikde už nebylo nic vidět.”

„Je to možné?”

*) kabelová délka - asi 200 m (námořní terminologie)

120

„Na palubě je dvacet mužů, které můžete všechny vyslechnout,” odpověděl kapitán. „Taky tu máme starého katolického kněze, který stál celou dobu vedle mě na palubě. Námořníci říkali, že nás potká neštěstí, a když jsme při ranní prohlídce prohlíželi dno lodi, našli jsme tam čtyři stopy vody. Začali jsme pumpovat, ale vody přibývalo a my jsme se potopili. Mat říkal, že tato loď je dobře známá, prý se jmenuje Bludný Holanďan.”

Filip mlčel, ale to co slyšel, ho velice potěšilo.

„Jestli je to tak,” pomyslel si, „zjevuje se loď mého otce právě tak jiným jako mně a ta okolnost, že jsem na lodi, nemůže nic znamenat.”

Druhý den vyhledal Filip příležitost, aby se seznámil s katolickým knězem, který uměl holandsky a ještě jiné řeči tak dobře jako portugalsky. Byl to ctihodný, asi šedesátiletý muž s bílým kučeravým vousem, velmi mírný v jednání a příjemný společník. Když měl další den Filip službu, procházel se s ním stařec po palubě.

„Poslyšte, otče,” promluvil Filip. „Vaši průvodci vypravovali o nějakém podivném vidění. O lodi, která není obývaná smrtelníky. Viděl jste ji taky?”

„Viděl jsem totéž, co ostatní,” odpověděl kněz, „A skutečně, jestli můžu soudit, zdálo se mi to zcela neobyčejné, řekl bych až nadpřirozené. Ostatně slyšel jsem už dřív o této lodi a slyšel jsem mimo to, že je vždycky předchůdkyní neštěstí. Taky u nás se to osvědčilo, ačkoliv jsme měli na lodi člověka, jehož hříchy by potopily každou loď. Mluvím o muži, který se se všemi svými poklady, od nichž očekával ve své vlasti všechny radosti světa, utopil. Všemohoucí často už na tomto světě vykonává spravedlivý trest na těch, kteří na sebe uvalili jeho hněv.”

„Mluvíte o holandském prezidentovi, který se utopil ve vaší lodi?”

„Ano, ale historie zločinů tohoto muže je dlouhá. Zítra v noci se s vámi opět sejdu a budu vám o něm vyprávět. Pokoj s vámi, můj synu a dobrou noc.”

121

Počasí zůstalo neustále krásné a ,Batavia’ pod plnými plachtami pospíchala nocí, aby druhý den ráno zakotvila v přístavu Svaté Heleny. Když se Filip objevil na palubě, aby nastoupil poslední noční stráž, našel starého kněze, který na něho čekal u lodního pažení. Všude na lodi byl klid. Námořníci spali mezi děly a Filip odešel se svým novým známým dozadu, kde se posadili.

„Snad nevíte,” začal kněz vypravovat, „že Portugalci se sice úzkostlivě namáhají, aby si zabezpečili zemi, objevenou jejich odvahou a podnikavostí, jejíž obsazení, jak se obávám, stálo mnoho zločinů. On přišel do Indie, když byl ještě mladý a teprve, když mu zbělely vlasy, pomýšlel na návrat do vlasti. Nashromáždil nesmírné poklady, musely být nesmírné, aby ukojily takovou lakotu, jako byla jeho! Pod záštitou křesťanství loupil, zabíjel, udával. Uskokem vnutil císaři podezření proti křesťanskému náboženství a pak, v boji a při pozdějším mučení, zahynulo přes šedesát tisíc lidí. Tak se, můj synu, zachoval člověk, který se hlásil k náboženství, který se prohlašoval za čistšího, než jsme my. Všechno utonulo s ním. On ale teď stojí před svým soudcem. Zbývá mi už jen několik let života,” pokračoval stařec, „a Bůh ví, že se bez reptání rozloučím s tímto světem.”

„I já bych mohl takhle odejít,” řekl Filip.

„Vy, můj synu? Ne, jste mladý a měl byste být plný nadějí.”

„Vím, že mám splnit jistou povinnost,” odpověděl Filip. „Otče, noční vzduch je příliš ostrý pro vaše léta. Běžte na lůžko a nechte mě s mými myšlenkami.”

„Máš pravdu, můj synu, kéž tě nebesa chrání. Přijmi moje požehnání. Dobrou noc.”

„Dobrou noc,” odpověděl Filip, který byl rád, že bude zase sám.

„Mám se mu se vším přiznat?” pomyslel si. „Cítím, že bych mu mohl důvěřovat. Ale ne, nechtěl jsem své tajemství odhalit ani páteru Seysenovi. Vydal bych se mu na milost a nemi-lost a mohl by mi nařídit… Ne, nechci rádce!”

122

Filip vytáhl ostatky zpoza košile a přitiskl je ke svým rtům. ,Batavia’ byla několik dní zakotvená u Svaté Heleny a pak pokračovala ve své cestě. Po šesti týdnech se Filip opět ocitl na jezeře Zuyderském. Kapitán mu dal volno a tak se hned vydal na cestu k domovu. Knězi Matthiasovi nabídl pohostinství, pokud se bude chtít zdržet v Holandsku.

123

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

SMUTNÝ NÁVRAT

Nemám v úmyslu vám říct něco nepříjemného, milý synu,” řekl páter Matthias, který jen stěží Filipovi stačil, když byli asi čtvrt míle od jeho obydlí, „ale musím vám připomenout, že uplynulo mnoho času od té doby, kdy jste odsud odešel. Proto bych rád ztlumil výbuch vašich nadějí a radostných předtuch. Doufám a důvěřuji v milost boží, že je všechno v pořádku a vy za několik minut budete v náručí své milované manželky. Ovšem stejnou měrou, jakou stupňujete pocit očekávání, budete taky stísněný, když se zmílíte ve svých nadějích. Ve Vlissingenu se vypravovalo, že tuto zemi navštívila hrozná metla, a že smrt nešetřila ani mládí ani krásu.”

„Pospěšme si, otče,” odpověděl Filip. „Je pravda, co říkáte a nejistota je pro mne ještě horší.”

Filip ještě zvýšil svůj spěch a nechal starce, aby za ním kráčel volnějším tempem, mezitím dorazil k můstku s dřevěnými dvířky. Bylo asi sedm hodin ráno, protože už se za prvního ranního úsvitu nechali převézt přes Scheldu. Filip zpozoroval, že dolejší okenice jsou dosud zavřené. Položil ruku na kliku, dveře byly zavřené. Filip vstoupil. V kuchyni hořelo světlo, a když otevřel dveře, uviděl služku, která seděla v lenošce a spala. Než mohl vstoupit a probudit ji, slyšel z hora hlas.

„Marie, je to doktor?”

Filip už déle neváhal. Třemi skoky byl v hořejší chodbě, kmitl se kolem osoby, která volala a otevřel dveře od Amininy ložnice.

124—

Knot, plovoucí ve sklenici, naplněné olejem, rozšiřoval jen nejasné, tlumené světlo. Závěsy byly zatažené a vedle lože klečela postava, ve které Filip okamžitě poznal pátera Seysena.

Ustoupil, krev se mu hnala k srdci, nemohl promluvit, opřel se o zeď a lapal po vzduchu. Hluboké zasténání mu ulehčilo. To probudilo kněze, který otočil hlavu, vstal, jakmile uviděl příchozího a mlčky mu podával ruku.

„Je mrtvá?” promluvil konečně Filip.

„Ne, není, ještě je tu naděje. Je v kritickém stavu a tato hodina rozhodne o jejím osudu. Pak bude buď zachráněná nebo bude následovat stovky jiných, které tato epidemie schvátila do hrobu.”

Páter Seysen zavedl Filipa k lůžku a rozhrnul záclony. Ami-na ležela v bezvědomí a těžce oddychovala. Její oči byly zavřené, Filip uchopil její horečnatou ruku, poklekl, přitiskl ji ke rtům a dal se do pláče. Když se trochu vzpamatoval, domluvil mu páter Seysen, aby vstal a posadil se vedle něj u lůžka.

„Je to smutné přivítání, Filipe, a pro takovou žhavou netrpělivou povahu, jako je tvoje, to musí být dvojnásob bolestné. Ostatně nezapomínej, že je tu naděje, ne sice veliká, ale přece jen naděje. To mi řekl lékař, který ji ošetřuje, přijde za několik okamžiků. Její nemoc je tyfová horečka, která v posledních dvou měsících vyhubila celé rodiny a dosud řádí se vší prudkostí. Můžu nazvat šťastným domem ten, kde oplakávají jen jedinou oběť. Přál bych si, abys nepřišel právě teď, tato nemoc je velice nakažlivá. Mnozí pro jistotu odešli ze země. Aby neštěstí bylo ještě větší, postrádali jsme ke všemu lékaře, protože ten předchozí se stal obětí povinnosti.”

Dveře se pomalu otevřely a do světnice vstoupil vysoký, snědý muž v hnědém plášti, který si držel před nosem houbu, namočenou ve vinném octě. Uklonil se knězi a Filipovi, načež přistoupil k lůžku. Celou minutu zkoumaly jeho prsty tepnu nemocné. Potom položil její ruku, sáhl jí na čelo a přikryl ji pokrývkami. Filipovi doporučil houbu s vinným octem a naznačil mu posuňky, aby ji používal. Potom pokynul páteru Seysenovi, aby vyšel z pokoje. Po malé chvíli se kněz vrátil.

125

„Dal mi své příkazi a věří, že se zase uzdraví. Musí být dobře přikrytá, ale všechno záleží na tom, aby zůstala klidná, až se probere z bezvědomí.”

„To můžu slíbit,” řekl Filip.

„Nebojím se toho, že by se dozvěděla o tvém příjezdu, protože radost usmrcuje jenom zřídka. Jsou však jiné příčiny ke znepokojení.”

„Jaké, svatý otče?”

„Filipe, je to třináct dní, co Amina blouznila a v té době jsem od ní zřídka odcházel, jen když mě volala moje povinnost k ostatním nemocným. Bál jsem seji opustit, protože při svém bluzněni vypravovala historii, která, i když byla nesouvislá, mě naplnila hrůzou. Patrně dlouho trápila její duši. Filipe, vzpomínáš si ještě, že jsem tě jednou vyzval, abys mi svěřil své tajemství, které přivedlo do hrobu tvou matku, a které snad pošle za ní tvou mladou ženu. Myslím, že ví o všem. Je to tak?”

„Ví všechno,” odpověděl smutně Filip.

„A vypravovala to ve svém blouznění a myslím, že řekla dokonce víc, než je pravda. Ale o tom si promluvíme později. Zůstaň u ní, Filipe, vrátím se za půl hodiny, protože doktor říká, že příznaky pak rozhodnou, jestli bude žít nebo ne.”

Filip pošeptal knězi, že přivedl hosta, pátera Matthiase, a prosil jej, aby kněze seznámil s nynějšími poměry a postaral se o to, aby se mu dostalo náležité péče. Páter Seysen pak opustil světnici a Filip se posadil na lůžko.

Není bolestnější postavení v životě, než to, v jakém byl Filip. Jeho radostné očekávání, že obejme Aminu po tak dlouhé nepřítomnosti v plném zdraví a svěžesti, bylo náhle stísněné trpkou žalostí, že ji tu musí vidět sešlou, nemocí úplně změněnou, zmatených smyslů a netušící jeho přítomnost. Její život visel na vlásku, její postava byla připravená smrtce, která se tu vznášela s připravenou kosou. A čekala jenom na svolení, aby směla skosit svou nic netušící oběť.

„To je naše shledání, Amino?” pomyslel si Filip. „Jak moudře mi radil otec Matthias, abych tak rychle nepospíchal, jak jsem si myslel, ke svému štěstí, protože se snadno může

126

změnit v zoufalství! Bože na nebesích, buď milosrdný a odpusť mi, miluji ji víc než sebe. Ušetři ji!”

