Frederick Marryat

Bludný Holanďan 2. Navždy zmizelá loď

KAPITOLA PRVNÍ

V ÚSKALÍ

Loďstvo pod velením admirála Rymelandta dostalo rozkaz proniknout západní cestou Magellanovou úžinou do východní Indie, protože se myslelo, vzdor dřívějším nepodařeným pokusům, že tato plavba je spojená s menšími překážkami, a že umožňuje nejkratší spojení s ostrovy oplývající kořením.

Lodi, z nichž se skládalo loďstvo, byla admirálská loď ,Lion’, vyzbrojená dvaceti čtyřmi děly, kommodorská loď jménem „Cake” s třiceti šesti děly, na níž byl Filip, ,Zuyder Zee’ s dvaceti, ,Young Lady’ s dvanácti a ,Schevelling’, malá loď se čtyřmi děly.

Mužstvo ,Vrow Cathariny’ bylo rozdělené na obě větší lodi, poněvadž ostatní bylo možné řídit menším počtem rukou. Když byly vykonány všechny přípravy, byly vytaženy čluny a lodi se opět vydaly na cestu. Deset dní byli ve slabém větru a počet obětí kurdějí na palubě ,Cake’ povážlivě vzrostl. Mnoho mužů zemřelo a bylo hozeno přes palubu, jiní zase museli být dopravení do visutých sítí.

Nově jmenovaný kommodore, jménem Avenhorn, odešel na palubu admirálské lodi, aby o tom podal zprávu a navrhl podle Filipova pokynu, aby přistáli na jihoamerickém pobřeží a pokusili se podplacením nebo násilím dostat od Španělů nebo domorodců čerstvé potraviny. Ale admirál o tom nechtěl ani slyšet. Byl to pánovitý, smělý a tvrdohlavý muž, který se nedal přesvědčit žádnými důvody a vůbec neměl soucit s utrpením druhých. Pohrdal jakoukoliv radou, ihned odmítl návrh, který, kdyby vznikl v jeho vlastní mysli, byl by asi hned provedený. Kommodore se vrátil na svou loď nejen zklamaný, ale i nanejvýš rozrušený nad tím, jakým způsobem s ním mluvil.

„Co můžeme dělat, kapitáne Vanderdeckene? Znáte naši situaci příliš dobře, je nemožné vydržet příliš dlouho na moři. A jestli to uděláme, budeme muset nechat loď na milost a nemilost vlnám, zatímco mužstvo bude bídně umírat ve svých ro-hožích. Zbývá nám už jen čtyřicet mužů, ale do desíti dnů jich asi zůstane jen dvacet. Čím bude práce těžší, tím rychleji nám budou lidé padat. Nebylo by lepší bojovat se Španěly, než umírat jako choré ovce?”

„Souhlasím s vámi, kommodore,” odpověděl Filip, „ale musíme se podrobit rozkazu. Admirál je tvrdohlavý muž.”

„A k tomu ještě bezcitný. Mám sto chutí opustit ho ještě dnes v noci a jestli mě obžaluje, dovedu se po svém návratu před direktory ospravedlnit.”

„Nejednejte ukvapeně, snad pozná, že je nutné, aby jednal podle naší rady, až uvidí, že jeho vlastní mužstvo se ztenčuje každým dnem.”

Uplynul další týden a loďstvo se dostalo jen nepatrně dopředu. Nemoc natropila na všech lodích hrozné spousty a na ,Cake’ bylo už jen, jak kommodore správně odhadl, dvacet ke službě schopných námořníků. Avšak i admirálská loď a ostatní lodi trpěly stejně. Kommodore odešel ještě jednou k admirálovi, aby opakoval svůj návrh. Admirál Rymelandt byl nejen zasmušilý, ale i potměšilý muž. Uznával sice účelnost rady, kterou mu dával druhý velitel, ale nechtěl ji uposlechnout, protože ji už jednou odmítl. Zároveň zanevřel na kommodora, jehož návrh by musel buď přijmout nebo se vzdát kroků, které byly nezbytné pro zachování mužstva a pro úspěch cesty. Příliš hrdý, než aby uznal svou chybu, dal opět naprosto odmítavou odpověď a kommodore se vrátil na svoji loď. Loďstvo bylo v té době vzdálené sotva tři dny cesty od pobřeží a plulo jižně směrem k úžině Magellanově.

Ovšem tu noc, jakmile Filip usnul, objevil se kommodore na palubě a dal příkaz, aby byl směr lodi změněný poněkud

západněji. Noc byla velice tmavá a poněvadž jenom ,Lion’ měl v předu svítilnu, nebylo uniknutí ,Cake’ zpozorované ani admirálskou lodí, ani žádnou jinou z ostatních lodí.

Když se Filip objevil druhý den na palubě, zjistil, že provázející lodi není vidět. Podíval se na kompas, zpozoroval změnu směru a ptal se, kdy a na čí rozkaz se to stalo. Proti opatření svého nadřízeného důstojníka ale nemohl nic namítat, a když se kommodore objevil na palubě, sdělil Filipovi, že považoval za vhodné neuposlechnout admirálova rozkazu, poněvadž by jím bylo zbytečně obětované celé mužstvo. To byl důvod, který byl docela správný.

Po dvou dnech spatřili zemi, a když dorazili k pobřeží, zpozorovali veliké město a Španěly na břehu. Zakotvili v ústí řeky a rozvinuli anglickou vlajku, načež se k nim přiblížil člun s dotazem, kdo jsou a co si přejí.

Kommodore znal nenávist Španělů k Holanďanům a dobře věděl, že kdyby byla známa národnost jeho lodi, mohl by věřit, že jenom násilím dostane potraviny. Oznámil tedy, že jeho loď je anglickou, která se setkala se ztroskotaným španělským korábem a vzala na svou palubu jeho kurdějemi trpící mužstvo, protože považoval za ukrutné nechat zahynout tolik svých bližních. Nemocní prý leží ve visutých lůžkách a on se prý uchýlil tak daleko od svého směru, aby je u první španělské tvrze vysadil na zem. Pak prosil, aby mu byla ihned na loď poslána zásoba zeleniny a čerstvých potravin pro nemocné, protože jsou zesláblí a jenom s nebezpečím života můžou být vylodění. Proto musí být několik dní posilovaní silnou stravou. Také prý doufá, že guvernér z vděčnosti za pomoc, kterou poskytli jeho krajanům, nezapomene taky na lodní mužstvo.

Tato dobře promyšlená báchorka byla potvrzená důstojníkem, jehož španělský guvernér poslal na palubu. Byl vyzvaný, aby sestoupil dolů a podíval se na nemocné. Pohled na tolik ubožáků v nejhorším stupni této choroby - zuby jim vypadaly, dásně opuchlé, tělo plné boulí a oteklin - to všechno stačilo. Pospíchal z mezipalubí nahoru, jakoby to byla kostnice, odešel rychle na břeh a podal ihned zprávu. Za dvě hodiny nato přirazil veliký člun s čerstvým hovězím masem a svěží zeleninou, které mohly uspokojit potřeby mužstva na tři dny. Zásoby byly ihned odevzdané mužstvu. Kommodore napsal děkovný dopis, omlouval se, že nevykonal u guvernéra osobní návštěvu a připojil seznam domněle na lodi se nacházejících Španělů, mezi nimiž uvedl jména několika důstojníků a vznešených lidí.

Holanďan znal dobře většinu španělských šlechtických rodin a věděl, že před prohlášením nezávislosti zámořských provincií byly uzavřené četné manželské svazky mezi grandy Starého a Nového světa.

Kommodore končil svůj dopis tím, že doufá, že za několik dní bude moct osobně vzdát guvernérovi čest a poslat nemocné na břeh, protože si prý toužebně přeje, aby mohl pokračovat ve své významné cestě.

Třetí den byla na loď dopravená nová, čerstvá zásoba potravin a brzo potom se kommodore odebral v anglické uniformě na břeh, aby vykonal návštěvu u guvernéra. Podal mu obšírnou zprávu o domnělých útrapách zachráněných a dohodl se s ním, že za dva dny mají být dopravení na zem, poněvadž do té doby se jistě natolik zotaví, aby mohli být převezení. Po mnoha zdvořilostech se vrátil opět na loď. Guvernér mu oznámil svůj úmysl, že druhý den, jestli bude příznivé počasí, bude opětovat jeho návštěvu. Tento slib však splnil až třetí den. To si ostatně kommodore přál.

Žádná nemoc není tak strašná a tak rychlá ve svém působení na lidské tělo, ale zase zároveň tak snadno překonatelná, jako kurděje, když jsou po ruce vhodné prostředky proti ní. Několik dní stačilo, aby ti, kdo se ve svých visutých sítích nemohli ani obrátit, nabyli opět svých sil. Během šesti dnů se uzdravilo téměř veškeré mužstvo ,Cake’ a mohlo se procházet po palubě, i když se nedalo ještě mluvit o úplném uzdravení.

Kommodore očekával guvernérův příchod a přijal jej se všemi náležitými poctami. Ale jakmile byl guvernér v kajutě, oznámil mu, že on a všichni jeho důstojníci jsou zajatci, protože loď je holandský válečný koráb a nemocní nejsou Španělé, ale

10

jeho vlastní lidé. K tomuto prohlášení připojil poznámku, že považoval za vhodnější zmocnit se potřebné zásoby potravin raději touto válečnou lstí než násilím, které by na obou stranách stálo mnoho životů. Zajetí Jeho Excelence nebude trvat déle, než až dostane loď dostatečný počet živých volů a čerstvé zeleniny, aby uzdravení jeho lidí mohlo být dokonalé.

Španělský guvernér pohlédl nejdřív na kommodora, potom na řadu ozbrojených mužů u dveří kajuty a konečně na město, které bylo slušně vzdálené. Přitom si snad taky vzpomněl na možnost, že by mohl být unesený na moře. Uvážil to a vzhledem k nepatrnému výkupnému, které bylo žádané, protože v oné krajině bylo možné koupit vola za dolar, rozhodl se udělat z nouze ctnost a podrobit se kommodorovým podmínkám. Dal si přinést pero a inkoust, napsal rozkaz, aby žádané věci byly neprodleně dopravené na loď.

Ještě před západem slunce byli voli a zelenina přivezené. Jakmile zatížené čluny zakotvily vedle ,Cake’, doprovodil kommodore svého vzácného zajatce za mnoha poklon a projevů díků k lodnímu můstku a pozdravil jej, jako při jeho příchodu, výstřelem z velikého děla.

Lidé na pobřeží se domnívali, že Jeho Excelence vykonala dlouhou návštěvu, protože se nepřiznal, že se dal oklamat, nesmělo se, aspoň v jeho přítomnosti, o věci mluvit, ačkoliv se všechno záhy všeobecně rozhlásilo.

Když byly čluny vyprázdněné, dal vytáhnout kommodore kotvy a vyrazil na moře, zcela spokojený, že mohl takto zachránit své lodní mužstvo.

Pro případ, že by se loďstvo rozdělilo, byly ustanoveny za shromaždiště Falklandské ostrovy. Dorazil tam po čtrnácti dnech, admirála tam však nenašel. Jeho mužstvo bylo už zase úplně zdravé a čerstvé maso nebylo ještě úplně spotřebované, když se konečně objevily ,Lion’ a tři ostatní lodi na širém moři. Zdálo se, že admirál ihned potom, když se ,Cake’ vzdálil, použil kommodorovy rady a zamířil k pobřeží. Nebyl však tak šťastný jako jeho podřízený důstojník. Vylodil totiž ze všech čtyř lodí ozbrojenou posádku a ukořistil několik kusů dobytka,

11

ztratil však přitom stejný počet lidí. Zároveň ukořistil značné množství zeleniny, kterou dopravil na palubu a rozdělil s velikým prospěchem nemocným, kteří se pomalu zotavili.

Jakmile admirál zakotvil, zavolal signálem kommodora na palubu a začal ho vyslýchat pro jeho neposlušnost. Kommodore nepopíral, že opustil loďstvo úmyslně, omlouval se však nutností a nabídl se, že po návratu odevzdá celou záležitost radě direktorů. Avšak admirál byl vyzbrojený nejrozsáhlejší plnou mocí a měl právo nejen každou osobu, která se dopustí vzpoury a neposlušnosti, postavit před soud, ale také ji odsoudit a potrestat. Dal tedy kommodorovi železa a nechal jej odvést do mezipalubí.

Pak byli svolaní všichni kapitáni, mezi nimiž byl taky Filip. Když se dostavili na palubu ,Lionu\ zahájil admirál náhlý válečný soud a dokázal svými instrukcemi, že je zplnomocněný k takovému kroku. Výsledek soudu mohl být jen jediný: odsouzení pro neposlušnost, kterou Filip, i když proti své vůli, musel potvrdit svým podpisem. Admirál ho pak jmenoval kommodorem. Když se tak stalo, byli důstojníci propuštění.

Filip by rád mluvil s dřívějším kommodorem, ale stráž mu v tom zabránila. Byl tedy nucený opustit vězně a pozdravit ho jen přátelským pokynem hlavy.

Loďstvo zůstalo u Falklandských ostrovů tři týdny, aby se mužstvo mohlo konečně úplně zotavit. Čerstvé hovězí maso tu nebylo, zato však dostatečná zásoba bylin proti kurdějím. Byly tu taky tisíce tučňáků a místa, kde si stavěli z bláta hnízda, se nazývala „města”. Seděli tu těsně pohromadě na bez-travnaté ploše, snášeli vejce a pečovali o svá mláďata. Námořníci si tu mohli nasbírat vajec a ptáků, kolik jenom chtěli, protože jich tu bylo tak nesmírné množství, že i po usilovném lovu nebylo možné zpozorovat úbytek. Tato potrava sice žaludku námořníků dlouhou dobu nechutnala, měla však ten účinek, že nabyli opět svého zdraví a než loďstvo opět vyplulo, nebyl na palubě ani jeden trpějící kurdějemi.