Filip si zakryl tvář a chvíli se tiše modlil. Pak se sklonil nad Aminou a vtiskl jí polibek na rty. Pálily sice, ale bylo na nich znát vlhkost, taky čelo bylo vlhké. Dotkl se její ruky, byly na ní známky potu. Přikryl ji pečlivě pokrývkami a zůstal sedět po jejím boku, plný naděje a úzkosti. Po čtvrt hodině zpozoroval, že Amina se silně potí. Její dech byl poněkud lehčí a neustále s sebou vrtěla. Filip ji pečlivě hlídal, neustále ji přikrýval odhozenými přikrývkami, až konečně upadla v hluboký, sladký spánek. Brzo potom vstoupili páter Seysen a lékař. Filip jim několika slovy vylíčil stav nemocné. Lékař přistoupil k lůžku a prohlédl nemocnou.

„Vaše manželka bude žít, ale není radno, aby vás viděla tak neočekávaně, protože rozčilení by mohlo příliš prudce působit na její zesláblé tělo. Musíme ji nechat co možná nejdéle spát, až se probudí, úplně sejí vrátí vědomí. Pak by bylo dobré, kdyby našla po svém boku jenom pátera Seysena.”

„Nesmím zůstat v pokoji, až se probudí? Pak bych se nepozorovaně vzdálil.”

„To by nemělo smysl. Nemoc je nakažlivá a vy jste tu byl už příliš dlouho. Zůstaňte dole, musíte se převléct a dát upravit nemocné lůžko v jiném pokoji, kam by měla být přenesená, jakmile toho bude schopná. Pak tu dejte otevřít okna, aby se světnice náležitě provětrala. Nesmíte se vystavit nebezpečí, že se stanete obětí nemoci vy.”

Filip pochopil rozumnost této rady, opustil s lékařem pokoj, aby se převlékl a odešel do dolního pokoje, kde našel pátera Matthiase.

„Měl jste pravdu, otče,” řekl Filip a posadil se na pohovku.

„Jsem starý a opatrný, ale vy jste mladý a plný života. Ostatně doufám, že všechno dobře dopadne.”

„Taky já v to doufám,” řekl Filip.

Pak zmlkl, odešel do jiného pokoje a ponořil se do svých myšlenek. Uvažoval o tom, co mu řekl páter Seysen o tajemství, které Amina odhalila ve svém horečném blouznění.

127

„Děkuj nebesům, můj synu,” přerušil jeho myšlenky páter Seysen. „Amina se probudila a je úplně při vědomí. Nepochybuji o tom, že se uzdraví. Vypila posilňující lék, ačkoliv hned zase toužila po dalším klidu, že jsem jí jen stěží přidržoval číši. Teď spí a hned tak se neprobudí. Hlídá ji jedna ze služek. Nesmíme ji rušit, protože každý okamžik jejího klidu je drahocenný. Filipe, ty jsi mi dosud nepředstavil svého průvodce, který náleží také k mému stavu.”

„Odpusťte mi,” odpověděl Filip, „seznámíte se s otcem Matt-hiasem, který mi slíbil, že tu nějaký čas zůstane. Nechám vás o samotě a postarám se o snídani, jejíž opoždění mi, jak doufám, otec Matthias odpustí.”

Filip odešel do kuchyně. Když všechno zařídil a dal příkaz, aby byla snídaně přinesená do obytné světnice, dal si klobouk na hlavu a odešel z domu. Nemohl jíst. Události tohoto rána na něho působily příliš rozčilujícím způsobem. Cítil, že potřebuje čerstvý vzduch. Kráčel lhostejným směrem a potkával mnoho známých, kteří mu vyslovovali soustrast nad jeho domnělou ztrátou, a blahopřáli mu, když se dozvěděli, že nebezpečí pominulo. Taky mu sdělili, jak strašně mor všude řádil.

Nezbyla ani třetina obyvatel Terneuzen a okolí. A ti, kdo se uzdravili, byli úplně vysílení a to jim bránilo, aby se vrátili ke svému původnímu zaměstnání. Když přestáli nemoc, upadli do bídy a nedostatku. Filip si v duchu slíbil, že věnuje všechny své úspory ke zmírnění nouze svých sousedů. Po dvou hodinách se vrátil opět domů. Když přišel, Amina ještě spala, oba kněží seděli dole ve světnici a dlouze spolu hovořili.

„Synu můj,” řekl páter Seysen, „řekni nám teď nějaké vysvětlení. Dlouho jsem si povídal s tímto dobrým otcem, který mi sdělil mnoho zajímavého o rozšíření našeho svatého náboženství mezi pohany. Jeho zprávy jsou příznivé a bolestné zároveň. Ptal jsem se ho taky na zjevování nadpřirozené lodi ve východních mořích, k čemuž mě donutilo to, co jsem slyšel v horečce tvé manželky. K mému podivu mi řekl, že takové zjevení viděl na vlastní oči. Filipe, nebylo by lepší, kdyby ses nám oběma svěřil? Poradili bychom ti!”

128

„Měl jsem vám to už dávno říct,” odpověděl Filip. „Povím vám všechny podrobnosti, ačkoliv si myslím, že mi stěží poradíte.”

Potom Filip podrobně vypravoval, co se stalo, počínaje dobou několika dní před matčinou smrtí až po nynější okamžik.

„Vidíte, otče, že jsem se zavázal slavnostním slibem a ten byl přijatý. Je mi jasné, že mi nezbývá jiná možnost, než jej splnit.”

„Synu můj, oznámil jsi nám podivné a strašné věci. Já a otec Matthias se o samotě poradíme a pak ti dáme vědět.”

Filip vyšel po schodech nahoru, aby se podíval na Aminu. Ležela v hlubokém spánku, propustil služebnou a posadil se na její místo. Po dvou hodinách jej kněz zavolal dolů.

„Dlouho jsme o tom mluvili,” řekl páter Seysen. „Už z vypravování tvé matky a blouznění Aminy v horečce a teď navíc i otec Matthias mi potvrdil, že viděl nadpřirozenou loď, jsem nucený tomu uvěřit.”

„Nezapomínejte, že s touto nadpřirozenou lodí se setkalo mimo mě ještě mnoho jiných,” odpověděl Filip.

„Ano,” řekl páter Seysen, „ale který člověk kromě tebe to může potvrdit? Ale na tom teď nezáleží. Připusťme, že to není lidské dílo, ale dílo podrobené vyššímu vlivu. Prozatím o tom nebudeme mluvit. Půjdu teď nahoru a až se tvá manželka probudí, připrav se na setkání s ní.”

Páter Seysen opustil pokoj a Filip mluvil s páterem Matthi-asem dál o příšerné lodi.

Slunce už pomalu zapadalo, když Filip vstoupil do Aminina pokoje. Ta se už probudila a mluvila právě s knězem. Spuštěné závěsy jí bránily, aby Filipa viděla. S bušícím srdcem zůstal stát u zdi.

„Copak máte nějaký důvod domnívat se, že se můj manžel vrátil?”

„Víme, že jeho loď připlula a slyšeli jsme z úst očitého svědka, že se všichni v pořádku vrátili.”

„Proč tu ale ještě není? Kdo by mohl zprávu o jeho návratu přinést dřív, než on sám? Otče Seysene, buď vůbec nepřijel

129

neboje tady, vím to! Musí tady být! Znám příliš dobře svého Filipa.”

„Ano, Amino. Už je doma,” odpověděl páter Seysen. „A je úplně zdravý.”

„Ach Bože, děkuji ti. Ale kde je?”

„Jsem tady,” řekl Filip a vystoupil ze stínu.

Amina se s výkřikem vztyčila, rozepjala náruč a klesla zpátky na lůžko v bezvědomí. Za chvíli se ale vzpamatovala a dokázala tím páterovo tvrzení, že radost neusmrcuje.

130*

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

FILIPŮV SEN

Uplynulo šest neděl a uzdravená Amina chodila na procházky, opírajíc se o rámě svého vroucně milovaného Filipa nebo se tulila v útulném domově k jeho boku. Otec Matthias byl dosud jejich hostem a páteru Seysenovi svěřili sumy, aby jimi zmírnil nouzi stísněných ubožáků. Filipova láska k Amine a její přání, aby nešel na moře, Filip poslechl. Amininy důvody, které teď našly oporu v názorech kněží, mu bránily v odchodu. Avšak nejvíc působily polibky, kterými dávala svým slovům důraz. Ale jakmile byl Filip o samotě, vracela se tato otázka s novou silou do jeho duše a vnitřní hlas jej obviňoval, že zanedbává svou svatou povinnost. Amina často pozorovala temné mraky na jeho čele, protože však příliš dobře znala příčinu, začínala stále znovu se svými důvody a polibky, až Filip znovu zapomněl, že mimo Aminu je na světě ještě něco jiného.

Jednou ráno seděli na zeleném trávníku a trhali kolem kvetoucí květiny, které zase nevšímavě odhazovali. Amině se teď naskytla dávno vytoužená příležitost, aby začala mluvit o věci, o které se zatím nezmínila.

„Filipe,” začala, „věříš ve sny a považuješ za možné, abychom takovým způsobem byli informovaní o nadpřirozených věcech?”

„Nevím,” řekl Filip.

„Proč své pochybnosti neuspokojíš nějakým snem?”

„Má nejdražší Amino, sny přicházejí znenadání, nemůžeme je přivolávat.”

131

„Můžeme je přivolat, Filipe. Řekni jenom, že chceš snít o předmětu, který je tak blízký tvému srdci a bude ti vyhověno.”

„Bude mi vyhověno?”

„Ano, mám tu moc, ačkoliv jsem ti o tom nepověděla. Toto tajemství mi svěřila má matka. Víš přece, že nikdy nemluvím nesmysly.”

„Ale k čemu to je, Amino? Když máš moc nechat mě snít, musíš ji odněkud mít.”

„Ovšem, jsou prostředky, o kterých nemáš ani potuchy, i když v mé vlasti se používají. Vím o kouzlu, které nikdy nezklame.”

„Kouzlo, Amino? Ty se zabýváš černým uměním?”

„Neznám jeho původ a můžu říct jen tolik, že to je v mé moci.”

Filip chvíli mlčel.

„Provozovala tvoje matka často toto umění?” zeptal se konečně přitlumeným hlasem.

„Vím jen tolik, že byla velice zběhlá v tomto umění. Víš, že zemřela velmi mladá, protože jinak bych se naučila mnohem víc.”

„Jsi si jistá tím, co děláš?”

„Ovšem, a jestli nějaká vyšší mocnost bude chtít vstoupit do snu, můžeš se na její zprávy spolehnout. Buď nebudeš snít vůbec o ničem a strávíš hodinu v hlubokém spánku nebo je tvůj sen ve spojení s otázkou, kterou by jsi chtěl rozluštit.”

„Dobře, Amino. Rozhodl jsem se. Chci snít, protože moje duše trpí vzájemně si odporujícími pochybnostmi. Musím vědět, jestli jednám správně nebo ne. Ještě dnes v noci si na mně můžeš vyzkoušet svou moc.”

„Ani dnes ani zítra, ale až přijde čas. Myslím, že tvůj sen rozhodne proti mně, a že dostaneš rozkaz, aby ses vrátil na moře ke své povinnosti.”

*

O Aminině umění už potom nemluvili, Filip nerad viděl, že se Amina zabývá těmito tajemnými vědami, které by na ni nepochybně

132—

uvalily kletbu církve, kdyby se o tom kněží dozvěděli. Uplynul třetí den, aniž by se někdo z nich o věci zmínil.

Filip odešel na lůžko a brzo usnul. Amina však nespala. Jakmile se přesvědčila, že se nemusí obávat Filipova probuzení, vyskočila z lůžka a oblékla se.

Pak odešla z ložnice a vrátila se za čtvrt hodiny s malou pánví, naplněnou žhavým dřevěným uhlím. V druhé ruce měla dva kousky pergamenu, které zavinula a uzlem upevnila na úzké stužce. Jeden z pergamenů tiše ovinula kolem manželova čela, druhý kolem jeho levé ruky. Pak hodila do pánve kadidlo, a když se postava spícího Filipa pro kouř, který naplnil světnici, stala méně zřetelnou, mručela několik formulí, zamávala nad ním malou větvičkou, kterou držela v ruce. Potom shrnula závěsy, odnesla pánev a posadila se k jeho lůžku.

„Jestli je v tom něco špatného, trest nepostihne jeho, ale mě. Nebudou mu moct vyčítat, že provozoval umění, které jejich náboženství zakazuje. Zodpovědnost padne na moji hlavu.”

Posměšně ohrnutý, krásně klenutý Aminin ret nesvědčil právě o velké úctě k jejímu novému křesťanskému náboženství. Začínalo už svítat a Filip stále ještě spal.

„Dost,” řekla Amina, když spatřila na obzoru hořejší okraj slunce.

Znovu zamávala větvičkou nad svým manželem a zvolala: „Filipe, probuď se!”

Filip s sebou trhl, otevřel očí a opět je zase zavřel, aby se vyhnul pronikavému světlu jasného dne. Opřel se o lokty a zdálo se, že sbírá své myšlenky.

„Kde to jsem?” vykřikl. „Na svém lůžku? Ano!”

Přetřel si rukou čelo a ucítil pergamen.

„Co je to?” pokračoval, strhl a prohlížel si jej. „Kde je Amina? Kde je? Dobrotivé nebe, to byl sen! A ještě jeden!” Když zpozoroval uzel na své ruce, dodal. „Ach, už rozumím, Amino, to je tvoje dílo!”

S těmito slovy klesl zpět a skryl tvář v poduškách. Amina se zatím přiblížila k lůžku a lehla si vedle Filipa.

133

„Spi, Filipe, spi!” řekla a ovinula svou paži kolem něho. „Promluvíme si spolu, až se probudíš.”

„Jsi tu, Amino?” odpověděl Filip zmateně. „Domníval jsem se, že jsem sám, zdálo se mi…”

Filip usnul dřív než mohl dokončit větu. Amina, která byla bděním unavená, usnula taky.

Páter Matthias musel ráno dlouho čekat na snídani, protože Filip a Amina vstali o dvě hodiny později než jindy.

„Buďte zdrávy, moje děti, vstaly dnes pozdě.”

„Ano, otče,” odpověděla Amina, „protože Filip spal a já jsem byla vzhůru až do ranního šera.”

„Není, doufám, nemocný?” ptal se kněz.

„Ne, ale nemohla jsem spát,” odpověděla Amina.

Filip se zmateně posadil ke stolu. Amina však byla odhodlanější než jindy, ačkoliv jen málo mluvila, zdálo se, že usilovně přemýšlí. Po snídani sáhl starý kněz po svém brevíři. Amina však pokynula Filipovi a vyšli ven do přírody. Kráčeli mlčky vedle sebe, až přišli k místu, kde Amina poprvé oznámila svému manželu, že se vyzná v tajemných uměních. Posadila se a Filip, který uhodl její úmysl, se mlčky posadil vedle ní.

„Filipe,” začala Amina a uchopila přitom jeho ruku. Podívala se mu do tváře. „Co se ti dnes v noci zdálo?”

Filip mlčel.

„Pověz mi svůj sen, protože je mým úkolem vyložit ti jeho význam.”

„Obávám se, že nebude potřeba výkladů, Amino.”

„Vypravuj mi jej,” pokračovala Amina klidně.

„Zdálo se mi,” začal Filip smutně, „že pluji jako kapitán lodi kolem mysu Dobré naděje. Moře bylo klidné a vítr slabý. Stál jsem na zádi a hleděl jsem na hvězdy, které se třpytily neobyčejným leskem. Počasí bylo teplé, položil jsem se na svůj plášť s tváří obrácenou k nebi. Pak jsem usnul a probudil jsem se s pocitem, jako bych klesal do hlubin. Rozhlížel jsem se

134

kolem. Stožáry, lanoví, lodní trup - všechno zmizelo a já jsem plul sám na veliké, krásně vykrojené lastuře po nekonečné vodní hladině. Byl jsem neklidný, bál jsem se pohnout, aby se má křehká loď nepřevrátila a já se neutopil. Potom jsem uviděl, že přední část lastury je stlačená dolů, jakoby nějakou tíhou. Objevil jsem tam malou bílou ruku, která se držela okraje. Zůstal jsem bez pohnutí a chtěl jsem vykřiknout, že se moje malá bárka překotí, ale nemohl jsem ze sebe vypravit ani slovo. Najednou se z vln vynořila nějaká postava a opřela se oběma lokty o přední část lastury. Byla to překrásná žena, její pleť byla bílá jako čerstvě napadlý sníh. Měla dlouhé rozpuštěné vlasy, které jí splývaly dolů, takže jejich konce za ní pluly ve vodě. Její ruce byly oblé a jako ze slonoviny. Pak řekla něžným hlasem:,Filipe Vanderdeckene, čeho se bojíš? Copak nejsi zachráněný?’

,Nevím, jestli jsem zachráněný? Vím však, že jsem v nebezpečí,’ odpověděl jsem.

, V nebezpečí?’ usmála se. ,To bys byl, kdyby jsi plul na některém křehkém výrobku lidské ruky, jež vlny tak rády rozbíjejí na kusy. Na některé z vašich dobrých lodí, jak je nazýváte, které však smějí jen plout, trpěné mořem. Jaké však může být nebezpečí, když jsi v lastuře mořské víly, k níž má úctu i nejvyšší vlna, a na kterou se ani neodváží vrhnout svou pěnu. Filipe Vanderdeckene, ty jsi přišel, aby jsi našel svého otce.’

,Ano,’ odpověděl jsem. ,Copak to není vůle nebes?’

,Je to tvoje určení a určení řídí všechno ve výšinách i hlubinách. Najdeme jej společně. Tato lastura je moje. Nevíš, jak ji řídit, mám ti pomoct?’

,Unese nás oba?’

,Uvidíš,’ odpověděla s úsměvem, potopila se u přední části a hned se vynořila u přední části lastury, který byl jen asi tři palce nad vodou. K mému zděšení se vymrštila a usedla na okraj, ale zdálo se, že její váha nemá žádný účinek. Zatímco tu seděla, měla nohy stále pod vodou. Lastura uháněla rychleji a rychleji, bez jakékoliv hybné síly, mimo její vůli.

,Stále se ještě bojíš, Filipe Vanderdeckene?’

135

,Ne,’ odpověděl jsem.

Přetřela si rukou čelo, odhodila pletence svých vlasů stranou, které částečně zakrývaly její tvář a řekla: ,Podívej se na mě!’

Poslechl jsem ji a poznal jsem tebe, Amino. Byla jsi to ty. Volal jsem tě jménem a objal jsem tě. Cítil jsem, že bych chtěl s tebou zůstat a plout s tebou kolem světa celou věčnost. Zdálo se mi, že jsme pluli tisíce a tisíce mil daleko. Pluli jsme kolem krásných ostrovů, které byly jako drahokamy rozseté po oceáně. Můj člun se brzo hnal proti rozčeřenému proudu, brzo zase plul těsně u břehu na bublající vlně, oplachující písek, zatímco se kokosová palma na pobřeží chvěla v ochlazujícím vánku.

,V klidném moři tvého otce nenajdeme,’ řekla.,Musíme se o to pokusit jinde.’

Pomalu se začaly dmout vlny, až se konečně rozburácely celou svou zuřivostí a lastura byla prudce pohazovaná divokými vlnami. Přece do ní ale nevnikla ani kapka vody a pluli jsme bezpečně po vlnách, které by byly pohltily nejpyšnější loď.

,Bojíš se, Filipe?’ ptala se mě.

,Ne,’ odpověděl jsem. ,Po tvém boku, Amino, se nebojím ničeho.’

,Jsme opět blízko mysu Dobré naděje,’ řekla. ,A tady najdeš svého otce. Jenom loď duchů může plout v takové bouři, jako je tato.’

Byli jsme unášeni přes vlny vysoké jako hory, pluli jsme od jednoho hřebene vln k druhému, takže náš malý člun se občas vynořil téměř úplně z vody, hned na východ, hned na západ, hned na sever a hned zase k jihu. Všemi směry a každou minutu jinak. Urazili jsme takto sta mil. Konečně jsme spatřili loď, která byla zmítaná nesmírnými vlnami.

,Tam!’ zvolala a ukazovala prstem.,Tam je loď tvého otce.’

Brzo jsme se k ní přiblížili. Viděli nás z paluby a zamířili lodí proti větru. Byli jsme vedle sebe. Ačkoliv by žádný člun nemohl přirazit, naše lastura byla bezpečná. Pohlédl jsem vzhůru, Amino, a uviděl jsem otce. Ano, viděl jsem jej a slyšel, jak

136

dává své rozkazy. Vytáhl jsem ze záňadří ostatky a ukazoval jsem mu je. Stál na palubě a usmíval se na mě. Chtěl jsem právě vstát, abych vystoupil na palubu, protože mi hodili provazový žebřík, když jsem zaslechl pronikavý, hlasitý výkřik a nějaký muž z lodního můstku se zřítil do lastury. Ty jsi hlasitě vykřikla, sklouzla jsi po straně z lastury a zmizela jsi ve vlnách. Lastura sama se však s mužem, který zaujal tvé místo, vzdalovala od lodi rychlostí myšlenky. Cítil jsem, že ledový chlad pronikl mým tělem, a když jsem se obrátil, abych si prohlédl svého nového průvodce, poznal jsem, že to byl lodi vod Schriften -jednooký padouch, který se utopil, když jsme ztroskotali v Tabulové zátoce.

,Ne, ještě ne,’ křičel.

Plný zuřivosti a zoufalství jsem jej vyhodil z jeho místa na lastuře a on plul dál po rozbouřené hladině.

,Filipe Vanderdeckene,’ křičel a plaval. ,My se ještě uvidíme!’

S odporem jsem odvrátil tvář. Teď však vlna naplnila můj člun a potápěl jsem se. Zápasil pod vodou, klesal jsem, i když bez bolesti, ale stále víc a víc do hlubin, až jsem se probudil.”

„Co soudíš, Amino o mém snu?” dodal Filip po krátké přestávce.

„Copak z něho nevyplývá, že jsem tvou přítelkyní, a že lodivod Schriften je tvým nepřítelem?”

„Přiznávám, ale on je mrtvý.”

„Víš to tak určitě?”

„Sotva by mohl vyváznout, abych se o tom nedozvěděl.”

„Možná, ale sen ukazuje na něco jiného, Filipe. Podle mého názoru teď potřebuješ další pokyn. Ve snu jsem ti byla bezpečnou průvodkyní. Dej se teď rovněž mnou vést.”

„Dobře, Amino.”

Ta se místo odpovědi něžně vrhla svému manželovi kolem krku.

137

KAPITOLA PATNÁCTÁ

SCHRIFTENOVO OBJEVENÍ

Tři měsíce po tomto rozhovoru, seděli Filip a Amina na tom samém trávníku, který se stal jejich zamilovaným místem. Páter Matthias se úzce spřátelil s páterem Seysenem a oba byli téměř tak neruzluční jako Filip a Amina. Manželé spolu prožívali šťastné chvíle, neznali nic, než jeden druhého a o celé věci spolu mluvili jen málo. Po svém návratu podal Filip u ředitelů společnosti žádost, aby byl co nejdřív vyslaný na moře, ale poněvadž se od té chvíle už o nic nestaral, nedošly taky z Amsterdamu žádné zprávy.