Mezitím byl kommodore stále v okovech a o jeho konečném osudu kolovaly různé domněnky. Bylo sice známo, že admirál

12

má právo nad životem a smrtí, nikdo ale nevěřil, že by mohl své plné moci použít proti provinilci tak vysoké hodnosti. Ostatní kapitáni si neoblíbili Filipa, znal jen málo jejich náladu. Na palubě admirálské lodi se o tom několikrát odvážil mluvit, bylo mu však hned nařízeno, aby mlčel. Nechtěl taky svou dotěrností škodit dřívějšímu kommodorovi, kterého si velice vážil. Konečně odplulo loďstvo směrem do úžiny Magalhae-sovy, aniž by měkdo tušil, jak skončí vojenský soud.

Za čtrnáct dní po vyplutí od Falklandských ostrovů dorazili do mořské úžiny. Vítr byl zpočátku příznivý a oni pronikli až do její poloviny. Potom však museli zápasit nejen s protivným větrem, ale i s protivným proudem a každým dnem ztráceli stále víc sil. Následkem námahy a zimy se mezi námořníky opět začaly vzmáhat nemoci.

Po třínedělním marném boji proti větru a proudu admirál zakotvil, svolal všechny kapitány na palubu a začal hovořit o potrestání vězně: měl být „maronován”, to znamená, vysazený na zemi se zásobou potravin najeden den. Filip proti tomu hned protestoval a Krantz následoval jeho příkladu, ačkoliv oba dobře věděli, že si tím udělají z admirála nepřítele. Ostatní kapitáni hleděli na oba cizince žárlivě a považovali je za překážku ve svém vlastním postupu a postavili se na stranu vrchního velitele. Filip považoval za svou povinnost, aby i při této většině činil námitky.

„Víte dobře, admirále,” řekl, „že jsem taky podepsal odsouzení pro neposlušnost. Jsou tu však důležité polehčující okolnosti. Porušil kázeň proto, aby zachránil své lodní mužstvo a soudil při tom zcela správně. Netrestejte tedy přestupek, který se zdá v každém případě pochybným, s takovou krutostí, nechte rozhodnutí na společnosti a pošlete vězně, hned po vašem příjezdu do Indie, domů. Je dostatečně potrestaný ztrátou svého velitelství a váš trest připomíná spíš pomstychtivost než smysl prospravedlnost.”

Filipovy důvody ale neprospěly. Admirál mu nařídil, aby se vrátil na palubu své lodi a byl by ho snad zbavil i jeho velitelství, kdyby pro to měl dostatečný důvod. To ostatně nešlo

13

tak snadno, ale Filip se brzo přesvědčil, že se admirál stal od té doby jeho úhlavním nepřítelem.

Kommodore byl zbavený okovů a přivedený do kajuty, kde mu oznámili rozsudek.

„Jak myslíte, admirále,” řekl Avenhorn. „Vím, že vás nic neodvrátí od rozhodnutí. Budu potrestaný ne pro neposlušnost k rozkazům, ale proto, že jsem vás odchýlením od směru upozornil na vaši povinnost. Povinnost, ke které jste byl později donucen. Ať je to jak chce, nechte mě na této černé skále bez záchrany zahynout a nechte vyblednout mé kosti ve studené vichřici, které běsní nad touto pustou krajinou. Poslouchejte ale moje slova, ukrutný a mstivý člověče! Nebudu jediný, kdo tu zemře, prorokuji vám, že mnoho jiných bude sdílet můj osud. A vy, admirále, budete taky mezi těmi, kteří budou ležet po mém boku.”

Admirál neodpověděl, ale pokynul, aby byl zajatec odvedený. Pak vykonal poradu s kapitány tří menších lodí, protože byly zdržované obtížnou plavbou ,Lionu’, rozhodl, že lodi se mají rozdělit a co možná nejrychleji plout do Indie. Dřív však veškeré své přebytečné zásoby měly odstoupit větším lodím ,Lionu’ a rovněž ,Cake’, jemuž velel Filip, protože obě lodi už začínaly trpět nedostatkem jídla.

Když byl vězeň odvedený, opustili Filip a Krantz kajutu. Filip napsal rychle na proužek papíru několik řádek: „Až budete vysazený na zem, neopouštějte pobřeží, dokud neztratíte lodi z dohledu.” Pak požádal Krantze, aby vyhledal vhodnou příležitost a podstrčil lístek kommodorovi, vrátil se pak na palubu své lodi.

Když námořníci ,Cake’ slyšeli o trestu, k němuž byl odsouzený jejich starý velitel, neznali se zlostí, cítili, že se sám obětoval, aby je zachránil a reptali nad admirálovou krutostí. Asi za hodinu po Filipově návratu byl vězeň poslaný na zemi a vysazený se zásobou potravin na dva dny na pustém, skalnatém pobřeží. Člun odrazil a námořníci se s ním nesměli ani rozloučit.

Jak Filip očekával, zůstalo loďstvo stát. Přebytečné zásoby potravin menších lodí byly dopraveny na větší lodi a styk mezi

14

nimi přerušila teprve noc. Tato příležitost nesměla být promarněná. Filip věděl, že jedná proti zákonu, avšak nedbal na to, protože se domníval, že se admirál nedozví o jeho činu, protože mužstvo ,Cake’ bylo velice oddané jak jemu, tak i kommodorovi. Nařídil námořníkovi, kterému mohl důvěřovat, aby dopravil do jednoho z člunů dvě ručnice, jisté množství střeliva, několik pokrývek a různé jiné předměty, i zásoby potravin na dva nebo na tři měsíce a pak, aby pod ochranou noci vesloval ke břehu. Muži, kterým to bylo nařízené, našli kommodora na pobřeží a zaopatřili ho nejnutnějšími věcmi, načež se vrátili na svou loď, aniž měl admirál nejmenší tušení o tom, co se stalo.

Brzo nato vyplulo loďstvo ve větru, s přídí odvrácenou od pobřeží. Druhý den se menší lodi oddělily od svých větších průvodců a při západu slunce už měly náskok mnoha mil po větru. Za chvíli zmizely z obzoru.

Admirál si dal zavolat Filipa, aby mu sdělil instrukce. Byly velice přísné a zřetelně směřovaly k tomu, aby vrchnímu veliteli časem poskytly dostatečný důvod zbavit Filipa velitelství. Mimo jiné rozkaz zněl: ,Cake’, jež měl mnohem menší ponor než admirálská loď, má plout v noci napřed, aby mohl podat admirálovi zprávu, kdyby se při plavbě dostali do příliš mělkých vod. Rozkaz způsobil, že byl Filip neustále na palubě, jakmile se na nějaké straně přiblížili příliš k zemi.

Druhou noc po rozdělení loďstva byl Filip povolán na palubu, protože se blížili k pobřeží Ohňové země. Pozoroval právě, jak jeden z mužstva vyhazoval olovnici, když mu oznámil službu konající důstojník, že admirálská loď je vpředu a ne za nimi. Filip se ptal, kdy je minula, nikdo ale nevěděl, proto odešel na příď a skutečně tam našel admirálskou loď s jejím světlem na vrchní palubě.

„Co to asi znamená?” pomyslel si Filip. „Předjel nás snad admirál, aby mi mohl vytknout, že jsem zanedbal svoji službu? No, ať si dělá, co chce. Musí teď čekat, až dorazíme do Indie, protože nepřipustím, aby mě taky vysadil na břeh. Domnívám se taky, že mám svým značným počtem akcií u společnosti

15

větší vliv než on. Dobře, když uznal za vhodné plout napřed, nezbývá mi, než abych ho následoval.”

„Můžete se vrátit na palubu!” zvolal na muže s olovnicí.

Filip plul kupředu. ,Lion’ byl teď, jak se zdálo, velmi blízko zemi, ačkoliv v temnotě se toho nedalo mnoho rozeznat a k Filipovu nesmírnému udivení pokračoval ve svém směru. Filipovi se už zdálo, že rozeznává ve tmě obrysy pobřeží. Jeho oči byly neustále upřené na loď plující vpředu a on očekával každým okamžikem, že se obrátí. Ale nestalo se, protože admirálská loď plula dál svým směrem a Filip následoval za ní se svou lodí.

„Jsme velice blízko zemi, pane,” poznamenal poručík Van der Hagen, který měl hlídku.

„Taky se mi zdá, ale admirálská loď je ještě blíž, ačkoliv má hlubší ponor než my,” odpověděl Filip.

„Zdá se mi, že vidím z moře vystupující skaliska, pane.”

„Domnívám se, že máte pravdu,” odpověděl Filip. „Nedovedu to pochopit. Rychle obrátit a dělo ať je připravené. Asi si myslí, že jsme před nimi.”

Sotva dal Filip tento rozkaz, loď těžce narazila na skalisko. Filip běžel dozadu a zjistil, že kormidlo bylo uražené a ,Cake’ zůstal vězet nepohnutě na místě. Jeho myšlenky se vrátily k admirálské lodi. Nenarazili dosud? Běžel na příď, ale admirál plul stále ještě před ním asi ve vzdálenosti dvou mil se svým světlem na lodním můstku.

„Vypalte z děla!” zvolal Filip.

Bylo vypáleno a hned na to následovalo zablesknutí a rachot druhého děla těsně za ,Cake’. Filip se udiveně otočil a podíval se přes komorový lodní bok a zpozoroval admirálskou loď těsně za sebou, zřejmě rovněž u pobřeží.

„Milosrdné nebe!” zvolal Filip. „Co to asi je?”

Podíval se na druhou loď, která se svým světlem stále ještě plula kupředu a stále víc se vzdalovala. Rozednívalo se a proto bylo teď dostatečné světlo, aby mohla být rozeznat země. ,Cake’ byl padesát loket od pobřeží a byl kolem obklopený vysokými, ostrými skalisky. A přece plula přední loď stále kupředu

16

po moři. Námořníci se shromáždili na palubě a hleděli za podivným zjevem, jenž se stále víc vzdaloval z dohledu.

„Při všem, co je mi svaté, to je Bludný Holanďan!” zvolal jeden z námořníků, seskakujíc z děla.

Sotva muž pronesl tato slova, loď najednou zmizela. Filip byl o pravdivosti toho výkřiku přesvědčený a úplně zdrcený odešel na zadní palubu.

Osudná loď jeho otce je tedy nepochybně přivábila do záhuby. Sotva věděl, co má dělat. Nechtěl se hned vystavit admirálovu hněvu, proto nařídil důstojníkovi, který měl hlídku, aby obsadil člun námořníky, kteří mohli potvrdit jeho tvrzení a vyplul s nimi bez Filipa na admirálskou loď, aby tam podal zprávu o tom, co se stalo.

Jakmile člun odrazil, věnoval Filip pozornost stavu své vlastní lodi. Už se vyjasnilo a Filip mohl vidět, že najel na břeh mezi dvěma výběžky, které se na půl míle daleko táhly do moře. Prohlídkou zjistil, že ,Cake’ od přídě až na záď spočinul na dně a nedalo se očekávat, že odtud unikne, jestli mu nebude náklad odlehčen. Když se obrátil, uviděl, že admirálská loď je v právě tak smutném, ne-li horším postavení, poněvadž skaliska na závětrné straně kolem ní vyčnívala nad vodu a tak uvedla ,Lion’ do mnohem horšího postavení pro případ, kdyby nastalo bouřlivé počasí.

Snad nebylo nikdy zoufalejšího pohledu: temné, zimní moře - obloha, zahalená těžkými mraky - studený, rezavý vítr -pobřeží jedinou masou holých skal bez nejmenší stopy rostlinstva! Vnitrozemí poskytovalo rovněž tak chmurný pohled a vyšší horstva byla pokryta sněhem. Filip bloudil zrakem po pobřeží a zpozoroval ani ne tři míle proti větru místo, kde byl vysazený kommodore. Tak malý krok kupředu za noc postoupili.

„Je to jistě trest za jeho krutost!” pomyslel si Filip. „A proroctví ubohého Avenhorna se vyplní. Více kostí než jen jeho vlastní vybělí na těchto skalách.”

Obrátil se k místu, kde u břehu spočívala admirálská loď a najednou sebou trhl, protože se mu naskytl pohled, hroznější než

17

všechno, co se mu až dosud přihodilo - tělo Van der Hagena, důstojníka, jehož poslal na admirálskou loď, se houpalo na velikém ráhnu.

„Můj Bože, je to možné?” vykřikl Filip a dupl rozhořčením a bolestí.

Člun se vracel zpět na palubu a byl s netrpělivostí očekáván. Námořníci se přihnali nahoru a oznamovali Filipovi jedním dechem, že admirál, jakmile vyslechl poručíkovu zprávu a dozvěděl se od něj, že on měl hlídku, dal rozkaz, aby byl oběšen. Bylo jim prý dál rozkázáno, aby oznámili veliteli ,Cake’, že se má okamžitě dostavit na admirálskou loď. Viděli taky, že bylo na jiném ráhnu upevněné druhé lano.

„Avšak ne pro vás, pane,” volali námořníci. „To se nesmí stát. Nesmíte na admirálskou loď a my vás budeme hájit svými životy.”

Celé lodní mužstvo vyslovilo jednotný názor a prohlásilo, že je odhodlané postavit se admirálovi na odpor. Filip jim přívětivě poděkoval a ujistil je, že ho ani nenapadne, aby odjel na admirálskou loď. Zároveň je však vyzval, aby se chovali klidně, dokud se nezjistí, co má admirál v úmyslu.

Pak sešel dolů do své kajuty, aby uvážil, co má dělat dál. Když se podíval oknem na záď a spatřil mrtvolu mladého muže stále se ještě houpat ve větru, přál si skoro, aby byl na místě mrtvého, aby už jeho osud byl jednou u konce. Potom si vzpomněl na Aminu a cítil, že si pro ni přeje ještě žít. Okolnost, že ho Bludný Holanďan vlákal do záhuby, byla pro něho rovněž pramenem hluboké bolesti. Přitiskl ruce ke spánkům a oddal se svým myšlenkám.

Bylo jisté, že admirál překročil svým krvavým rozsudkem nad mladým mužem své oprávnění, neboť ačkoliv mu jeho instrukce dávaly moc nad životem a smrtí, poprava mohla být vykonaná jenom na základě společného výroku lodních kapitánů. Filip se proto cítil, že má právo na odpor, ačkoliv ho znepokojovalo pomyšlení, že to může být příčinou k velikému krveprolití. Zatímco uvažoval o tom, co má dělat dál, bylo mu oznámeno, že od admirálské lodi odrazil člun.