„Miluji toto místo, Filipe,” řekla Amina.“Pamatuješ si, bylo to tady, když jsme uvažovali o tom, jestli je dovolené uchýlit se ke snům jako k útočišti. Tady jsi mi taky vypravoval svůj sen a já jsem ti jej vyložila.”

„Ovšem, Amino, kdyby jsi se však zeptala pátera Seysena na jeho mínění, stala by ses proklatou kacířkou.”

„Nevadí, s radostí mu oznámím, co se stalo.”

„Nedělej to, Amino, ať to zůstane naším tajemstvím.”

„Myslíš si, že by mě páter Matthias zasypal výčitkami?”

„Samozřejmě.”

„Já si to ale nemyslím. On je tak dobrosrdečný a svobodomyslný, že ho vlastně obdivuji. Ráda bych si s ním o tom promluvila.”

Zatímco Amina mluvila, cítil Filip, že se někdo dotkl jeho ramene. Náhlý, ledový mráz mu projel celým tělem. Jeho myšlenky reagovaly jako blesk na pravděpodobnou příčinu, a když

138

obrátil hlavu, uviděl kormidelníka ,Ter Schillingu’, jednookého Schriftena s dopisem v ruce, o němž si myslel, že se utopil.

„Milosrdné nebe, je to možné?!”

Amina, která se při výkřiku svého manžela rovněž obrátila, si zakryla tvář a dala se do pláče. Příčinou nebyl strach, ale přesvědčení, že její manžel najde klid až v hrobě.

„Filipe Vanderdeckene,” řekl Schriften, „he - he - he, mám pro vás dopis, je od společnosti.”

Filip vzal dopis, ale než ho otevřel, podíval se upřeně na Schriftena.

„Myslel jsem si, že jste se utopil, když se loď potopila v zátoce. Jak jste se zachránil?”

„Jak jsem se zachránil?” opakoval Schriften. „Dovolte mi otázku, jak jste se vy zachránil?”

„Vlny mě vyvrhly na břeh,” odpověděl Filip, „ale…”

„Ale,” vpadl mu do řeči Schriften, „he - he - he, mě vlny neměly vrhnout na břeh.”

„A proč ne? Nic takového jsem neřekl.”

„Ne, ale myslím si, že jsem vám promluvil ze srdce. Ale naštěstí se tak nestalo, byl jsem rovněž vyvržený vlnami na břeh jako vy, he - he - he. Nemůžu se tu však déle zdržet, svůj úkol jsem vykonal.”

„Počkejte!” řekl Filip. „Odpovězte mi jenom na jednu otázku. Poplujete stejnou lodí jako já?”

„Musím se omluvit,” odpověděl Schriften, „ale netoužím po lodi Bludného Holanďana, pane Vanderdeckene.”

Pak se obrátil a rychlými kroky odcházel.

„Není to vyzvání, Amino?” řekl Filip po chvíli mlčení a stále ještě držel v ruce neotevřený dopis.

„Nechci to popírat, Filipe. Zdá se, že ohavný posel vstal z hrobu, aby ti doručil tento rozkaz. Odpusť mi, Filipe, ale překvapení mě úplně přemohlo. Nechci ti působit starosti svou ženskou slabostí.”

„Má Amino,” odpověděl smutně Filip, „proč jse nenastoupil sám na svou pozemskou pouť? Bylo to ode mě sobecké, že

139

jsem tě spoutal s takovým neštěstím, a že jsem tím i na tebe přenesl břemeno nikdy nepřestávající úzkosti a nejistoty.”

„A kdo by je měl s tebou snášet, Filipe, když ne žena tvého srdce? Málo mě znáš, když si myslíš, že se budu chvět před požadavky povinnosti. Ale už ani slovo, musíš si přečíst ten dopis.”

Filip neodpověděl. Zlomil pečeť a zjistil, že společnost mu v dopise sděluje, že byl jmenovaný prvním matem na ,Vrow Catharině’, lodi, která vypluje s nejbližším loďstvem. Má se co nejrychleji dostavit na loď, poněvadž náklad musí být neodkladně naložený. Dopis mu dál oznamoval, že se po této cestě může spolehnout na to, že za podmínek, které mu budou oznámeny ředitelstvím, dostane velení na některé lodi.

„Domnívala jsem se, že jsi už pro tuto plavbu žádal o místo kapitána,” řekla Amina smutně.

„Ano,” odpověděl Filip, „ale mojí prosbě nevyhověli, bezpochyby proto, že jsem nenaléhal vážně. Je to moje vina.”

„A teď už je pozdě?”

„Ano, zajisté. Ale na tom nezáleží. Vykonám tu cestu stejně rád jako první mat, snad ještě raději.”

„Filipe, odpusť ale jsem velmi zklamaná, očekávala jsem s jistotou, že dostaneš velení na lodi. Jako kapitán by jsi mohl vzít svou ženu na loď. Tentokrát jsem zklamaná, ale příští plavbu podniknu s tebou. Pokud se vrátíš. Pamatuj si, že jsem ti ve snu byla dobrou průvodkyní, budu tedy netrpělivě čekat na tvůj návrat.”

„Dávám ti na to své slovo, i když by mi bylo milejší, aby jsi neplula, moře skrývá mnoho nebezpečí.”

„Pojďme domů, musíš do Amsterdamu a já tě chci doprovodit. Aspoň do odjezdu tě budu obveselovat, souhlasíš?”

„Ano, byl bych ti navrhl totéž. Ale jak se sem dostal Schriften? Jeho mrtvolu jsem neviděl, ale jeho zachránění se mi zdá jenom zázrakem. Proč se neobjevil, když se zachránil? A kde mohl být? Mohl být vyvržený na pobřeží a dát se jiným směrem. Bylo by to možné, ačkoliv málo pravděpodobné. Co si o tom myslíš, Amino?”

140 •

„To, co už dávno. Je to zloduch s jedním zlým okem, kterému bylo dovolené z nějakého důvodu bloudit v lidské podobě po zemi. Taky je určitě ve spojení s tvým určením. Kdybych jen měla moc své matky. Zapomínám ale, že nemáš rád, když mluvím o těchto věcech.”

Filip neodpověděl a zamyšleně kráčel domů.

Po několika dnech se Filip s Aminou rozloučili s kněžími, aby odjeli do Amsterdamu a poprosili pátera Seysena, aby se do Aminina návratu staral o dům. Páter Matthias využil této příležitosti, aby poděkoval Filipovi za jeho přátelské pohostinství a prozradil, že po návratu Aminy odpluje nejbližší lodí domů.

Když dorazili do města, navštívil Filip ředitele společnosti, kteří mu slíbili po návratu z této cesty, že mu svěří velení na lodi, kterou měl však zčásti vybavit na svoje náklady. Filip souhlasil a pak odešel, aby navštívil ,Vrow Catharinu’. Byla sice větší než mnohé jiné, ale byla stará a Špatně stavěná, ačkoliv vykonala šťastně několik cest do Indie. Taky se dalo předpokládat, že by ji společnost nepoužila, kdyby nebyla přesvědčená o její schopnosti k plavbě na moři. Filip dal několik rozkazů mužstvu, které bylo na palubě a vrátil se do hostince, kde byly najaty pokoje pro něj a pro jeho Aminu.

Druhý den, právě když Filip prohlížel lanoví lodi, přišel kapitán, skočil přes můstek, spojující loď s nábřežím, na palubu a běžel k hlavnímu stožáru, který objal oběma rukama.

„Moje milá Vrow, moje Catharino!” zvolal, jakoby mluvil se ženou,, jak se ti daří? Těší mě, že tě opět vidím. Dařilo se ti, doufám, stále dobře. Nelíbilo se ti asi, že s tebou takto zacházeli. Ale buď bez starosti, brzo budeš zase hezčí!”

Muž, který byl takto zamilovaný do své lodi, se jmenoval Wiliam Barentz, mladý muž, ani ne třicetiletý, malé, téměř něžné postavy. Měl krásné rysy, ale byly téměř ženské, jeho pohyby rychlé a nepokojné. V očích měl výraz, který mohl budit dojem povrchnosti, třebaže jeho chování svědčilo o opaku.

Jakmile se kapitán vzpamatoval ze svého záchvatu nadšení, představil se mu Filip a oznámil mu, v jaké hodnosti je na palubě.

141

„Vy jste tedy prvním matem ,Vrow Cathariny’? Pak jste velice šťastným smrtelníkem. Po kapitánovi má první mat této lodi nejzáviděnihodnější místo na světě.”

„Pro její krásu ale asi ne,” poznamenal Filip. „Ale má asi jiné dobré vlastnosti.”

„Že ne pro její krásu? Říkám vám, jak říkal už můj otec, že je to nejkrásnější loď na světě. Ona byla předtím jeho Vrow, než se stala mojí. Teď to ještě nemůžete posoudit, ale ujišťuji vás, že mimo to, že je to nejkrásnější loď na světě, má všechny dobré vlastnosti pod sluncem.”

„Slyším to rád,” odpověděl Filip, „a vidím v tom zároveň důkaz, že člověk nemá nikdy soudit jen podle zevnějšku. Není však už příliš stará?”

„Stará? Má osmdesát dva let, je právě ve svém nejlepším věku. Jenom strpení, až ji spatříte tančit po hladině a ručím vám za to, že se mnou budete celý den mluvit o její dokonalosti. Taky nepochybuji o tom, že spolu strávíme čas spokojeně.”

„Předpokládám ovšem, že se tento předmět hovoru nevyčerpá,” odpověděl Filip.

„Z mé strany se to nikdy nestane. A dovolte mi, pane Vanderdeckene, abych vás upozornil, že každý důstojník, který najde na ,Vrow Catharině’ nějaké vady, bude mít co dělat se mnou. Jsem jejím rytířem a shodil jsem na její poctu „do písku arény” už tři muže a doufám, že nebudu nucený zápasit i se čtvrtým.”

Filip se usmíval, protože se mu zdálo, že tato dáma opravdu nestojí za zápas. Přece si však pamatoval kapitánova slova a neodvážil se už nikdy vyslovit své mínění o krásné ,Vrow Catharině’.

Mužstvo bylo brzo v plném počtu na palubě, loď vystrojená lanovím a plachtami. ,Vrow Catharina’ kotvila v řece s ostatními loděmi loďstva. Okamžitě byl přijímaný náklad, a jakmile byl prostor naplněný, došel k velké Filipově mrzutosti rozkaz, že na palubu musí být ještě vzato sto padesát vojáků a mnoho cestujících, mnozí z nich se svými ženami a dětmi. Filip měl těžkou práci, protože kapitán se omezil ve své práci jen na vychvalování

142

své lodi. Když bylo konečně všechno na palubě, bylo loďstvo připravené k odplutí. Teď nastal čas, aby se Filip rozloučil s Aminou, která bydlela v hostinci, a které věnoval každý svůj volný okamžik.

Loďstvo mělo po dvou dnech vyplout na moře a Amina se téhož dne měla vydat na cestu k domovu. Byla klidná a odhodlaná, protože byla přesvědčená, že ho znovu uvidí. Objala ho v této sladké předtuše, když se na břehu loučili. Filip pak vstoupil do člunu, který ho dovezl na loď.

„Ano,” pomyslela si Amina, když hleděla za postavou svého manžela, „vím, že se znovu uvidíme. Tato cesta nebude osudná pro tebe ani pro mě, ale mám temnou předtuchu, že příští plavba, při které tě budu následovat, nás navždy rozloučí. Jak se to stane, nevím, aleje to náš osud. Člun dorazil k lodi a Filip vylézá nahoru. Žij blaze, šťastnou cestu. Přála bych si, abych byla mužem. Ale ne, je to lepší tak, jak to je.”

Amina zůstala stát na břehu tak dlouho, až nemohla Filipa vidět. Potom pomalu odešla do svého hostince. Když druhý den vstala, zjistila, že mužstvo odplulo už za úsvitu. Průplav, který se dřív hemžil loděmi, byl teď pustý.

„Je pryč,” zašeptala Amina. „Teď snášej, moje srdce, několik měsíců tichou bolest. Protože to nemůžu nazvat životem, žiji jenom v jeho přítomnosti.”

143

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

PŘEDZVĚST NEŠTĚSTÍ

Loďstvo plulo se všemi plachtami a plulo rychle po Zuyderském jezeru, ale neuplynula ještě ani hodina a ,Vrow Catharina’ zůstala už o jednu nebo dvě míle pozadu. Kapitán Barentz dával vinu lodníkům, kteří obsluhovali plachty a kormidelníkovi, který byl několikrát vyměněný druhým. Zkrátka vina byla přičítána všem, jenom ne jeho drahé ,Vrow Catharině’. Ale nebylo pomoci, zůstávala pozadu a ukázalo se, že je nejhorší lodí z celého loďstva.

„Pane Vanderdecken,” řekl konečně kapitán, „naše ,Vrow’ není, jak říkal můj otec, příliš rychlá proti větru. Lodi, které se dobře drží ve větru, jsou takové. Ale říkám vám, že v každém jiném ohledu se nevyrovná plavbě ,Vrow Cathariny’ žádná jiná loď celého loďstva.”

„Mimo to,” řekl Filip, který viděl, jak velice to kapitána dojímá, „máme těžký náklad a příliš mnoho vojska na palubě.”

Když minulo loďstvo mělčiny a bylo už ve větru, ukázalo se, že ,Vrow Catharina’ je ještě pomalejší než dřív.

„Když jsme tak příliš ve větru,” řekl Barentz, „naše ,Vrow’ nepluje právě nejlépe, ale jak sejí trochu uvolní, uvidíte, jak předstihne celé loďstvo, pane Vanderdeckene, co říkáte?”

„Velice hezká a prostorná loď,” odpověděl Filip.

A to bylo taky všechno, co mohl říct s dobrým svědomím. Loďstvo plulo dál, občas po větru, občas volně. Ostatně, ať vál vítr jakýkoliv, ,Vrow Catharina’ zůstávala neustále pozadu

144

a loďstvo se muselo při západu slunce zastavit, aby je ,Vrow’ mohla dohonit. Přesto kapitán neustával v tvrzení, že směr větru, ve kterém právě pluli, je jediný, v němž je ,Vrow Catharina’ nedostatečná. Naneštěstí byla taky v každém jiném ohledu tak špatná jako v plavbě. Neustále hrozilo nebezpečí, že se překotí, byla rozeschlá a nedala se dobře řídit kormidlem. Kapitán Barentz se však nedal přesvědčit. Zbožňoval svoji loď a neviděl na své milence, jako všichni zamilovaní, žádné nedostatky. Ostatní ale nebyli tak slepí a admirál se rozhodl, protože nechtěl, aby se cesta zdlouhavostí jediné špatně plující lodi příliš prodlužovala, ponechat ,Vrow Catharinu’ jejímu osudu, jakmile obeplují mys Dobré naděje. Taková krutost ale byla zbytečná, protože bouře druhý den rozehnala celé loďstvo a ,Vrow Catharina’ zůstala úplně sama. Nabírala vodu, takže čerpadla byla ustavičně zaměstnaná.

Bouře trvala celý týden a její prudkost stoupala každým dnem. Přeplněná vojskem a množstvím zásob, sténala a prodírala se kupředu, zatímco celé moře se přes ni přelévalo a námořnicí u čerpadel sotva stačili.

Filip napínal všechny své síly, povzbuzoval úplně vyčerpané mužstvo, upevňoval, co kde povolilo a pramálo se staral o kapitána, který byl špatným námořníkem.

„Co říkáte,” řekl Filipovi kapitán, který se držel skob pažení, „určitě připustíte, že se krásně drží v bouři. Jen zvolna, má drahá, zvolna!” pokračoval hovoříc s lodí, která tak těžce zapadala do vln, až praštělo celé trámoví.

„Jen zvolna, miláčku, zvolna! Jak asi jsou přehazovaní ti ubožáci na ostatních lodích. Pane Vanderdeckene, tentokrát máme před nimi výhodu. Musí být strašlivě daleko v závětří za námi, nemyslíte?”

„Opravdu nemůžu říct žádný názor,” odpověděl Filip s úsměvem.

„Vždyť není vidět ani jedinou loď, a přece tam je jedna! Podívejte se přes náš stěžeň, je to rozhodně důkladná loď. Jen se podívejte na ten pruh na levém boku vzadu. Jak musí být pevná, když snese takový tlak plachet!”

145

Filip spatřil loď už předtím. Byla to veliká loď, hnaná po větru a ve stejné výši s ,Vrow Catharinou’. V bouři, při které by žádná loď nemohla použít hlavní plachty a při níž ,Vrow Catharina’ plula se svinutými předními plachtami, plula tato loď ve vlnách se všemi nadmutými, rozvinutými plachtami, brámovkami, vrchními brámovkami, nadbrámovkami, kosatkami, zkrátka každý kousek plachty byl napjatý, jako by vál jen lehký větřík. Vlny se tyčily jako hory a každým okamžikem zaplavovaly ,Vrow Catharinu’ až po ohrazenou palubu. Druhá loď se nestarala o burácení vln, ale plula stále hladce s rovným kýlem. Filipovi došlo, že je to Bludný Holanďan, loď, na které měl být naplněný osud jeho otce.

„Není to zvláštní?” řekl Barentz.

Filip byl tak stísněný, že nemohl ani odpovědět. Jednou rukou se pevně držel a druhou si zakryl oči. Námořníci mezitím rovněž spatřili loď a vzpomněli si na dobře známou pověst. Mnozí vojáci, když se o tom zpráva roznesla, přiběhli na palubu. Oči všech teď byly upřené na nadpřirozenou loď. V tom zavál za prudkého hromobití zuřivý náraz větru proti ,Vrow Catharině’ a v hustém lijáku se nedalo i na nepatrnou vzdálenost nic rozeznat. Po čtvrt hodině se zase vyjasnilo, a když se podívali na moře, nebylo po lodi ani památky.

„Jistě se překotila a potopila,” řekl Barentz. „Vždyť jsem si to hned myslel, když jsem ji viděl plout se všemi plachtami. Nikde není loď, která by vydržela víc než ,Vrow Catharina’. Bylo to šílenství od kapitána té lodi. Myslím, že nemohl zůstat za námi, co myslíte, pane Vanderdeckene?”

Filip neodpověděl na tyto otázky, které svědčily o kapitánově bláznovství. Cítil, že jeho loď propadla osudným mocnostem a jen s hrůzou vzpomínal na to, kolik je lidí na palubě, kteří se měli stát oběťmi. Po nějaké chvíli řekl: „Kapitáne Barentzi, tato bouře bezpochyby vydrží a podle mého názoru nemůže ani nejlepší loď, jaká kdy byla postavená, odolat takovému počasí. Radil bych, abychom se obrátili a vrátili do Tabulové zátoky. Buďte si jistý, že tam najdeme celé loďstvo.”

„Nemějte starosti o dobrou loď ,Vrow Catharinu’. Podívejte se, jak pěkně pluje.”

„Proklatě mizerně,” řekl jeden z námořníků, kteří se shromáždili kolem Filipa, aby slyšeli o čem se radí. „Kdybych věděl, že je to takový starý, shnilý prám, nebyl bych se odvážil nikdy na její palubu. Pan Vanderdecken má pravdu, musíme se vrátit do Tabulové zátoky, dřív než nás postihne nějaké neštěstí.Loď na moři nám dala výstražné znamení, nadarmo se nám nezjevila. Zeptejte se pana Vanderdeckena, kapitáne, ten vám dobře poradí, protože je skutečným námořníkem.”

Filip s sebou při tomto oslovení trhl.

„Musím říct, že pokaždé došlo k neštěstí, kdykoliv jsem se setkal s touto lodí,” odpověděl Filip.

„S touto lodí? Co vás tak zastrašilo? Měla napnuto příliš mnoho plachet a potopila se.”

„Nepotopí se nikdy,” odpověděl jeden z námořníků.

„Ne! Ne!” ozývaly se četné hlasy. „Ale nás čeká tento osud, jestli se nevrátíme.”

„Ale to je nesmysl! Co říkáte, pane Vanderdeckene?”

„Svůj názor jsem už řekl,” odpověděl Filip, na kterém bylo vidět, že mu záleží na tom, aby dopravil loď co možná nejrychleji do některého přístavu. „Nejlepší, co můžeme udělat je, že zamíříme do Tabulové zátoky.”

„A my všichni jsme si jistí,” pokračoval starý námořník, „že nám nic jiného nezbývá, ať se vám to líbí nebo ne. Obraťte kormidlo, kapitáne, a pan Vanderdecken bude řídit plachty.”

„Co to má být?” zvolal kapitán Barentz. „Vzpoura na palubě ,Vrow Cathariny’? Nemožné, na palubě nejlepší a nejrychlejší lodi v celém loďstvu.”

„Nejohavnějšího a červy nejprožranějšího starého sudu!” zvolal jeden z námořníků.

„Co?” zvolal kapitán. „Co to musím slyšet? Pane Vanderdeckene, tento prolhaný ničema musí být pro vzpouru dán do želez!”

„Nesmysl! Je šílený,” odpověděl starý námořník. „Pojďte, nestarejte se o něj. Pane Vanderdeckene, budeme vás poslouchat, ale musíme hned obrátit kormidlo.”

146 147

Kapitán zuřil, nakonec se však podrobil, protože Filip uznával sice přednosti lodi, zároveň však upozorňoval na to, že je třeba brát zřetel na panický strach námořníků, ačkoliv zasluhuje nejostřejší důtky. Kormidlo bylo obráceno, napjaty ne nutnější plachty a ,Vrow Catharina’ se těžkopádně kolébala v bouři. K večeru se bouře zmírnila a nebe se vyjasnilo. Moře a vichřice se rychle utišily, vlnobití se zmírnilo a Filip doufal, že za čtyřiadvacet nebo osmačtyřicet hodin doplují šťastně do zátoky. Zatímco pluli svým směrem, vítr se stále víc utišoval, až nastalo úplné bezvětří. Z bouře nezbylo nic než dlouhé těžké vlnění směrem k západu, od něhož ,Vrow Catharina’ pomalu odbočovala.

Unavení námořníci si teď konečně mohli odpočinout a taky vojáci a cestující, kteří byli zavření dole nebo stáli promočení na horní palubě. Hořejší paluba byla přeplněná. Matky s dětmi v náručí seděly na slunci, aby se ohřály. Lanoví bylo všude pokryté mokrým šatstvem a námořníci se horlivě snažili napravit škody, které loď utrpěla v bouři. Podle jejich výpočtů teď byla loď vzdálená více než padesát mil od Tabulové zátoky a každým okamžikem očekávali, že spatří na jihu zemi. Opět zavládla veselost a všichni na palubě, mimo Filipa, věřili, že už jim nehrozí žádné nebezpečí.

Druhý mat se jmenoval Krantz a byl dobrým, schopným námořníkem. Filip si ho velice oblíbil, protože věděl, že mu může důvěřovat a ještě ten večer se spolu procházeli po palubě.

„Co si myslíte o té podivné lodi, kterou jsme viděli, pane Vanderdeckene?”

„Setkal jsem se s ní už dřív, Krantzi, a…”

„Co dál…?”

„Žádná loď, pokud vím, se kterou se setkala, se nevrátila do přístavu.”

„Je to tedy opravdu Bludný Holanďan?”

„Říká se to. Co se však týká nás, jsem úplně přesvědčený, že nás potká neštěstí, ještě než dorazíme do přístavu, ačkoliv se v tomto okamžiku zdá všechno tak klidné a kotviště je blízko.”