18

Odešel na palubu, aby přijal důstojníka, který přinášel admirálovy rozkazy: zněly tak, že velitel ,Cake’ se má hned hlásit admirálovi na palubě ,Lionu’, považovat se za zajatce a odevzdat svůj kord.

„Ne! Nikdy!” volalo mužstvo kommodorské lodi. „Nepůjde! Budeme bránit svého kapitána až do posledního dechu!”

„Ticho, hoši! Ticho!” zvolal Filip.

„Uznáte, pane,” pokračoval k důstojníkovi, „že admirál svým krutým potrestáním onoho nevinného mladého muže překročil své oprávnění, a ačkoliv velice lituji, že se zde objevují známky vzpoury a neposlušnosti, nesmím zapomenout, že velitel, který překročil své oprávnění, dává špatný příklad a důvod k omluvě těm, kteří by za jiných okolností zůstali věrní svým povinnostem. Řekněte admirálovi, že jsem ochotný po zavraždění tohoto nevinného muže nepodrobit se víc jeho rozkazům, a že se právě tak jako on dovedu zodpovídat společnosti, které oba sloužíme, ze svého jednání. Nemám v úmyslu odejít na admirálskou loď a vydat se do jeho moci, aby uspokojil svoji pomstychtivost mou potupnou smrtí. Je mou povinností k mým podřízeným, abych z této pasti zachránil i jejich životy. Zároveň můžete doložit, že trochu přemýšlení jej musí poučit o tom, že teď není vhodná chvíle k vzájemnému boji, protože máme vážnou povinnost všemi silami si navzájem pomáhat. Jsme u pustého pobřeží, naše lodi jsou v kritickém stavu a nemáme na dlouho zásobu potravin ani naději na cizí přispění a rovněž málo nadějí, že odtud vyvázneme živí. Jak kommodore správně prorokoval, budou mnozí sdílet jeho osud a dokonce admirál bude bezpochyby mezi nimi. Budu tady čekat jeho odpověď. Jestli bude ochotný odložit veškeré nepřátelství a ponechat rozsudek nad naším jednáním vyššímu tribunálu, jsem ochotný mu poskytnout pomoc, což vyžaduje naše nynější postavení. Pokud nebude chtít, můžete mu podle toho, co jste viděl sám, dát na srozuměnou, že mám kolem sebe lidi, kteří jsou ochotní bránit mě proti každému násilí. To je moje odpověď, pane. Můžete se vrátit k admirálovi.”

19

Důstojník se vrátil k lodnímu žebříku, ale nenašel v člunu žádného ze svých námořníků, mimo kormidelníka. Vystoupili na palubu, aby se od mužstva ,Cake’ dozvěděli pravdu o tom, o čem zaslechli jen neúplné zvěsti a shodli se s mužstvem ,Ca-ke’ v tom, že objevení Bludného Holanďana způsobilo jejich neštěstí. Je to boží trest, který přivolal admirál svým krutým jednání s kommodorem.

Když důstojník vyřídil Filipovu odpověď, byla admirálova zuřivost bezmezná. Nařídil dělostřelcům na zádi, kteří měli ,Ca-ke’ na ráně, aby silně nabili a vypálili. Avšak Krantz je upozornil, že postavení, v jakém jsou, nemohou proti ,Cake’ použít víc děl než ,Cake’ proti nim. Převaha admirálské lodi je tím vyvážená a toto zakročení by nemělo výsledek.

Admirál dal za to Krantze uvěznit a chystal se provést svůj šílený úmysl. Ale námořníci ,Lionu’ mu v tom zabránili, protože nechtěli ani střílet na své druhy, ani být vystavení jejich střelám.

Zpráva mužstva z člunu se brzo rozšířila po celé lodi a mužstvo, které beztak nebylo admirálovi nakloněno, poznalo příliš dobře nebezpečí své situace, než aby ji chtělo ještě zhoršovat. Aniž by se dopustili přímé vzpoury, sešlo mužstvo dolů do podpalubí a nechtěli se vrátit, ani když je vyzývali důstojníci, kteří ovšem admirálovo jednání rovněž odsuzovali. Oznámili mu prostě, co se stalo mezi mužstvem, neudali jména jednotlivců, proti nimž by se mohla obrátit msta jejich tyrana. Taková byla situace, když slunce zapadlo. Na admirálské lodi se nestalo nic, Krantz byl ve vězení a admirál nanejvýš rozzuřený odešel do své kajuty.

Mezitím Filip a jeho lidé nezaháleli. Spustili kotvu na zádi a pevně napjali. Právě horlivě čerpali vodu, když dorazil k lodi člun a na palubě se objevil Krantz.

„Kapitáne Vanderdeckene, přicházím, abych se podřídil vašim rozkazům, jestli mě chcete přijmout. Pokud ne, dopřejte mi aspoň azyl, protože ráno by mě jistě pověsili, kdybych zůstal na své lodi. Mužstvo v člunu přichází se stejným úmyslem. Chceme se k vám připojit, pokud nic nenamítáte.”

20

Ačkoliv by byl Filip rád ušetřený od takové nabídky, nemohl přece za takové situace odepřít Krantzovi přijetí, a to tím spíš, že si ho oblíbil a na záchranu jeho života by udělal daleko víc. Námořníky ale vyzval, aby se vrátili. Když mu ale Krantz oznámil, co se stalo na palubě ,Lionu’ a námořníci úpěnlivě prosili, aby je neposílal na jistou smrt, která by je čekala, protože podporovali Krantze v jeho útěku, dovolil jim Filip, aby zůstali.

Noc byla bouřlivá, moře však poměrně klidné, protože vítr vál od břehu. Během noci se podařilo mužstvu loď uvolnit, takže druhý den ji mohli obrátit, protože poznali, že dno není vážněji poškozené. Měli štěstí, že pracovali nepřetržitě, protože několik hodin před východem slunce se vítr obrátil a sotva spravili kormidlo, přihnal se mořskou úžinou prudký vítr a přinesl s sebou silné vlnobití. Admirálská loď vězela stále ještě na dně a nikdo si zřejmě nedal tu práci, aby ji uvolnil.

Filip byl teď na pochybách, nechtěl opustit mužstvo ,Lio-nu’ a taky admirálovi nemohl odepřít přijetí, kdyby o ně požádal. Rozhodl se, že v tom případě bude admirála považovat za pouhého cestujícího a sám bude velet. Prozatím se spokojil s tím, že spustil kotvy daleko od skaliska pod vysokým výběžkem, kde byla voda klidná. Admirálská loď byla od nich asi míli daleko.

Mezitím nařídil Filip mužstvu, aby z řeky, která poblíž lodi ústila do průlivu, naplnilo sudy vodou a čekalo, jestli se snad admirálská loď nevyprostí. Když byla zásoba vody naložená, poslal jeden ze svých člunů k místu, kde byl kommodore vysazený na zem, aby jej vzal na palubu. Avšak námořníci se vrátili, aniž by ho našli, ačkoliv se vydali dost daleko do vnitrozemí.

Druhý den, když Filip obrátil svoji loď, zpozorovali, že čluny admirálské lodi plují ke břehu a zpět a dopravují veškeré zásoby na břeh.

Den na to byly na břehu rozbité stany, z čehož se dalo soudit, že mužstvo opustilo ,Lion’, ačkoliv čluny stále ještě převážely náklad na břeh.

21

V noci vál prudký vítr a moře bylo rozbouřené. Druhý den byly stožáry-pryč a admirálská loď se položila na bok. Byl to zřejmě už vrak a Filip se radil s Krantzem o dalším postupu. Nechat mužstvo ,Lionu’ na břehu nebylo možné, protože by v zimě na tak pustém místě zemřeli. Přece však považovali za vhodné, aby vyčkali, až přijde popud z druhé strany, a proto se Filip rozhodl, že loď zůstane klidně zakotvená.

Bylo zřejmé, že mezi mužstvem ,Lionu’ už nepanovala žádná kázeň. Bylo vidět námořníky ve dne lézt všemi směry po skalách a v noci rozdělali veliký oheň, při němž se konaly divoké pitky. Tímto plýtváním zásobami potravin byl Filip rozčarovaný. Sám neměl víc než jen pro výživu svého vlastního mužstva a musel teď počítat s tím, že mužstvo ,Lionu’ ho bude prosit, aby je přijal na svou loď, jakmile spotřebují to, co vzali s sebou na břeh.

Za takové situace uplynul týden, až konečně jednou ráno vyplul člun, na jehož zádi poznal Filip důstojníka, který byl už dřív poslaný k němu na loď, aby mu oznámil uvěznění. Když se důstojník objevil na palubě, sejmul klobouk.

„Uznáváte mě tedy za velícího kapitána?” ptal se Filip.

„Ano, pane. Byl jste druhý ve velení, teď jste však první. Admirál je mrtvý.”

„Mrtvý?” divil se Filip. „Co se stalo?”

„Našel smrt na pobřeží pod vysokým skaliskem. Mrtvola kommodora byla v jeho náručí. Opravdu, svírali se pevně navzájem v náručí. Admirál chodíval každodenně na vrchol hory, aby se podíval, jestli neplují nějaké lodi úžinou. Snad se přitom setkal s kommodorem, dostal se s ním do rvačky, a přitom oba spadli ze skály, protože mrtvoly byly hrozně znetvořené.”

Při dalším vyptávání se Filip dozvěděl, že už druhou noc ztratili jakoukoliv naději, že by ,Lion’ mohli zachránit. Trhlina se zvětšovala a v lodi rychle stoupala voda až na šest stop vysoko. Mužstvo se otevřeně vzbouřilo a spotřebovalo téměř všechnu kořalku. Mezitím nemocní zemřeli a stejný osud potkal jiné, kteří v opilství spadli ze skály.

22

„Proroctví starého kommodora se splnilo,” řekl Filip Krantzovi. „Mnoho jiných a dokonce i sám admirál zahynuli s ním. Budiž jim země lehká! Teď opustíme co nejdřív to strašné místo!”

Filip nařídil důstojníkovi, aby připravil své námořníky a zbylé potraviny k okamžitému nalodění na loď. Mrtvoly admirála a kommodora byly pohřbeny na místě, kde ležely a druhý den vytáhl ,Cake’ kotvy a pokračoval ve své cestě mořskou úžinou.

23

KAPITOLA DRUHÁ

BOJE SE ŠPANĚLY

Po několika dnech minul ,Cake’ Magellanovu úžinu a vplul za jasného nebe a klidného moře do Tichého oceánu. Mužstvo nabylo zase svého zdraví a své chuti k životu, a protože teď nescházelo potřebných sil, vykonávali všichni službu s radostí.

Asi po čtrnácti dnech se značně přiblížili ke španělskému pobřeží a viděli během té doby na pobřeží mnoho obyvatel, ale nikdy se nesetkali se španělskou lodí. Filip dobře věděl, že může očekávat útok, kdyby se setkali se silnější španělskou lodí. Provedl ostatně všechna důležitá opatření a dobře vycvičil své lidi ve střelbě z děl. ,Cake’, který měl teď na palubě námořníky dvou lodí, byl dobře obsazenou lodí a vyhlídka na odměnu z kořisti byla příčinou, že si námořníci nepřáli nic tak toužebně, jako setkat se se španělskou lodí, kterou by pravděpodobně dobyli.

Lehký vánek a úplné bezvětří je zdržely celý měsíc u pobřeží a tak Filip rozhodl, že poplují ke španělskému ostrovu Santa Maria, kde doufali, že buď po dobrém nebo násilím dostanou zásoby čerstvých potravin. Podle odhadu byl ,Cake’ vzdálený asi třicet mil od ostrova. Když pluli až do úplné tmy, zastavili se až příští ráno. Krantz byl na palubě, opřel se o zábradlí, a když plachty dopadly na stožáry, snažil se rozeznat linii obzoru.

Bylo velice temno, ale po bedlivém pátrání se okamžik domníval, že zpozoroval světlo, které pak zmizelo. Hleděl upřeně

24—

na to místo a brzo zjistil, že na dvě kabelové délky vzdálenosti kotví loď. Spěchal dolů, aby o tom podal zprávu Filipovi a přinesl si dalekohled. Když se Filip objevil na palubě, bylo zřetelně rozeznat, že je to trojstěžňová loď s velmi hlubokým ponorem. Po krátké poradě se dohodli, že spustí čluny, bez hluku je vyzbrojí, a pak se tiše přikradou ke korábu a zmocní se ho překvapením. V několika minutách se mužstvo zmocnilo člunů lodi, vystoupilo na palubu a uzavřelo vchody lodi, dřív než ti, kteří byli na palubě, mohli způsobit poplach.

Krantz potom poslal na loď ještě víc mužstva a dopravil ji až do závětří k ,Cake’, než začalo svítat. Pak byly otevřeny otvory a zajatci byli dopravení na ,Cake’. Bylo to celkem šedesát mužů, značný počet na takovou loď. Při vyptávání po jménu a poměrech lodi vystoupili dva pěkně ošacení, slušně vypadající muži a udali, že loď vyplula ze Santa Maria, aby plula s nákladem mouky a s cestujícími do Limy. Mužstvo má prý s kapitánem dvacet pět hlav a ostatní na palubě jsou osoby, které chtěly plout do Limy. Oni sami jsou prý také cestující a doufají, že loď i náklad budou brzo opět propuštěny, protože oba národy mezi sebou nevedou válku.

„V Evropě ne,” odpověděl Filip, „ale v těchto mořích mě ustavičné útoky vašich ozbrojených lodí nutí k odplatě. Vaši loď a váš náklad prohlašuji za válečnou kořist. Chci však vysadit veškeré cestující a námořníky na Santě Marii na břeh, protože sám pluji k tomuto ostrovu, abych tam nabral čerstvé zásoby, které mi jistě ochotně dají jako výkupné, abych se tam mohl zdržet všech násilných způsobů.”

Zajatci sice hlasitě protestovali, ale bez úspěchu. Pak prosili, aby směli vyplatit loď i náklad a nabízeli daleko větší sumu, než jakou měla cenu. Ale Filip, jelikož zásoby potravin už docházely, se nechtěl zříct nákladu.

Když viděli, že Filipa nic nepřinutí, aby vydal zásoby potravin, prosili jej, aby mohli aspoň loď vykoupit, k čemuž Filip, po poradě s Krantzem, svolil. Obě lodi pak pluly dál k ostrovu, vzdálenému jen čtyři hodiny.