148

„Jste pověrčivý,” odpověděl Karentz. „A přece musím říct, že se mi celé to zjevení zdálo záhadné. Žádná loď by v bouři nemohla mít napjaté všechny plachty, ačkoliv tady kolem pluje dost horkých hlav, kteří se občas pokoušejí o nemožné věci. Pokud to byla skutečná loď, musela se potopit, protože, když se znovu vyjasnilo, nebylo po ní ani památky. Nejsem příliš pověrčivý a uvěřím v nadpřirozenost této lodi, jen když se dostaví následky, které, jak se zdá, určitě očekáváte.”

„Dej Bůh, abych se mýlil,” odpověděl Filip. „Mám ale zlé předtuchy. Ještě nejsme v přístavu.”

„Nejsme ale od něho ani příliš daleko a máme naději, že počasí zůstane krásné.”

„Nemůžeme vědět, z které strany přijde nebezpečí,” odpověděl Filip. „Musíme se taky bát jiných věcí než jen bouře.”

„Ovšem, ale proto nemusíte prorokovat ošklivé věci. Navzdory tomu všemu, co říkáte, prorokuji, že nejdéle za dva dny zakotvíme neporušení v Tabulové zátoce.”

Rozmluva byla náhle přerušená a Filip byl rád, že mohl být zase sám. Zmocnila se ho nějaká těžkomyslnost a sklíčenost, jakou předtím nikdy nepocítil. Opřel se o zábradlí lodního můstku a zahleděl se do mořských vln.

„Milosrdné nebe!” zvolal. „Ušetři tuto loď. Nedej, abych slyšel žalostné bědování žen a volání o pomoc ubohých dětí. Nedopusť, aby se tolik lidí stalo obětí zločinu mého otce!”

Slunce zapadlo dřív, než Filip odešel z lodního můstku a odešel do postele. Ale dřív než osm úderů zvonce oznamovalo půlnoc, byl probuzený drsným škubnutím ramenem. Viděl, že vedle něho stojí Krantz, který měl první hlídku.

„U všemohoucího Boha, pane Vanderdeckene, vy jste měl pravdu. Rychle vstaňte! Loď je v plamenech!”

„V plamenech?” zvolal Filip a vyskočil ze svého lůžka. „Kde?”

„V hlavním prostoru!”

„Budu okamžitě nahoře, Krantzi. Prozatím držte zakryté všechny otvory na palubě, aby k ohni nešel kyslík a připravte pumpy!”

149

Za minutku byl Filip na palubě, kde už viděl kapitána Barentze. Krantz vysvětlil všechno několika slovy: zpozoroval, že z hlavního lodního prostoru se dere silný zápach požáru, a když otevřel jeden z otvorů, viděl jen spoustu kouře. Hned zase zavřel poklop a oznámil, co se stalo, jen kapitánovi a Filipovi.

„Vaše duchapřítomnost si zasluhuje vděčné uznání,” řekl Filip. „Máme teď chvíli ke klidnému uvážení, co máme dělat. Kdyby se vojáci, ženy a děti dozvěděli, že jim hrozí nebezpečí, byli by nám svým zděšením na obtíž. Ale jak mohl v hlavním prostoru vypuknout požár?”

„Nikdy jsem neslyšel, že by ,Vrow Catharina’ někdy předtím hořela. Považuji to za nemožné. To musí být nějaký omyl. Je…”

„Vzpomínám si, že máme mezi nákladem několik beden kyseliny sírové,” přerušil ho Filip. „Láhve se asi za bouře přeházely a rozbily se. Pro případ neštěstí jsem dal bedny uložit nahoře. Tak dlouhé kymácení a potápění se paluby asi způsobilo, že se jedna bedna uvolnila.”

„Je to nadělení,” řekl Krantz, Jinak se to asi nestalo.”

„Nechtěl jsem je vůbec vzít na palubu a žádal jsem, aby byly dopravené na loď, která není tak přeplněná vojskem, aby bedny mohly stát na hlavní palubě. Odpovědí mi bylo, že účty jsou už vyhotovené a nemůžou být změněné. Co máme dělat? Myslím, abychom otvory nechali uzavřené, aby se plameny možná udusily.”

„Ano,” odpověděl Krantz, „a zároveň vysekáme v palubě otvor právě tak veliký, aby jím prošla hadice stříkačky, abychom mohli napumpovat dovnitř vodu.”

„Máte pravdu, Krantzi. Zavolejte tesaře a ať se dá hned do práce. Vzbudím zatím námořníky a promluvím s nimi. Zápach požáru teď velice zesílil, nemáme času nazbyt. Jen kdybychom udrželi vojáky a ženy v klidu, dalo by se přece něco udělat.”

Námořníci byli probuzení a objevili se udivení na palubě. Nezpozorovali, co se na lodi děje, protože otvory zůstaly zavřené, takže mohl kouř jen nepatrně unikat a nemohl naplnit dolní palubu.

„Hoši!” řekl Filip. „Je mi líto, co vám musím oznámit, ale máme důvod se domnívat, že v hlavním lodním prostoru vypukl oheň.”

„Cítím ho!” zvolal jeden z námořníků.

„Já taky,” ozvalo se poděšeně několik jiných a udělali pohyb, jakoby chtěli sejít dolů.

„Ticho! Zůstaňte, kde jste! Poslyšte, co vám řeknu. Jestli vyděsíme vojáky a cestující, nastane panika. Musíme se-spolehnout jen sami na sebe. Nesmíme ztrácet čas! Pan Krantz a tesař zatím udělají všechno, co je třeba. Vy mi prokažte laskavost a zůstaňte na palubě - všichni pohromadě - a já vám povím, co musíme udělat.”

Filipova rozkazu všichni uposlechli. Výsledek byl znamenitý, protože mužstvo získalo trochu času, aby se vzpamatovalo z prvního leknutí. Filip chvíli mlčel, pak upozornil námořníky na jejich nebezpečné postavení, oznámil jim, jaká opatření s Krantzem udělal a kladl jim znovu na srdce, že je nejvýš nutné, aby se chovali klidně a statečně. Zároveň jim připomenul, že ve skladišti je jenom málo prachu a k tomu daleko od ohně, takže může být snadno odstraněný a hozený přes palubu. Kdyby se požár nedal uhasit, mají na lodi dost dřeva, aby mohli postavit vor, který spolu s čluny poskytne dostatečné útočiště, protože nejsou příliš daleko od pevniny. Filipova řeč měla velmi blahodárný účinek. Na povel prvního mata část mužstva odešla do skladiště, aby vynesli prach a hodili jej přes palubu, zatímco ostatní se odebrali k čerpadlům. Taky Krantz přiběhl a oznámil, že do prken paluby nad hlavním prostorem byl vysekaný otvor. Hadice byly upevněné a brzo proudilo dovnitř množství vody.

Bylo však nemožné utajit déle nebezpečí. Vojáci spali na palubě a poznali se shonu námořníků, co se stalo, i kdyby na to nebyli upozorněni kouřem, který se teď rozmnožil a naplnil dolní palubu. V několika minutách se ozvalo zděšené volání: „Hoří!”, které naplnilo celou loď a brzo bylo vidět muže, ženy a děti,

150 151

spěchající ke svým šatům, které dosud sušili na lanoví. Zděšeně pobíhali po palubě, jedni křičeli a druzí se modlili.

Účinek Filipova počínání byl teď znát, kdyby se námořníci vzbudili teprve tímto voláním, byli by stejně neschopní k jakékoliv práci, jako vojáci a cestující. Jedni by byli spěchali ke člunům, vydávajíc se záhubě, druzí by vyloupili skladiště lihovin a zvyšovali by svým opilstvím zmatek a hrůzu na lodi. Ale tomu všemu zabránila duchapřítomnost Filipa a druhého mata, protože kapitán byl pouhou nulou. Chyběly mu naprosto všechny vědomosti jeho povolání, ačkoliv mu nescházelo na odvaze.

Námořníci projevili horlivost v plnění svých povinností a odstrčili vojáky, kteří jim neustále překáželi v plnění rozkazů. Filip si toho všiml, nechal Krantzovi dozor nad pracemi, sešel dolů a domluvil nejrozvážnějším vojákům, kteří se zapojili do záchranných prací.

Prach byl hozený do moře a na druhé straně vysekaný do paluby druhý otvor, takže s použitím druhého čerpadla proudilo do lodního prostoru dvojité množství vody. Filip ale viděl, že požár stále roste. Kouř se dral ven skulinami příklopů a otvory, prosekanými do paluby s prudkostí, svědčící o rozsáhlosti dole zuřícího požáru. Považoval proto za vhodné, aby byly ženy a děti dopraveny na palubu a vyzval muže, aby zůstali u svých rodin.

Byl to bolestný pohled a Filipovi vytryskly slzy z očí, když sledoval skupinku žen: jedny plakaly a tiskly děti k ňadrům, druhé se chovaly klidně a byly dokonce odhodlanější než muži. Starší děti mlčeli nebo plakali, protože viděli, že naříkají jejich matky. Mladší netušili nebezpečí a hráli si s nejbližšími vhodnými předměty, které upoutaly jejich pozornost, nebo se usmívali na své rodiče.

Důstojníci, kteří veleli vojsku, byli dva nedávno nastoupili praporčíci, velmi mladí lidé, kteří se pramálo vyznali ve službě. Filip je tedy vyzval, aby zůstali u žen a dětí a převzali tam dozor, k čemuž ochotně svolili.

Jakmile dal rozkaz, odešel na příď, aby dohlédl na práci námořníků, kteří následkem přílišného napětí sil už začínali umdlé-

vat. Mnozí noví vojáci se nabídli k službě u čerpadel. Jejich námaha však byla marná. Po další půlhodině pukly příklopy s hlučným výbuchem, z lodního prostoru vyrazil kolmo plamenný sloup a vyšlehl do výše palubních tyčí.

Bylo slyšet křik žen, které ve smrtelné úzkosti tiskly své děti k ňadrům, kdežto námořníci a vojáci, kteří pracovali u čerpadel, prchali rychle před ničícím ohněm na záď lodi.

„Zachovejte klid, hoši! Buďte klidní!” volal Filip. „Ještě není nic ztraceno. Nezapomínejte, že máme ještě své čluny a vor. A jestli nebudeme moct překonat požár a zachránit loď, můžeme aspoň, pokud zachováme rozvahu, zachránit nejen sebe, ale i děti, které vás teď prosí, abyste pro ně udělali všechno, co je ve vašich silách. Pojďte, hoši, vykonejte svou povinnost. Nebudeme ztrácet čas, abychom se zachránili. Tesaři, přineste sem své sekery a přesekejte spojky tyčí. Spustíme teď své čluny a postavíme vor pro ženy a děti. Země není dál než deset mil. Krantzi, poohlédněte se se stráží u kormidla po člunech. Stráž z levého boku spustí se mnou trámoví přes palubu. Dělostřelci, shromážděte tolik lan, co jen můžete, abychom je mohli použít při svazování. Tak, hoši, světlo nám nebude chybět, můžeme pracovat bez luceren.”

Žert je na místě i tehdy, když se už zdá, že člověk stojí u bran věčnosti, a Filipova žertovná poznámka, že nebude chybět světlo, povzbudila námořníky k poslušnosti a pousmání.

Plamenný sloup teď vystupoval přes velkou plachtu, olizoval svými rozštěpenými jazyky tyče a lanoví a zahalil hlavní stěžeň do svých záhybů. Hlučný hukot, s nímž oheň vyrazil, byl svědectvím rychlosti, jakou dole zuří požár, a jak málo času zbývá. Dolní paluba byla už tak naplněná dýmem, že tu nikdo nemohl vydržet. Několik ubožáků, kteří leželi nemocní ve svých visutých sítích, se udusilo, protože se na ně v tom zmatku zapomnělo.