25

Ačkoliv Filip slíbil, že koráb opět vrátí, nyní téměř litoval, že svolil k jeho vydání, protože viděl, jak dobře pluje. V poledne zakotvil ,Cake’ v přístavu mimo dostřel a část cestujících dostala svolení, aby se odebrala na břeh a provedla potřebné kroky k propuštění ostatních. Mezitím bylo zboží přeneseno na ,Cake’. K večeru připluly tři veliké čluny s živým dobytkem, zásobou zeleniny a s obnosem, který byl určený jako výkupné za koráb.

Jakmile byl jeden ze člunů vyprázdněný, bylo dovoleno zajatcům odplout na břeh, přičemž na Krantzovu radu byl zadržený jen španělský kormidelník, kterému slíbili, že jej propustí na svobodu, jakmile se ,Cake’ dostane ze španělského moře.

Na vlastní žádost směl na palubě zůstat taky černoch, k veliké rozmrzelosti obou pěkně ošacených pánů, kteří si činili nárok na otroka jako na své vlastnictví a v takovém opatření viděli porušení uzavřené dohody.

„Dokazujete svými slovy mé právo,” odpověděl Filip, „protože jsem slíbil, že propustím všechny cestující, ne však jejich majetek. Otrok zůstane na lodi.”

Když Španělé poznali, že všechno jejich namáhání je zbytečné, rozloučili se s pyšnou tváří. ,Cake’ zůstal ten večer zakotvený, aby mohlo být prohlédnuto jeho lanoví. Ale druhý den zjistili námořníci, že španělský koráb v noci nepozorovaně odplul.

Jakmile byly kotvy zdviženy a plachty napjaty, odešel Filip s Krantzem dolů do kajuty, aby se poradili o nejlepším směru cesty. Černý otrok je následoval, rozhlédl se pečlivě kolem, když zavřel dveře a řekl, že by si přál s nimi mluvit. Jeho zpráva byla velice důležitá, přišla však příliš pozdě.

Propuštěný koráb byla vládní poštovní loď a nejrychlejší koráb, který Španělé měli. Domnělí dva cestující byli důstojníky španělského loďstva a ostatní byli mužstvem lodi. Poštovní loď vyplula s rozkazem sebrat daně v neraženém zlatě a dopravit jej do Limy, současně však pást po holandském loďstvu, o kterém dostali zprávu suchou cestou. Kdyby se s nimi

26

setkali, měl španělský koráb o tom přinést zprávu do Limy, aby mohly proti němu být vyslány španělské válečné lodi. Dál vyšlo najevo, že několik domnělých sudů s moukou obsahuje po dvou tisících zlatých dublonech, v ostatních byly stříbrné pruty. Bylo to bezpečnostní opatření pro případ dobytí lodi. Nebylo žádné pochybnosti o tom, že loď odplula do Limy a příčina, proč Španělé nechtěli nechat černocha na palubě ,Cake’, byla prostě v tom, že tušili své odhalení. Co se týkalo kormidelníka, znali ho Španělé jako spolehlivého muže a černoch před ním varoval, protože by mohl ,Cake’ lehce přivést do nesnází.

Filip tvrdě litoval, že propustil loď, protože skoro se vší pravděpodobností očekával boj s převahou, dřív než opustí tyto mořské končiny. Poradil se s Krantzem a byl s ním stejného názoru, že má svolat mužstvo a má mu oznámit sdělené informace, protože předpokládali, že vědomí, že zabavili tak cennou kořist, povzbudí námořníky k statečnému odporu a k naděj i na další úspěch.

Mužstvo vyslechlo tuto zprávu s nadšením a prohlásilo, že se nezaleknou ani dvojnásob silné španělské přesily. Pak dal Filip vynést sudy do mezipalubí a vysypat peníze. Celkem tu bylo asi půl milionu dublonů. Filip dal peníze rozdělit, pruty však odnést. Teprve až budou prodané, může být jejich cena určená. Dalších šest týdnů plul Filip podél pobřeží, aniž by se setkal s nějakou lodí.

Poštovní koráb už zřejmě donesl svou zprávu a veškeré lodi, veliké či malé, kotvily pod ochrannou baterií. ,Cake’ obeplul už skoro celé pobřeží a Filip chtěl příští den zamířit k Ba-tavii, když uviděl poblíž břehu loď, plující s napjatými plachtami k Limě.

Poněvadž však byla voda mělká, ptal se Filip lodi voda, jestli může plout dál, aniž by mohl na cizí loď zaútočit. Ten odpověděl přesvědčivě a udal, že jsou teď v nejmělčí vodě, ale dál už je zase větší hloubka.

Námořník s olovnicí dostal tedy rozkaz, aby odešel na své místo na přídi a změřil hloubku vody, ale při prvním hození

27

se provaz přetrhl. Byla přinesená druhá a ,Cake’ pokračoval ve své plavbě stále ještě pod silným napětím plachet. Vtom přišel k Filipovi nahoru černoch a oznámil mu, že viděl španělského lodivoda s nožem v ruce na přídi u olovnice, a že si myslí, že nařízl provaz olovnice, aby se při zkoumání hloubky přetrhl, ostatně aby tomuto muži nedůvěřoval.

Kormidlo bylo ihned otočeno, ale když se loď začala obracet, dotkla se zádí dna, naštěstí se po chvíli tření opět vyprostila.

„Ničemo!” zvolal Filip. „Ty jsi nařízl olovnici? Černoch tě viděl a zachránil nás.”

Španěl seskočil z děla, vytrhl jednomu z námořníků nůž a vrazil ho černochovi do srdce, dřív než mu v tom mohl někdo zabránit.

„Mal detto!”*), řekl a skřípal zubama.

Černoch klesl mrtvý k zemi. Mužstvo ,Cake’, které bylo černochovi nakloněné, protože jeho oznámením děkovalo za ukořistěné bohatství, se chopilo lodivoda a odzbrojilo ho.

„Dovolte, aby s ním mužstvo naložilo podle svého uznání,” řekl Krantz Filipovi.

„Dobře,” řekl Filip, „ať rozhodnou všichni o jeho trestu.”

Námořníci se chvíli radili, pak svázali lodivoda pevně s černochem a hodili oba přes palubu. Temná rána do vody a odsouzenec zmizel se svou obětí ve zvířených vlnách za zádí lodi.

Filip se rozhodl, že zamíří do Batavie. Od Limy byl vzdálený několik dnů cesty a měl dost příčin domnívat se, že budou vyslány lodi, aby jej chytily. Za příznivého větru odrazil od břehu a za tři dny urazil notný kus cesty.

Čtvrtý den ráno se objevily proti větru dvě lodi, které pluly přímo k ,Cake’. Byly to zřejmě veliké, ozbrojené koráby a rozvinuté španělské vlajky a korouhve byly viditelné ve vzdálenosti asi jedné míle. Jedna z nich byla fregata, vetší než ,Ca-ke\ druhá korveta s dvaceti dvěma děly.

N) odměna za práci

28

Mužstvo ,Cake’ nebylo nijak znepokojené nerovností sil, ale cinkalo dublony v kapse a slibovalo, že je nevrátí původním majitelům po dobrém a vrhlo se horlivě k dělům.

Pak byla vyzývavě vztyčená holandská vlajka a obě španělské lodi, které byly obrácené nevýhodně přídí k ,Cake’, dostaly několik ostrých salv, kterými byly poněkud zmatené. Ale obrátili se ve vzdálenosti jedné kabelové délky a zahájily boj velmi živě. Fregata z jedné a korveta z druhé strany Filipovy lodi.

Když tak půl hodiny vypalovaly z obou stran ostré salvy, zřítil se přední stěžeň španělské fregaty a v pádu s sebou strhl velké ráhno. To bylo příčinou zastavení její palby.

,Cake’ hned rozepjal své plachty a hnal se ke korvetě, kterou zahrnul třemi nebo čtyřmi plnými salvami. Pak otočil a přihnal se vedle fregaty, jejíž děla na závětrné straně byla zatarasená roztříštěným předním stěžněm. Obě lodi stály deset stop od sebe a boj začal znovu za velmi nepříznivých podmínek pro Španěly.

Ve čtvrt hodině se vznítilo plátno, visící přes palubu, v palbě od ohně z děl a zachvátilo brzo i loď. Zatím ,Cake’ neustával ve svých ničivých salvách, aniž mohly být jeho protivníkem opětovány. Po mnoha marných pokusech uhasit plameny se rozhodl kapitán španělské lodi, že obě lodi má postihnout stejný osud. Obrátil kormidlo, přirazil k ,Cake’ a snažil se řetězy obě lodi připoutat k sobě.

Došlo ke krvavé řeži. Španělé se pokoušeli zahákovat se tak, aby nepřítel nemohl uniknout, zatímco Holanďané se snažili všemožně zabránit tomuto úmyslu. Přídě a boky obou lodí se naplnily zoufale bojujícími muži a zabití padali mezi obě lodi, jimž trosky předního stožáru stále ještě bránily, aby došlo k opravdové řeži.

Mezitím Filip a Krantz nezaháleli. Otočením zadních ráhen do pravého úhlu a napnutím všech plachet na přídi se jim podařilo dostat ,Cake’ do větru. Tímto obratem unikli z kouře, který byl velice nepříjemný. Tento okamžik taky rozhodl boj.

Plameny, které už zachvátily ,Cake’, byly uhašeny a Španělé, kteří už dávno nebyli schopní pokračovat ve svých pokusech

29

spoutat dohromady obě lodi, ustoupili za ochranné pažení své lodi.

Po veliké námaze se ,Cake’ podařilo vyprostit a uniknout svému protivníkovi, jenž byl teď úplně zachvácený plameny. Korveta ležela několik kabelových délek proti větru a občas vypálila z děla. Filip na ni vyslal plnou salvu, načež svinula vlajku. Boj mohl být považován za skončený, ovšem zbývalo zachránit mužstvo z hořící fregaty.

Byly spuštěné čluny ,Cake’, ale jen dva z nich byly schopné plavby. Jeden z nich byl vyslaný ke korvetě s rozkazem, aby spustila všechny své čluny a přispěla fregatě na pomoc. To se stalo a větší část mužstva byla zachráněná.

Ještě dvě hodiny vybuchovala sama rozpálená děla fregaty, a když oheň konečně zachvátil prachárnu, vyletěla hořejší část do povětří, zatímco zbytek lodního trupu pomalu klesal, až zmizel.

Mezi zajatci, kteří byli odění stejnokrojem španělského loďstva, zpozoroval Filip taky oba domnělé cestující, což mu potvrdilo pravdivost černochových slov. Obě válečné lodi byly vyslané z Limy, aby ho zajaly. Mohly při své přesile počítat se snadným vítězstvím. Po poradě se Filip a Krantz shodli na tom, že by bylo záhodno, aby byla poškozená korveta i se zajatci propuštěná, jelikož mezi oběma národy vlastně nebyl válečný stav.

Potom pokračoval ,Cake’ ve své plavbě do Batavie a tři týdny nato zakotvil v tamějším přístavu. Našel tam zbytek loďstva, který byl poslaný napřed a dorazil sem už před několika týdny. Lodi už naložily svůj náklad a byly přichystané k odplutí do Holandska. Filip napsal své zprávy, v nichž oznámil direktorům společnosti události na cestě a vystoupil pak na břeh, aby se opět ubytoval v domě obchodníka, u kterého bydlel minule.

30*

KAPITOLA TŘETÍ

AMININA KOUZLA

Páter Matthias stále ještě neodcestoval do Lisabonu, protože zpočátku nemohl najít důvod a později ho přiměly pocity vděčnosti k Filipovi, aby zůstal u Aminy, jelikož se domníval, že mladá žena je den ode dne nepříznivější ke křesťanské víře. Častokrát se radil s páterem Seysenem a oba nešetřili napomínáním, které Amina občas vyslechla, aniž na ně odpověděla, i když jindy směle uváděla své protidůvody. Zdálo se jim, že odmítá křesťanství s tvrdošíjností, která se jim zdála stejně neodpustitelná jako nepochopitelná, ačkoliv její námitka byla dost prostá: „Nemůžu věřit,” říkala, „tomu, co nemůžu po* chopit.” Šla sice tak daleko, že uznávala krásné zásady a čistotu nauky, avšak když kněží přešli ke svým dogmatům, Amina buď zavrtěla hlavou nebo se snažila dát rozhovoru jiný směr. To ostatně jen zvyšovalo horlivost pátera Matthiase, aby zachránil duši tak mladé a krásné bytosti. Už dávno zapomněl na návrat do Lisabonu, ale zasvětil všechen svůj čas poučováním Aminy, až byla tak přesycená jeho ustavičnou dotěrností, že jí byla jeho přítomnost téměř protivná.

Amina věděla, že se její matka vyznala znamenitě v nadpřirozených uměních a byla svědkyní toho, jak úspěšně používala svých vědomostí.

„Ach, kéž bych znala umění své matky!” opakovala si Amina. „Pak bych aspoň věděla, kde je můj Filip v tomto okamžiku.”

A opět se pohroužila do svých myšlenek.

•31

„Ano,” zvolala po chvíli, „můžeš mi pomoct, matko! Sděl mi své vědomosti ve snu. Tvoje dcera si je vyprošuje jako drahocenný dar. Jaké je to slovo -jak znělo to slovo -jméno ducha - Turšun? Ano, myslím, že to byl Turšun. Matko, pomoz své dceři!”

„Vzýváš Pannu Marii, mé dítě?” ptal se páter Matthias, který při posledních slovech vešel do místnosti. „Pokud ano, děláš dobře, protože se ti může zjevit ve tvých snech a posílit tě v pravé víře.”

„Volala jsem svoji matku, která už je v říši duchů, otče,” odpověděla Amina.

„Ano, ale jako nevěřící.”

„To, protože vyznávala víru svých otců, protože na místě, kde žila, nebyla jiná víra,” odpověděla Amina bezděčně. „Jsem už unavená, přeji vám dobrou noc.”

Dodala a odešla do svého pokoje, ale ne, aby se uložila ke spánku, ale aby zkoušela obřady, jaké dělávala její matka.

Rozpálila pánev a zkusila kouzelnou formuli. Světnice se opět naplnila kouřem, když hodila do pánve různé bylinky. Sesbírala totiž pečlivě všechny papíry, když otec zemřel, a na mnoha z nich našla poučení o používání těchto rostlin.

„To slovo! Znám první, ale ne druhé! Pomoz mi, matko!” volala Amina a seděla vedle lůžka, zatímco se světnice naplnila kouřem, tak že už nebylo možné nic rozeznat.

„Je to marné,” pomyslela si a ruce jí klesly. „Zapomněla jsem už tvé umění, matko. Pomoz mi dnes v noci v mých snech.”

Kouř se pomalu rozptýlil, a když Amina zvedla oči, uviděla před sebou stojící postavu. Nejdřív si myslela, že její kouzlo mělo úspěch, když však postava vystoupila zřetelněji, poznala pátera Matthiase, který ji pozoroval se založenýma rukama a zachmuřeným obličejem.

„Bezbožné dítě, co to děláš?”

Vůně kořenných bylin a dým, který naplnil celý dům, byl páteru Matthiasovi podezřelý, proto vešel nepozorovaně do ložnice.

32

Amina odhadla nebezpečí. Kdyby se jednalo jenom o ni, byla by knězi vzdorovala, ale kvůli Filipovi se rozhodla, že jej uvede na špatnou stopu.

„Nedělám nic nesprávného, otče,” odpověděla klidně. „Zdá se mi však, že není slušné, když vstupujete do pokoje mladé ženy v době, kdy její manžel není přítomný. Mohla jsem už spát. To je podivná dotěrnost.”

„Nemyslíš to vážně. Mé stáří, mé povolání, to obojí je dostatečnou zárukou,” řekl páter Matthias poněkud zmateně na tuto neočekávanou výčitku.

„Ne vyždycky, otče. Pokud je pravda, co jsem slyšela o mniších a knězích,” odpověděla Amina. „Ptám se vás ještě jednou, proč přicházíte do pokoje nechráněné ženy?”

„Protože jsem přesvědčený, že provozuje černé umění.”

„Černé umění? Co tím myslíte? Copak je lékařova obratnost černé umění? Je bezbožné dát trpícímu ulehčení, zažehnat horečku?”

„Každé zaklínání je bezbožné.”

„Pokud je znalost jistých bylin, jejichž vhodné použití poskytuje výtečný lék pro trpící, umění, kterému moje matka výborně rozuměla, a na které si teď marně snažím vzpomenout, pokud je tato znalost nebo přání nabýt znovu této znalosti bezbožností, pak máte pravdu.”

„Slyšel jsem tě dovolávat se pomoci tvé matky.”

„Ano, protože ona znala všechno a já se obávám, že mi chybí takové vědomosti. Je to hříšné, otče?”

„Chtěla jsi objevit nějaký nový lék?” ptal se kněz. „Myslel jsem si, že se zabýváš nedovolenými věcmi.”

„Copak může být zakázané spálit nějaké byliny? Co jste si myslel, že tu najdete? Podívejte se na ten popel, otče. Když jej natřete s olejem nemocnému do kůže, přinese mu úlevu. K čemu jinému by měl sloužit? Co jste čekal? Přízrak, jako byl ten, který prorokyně vyvolala před králem Izraelským?”

A Amina se dala do hlasitého smíchu.

„Jsem zmatený, ale ne přesvědčený,” odpověděl kněz.

33

„Jsem taky zmatená, ale ne přesvědčená,” odpověděla Amina nedbale. „Nemůžu pochopit, jak si muž vašich vědomostí může myslet, že ve spalování rostlin může být něco nepravého. Ani já nejsem přesvědčená, že to byla příčina, která vás v noční hodinu přivedla do ložnice osamělé ženy. Jsou snad přirozená kouzla, která jsou daleko mocnější, než vaše takzvaná nadpřirozená. Prosím vás, otče, abyste opustil tento pokoj. Není to slušné. Kdybyste se měl ještě jednou takhle zapomenout, opustíte raději tento dům. Měla jsem o vás lepší mínění. Příště se nenechám nikdy překvapit o samotě.”

Tento Aminin útok na pověst starého kněze byl příliš krutý. Páter Matthias opustil okamžitě pokoj a při odchodu řekl: „Kéž ti Bůh odpustí tvou nemístnou nedůvěru a veliké bezpráví, které jsi mi způsobila. Nepřišel jsem z jiného důvodu, než z toho, který jsem ti řekl.”

„Ano,” řekla si Amina sama k sobě, když už zavírala dveře. „Vím to, ale chtěla jsem se zbavit tvé nevítané přítomnosti. Nemůžu potřebovat, aby někdo slídil po tom, co dělám. Ve své horlivosti jsi si sám uškodil a já použiji výhodu, kterou jsi mi poskytl. Copak vám, svatým mužům, není posvátná ani odloučenost ženské ložnice? S vděčnosti za pomoc, za stravu a přístřeší se chceš stát špehem? Jak je to důstojné k víře, ke které se hlásíš?”

Jakmile Amina odstranila pánev, otevřela dveře a zavolala jednu ze služek, aby s ní zůstala přes noc v pokoji, protože kněz vnikl do její světnice a ona mu už nevěří.

„Důstojný otec? Je to možné?” ptala se dívka.

Amina neodpověděla, ale odešla spát. Páter Matthias, který přecházel ve své dolejší světnici, slyšel všechno, co se dělo nahoře. Druhý den navštívil pátera Seysena a oznámil mu, co se stalo, a že měl Aminu ve falešném podezření.

„Jednal jste ukvapeně,” odpověděl páter Seysen, „když jste v takovou noční hodinu vešel do ženského pokoje.”

„Měl jsem podezření, otče Seysene.”

„Taky ona vás bude podezírat, je mladá a krásná.”

„Ach, při Panně Marii…”

34

„Věřím vám, Matthiasi,” odpověděl páter Seysen, „ale kdyby se to rozhlásilo, mohlo by to způsobit veliké pohoršení v naší obci.”

A věc se rozhlásila, protože služka, kterou k sobě Amina zavolala, vypravovala tuto historku dál. Páter Matthias byl teď všude přijímaný tak chladně a jemu samému bylo tak nepříjemně, že brzo opustil zemi a vrátil se do Lisabonu, rozmrzelý nad svou vlastní neopatrností, ale ještě rozmrzelejší nad neoprávněným Amininým podezřením.

•35

KAPITOLA ČTVRTÁ

SCHRIFTEN SE OPĚT OBJEVUJE

Náklad ,Cake’ byl brzo pohotově přichystaný a Filip dorazil bez dalších dobrodružství do Amsterdamu. Filip oběma loďstvům, které vypluly po jeho příjezdu do Batavie, odevzdal své depeše a taky dopisy Amině. Za šest neděl po zaslaném dopise se vrátil domů a Amina se cítila přešťastná.

Společnost byla Filipovým jednáním úplně spokojená a svěřila mu velení na veliké, vyzbrojené lodi, která měla na jaře odplout do Indie, a která měla náklad z třetiny zakoupený z peněz, které Filip vložil do společnosti. Teď mu zbývalo pět měsíců odpočinku, než se zase svěří živlům a tentokrát bylo domluveno, aby mohl vzít na palubu taky Aminu.

Amina vypravovala Filipovi, co se přihodilo mezi ní a knězem Matthiasem a jakými prostředky se zbavila nemilého dozoru.

„Skutečně jsi se zabývala uměním své matky, Amino?” ptal se její manžel.

„Ne, protože jsem si na ně nemohla vzpomenout. Všemožně jsem se namáhala, ale bylo to marné.”

„A proč, Amino? Slib mi jednou provždy, že už na takové věci ani nepomyslíš.”

„Kdybych to chtěla dělat se zlým úmyslem, bylo by správné, aby jsi mi v tom bránil, ale chtěla jsem jen sledovat cestu svého manžela a hledala jsem s nejlepšími úmysly to, co hledá on. Copak tě nebudu provázet? A pokud budu s tebou, nic

36

takového se nestane. Slíbila jsem ti to. Jestli se ale od tebe odloučím, nemůžu ti nic slíbit.”

Zima rychle uplynula a Filip ji prožil v šťastném klidu. Na jaře měla být loď vypravená a on se vypravil s Aminou do Amsterdamu. Loď, na které měl Filip velet, se jmenovala ,Utrechť, měla čtyři sta tun nosnost, opustila teprve nedávno loděnice a měla dvacet čtyři děl.

Uplynuly další dva měsíce. Během této doby Filip dohlížel nad vypravením a naložením lodi, přičemž ho věrně podporoval jeho přítel Krantz, který s ním měl plout jako první mat. Přitom všemožně pečoval o Aminino pohodlí.

,Utrechť vyplul v květnu. Bylo mu nařízeno, aby se zastavil v Gambroonu a na Cejloně, potom měl proplout Malackou úžinou a proklestit si cestu do Čínského moře. To byl pokus, při kterém společnost očekávala nejrozhodnější odpor ze strany Portugalců.

Filip měl na palubě taky malý oddíl vojáků, kteří sloužili k ochraně jednatele, poněvadž s sebou vezl mnoho tisíc tolarů, aby mohl nakupovat v čínských přístavech, kde holandské zboží nemělo cenu.

Výpravě lodi byla věnovaná všemožná péče. Byla to snad nejkrásnější a nejlépe mužstvem obsazená loď, jaká kdy byla vypravená indickou společností a vezla mimo to drahocenný náklad. ,Utrechť vyplul s napjatými plachtami a brzo minul anglický kanál. Zdálo se, že cesta bude šťastná, protože příznivé větry donesly loď bez nehody až na několik set mil k mysu Dobré naděje a teď poprvé nastalo bezvětří.

Amina cítila, že je šťastná. Ve večerních hodinách se procházela s Filipem po palubě. Kolem dokola panovalo nejhlubší ticho, mimo šumění vln, které omývaly boky lodi. Všechno bylo tak klidně krásné, jako jasná jižní hvězdnatá obloha, která se třpytila nad jejich hlavami.

„Čí osud asi určují tyto hvězdy, které se nepodobají hvězdám v severních krajích?” řekla Amina, když se podívala vzhůru

•37

a pozorovala oblohu, posetou třpytivými drahokamy. „A co asi znamená padající hvězda? Jaká je asi příčina toho, že se rychle řítí z nebe na zem?”

„Tak ve hvězdách hledáš tajemný smysl?”

„V Arábii o tom přemýšlejí. A proč by to nemohlo být? Nejsou přece na obloze, aby svítily. Proč tam tedy jsou?”

„Aby svět zkrášlily. Taky jinak jsou prospěšné.”

„Pak souhlasíš se mnou, jsou prospěšné a je v nich skrytý osud člověka. Moje matka věděla, jak z nich dobře číst. A pro mě jsou zapečetěnou knihou.”

„Není to lepší, Amino?”

„Lepší? Podívej tam na tu hvězdu s jasným leskem. Kyne mi, jakoby se mnou chtěla mluvit.”

Amina chvíli hleděla vzhůru, nemluvila a Filip stál po jejím boku. Potom odešla na lodní můstek a hleděla dolů do lesknoucích se vln, které byly do velké hloubky osvětlené leskem měsíce.

„Kouzlí ti snad tvá obrazotvornost nějaký druh bytostí, které můžou žít pod těmito modrými vlnami, hrají si mezi korálový-mi útesy a vplétají si perly do vlasů?” ptal se Filip s úsměvem.

„Nevím, zdá se mi, jako by tam dole byl pestrý život. Jenom si vzpomeň na svůj sen, Filipe. Podle tvého vlastního vyprávění jsem byla jednou z nich.”

„Byla jsi jí,” odpověděl Filip zamyšleně.

„A přece se mi zdá, že by mě voda odmítla, i kdyby se loď potopila. Ale radši pojďme do kajuty. Je pozdě a paluba je vlhká.”

Když se rozednívalo, oznámila stráž v koši na stožáru, že vidí něco plavat stejným směrem s lodním kýlem po tiché vodní hladině. Krantz vystoupil nahoru se svým dalekohledem a poznal v neznámém předmětu malý člun, který se bezpochyby odpoutal od nějaké lodi. Protože stále ještě nepřicházel vítr, nařídil spustit člun. Po chvíli se námořníci vrátili zpět na palubu a přivlekli člun lanem.

„Je v něm člověk, pane,” řekl druhý mat Krantzovi, když přišel na lodní můstek, „ale nemůžu říct, jestli je živý.”

38

Krantz všechno oznámil Filipovi, který právě v kajutě snídal s Aminou. Ten hned odešel na lodní můstek, kam námořníci dopravili domnělou mrtvolu. Přivolaný lékař prohlásil, že jeho život dosud neuhasl a dal rozkaz, aby muže dopravili do nemocničního oddělení. Ale v té chvíli se trosečník najednou probral k životu, vzpřímil se až úplně vstal a odpotácel se k jednomu z děl, kde po chvíli, jak se zdálo nabyl úplně vědomí. Všichni zůstali nevěřícně zírat a nemohli to pochopit. Na kladené otázky odpovídal jen, že je z lodi, která se v mořské bouři převrhla a on měl jen tolik času, aby odřízl malý člun na zádi. Všichni ostatní zahynuli ve vlnách.

Mezitím, co vypravoval, přišli Filip a Amina. Mužstvo se rozestoupilo, aby udělalo místo veliteli a Filip ke svému velikému zděšení poznal, že zachráněný není nikdo jiný, než jejich starý známý, jednooký lodivod Schriften.

„He - he - he! Kapitán Vanderdecken, jak se zdá. Těší mě, že vás vidím na místě velitele, a také vás, krásná dámo!”

Filip se hrůzou odvrátil a Amininy oči se zableskly, když si prohlížela sešlou figurku bídného ničemy. Po chvíli se otočila a odešla s Filipem do kajuty, kde si Filip zakryl rukama tvář.

„Odvahu, Filipe!” utěšovala ho Amina. „Byla to těžká rána a bojím se, že to pro mě neznamená nic dobrého, aleje to náš osud.”

„Je to, vlastně měl by to, snad být můj osud,” odpověděl Filip a vztyčil hlavu. „Ale ty, Amino? Proč by jsi ty za to měla trpět?”