Bylo téměř bezvětří a vlny byly nepatrné. Dým, který unikal z palubních otvorů, vystupoval přímo do vzduchu, což bylo štěstím, protože loď se už nedala řídit kormidlem. Čluny byly brzo ve vodě a obsazené spolehlivými námořníky. Trámoví

153

bylo spuštěné přes palubu a svázané na člunech. Pak byly shromážděny všechny dřevěné nádoby, aby byly připevněny na trámoví jako sedadla a Filipovo srdce bylo rozradostněné nadějí, že bude možné zachránit mnoho lidí, kteří s ním vstoupili na loď.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

KATASTROFA

Jejich potíže však nebyly u konce. Požár se rozšířil i na hlavní palubu a propukl uprostřed lodi dělovými střílnami. Vor, který byl zřízený vedle lodi, se proto musel uchýlit k lodní zádi, kde byl víc vydaný na pospas mořským vlnám. Tím se práce opozdily a mezitím se plameny neobyčejně rozšířily. Hlavní stožár, který už dlouho hořel, padl přes palubu a oheň z hlavních vchodů na hlavní palubu zachvátil pažení, hustý mrak kouře naplňoval prostor a téměř‘dusil lidi, kteří se tam tísnili.

Asi ve čtyři hodiny ráno bylo všechno připravené a námahou Filipa a námořníků se podařilo za vzdorování moře, které se opět probouzelo, dopravit ženy a děti šťastně na vor, kde méně překážely a mužové se mohli snadněji vystřídat, když byli unavení. Po ženách a dětech museli sestoupit dolů po žebřících vojáci. Někteří při tomto pokusu zahynuli, dostali se pod čluny a už se nad hladinou neobjevili. Ale většina vojáků se dostala šťastně na svá místa, která jim vykázal Krantz. On taky sestoupil, aby dohlížel nad důležitými opatřeními.

Filip byl taky tak opatrný, že poprosil kapitána Barentze, aby se postavil s pistolemi nad komorou s kořalkou, dokud to bude dovolovat kouř z hlavní paluby. Tak zůstali všichni střízliví. To byla okolnost, která způsobila pořádek a pravidelnost, při této situaci.

Dřív než poslední třetina vojáků sestoupila dolů po zadních žebřících, propukly plameny s neodolatelnou silou z okének na zádi. Proudy živého ohně vytryskovaly na několik stop vy—

155

soko z lodi a hučely jako v komíně. Zároveň vyšlehly plameny všemi otvory na zadní části hlavní paluby, takže ti, kdo byli dosud na lodi, byli obklopeni plameny a téměř udušeni horkem a kouřem. Žebříky byly okamžitě spálené a spadly do moře. A pro nesmírný žár se musely taky čluny, na které vstoupilo mužstvo, držet opodál. Ženy na voru hlasitě naříkaly, když byly popálené hořícími troskami, které na ně padaly, zatímco je zahalovala temná oblaka kouře, pro které nemohly vidět ty, kteří byli dosud na lodi.

Filip se snažil promluvit k vojákům na lodi, ale neposlouchali ho. Celý tento zmatený výjev skončil ztrátou mnoha lidských životů. Každý se staral jenom o své vlastní zachránění, ačkoliv nezbývala jiná možnost než skok přes palubu.

Kdyby ostatně ještě počkali a vrhali se do moře podle Filipova pokynu jenom jeden po druhém, byli by lidé ve Člunech připravení, aby je vylovili. Taky mohli vylézt až na konec vystrčeného ráhna a odtud se bezpečně spustit po laně. Ale šlehající plameny a dusivý kouř byl příčinou, že vojáci houfně skákali přes vrcholkovou zvýšenou obrubu na zádi. Následky byly srdcervoucí. Námořníci ve člunech se snažili třicet až čtyřicet plavců co nejrychleji zachránit a ženy na voru jim dokonce házely konce šatů, aby je vytáhly nahoru. Bylo slyšet hlasitě křičící ženu, která viděla marně zápasit svého muže a klesat jej do hlubiny, tam zase proklínání a výkřiky plovoucích, kteří byli uchopení některým tonoucím a jím stahovaní pod hladinu.

Z osmdesáti vojáků, kteří byli v době, kdy plameny vyšlehly z okének na zádi, dosud na palubě, bylo zachráněno jen pětadvacet. S Filipem zůstalo na lodi několik námořníků. Když byl člunům ponechán dostatek času, aby mohly vylovit vojáky, nařídil Filip mužstvu, aby vylezli až na konec ráhna, vysunutého přes zadní palubu, a odtud se spustili na lodní výstupek a dali znamení člunům, aby je přijaly. Vor zůstal opodál, aby jeho posádka příliš netrpěla kouřem a žárem, načež spouštějící se námořníci byli jeden po druhém přijímaní na čluny.

Filip vyzval kapitána Barentze, aby šel napřed, ale ten odmítl. Jeho hlas se dusil v kouři, jinak by byl jistě řekl něco ke

156 •

chvále ,Vrow Cathariny’. Filip tedy lezl napřed, kapitán následoval za ním. A za okamžik byli v jednom člunu. Lano, kterým byl vor dosud uvázaný, bylo odvázané a hozené člunům.

V krátké době byla ,Vrow Catharina’ sama na vodě a Filip s Krantzem konali opatření, aby byl větší pořádek mezi lidmi. Většina námořníků se posadila do člunů, aby se mohli vzájemně střídat ve veslování. Ostatním byla vykázaná místa na voru mezi vojáky, ženami a dětmi. Ačkoliv čluny byly tak přeplněné, jak jen bylo možné, bylo na voru ještě tolik lidí, že se téměř na stopu potápěl, když se přihnala nějaká vlna. Mezitím však byly tyče a lana upevněné, aby se zabránilo spláchnutí lidí do moře. Také muži byli po stranách, kdežto ženy a děti se tísnily uprostřed.

Po provedení těchto opatření vzaly čluny vor do vleku a veslovaly za ranního svítání směrem k zemi. Mezitím se ,Vrow Catharina’ proměnila v jedinou spoustu plamenů. Byla vzdálená asi půl míle a kapitán Barentz, jenž seděl ve člunu vedle Filipa a hleděl na požár, pronesl: „Hle, tu hyne roztomilá loď, které scházela jen řeč, aby byla dokonalá. Jsem přesvědčený, že žádná loď celého loďstva by nehořela tak vesele, jako ona. Nehoří krásně, vznešeně? Moje ubohá ,Vrow Catharina’ - dokonalá až do posledního okamžiku! Nikdy už nebude taková loď! Jsem jenom rád, že se můj otec nedožil tohoto okamžiku, protože by mu puklo srdce.”

Filip neodpověděl, protože si vážil i nevhodné úcty, kterou kapitán Barentz prokazoval své lodi.

Pluli jen pomalu kupředu, protože mořské vlny se hnaly téměř proti nim a vor se potápěl hluboko ve vodě. Nastával den a zdálo se, že se rozzuří nová bouře. Slabý vánek rozčeřoval vodní hladinu a zdálo se, že se vlny spíš množí než ustávají. Obloha se pokryla hustými mraky. Filip pátral po suché zemi, ale nemohl nic zpozorovat, protože obzor byl zahalený mlhou, pro kterou nebylo možné vidět dál než na pět mil. Cítil, že je nutné dorazit ještě před večerem k pobřeží, jestli nemají lidé, kteří seděli bez potravin na chatrném, hluboko se potápějícím voru, a mezi kterými bylo víc než šedesát žen a dětí, zemřít.

157

Ale země nebyla v dohledu, takže je s největší pravděpodobností očekávala bouře na rozzuřeném moři a v temné noci. Opravdu zoufalé postavení a Filip se cítil velice nešťastným, když si představil, kolik nevinných lidí má ještě klesnout do vlhkého hrobu. Jediná věc, která ho uklidňovala, bylo vědomí, že vykonal svou povinnost a při tomto uvažování se opět vzmužil.

„Země!” zvolal najednou Krantz, který byl v prvním člunu. Radostná zvěst byla přijatá s hlasitým jásotem na voru i ve člunech. Vzbuzené naděje byly oáza v poušti a ubohé ženy na voru, které byly občas až po pás ve vodě, tiskly své děti k ňadrům a volaly: „Srdíčko moje, budeš zachráněné.”

Filip vystoupil na sedadlo, aby mohl spatřit zemi. Radostný objev: není ani pět mil daleko. V jeho srdci opět vzklíčila naděje. Vítr vzrůstal stále víc, přicházel z boku a čeřil vodu.

Pohled na zemi vzbudil velkou radost, námořníci v člunu hlasitě jásali a zdvojnásobili své úsilí, aby urychlili plavbu. Avšak vlečení velikého, pod vodou namočeného voru nebylo právě lehkou úlohou, proto při vší námaze nemohli urazit víc než půl míle za hodinu. Pracovali usilovně a dopoledne byli vzdálení necelé tři míle od země. Když však bylo slunce v ze-mitu*), nastala změna. Vítr vál silně, moře se rychle rozbouřilo a vor se topil tak často hluboko do vln, že ti, kdo na něm pluli, byli ve velikém nebezpečí. Stejnou měrou se zmenšila taky rychlost jejich plavby, takže ve tři hodiny odpoledne postoupili sotva o půl míle. Námořníci, kteří za těžké práce tolik hodin nejedli, začali ztrácet síly a všude bylo slyšet volání po doušku vody - od dítěte, které hledalo ochranu u matky až po námořníka, který pracoval u vesla.

Filip použil všechno, aby povzbudil své lidi, vždyť byli zemi už tak blízko. Mužstvo však bylo vysílené a reptalo na vor, který jim překážel, aby vpluli do svého přístavu a začalo mluvit o nutnosti zbavit se svého břemene, protože se musí starat sami o sebe.

“) poledne

Duch vzpoury pozdvihl svou hlavu, ale Filip jim všechno vyčetl a z úcty k němu pracovali ještě o hodinu déle. Teď však nastala okolnost, která rozhodla otázku, pro kterou se začali hádat. Vzedmuté moře a ostrý vítr pohazovaly vorem tak, že bylo obtížné se na něm udržet. Hlasitý výkřik smíšený s bědováním vzbudil pozornost mužstva v člunech, a když se Filip ohlédl, viděl, že pouta voru povolila a křehké plavidlo se uprostřed roztrhlo.

Byl to srdcervoucí výjev: manželé byli odloučení od svých žen a dětí a pluli od sebe, protože ta část, která byla připoutaná vlečným lanem k člunům, zanechala druhou polovici už daleko za sebou. Ženy vstávaly s divokým křikem, držely své děti a několik z nich se vrhlo v zoufalství do vody. Chtěly dostihnout plovoucí část voru, na kterém stálí jejich mužové, ale utopily se dřív, než jim mohla být poskytnutá pomoc. Hrůza se stupňovala ještě víc, protože povolily i ostatní provazy, kterými byl vor svázaný a dřív než se mohly čluny obrátit na pomoc, bylo moře pokryté uvolněnými trámy z voru, kterých se drželi muži, ženy a děti. Divoké výkřiky zoufalství se rozléhaly vzduchem. Mnoho žen zahynulo, když se snažily zachránit své děti. Dosud pohromadě držící trámy byly vlnami hnány proti sobě a umačkaly mnoho nešťastníků, kteří se drželi po stranách.

Ačkoliv všechny čluny přispěchaly na pomoc, bylo obtížné a nebezpečné vniknout mezi trosky voru, že jen málo lidí mohlo být zachráněno a i těchto málo bylo víc než mohly čluny pojmout. Námořníci a několik vojáků bylo vyloveno, ale ženy a děti našly smrt ve vlnách.

Námořníci, kteří chtěli přeseknout vlečné lano a vydat tak lidi na voru záhubě, plakali, když veslovali ke břehu. I Filip byl velice dojatý, zakryl si tvář a dlouho nevydal žádné rozkazy. Byl úplně netečný k tomu, co se dělo kolem něho.