„Jsem tvoje žena, Filipe, v životě i ve smrti. A zajímá mě, co uděláš se Schriftenem?”

„Vysadím jej na mysu Dobré naděje na břeh, protože nemůžu snést jeho přítomnost. Nepřešla tě taky studená hrůza, když jsi se k němu přiblížila?”

„Ano, věděla jsem, že je tady dřív, než jsem ho uviděla. Ale přece nevím proč, ale zdá se mi, že bych ho neměla posílat pryč.”

„Proč?”

39

„Myslím, že je to proto, že se chci raději směle postavit osudu, než abych se před ním třásla. Tento ubožák nemůže způsobit žádné neštěstí.”

„Ano, může. A veliké. Dovede způsobit, že mužstvo bude vzpurné a nespokojené. Mimo to se mi taky pokoušel ukrást moje ostatky.”

„Bylo by mi téměř milé, kdyby se mu to podařilo. Pak by ses aspoň musel vzdát toho nejistého hledání.”

„Amino, nemluv tak, je to moje povinnost a složil jsem na ni slavnostní přísahu.”

„Ale Schriften… Nemůžeš ho přece vysadit na břeh, je přece ve službách společnosti, i když by se dalo najít východisko. Mohl bys jej odevzdat jiné lodi, která se vrací do Holandska.”

„Možná, že máš pravdu, Amino. Ať mi už osud přisoudil cokoliv.”

„Dovol tedy, ať zůstane a provede, co může nejhoršího. Zacházej s ním přátelsky, kdoví, co můžeme dosáhnout jeho přítomností.”

„Máš pravdu, Amino. Byl beze vší příčiny mým nepřítelem, kdoví jestli se nestane jednou mým přítelem.”

„A i když se tak nestane, vykonáš aspoň svou povinnost. Dej ho zavolat.”

„Ne, teď ne, až zítra. Zatím se postarám, aby mu nic nechybělo.”

„Mluvíme o něm, jakoby byl jedním z našinců, ačkoliv cítím, že to tak není,” odpověděla Amina. „Ale ať je to jakkoliv, můžeme se k němu chovat s lidskou přívětivostí a poskytnout mu všechno, co můžeme. Chtěla bych si s ním promluvit a přesvědčit se, jestli nevzbudím něco v jeho ledové bytosti. Snad se nezamiluji do skřítka?”

A Amina se dala do trpkého smíchu. Rozmluva byla přerušená a její obsah zapomenut.

Když druhý den ohlásil lékař, že Schriften je opět zřejmě úplně zdravý, dal ho Filip zavolat do kajuty. Jeho postava byla vyschlá na kostru, jeho chování a jeho řeč však byly stejně ostré a odporné jako dřív.

„Dal jsem vás zavolat, Schriftene, abych se dozvěděl, jestli můžu něco udělat provaše pohodlí. Potřebujete něco?”

„Jestli něco potřebuji?” odpověděl Schriften a podíval se nejdřív na Filipa a potom na Aminu. „He - he - he. Myslím, že bych potřeboval, aby se mi splnila nějaká maličkost.”

„Doufám, že se to časem všechno stane. Můj steward má příkaz, aby o vás pečoval.”

„Ubohý muž,” řekla Amina se soucitným pohledem. „Co asi musel vytrpět. Není to ten muž, který ti donesl dopis od společnosti, Filipe?”

„He - he - he. Ano, moje poselství nebylo právě vítané, madame?”

„Ne, dobrý muži. Ženě není nikdy příjemné poselství, které jí vyrve jejího manžela. To však nebyla vaše vina.”

„Zejména, když muž chce mermomocí jít na moře a chce nechat doma krásnou ženu, ačkoliv přece, jak se povídá, má dost peněz, aby mohl žít na suché zemi, he - he - he!”

„Ano, máte právo takhle mluvit,” odpověděla Amina.

„Bylo by lepší, kdyby se toho vzdal. Pouhé bláznovství a šílenství, že kapitáne?”

„Rozhodně musím dokončit tuto cestu,” řekl Filip. „Ať se pak rozhodnu k čemukoliv. Mnoho jsem zažil a vy taky, Schriftene. Dvakrát jste zažil ztroskotání lodi. Teď mi ale řekněte, co chcete dělat. Chcete s první lodí domů, nebo u mysu Dobré naděje na břeh, nebo…”

„Nebo uděláte cokoliv, jen abyste mě dostal z této lodi? Hehehe!”

„Mýlíte se, pokud chcete plout se mnou, dostanete stravu a žold, protože vás znám jako dobrého lodivoda. Totiž pro případ, že byste měl chuť sdílet se mnou můj osud.”

„Sdílet? Musím jej sdílet. Ano, popluji s vámi, kapitáne Vanderdeckene. A budu vám neustále nablízku, he - he -he.”

„Dobře, až se budete cítit dost silný, můžete nastoupit službu. Postarám se, aby vám nic nechybělo.”

40 41

„Já taky, příteli. Obraťte se na mě, kdyby vám něco scházelo,” dodala Amina. „Mnoho jste vytrpěl. Uděláme všechno, co je v našich silách, abyste na to zapomněl.”

„Velmi dobře! To je od vás velmi vlídné!” řekl Schriften a pozoroval přitom rozkošnou Amininu postavu. Po chvíli pokrčil rameny a dodal: „Je to opravdu škoda, ale musí to tak být!”

„Nashledanou,” pokračovala Amina a podávala mu ruku.

Lodi vod ji přijal a studená hrůza projela Amině srdcem, ale byla na to připravená a tak na sobě nedala nic znát. Schriften držel její ruku jen okamžik ve své a pohlédl jí zkoumavě do tváře.

„Tak krásná a tak dobrá! Děkuji vám, kapitáne Vanderdeckene. Kéž vás nebesa chrání, paní!”

Pak stiskl něžnou ruku, kterou stále ještě nepustil a odešel z kajuty.

Ledový chlad projel Amininým tělem při stisku Schriftenovy ruky, takže ztěžka došla k pohovce a klesla na ni. Tam zůstala chvíli ležet, ruku přitisknutou k srdci, a když se Filip nad ní sklonil, řekla: „Ten člověk musí být nadpřirozený, vím to určitě. A proto,” pokračovala po malé přestávce, „bude lepší, pokud bude naším přítelem. Napnu všechny síly, abych to dokázala.”

„Myslíš, Amino, že ti, kteří nenáleží tomuto světu, mají taky pocity přízně, vděčnosti a nenávisti jako my?”

„Ovšem. Pokud pociťují nenávist, musí také cítit vděčnost.”

Filip několik minut zamyšleně přecházel a pak vyšel z kajuty.

,Utrechť dorazil k mysu Dobré naděje, nabral vodu a pokračoval dál ve své cestě, aby po dvouměsíční obtížné plavbě zakotvil v Gambroonu. Během této doby se Amina všemožně snažila, aby si získala Schriftenovu přízeň. Bavila se s ním často na palubě, prokazovala mu všemožné ochoty a přemohla dokonce strach, který v ní vzbuzovalo jeho přiblížení. Schriften pomalu uznal tuto náklonnost a zdálo se, že je rád v Aminině přítomnosti. K Filipovi se choval celkem zdvořile, i když ne vždy. Ale k Amine vždycky uctivě. Jeho řeč byla tajemná a ani

42

v její přítomnosti nedovedl potlačit svůj posměšný chechot, své obvyklé „he - he - he!” Když však zakotvili u Gambroonu, byl s Aminou už tak spřátelený, že docházel občas do kajuty a bavil se s ní několik minut, aniž by se posadil.

Jednou večer přišel Schriften k Amine, která seděla na lodním můstku.

„Paní,” řekl po chvíli mlčení. „Tamta loď pluje za několik dní do vaší vlasti, do Arábie.”

„Slyšela jsem o tom,” odpověděla Amina.

„Poslechněte mou radu. Radu muže, který to s vámi myslí dobře. Vraťte se s tou lodí do vlasti a zůstaňte tam, než se váš manžel vrátí.”

„A proč mi to radíte?”

„Protože tuším nebezpečí. Snad ukrutná smrt bytosti, které bych nepřál nic zlého.”

„Snad ne moji?” řekla Amina, podívala se na Schriftena a setkala se s jeho pronikavým pohledem.

„Ano. Jsou jistí lidé, kteří můžou nahlédnout dál do budoucnosti než druzí.”

„Ale ti nepatří ke smrtelníkům,” odpověděla Amina.

„Ano, i smrtelníci. Ať už jsou smrtelníky nebo ne. Předvídám něco, co bych rád od vás odvrátil. Nepokoušejte dál svůj osud!”

„Kdo by ho mohl odvrátit? Kdybych přijala vaši radu, muselo by mi to být souzené, pokud nepřijmu, je to taky můj osud.”

„No dobře, vyhněte se aspoň z cesty tomu, co vás ohrožuje”

„Nebojím se, ačkoliv jsem vám vděčná za vaši dobrou vůli. Řekněte mi, Schriftene, není váš osud nějak spletený s osudem mého manžela? Cítím, že to tak je.”

„Jak jste na to přišla, paní?”

„Z mnoha důvodů. Dvakrát jste přinesl dopis, že má jít na moře, dvakrát jste zažil ztroskotání lodi a pokaždé jste byl podivným způsobem zachráněný a zase jste se objevil. Určitě taky znáte jeho poslání, to je jisté.”

„To ale nic nedokazuje.”

43

„Ano, dokazuje to mnoho. Dokazuje to aspoň, že víte to, o čem se Filip domnívá, že to zná jenom on sám.”

„Také vy jste do toho byla zasvěcená a svatí mužové o tom museli podat své dobrozdání,” odpověděl Schriften s posměšným smíchem.

„Jak o tom můžete vědět?”

„He - he - he,” smál se Schriften. „Odpusťte mi, paní. Nechtěl jsem vás trápit.”

„Nemůžete popřít, že jste tajuplným a nepochopitelným způsobem ve spojení s posláním mého manžela. Řekněte mi, je to skutečně tak pravdivé a svaté, jak si myslí?”

„Když to považuje za pravdivé a svaté, asi to tak bude.”

„Proč jste jeho nepřítelem?”

„Nejsem jeho nepřítelem, krásná paní.”

„Že ne? Proč jste se pokusil uloupit jeho ostatky, kterými může vykonat svůj úkol?”

„Chtěl jsem mu zabránit v dalším pátrání, z důvodů, o kterých nemůžu mluvit. Dokazuje to, že jsem jeho nepřítelem? Nebylo by lepší, kdyby zůstal při svých slušných příjmech a ve vaší společnosti na zemi, než aby ve svém hledání křižoval divoká moře? Bez ostatků nemůže vykonat svůj úkol. Byla by to tedy laskavost, kdyby mu je někdo vzal.”

Amina neodpověděla.

„Paní,” pokračoval Schriften po nějaké chvíli, „myslím to s vámi dobře. O vašeho manžela se nestarám, ačkoliv ani jemu nepřeji nic zlého. Vyslechněte mě. Jestli chcete, aby váš život byl klidný a spokojený. Jestli chcete dlouho zůstat na tomto světě s manželem, kterého jste si zvolila, se svou první a nejvroucnější láskou, jestli chcete, aby zemřel jako stařec ve svém lůžku, a abyste mu mohla zatlačit oči za pláče naříkajících dětí, jejichž úsměv by pak znovu rozveselil jejich matku, to všechno vám slibuji v budoucnosti, ve které dovedu číst, jakmile sejmete z jeho prsou ostatky a dáte je mně. Jestli ale chcete, aby trpěl víc než kdokoliv jiný na zemi, jestli chcete, aby celý jeho život uplynul v pochybnostech, útrapách a úzkostech, dokud mořské hlubiny nepřijmou jeho mrtvolu, pak mu je ponechte.

44 •

To však bude mít i pro vás za následek, že vaše vlastní dny budou zkráceny a i ty, které vám ještě zbývají, budou dlouhé lidským utrpením, až konečně zemřete krutou smrtí, odloučená od něho. Budoucnost je přede mnou jako otevřená kniha a tak se bude vytvářet osud vás dvou. Uvažujte o tom všem, paní. Teď vás opustím a zítra si přijdu pro odpověď.”

Schriften odešel a nechal Aminu pohrouženou v myšlenkách. Dlouho si opakovala slova a proroctví muže, o kterém teď byla úplně přesvědčená, že není z tohoto světa, a že je nějakým způsobem spojený s osudem jejího manžela.

„Se mnou to myslí dobře a ani mému manželu nepřeje nic zlého. Chce jej odradit od jeho pátrání. Proč asi? Nechce to říct. Jak by bylo snadné vzít Filipovi ostatky, když spí v mém náručí, ale jak by to bylo zrádné! A pak život v blahobytu a klidu, šťastná rodina, vysoké stáří - dobrá nabídka pro něžnou a vroucně milující manželku! V druhém případě útrapy, úzkosti a vlhký hrob! Opět budu odloučená od Filipa, zemřu daleko od něj? Ne, už pouhé pomyšlení na to je strašné. Věřím mu. Ano, předpověděl mi budoucnost a mluvil pravdu. Mohla bych snad přemluvit Filipa? Ne, znám jej příliš dobře. Pronesl slib a nic ho neodvrátí. A přece, kdyby mu byly ostatky odňaté bez jeho vědomí, nemohl by sám sobě nic vyčítat. Ale nepodezíral by mě? Mohla bych mu lhát? Mohla bych mu já, žena jeho srdce, tak ublížit? Ne, ať přijde cokoliv Je to náš osud a já jsem odhodlaná ke všemu. Kdyby Schriften radši nepromluvil. Pátráme po budoucnosti, ale pak bychom rádi upustili od všeho a přáli bychom si, abychom byli radějiv nejistotě o tom, co bude.”

„Proč jsi tak zamyšlená.,, Amino?” ptal se Filip, který k ní po nějaké chvíli přišel.

Amina nejdřív neodpověděla.

„Mám mu říct všechno?” pomyslela si. „Ano, je to mojí jedinou nadějí.”

A pak opakovala Filipovi svoji rozmluvu se Schriftenem. Filip neřekl ani slovo, ale sedl si vedle Aminy a vzal ji za ruku. Sklonila hlavu na rameno svého manžela.

•45

„Co si o tom myslíš, Amino?” ptal se po chvíli.

„Nemohla bych ti vzít ostatky, Filipe. Ale snad mi je dáš dobrovolně.”

„A můj otec, Amino? Měl by věčně snášet svůj strašlivý trest, když mu bylo dovolené prosit svého syna o pomoc? Copak nedokazují slova toho muže, že můj úkol není žádným klamem? Není ta okolnost, že o všem ví, potvrzení všeho? A přece, proč by se snažil tomu zabránit?” dodal Filip zamyšleně.

„Filipe, nevím, ráda bych však tomu taky zabránila. Cítím, že má moc jasně vidět do budoucnosti, a že v ní četl správně.”

„Budiž, promluvil, ale ne zřetelně. Jeho proroctví se týká věcí, na které jsem byl už dávno připravený. Už teď jsem mnoho vytrpěl a jsem odhodlaný snést ještě víc. Ale ty, Amino, nejsi vázaná žádnou přísahou a nic jsi neslíbila. Radil ti, aby ses vrátila domů a mluvil o ukrutné smrti. Poslechni jeho radu a vyhni se tak smutnému osudu.”

„Nejsem vázaná žádnou přísahou, Filipe, ale poslouchej mě. Protože doufám ve své příští spasení, zavazuji se teď…”

„Přestaň, Amino!”

„Ne, Filipe, nemůžeš mi v tom zabránit, protože i když to uděláš, budu svůj slib opakovat za tvé nepřítomnosti. Ukrutná smrt by byla pro mě milosrdenstvím, protože bych tě už neviděla trpět. Ať je mi odepřeno příští spasení a věčná muka ať jsou mým údělem, jestli tě opustím dřív, než nás rozdělí osud. Jsem tvá manželka. Mé štěstí, moje přítomnost a moje budoucnost, to všechno je u tebe a jestli osud chce, ať udělá co dovede nejhorší, já nebudu váhat ani okamžik. Nemám zbabělé srdce, které by se vyhýbalo nebezpečí nebo utrpení. Aspoň v tomto ohledu, Filipe, byla tvoje volba dobrá.”

Filip zvedl její ruku mlčky ke svým rtům a v rozhovoru už dál nepokračovali.

Druhý den přišel Schriften za Aminou.

„Jak jste se rozhodla, paní?” ptal se.

„Je to nemožné, Schriftene,” odpověděla Amina. „Přesto vám děkuji z celého srdce.”

46 •

„Když chce váš manžel splnit svůj úkol, proč se k němu chcete připojit?”

„Jsem jeho ženou. Navždy jeho na tomto i na onom světě. Nemůžete mimo tedy vyčítat.”

„Ne,” odpověděl Schriften. „Nevyčítám vám nic, ale obdivuji vás. Je mi to líto. A přece, co je vlastně smrt? Nic! He -he-he!”

Schriften odešel a nechal Aminu o samotě.

47

KAPITOLA PÁTÁ

SETKÁNÍ S BLUDNÝM HOLANĎANEM

,Utrechť odrazil z Gambroonu, zastavil se na Cejlonu a pokračoval ve své cestě ve východních mořích. Schriften zůstal na palubě, ale od své poslední rozmluvy s Aminou se držel stranou a dokonce se zdálo, že se vyhýbají i Filipovi. Nepokoušel se však, jako dřív, pobuřovat lodní mužstvo a nepokračoval ani ve svých obvyklých posměšných řečích a spílání. Zpráva, kterou řekl Amine, na ni i na jejího manžela udělala hluboký dojem. Byli stále zamyšlení a snažili se skrýt jeden před druhým ponurou náladu svého nitra. Když se objali, stalo se tak se smutnou předtuchou, že je to naposledy, ačkoliv přitom zocelovali svá srdce k vytrvalosti a připravovali se snášet to nejhorší. Krantz se divil této změně, kterou si ovšem nedovedl vysvětlit.

,Utrechť už nebyl daleko od Andamanských ostrovů, když Krantz, který sledoval tlakoměr, přišel jednou ráno nahoru k Filipovi.

„Všechno nasvědčuje tomu, že dostaneme tajfun, pane,” řekl Krantz. „Tlakoměr a počasí, obojí je stejně hrozivé.”

„Pak musíme všechno upevnit. Hned spusťte brámová ráhna a malé plachty. Sundejte taky brámové tyče. Hned přijdu za vámi.”

Filip si pospíšil na palubu. Moře bylo tiché, ale sténání větru oznamovalo blížící se bouři. Prázdnota ve vzduchu jakoby měla být vyplněná a bylo možné očekávat strašlivý boj. Bílá mlha houstla stále rychleji. Námořníkům bylo nařízeno, aby

48

všechny důležité předměty odnesli dolů a upevnili na děla. Vtom se přihnal náraz větru, jenž položil loď na bok, takže se teprve po chvíli mohla vzpřímit. A pak druhý, třetí, stále bouřlivější a bouřlivější. Moře bylo sice dosud klidné, ale potom se pod mohutně dujícím tajfunem změnilo v bílou, zpěněnou plochu. Vichr narazil na loď tak, že se sklonila až po ohrazenou palubu a v tomto postavení zůstala.

Po čtvrt hodině tajfun minul a lodi se ulehčilo. Teď se však moře rozbouřilo ještě divočeji a vítr prudce vál. Asi za hodinu nastaly nové nárazy větru, ještě divočejší a zuřivější než dřív. Vlny vystřikovaly vysoko. Proudy deště se lily dolů a loď se úplně položila na bok. Tak zůstala, až se přehnal divoký orkán, aby pokračoval ve svém díle zkázy ve vzdálenějších končinách, zanechávaje za sebou divoce zuřící moře.

„Myslím, že už je téměř po bouři, pane,” řekl Krantz. „Po větru se už trochu vyjasňuje.”

„Taky si myslím, že je už nejhorší za námi,” odpověděl Filip.

„Ne, teď bude ještě hůř,” ozval se temný hlas nedaleko Filipa.

Byl to Schriften, který pronesl tato slova.

„Tam po větru je loď, která zápasí s bouří,” zvolal Krantz.

Filip pohlédl směrem větru a uviděl na místě, kde byl obzor nejjasnější, loď se všemi napjatými plachtami, která plula přímo proti nim.

„Je to veliká loď. Přineste mi dalekohled.”

Dalekohled byl přinesený z kajuty, ale než ho mohl Filip použít, nastala na návětrné straně opět mlha a loď už nebylo vidět.

„Opět je mlha,” poznamenal Filip a skládal dalekohled. „Musíme dát pozor na tu loď, aby se k nám příliš nepřiblížila.”

„Patrně nás taky viděli,” odpověděl Krantz.

Po několika minutách se opět rozzuřil tajfun a ovzduší se zahalilo temnou mlhou. Zdálo se, jako by sem byla těžká mlha hnaná zuřícím větrem. Nebylo možné rozeznat nic víc než bílou pěnu na moři a ani tu ne dál, než na polovinu kabelové délky, protože dál se všechno ztrácelo v temné, šedé páře.

49

Vichrová stěhovka povolila síle větru, roztrhla se v cáry a šlehala kolem s hukotem, dokonce ještě hlasitějším, než byl hukot bouře. Zuřivé nárazy vichřice opět pominuly a mlha se trochu vyjasnila.

„Loď na návětrné straně, těsně u paluby před námi!” křičel jeden z námořníků.

Krantz a Filip vyskočili na ohrazenou palubu a spatřili velikou loď, která ve vzdálenosti ani ne tří kabelových délek plula přímo proti nim.

„Otočte kormidlem! Nevidí nás a vrazí nám přímo do boku!” volal Filip. „Otočte kormidlem! Rychle!”

Kormidlo bylo otočené doleva a námořníci, kteří poznali nebezpečí, které jim hrozí, vylézali na děla, aby viděli, jestli změní cizí loď směr. Ale ne. Ta se stále blížila, a protože hlavní plachty ,Utrechtu’ byly svinuté, poznali ke svému zděšení, že loď neposlouchá kormidlo a nemůže se žádným způsobem hnout.

„Loď, hééj!” volal Filip hlásnou troubou, ale bouře rychle hnala zvuk zpátky.

„Loď, hééj!” křičel Krantz na ohrazené palubě a přitom mával kloboukem.

Bylo to marné. Cizí loď se blížila, voda se pěnila pod jejím kýlem a teď byla vzdálená už jenom na dostřel z pistole.

„Loď, hééj!” zařvali společně námořníci, což museli jistě na druhé lodi slyšet.

Ale cizí loď si toho nevšimla a hnala se přímo k nim, až byla její příď jen na deset loket od ,Utrechtu’. Mužstvo ,Utrechtu’, které se bálo, že loď musí být každým okamžikem roztříštěná, vylezlo na návětrnou stranu ohrazené paluby, aby se zachytilo lanoví cizí lodi a vylezlo na její palubu. Amina, překvapená hlukem na palubě, vyšla z kajuty a chytla se Filipa za rameno.

„Drž se mě pevně, otřes…”

Víc Filip neřekl. Příď cizí lodi se dotkla lodního boku. Všichni námořníci se dali do křiku a vyskočili, aby se zachytili lanoví na přídi druhé lodi, která se teď zaryla mezi jejich

50

stožáry. Ale nechytili nic, nedošlo k otřesu, nedošlo k srážce obou lodí! Zdálo se, že cizí loď prořezává ,Utrechť. Její trup pronikal bez hluku korábem, žádné praštění trámoví, žádné zřícení stěžňů. Přední ráhno proniklo velkou plachtou a plátno zůstalo neporušené. Celá loď projela ,Utrechtem’, a přece na něm nezůstalo ani stopy po poškození. Neproplouvala rychle, ale pomalu, jako by ostrá lodní špička, zdvihaná a klesající ve vlnách, působila jako pila. Příď cizí lodi už pronikla ohrazenou palubou, než se Filip mohl vzpamatovat.

„Amino,” zvolal konečně. „Bludný Holanďan! Můj otec!”

Námořníci ,Utrechtu’, kteří byli ještě víc překvapení tímto podivným zjevem než dřív nebezpečím, které jim hrozilo, vrhali se na palubu nebo běželi dolů, aby se modlili. Jiní zůstali hrůzou a strachem jako zkamenělí.

Amina byla zřejmě nejklidnější na lodi, ani Filipa nevyjímaje. Pozorovala, jak se loď pomalu pohybuje dopředu, zatímco se její námořníci klidně opírali o veřeje paluby, jakoby se vysmívali zmatku, který způsobili. Pátrala taky po Vanderdec-kenovi, až konečně viděla na lodním můstku pravý obraz svého Filipa, s hlásnou troubou pod paží. Tutéž smělou, silnou postavu, tytéž rysy, zřejmě tentýž věk. Ne, nemohlo být pochyb - to byl odsouzený Vanderdecken!

„Podívej se, Filipe,” řekla. „Podívej, tvůj otec!”

„Ano, milosrdné nebe! Je to…”

A pak Filip klesl k zemi, přemožený svými pocity.

Loď proplula ,Utrechtem’ a bylo vidět postavu staršího Vanderdeckena, ubírajícího se dozadu a hledícího přes záď. Amina viděla, jak sebou trhl a prudce se odvrátil. Podívala se dolů a viděla, jak Schriften zuřivě hrozí pěstí nadpřirozené bytosti!

Bludný Holanďan plul opět vzávětří v bouři a brzo zmizel v mlze. Ale už předtím se Amina obrátila a viděla, co je s Filipem. Zdálo se, že kromě ní a Schriftena není nikdo jiný na palubě schopný činnosti nebo pohybu. Amina se setkala se Schriftenovým pohledem. Pokynula mu rukou a dopravila s jeho pomocí Filipa do kajuty.

51

KAPITOLA ŠESTÁ

PIRÁTI

Opravdu jsem ho viděl,” řekl Filip, když se probudil z bezvědomí a Amina se nad ním skláněla. „Konečně jsem ho viděl, Amino. Ještě máš pochybnosti?”

„Ne, už ne, Filipe,” odpověděla Amina smutně. „Ale vzmuž se, Filipe.”

„Nepotřebuji odvahu, ale dobře víš, že toto zjevení najisto oznamuje neštěstí.”

„Jen ať přijde,” odpověděla Amina klidně. „Už jsem na ně dávno připravená a ty taky.”

„Ano, já ano, ale ne ty. Proč máš trpět?”

„Častokrát jsi už ztroskotal a zachránil jsi se, proč bych nedoufala, že se mi to taky podaří?”

„Ale to utrpení a strádání!”

„Ty můžou nejméně uškodit těm, kteří mají odvahu je snášet. Jsem jenom žena, slabého těla, ale doufám, že je ve mně něco, za co se můj Filip nesmí stydět. Ne, neuslyšíš nářek ani zoufalé bědování z mých rtů, ale naopak tě budu těšit a podporovat, jak jen budu moct. Ostatně bylo by dobré, kdyby ses zase objevil na palubě. Námořníci jsou vystrašení a zpozorovali by tvou nepřítomnost.”

„Máš pravdu,” řekl Filip.

Pak vstal a opustil kajutu.

„Je to tedy až příliš pravda,” pomyslela si Amina. „Připrav se už předem na neštěstí a smrt, protože posel neštěstí už přišel. Chtěla bych se dozvědět víc. Matko, shlédni dolů na své

52 •

dítě a odhal mi ve snu svá tajemná umění, která jsem zapomněla!”

Když se Filip objevil na palubě, našel lodní mužstvo ve velikém zděšení. I Krantz byl zmatený, protože nezapomněl na to, jak se zjev Bludného Holanďana objevil podél pustého pobřeží a lákal lidi do záhuby. Toto druhé zjevení, které bylo ještě příšernější než to minulé, mu vzalo všechnu vzmužilost. Opřel se v temném mlčení o pažení na návětrné straně, když Filip vyšel z kajuty.

„Nikdy víc se nedostaneme do přístavu, pane,” řekl k blížícímu se Filipovi.

„Ticho, lidé by nás mohli slyšet.”

„Na tom nezáleží, protože všichni si myslí totéž,” řekl Krantz.