Bylo pět hodin večer. Čluny stáhly vlečná lana a závodily spolu v usilovné práci. Slunce už zapadalo, když dorazili k pobřeží a mužstvo vystoupilo na zem v malé písčité zátoce, kde nebyl příboj, jelikož vítr vál od pobřeží. Čluny byly vytaženy

158 159

a vysílení námořníci ani nepomysleli na jídlo a pití, lehli na písek vyhřátý ve slunci a hned usnuli.

Jakmile byly Čluny na břehu v bezpečí, konali kapitán Barentz, Filip a Krantz krátkou poradu, potom však po příkladu svého mužstva ulehli, aby po námaze posledních čtyřiadvaceti hodin našli ve spánku zapomnění.

Mnoho hodin leželi v hlubokém spánku, snili o vodě a probudili se k smutné skutečnosti. Byli trápení nesmírnou žízní a nacházeli se na písčitém pobřeží, kde se jim posmívaly slané vlny. Připomněli si ale, jak bylo mnoho jejich společníků pohlceno vlnami a děkovali nebesům za zachránění. Bylo ráno, když vstali a podle Filipova pokynu se rozptýlili všemi směry, aby našli pramen k uhašení úmorné žízně. Když se ubírali přes písčité pahorky, našli nízká křoviska s masitými listy, podobná kosatci, jejichž tlusté listí bylo pokryto velikými kapkami rosy. Padli na kolena a olizovali vláhu, která jim záhy poskytla úlevu. Když až do odpoledne pokračovali bezvýsledně ve svém pátrání, přidal se k žízni taky hlad.

Vrátili se k pobřeží, aby se přesvědčili, jestli jejich druzi neměli víc štěstí. Ale i oni byli nucení uhasit svou žízeň rosou a nenašli ani vodu ani potraviny. Někteří z nich jedli zmíněné listy a zjistili, že chutnají sice kysele, ale obsahují vodnatou šťávu, která byla jazyku velice příjemná. Tato rostlina je dobrotivou přírodou jistě určená k tomu, aby nasytila velbloudy a jiná zvířata pouště. Roste jen v písčité půdě a všichni pře-žvýkavci ji hltavě požírají. Na Filipovu radu natrhali námořníci hodně této rostliny, uložili ji do člunů a pustili se znovu na moře.

Nebyli od Tabulové zátoky dál než padesát mil a ačkoliv jim chyběly plachty, začal vát aspoň příznivý vítr. Filip upozornil námořníky, že by bylo zbytečné zůstat na tomto pustém místě, protože ještě před svítáním dorazí bezpochyby na místo, kde budou moci ukojit všechny své potřeby. Rada se setkala se souhlasem a poslušností. Čluny odrazily a vesla začala opět pracovat. Ale mužstvo bylo tak vysílené, že jenom mechanicky ponořovalo vesla do vody. Druhý den ráno dorazili teprve k nepravé zátoce a museli veslovat ještě mnoho mil, ale i za to děkovali jen příznivému větru. Ale pohled na známou zemi působil povzbudivě a asi o poledni dosáhli pobřeží v pozadí Tabulové zátoky, kde stály domy s pevností, která měla chránit už několik roků zde žijící osadníky.

Přistáli na místě, kde široká říčka, která se v zimě proměňuje v dravý veletok, ústila do zálivu. Při spatření sladké vody pustili někteří námořníci vesla a vrhli se do mělkého moře, kde jim voda sahala jen po lýtka. Nedostali se na místo ale tak brzy jako ti, kteří čekali, až čluny dorazí ke břehu, aby pak vyskočili na suchou zemi. Všichni se vrhli k říčce, která měla asi pět nebo šest palců hloubky. Pili tak dlouho, až nemohli, namáčeli své horké ruce a váleli se s rozkoší ve studené vodě.

Jakmile námořníci ukojili žízeň, vstali promočení z řeky a šli k domům faktorie. Obyvatelé faktorie zpozorovali čluny u břehu, a protože nebyla v zátoce loď, usoudili podle toho, že se stalo neštěstí, a proto šli vstříc příchozím. Smutná událost byla záhy obyvatelům faktorie vylíčená. Téměř ze tří set lidí na lodi se zachránilo jen šedesát šest, a taky ti zůstali víc než dva dny bez potravy. Po této zprávě se už lidumilní osadníci na nic nevyptávali, dokud ztroskotaní neukojili svůj hlad a teprve pak podali Filip a Krantz podrobnou zprávu.

„Mám pocit, že jsem vás už jednou viděl,” poznamenal jeden z osadníků. „Nevystoupil jste na zem, když tu loďstvo kotvilo?”

„Ne,” odpověděl Filip, „ale už jsem tu jednou byl.”

„Ano, už si vzpomínám,” řekl muž. „Byl jste jediný, kdo vyvázl životem, když ,Ter Schilling’ ztroskotal v nepravé zátoce.”

„Nebyl jsem jediný,” odpověděl Filip. „Sám jsem si to tenkrát myslel, ale později jsem se setkal s lodivodem Schriftenem, jednookým mužem, který byl se mnou na lodi, musel sem dorazit po mně. Jistě, že jste ho viděl?”

„Ne,” řekl muž, „z loďstva ,Ter Schillingu’ po vás sem už nikdo nepřišel. Jsem tu od té doby stále a nezapomněl bych na druhého trosečníka.”

160 161

„Pak musel asi jiným způsobem najít příležitost, aby se vrátil do Holandska.”

„Nevím, jak by to mohl dokázat, když naše lodi opustí zátoku, nepřiblíží se už k pobřeží, protože je to příliš nebezpečné.”

„A přece jsem ho viděl,” odpověděl Filip zamyšleně.

„No, když jste ho viděl, tak to stačí. Možná, že byla nějaká loď zahnaná na východní stranu a vzala ho na palubu, protože domorodci v oné části země by bezpochyby neušetřili život Evropana. Kafři jsou ukrutní lidé.”

Zpráva, že se Schriften neobjevil na mysu Dobré naděje, poskytla Filipovi nový podnět k uvažování, jeho domněnka nabyla v osadníkově zprávě nového potvrzení.

Po dvou měsících dorazila do zátoky malá briga, aby nabrala potraviny, byla s plným nákladem na cestě k domovu, a protože byla ve službách společnosti, nesměla se zdráhat vzít na palubu mužstvo ,Vrow Cathariny’. Filip, Krantz a námořníci vstoupili na loď, ale kapitán Barentz zůstal zde, aby si na mysu zřídil nový domov.

„Proč bych se měl vracet domů?” řekl Filipovi, který mu to vyčítal. „Nemám tam už co dělat. Jsem bez ženy a bez dětí, měl jsem jediný drahý předmět, svou ,Vrow Catharinu’, která mi byla ženou, dítětem a vším. Je pryč a já už nikdy nenajdu loď, která by se jí vyrovnala. A i kdyby se tak stalo, nemohl bych ji nikdy tak milovat, jako jsem miloval tuto. Ne, všechna má náklonnost je pohřbená s ní. Leží pohřbená v hlubinách mořských. Jak krásně hořela! Odcházela ze světa jako fénix -jméno, které vlastně měla nést, protože si ho zasloužila. Ne, zůstanu jí věrný, dám si sem poslat své malé jmění a zůstanu blízko jejího hrobu. Pokud budu naživu, nikdy na ni nezapomenu. Budu nad ní truchlit a až zemřu, najdou jméno ,Vrow Cathariny’ pohřbené v mém srdci.”

Filip se nedovedl ubránit tomu, aby kapitán věnoval svou náklonnost raději předmětu, který by si to víc zasloužil, protože v tom případě by nedošlo k tak tragické ztrátě. Změnil však předmět hovoru, protože kapitán Barentz byl prašpatným ná-

mořníkem, a proto bude daleko lépe, když zůstane na zemi, než aby převzal opět velení na některé lodi. Stiskli si ruce a rozloučili se. Filip slíbil, že nakoupí za kapitánovy peníze zboží, které budou užitečné osadníkovi a pošle mu je s prvním loďstvem, které vypluje ze Zuyderského jezera.

Briga se jmenovala ,Wilemina’, vyjela a dorazila brzy ke Svaté Heleně. Když nabrala vodu, pokračovala ve své cestě. U západních ostrovů opět zakotvila a Filip se těšil se sladkou nadějí, až brzy obejme Aminu ve svém náručí. Ale na sever od Azorských ostrovů se hnala bouře, se kterou zápasili mnoho dní s přídí obrácenou k jihovýchodu. Když vítr ustal a mohli se opět obrátit, setkali se s holandským loďstvem, skládajícím se z pěti lodí, kterým velel admirál. Toto loďstvo opustilo Amsterdam už víc než před dvěma měsíci a od té doby bylo neustále zmítáno sem a tam protivným větrem. Zima, námaha a špatná strava vyvolala kurděje a lodi byly tak špatně obsazené, že mohly stěží plout dál.

Když kapitán ,Wileminy’ oznámil admirálovi, že má na palubě část mužstva ,Vrow Cathariny’, vydal admirál rozkaz, aby ihned nastoupilo službu na jeho těžce stíhaných lodích. Všechny námitky byly marné. Filip měl jenom tolik času, aby napsal Amině a oznámil jí své ztroskotání a své zklamané naděje. S dopisem své manželce odevzdal kapitánovi ,Wileminy’ taky zprávu direktorům o zkáze ,Vrow Cathariny’, zabalil pak svá zavazadla a odešel s Krantzem a se svými námořníky na palubu admirálské lodi. K nim se přidružilo ještě asi pět nebo šest mužů, které si admirál vynutil na ,Wilemině’, načež briga přijala admirálovy depeše a mohla pokračovat ve své cestě.

Nic není mrzutějšího, než když je námořník neočekávaně donucený začít po mnoha nebezpečích opět znovu a ve chvíli, kdy se už oddával sladké naději, že si odpočine po přestálých svízelích.

Filip byl velice sklíčený.

„Ostatně, je to mé určení,” pomyslel si slovy své Aminy, „a proč bych se tomu neměl podrobit?”

162 163

Krantz zuřil a námořníci se bouřili - ale marně. Na širém moři, kde není žádného odvolání, má moc přednost před právem, a ke které soudní stolici by se ostatně měli obrátit?

Ačkoliv se toto opatření zdálo tvrdým, jednal admirál úplně podle svého oprávnění. Několik námořníků, kteří ještě obstarávali svou službu, stěží mohli řídit loď a malý přírůstek sil se mohl stát prostředkem, jak zachránit sta těch, kteří teď leželi bezmocně ve svých visutých lůžkách. Ze dvou set padesáti mužů, kteří vypluli na admirálské lodi ,Lion’ z Amsterdamu, mohlo vykonávat službu stěží sedmdesát a ostatní lodi trpěly ve stejné míře. První kapitán ,Lionu’ byl mrtvý, druhý kapitán ležel ve své visuté síti a admirál neměl nikoho k ruce, než lodní maty, z nichž někteří se rovněž ploužili více mrtví než živí.

Druhá loď ,Cake’ byla ještě v žalostnějším stavu. Kommo-dore*) byl mrtvý a první kapitán, jenž stále ještě obstarával svoji službu, měl jenom jediného použitelného důstojníka na palubě.

Admirál zavolal Filipa do své kajuty a nechal si od něho vyprávět historii záhuby ,Vrow Cathariny’, nařídil mu, aby odešel jako kapitán na kommodorskou loď, propůjčil původnímu kapitánovi hodnost kommodora.

Krantz byl ponechaný na admirálské lodi jako druhý kapitán, protože velitel poznal z Filipova vypravování, že jak on, tak i Krantz jsou schopnými důstojníky.

DOKONČENÍ V ROMÁNU: „NAVŽDY ZMIZELÁ LOĎ”