„Potom se mýlí,” odpověděl Filip a obrátil se k námořníkům. „Moji hoši! Je pravděpodobné, že nás může potkat po objevení této lodi neštěstí, protože jsem ji viděl víckrát a pokaždé se pak přihodilo nějaké neštěstí. Ale já jsem přesto stále naživu a zdravý, a proto není nijak nemožné, abychom nemohli vyváznout, jak se to stalo několikrát i mně. Musíme udělat všechno, co je v našich silách a spoléhat se na vlastní síly. Bouře se rychle utišuje a za několik málo hodin budeme mít zase krásné počasí. Jak jsem řekl, setkal jsem se už několikrát s Bludným Holanďanem a nedělám si z toho nic, i když mi určitě častěji přijde do cesty. Pane Krantzi, dejte přinést nahoru kořalku, mužstvo těžce pracovalo a musí být vysílené.”

Už jenom pouhá naděje na dobrý doušek opět vzmužila námořníky. Spěchali, aby poslechli rozkaz a množství rozděleného nápoje stačilo, aby dodalo odvahu i nejbázlivějším. Někteří byli povzbuzení tak, že vzdorovali starému Vander-deckenovi a jeho celému strašidelnému mužstvu.

Druhý den bylo krásné počasí, moře klidné a ,Utrecht pokračoval ve své plavbě. Mnoho dní mírných vánků a příznivých větrů zmírnilo hrůzu, kterou vyvolalo nadpřirozené zjevení, a ačkoliv se na ně úplně nezapomínalo, mluvilo se o něm jen žertem nebo lhostejně. Pronikli Magellanovou úžinou a dostali se do polynéského souostroví. Filip měl příkaz zakotvit

53

u malého ostrova Botonu, který tehdy náležel Holanďanům, aby tam doplnil zásoby vody a přijal další nařízení. Dorazili tam bez pohromy, zdrželi se dva dny a pak pokračovali ve své cestě s úmyslem proplout mezi Galagem a Celebesem.

Počasí bylo stále ještě jasné a vítr mírný. Pokračovali opatrně ve své cestě, jelikož dávali pozor na skaliska i na lodi námořních pirátů, kteří už po staletí znepokojovali tato moře. Bez obtíží dorazili k ostrovům severně od Galaga, kde je zastihlo bezvětří a loď byla zahnaná proudem na východ. Bezvětří trvalo několik dní. Nemohli zakotvit a konečně byli u skupiny ostrovů nedaleko severního pobřeží Nové Guiney.

Tady spustili kotvy a stáhli na noc plachty. Mírný déšť naplnil vzduch parami a na všech stranách lodi byly postaveny stráže, aby se chránili proti napadení piráty, protože proud se hnal kolem lodi rychlostí osmi nebo devíti mil za hodinu, a kdyby se některá z těchto lodí skrývala mezi ostrovy, mohla zcela nepozorovaně přirazit k ,Utrechtu’.

O půlnoci byl Filip, který ležel ve svém lůžku, probuzený otřesem lodi. Domníval se, že je to útok pirátů, kteří přirazili k lodnímu boku, vyskočil a vyběhl z kajuty. Na palubě našel Krantze, který byl probuzený stejným způsobem a přiběhl nahoru neoblečený. Teď však následoval druhý náraz a loď se položila na levý bok. Filip podle toho poznal, že ,Utrecht najel na písčinu. Úplně temná noc mu bránila, že nemohl rozeznat okolí. Když však byla vyhozená olovnice, ukázalo se, že ,Utrecht spočívá na písčině u pobřeží, a že na nejhlubším místě není víc než čtrnáct stop vody. Přitom se loď naklonila na bok a silný proud ji tlačil stále víc na písčinu na mělčí místo. Další pátrání ukázalo, že ,Utrecht vlekl svou kotvu, jejíž lano stále ještě viselo kolmo z pravého boku na zádi. Krantz si myslel, že se zlomil krk kotvy a byla proto vyhozená jiná. Zatím se až do rozednění nedalo nic dělat a mužstvo netrpělivě očekávalo rána.

Když vyšlo slunce a mlha se rozptýlila, zjistili, že jsou na písčině u pobřeží, jejíž část vyčnívala nad vodu a byla omývaná mocným proudem. Ve vzdálenosti asi tří mil se nacházela

54

malá skupina ostrovů, které byly porostlé kokosovníky, ale jak se zdálo, nebyly obydlené.

„Obávám se, že máme velmi málo naděje,” poznamenal Krantz k Filipovi. „I když lodi ulehčíme, nebude kotva držet. Budeme zahnaní dál a je nemožné upevnit kotvu v tak mocném proudu.”

„Rozhodně se o to musíme pokusit, ačkoliv přiznávám, že naše situace je velice znepokojivá. Pošlete všechno mužstvo na záď!”

Námořníci se objevili na zádi zasmušilí a skleslí na duchu.

„Hoši,” řekl Filip, „proč jste tak sklíčení?”

„Jedná se o náš život. Věděli jsme dobře, že k tomu dojde.”

„Taky já sám jsem považoval za pravděpodobné, že loď ztroskotá a řekl jsem vám to. Ale zkáza lodi nemusí mít nutně za následky záhubu mužstva. Ano, není to dosud jisté. Snad zachráníme i loď, ačkoliv je teď v povážlivém postavení. Čeho se tak máme bát? Moře je klidné a máme ještě dost času. Můžeme postavit vor a uchýlit se do člunů. Mezi těmito ostrovy nikdy nebouří a docela blízko máme zemi. Nejprve se podíváme, co bychom mohli udělat s lodí. Jestli ji nebudeme moct zachránit, zbude nám dost času, abychom se o to postarali.”

Námořníci to uznali a dali se dobrovolně do práce. Sudy s vodou byly odstraněny, čerpadla uvedená do pohybu a všechno, co se dalo postrádat, bylo hozeno přes palubu, aby se lodi ulehčilo. Ale kotva se stále vlekla po dně pod vlivem silného proudu. Filip a Krantz zpozorovali, že jsou hnaní stále víc na písčinu. Námořníci pracovali až dlouho do noci, až konečně nastal ostrý vánek, jenž zvlnil moře. Vlny bily lodí o tvrdý písek, a tak to trvalo až do příštího rána.

Za svítání se mužstvo opět chopilo práce. Čerpadla byla uvedená do pohybu, aby byla vyčerpaná vniklá voda, ale po nějaké chvíli přišel nahoru s vodou taky písek. Z toho usoudili, že loď má v boku trhlinu, a že je jejich námaha marná. Námořníci nechali práce a přemýšleli o tom, zbudovat vor, na němž by bylo možné složit nejenom jejich zásoby potravin, ale i část mužstva, která by nenašla v člunech místo.

55

Po krátkém odpočinku se dali znovu do práce. Dolejší plachty byly staženy, ráhna spuštěná a začali se zřizováním voru na závětrné straně lodi, kde byl silný proud mírnější. Filip, který si vzpomněl na dřívější neštěstí, vynaložil všechno úsilí, aby byl vor co možná nejpevnější a postavil jej ze dvou částí, které šly snadno oddělit. Noc opět přerušila jejich práci. Odešli spát, zatímco počasí bylo stále krásné a vítr se mírnil.

Druhý den v poledne byl vor hotový. Byla na něho dopravena voda a zásoba potravin. Taky s sebou vzali veškeré lanoví a plachtoví, zkrátka všechno, co by jim v případě vystoupení na pobřeží mohlo být užitečné. Taky muškety a zásoba střeliva byly sneseny na vor. Když bylo všechno připravené, přišli námořníci na lodní záď, aby upozornili Filipa na to, že je tu ještě mnoho peněz.

Zatímco Filip připravoval Aminu, odešli námořníci dovnitř lodi a vynesli sudy s tolary, vylomili je a naplnili své kapsy penězi, což se ovšem neobešlo bez hádky. Když si konečně každý z nich vzal tolik, kolik mohl unést, dopravili kořist se svými ostatními zavazadly na vor nebo na člun.

Teď bylo všechno připravené. Amina byla spuštěná a odešla na své místo. Čluny vzaly vor, který byl odpoutaný od lodi, do vleku. Námořníci veslovali ze všech sil, aby se vyvarovali uváznutí na oné části písčiny, která vynikala nad vodu. To bylo největší nebezpečí, které měli překonat, a jemuž ušli jen s velikými obtížemi.

Celken jich bylo osmdesát šest. Ve člunech bylo třicet dva námořníků, ostatní byli na voru. Filip a Krantz spolu ujednali, že jeden z nich zůstane na voru a druhý v jednom z člunů. Oba byli však na voru, když odrazili od lodi, protože chtěli vypátrat podle směru proudu, kterým směrem by bylo nejvýhodnější zamířit. Zjistili, že proud, jakmile opustili písčiny, se obracel k jihu, směrem k Nové Guinei a uvažovali, jestli by nebylo lepší přistát u tohoto ostrova, jehož obyvatelé byli sice známí jako potměšilci, zároveň však taky jako zbabělci. Tato okolnost měla za následek dlouhý spor, který skončil tím, že prozatím ještě vyčkají a budou se řídit podle okolností. Mezitím

56

veslovaly čluny na západ, ale proud je brzo zahnal jižním směrem.

Když nastala noc, spustili čluny malé kotvy, kterými se opatřili a Filip se zaradoval, když zjistil, že proud už není tak silný, a že kotvy udrží jak čluny, tak i vor. Námořníci se přikryli plachtami, které byly vzaty na vor, postavili stráže a po denním lopocení záhy upadli v hluboký spánek.

„Nebylo by snad lepší, kdybych zůstal v jednom z člunů?” poznamenal Krantz. „Bylo by docela dobře možné, že by nás ti chlapíci nechali v úzkých, jen aby se sami zachránili.”

„Už jsem o tom přemýšlel,” odpověděl Filip, „a nedal jsem proto do člunů dopravit zásoby potravin ani vody. Už proto nás neopustí.”

„Ano, na to jsem zapomněl.”

Krantz zůstal na stráži a Filip šel odpočívat, protože to velmi potřeboval. Amina ho uvítala s otevřenou náručí.

„Nebojím se, Filipe,” řekla, „ale dokonce se mi tato divoká a dobrodružná změna líbí. Vystoupíme na zemi, postavíme si chýše pod kokosovými stromy a bude mě mrzet, až přijde pomoc a vysvobodí nás z našeho osamělého ostrova. Co bych si mimo tebe mohla ještě přát?”

„Teď však spěme,” odpověděl Filip, „brzo budu muset jít na stráž.”

Slunce vystoupilo na krásné, modré obloze a nad klidným mořem. Byli zanesení na závětrnou stranu zmíněných neobydlených souostroví a už nemohli doufat, že by se mohli vrátit. Na západním obzoru se ukázaly zubaté vrcholky a kmeny kokosovníků, a tímto směrem je proud vlekl.

Po snídani se námořníci znovu chopili vesel, ale najednou uviděli dobře obsazenou loď, která k nim plula po větru od jednoho z ostrovů. Nebylo pochybností, že to je loď pirátů, ale Filip a Krantz byli toho názoru, že jsou dost silní, aby mohli odrazit nepřítele, kdyby se odvážil zaútočit. To taky řekli námořníkům a hned jim rozdali zbraně a vydali rozkaz složit vesla a vyčkat připlutí lodi, aby se mužstvo příliš nevysílilo před možným bojem.

57

Jakmile se pirátská loď přiblížila na dostřel a prohlédla si své protivníky, zastavila se a začala pálit z děla, stojícího na zádi. Střepiny zranily mnoho lidí z Filipova mužstva, i když dal rozkaz, aby se všichni na voru i ve člunech položili na zem. Pirátská loď se přiblížila a její palba byla stále zhoubnější, aniž mělo mužstvo ,Utrechtu’ příležitost opětovat ji. Jediná naděje na uniknutí byla v napadnutí pirátů. Filip poslal do člunů ještě víc lidí a Krantz převzal velení, zatímco odpoutali vor. Sotva se tak stalo, obrátily se čluny jako na povel a veslovaly opačným směrem od pirátské lodi. Filip ještě uslyšel Krantzův hlas a viděl, jak se jeho meč zableskl ve vzduchu. Za okamžik na to se vrhl do moře a plaval k voru. Zdálo se, že lidé ve člunech, aby zachránili své peníze, se umluvili mezi sebou, že budou veslovat odtud a zanechají vor jeho osudu.

„Obávám se, že jsme ztracení,” řekl Filip. „Náš počet se tak velice zmenšil, že nemůžeme dlouho klást odpor. Co si o tom myslíte, Schriftene?” odvážil se Filip oslovit lodivoda, který stál na blízku.

„Jsme ztracení. Ne však pro piráty, od těch nám nehrozí nic. He - he - he!”

Schriftenova poznámka byla správná. Piráti se domnívali, že lidé, kteří hledali útočiště ve člunech, s sebou vzali všechno, co mělo nějakou cenu a hnali se tedy za nimi, místo toho, aby napadli vor. Pirátská loď natáhla plachty a letěla jako nějaký mořský pták po klidné mořské hladině, minula vor a hned zpočátku se značně přiblížila ke člunům. Brzo však polevila ve svém spěchu a k večeru zmizela i s čluny na jihu, zatímco vzdálenost mezi nimi byla asi stejná jako na začátku honby.

Vor byl teď úplně vydaný napospas větru a vlnám. Filip a Krantz sebrali tesařské náčiní, které vzali s sebou z lodi, vybrali dvě tyče z voru a snažili se, aby do druhého dne mohli vztyčit stožár a napnout plachty.

Za ranního svítání viděli, jak čluny, které piráti v nepatrné vzdálenosti sledovali, veslují zpět k voru. Jejich mužstvo pracovalo s krajním napětím celou noc a teď byli úplně vysílení. Patrně se shodli na tom, že se obrátí a vrátí se k voru, jelikož

58

se tam mohli lépe bránit a mimo to najít zásoby potravin a vody - potřeby, které jim od jejich útěku úplně chyběly. Námořníci klesali vyčerpáním od svých vesel do člunů a pirátská loď je pronásledovala s obnovenou horlivostí. Postupně čluny jeden po druhém dobyla. Tyto poskytly mořským lupičům bohatší kořist, než jakou očekávali, netřeba podotýkat, že všechno mužstvo bylo pobito.

To všechno se odehrávalo asi tři míle od voru a Filip očekával, že nejbližším činem pirátů bude vrhnout se za nimi. Ale mýlil se. Piráti se spokojili se svým lupem a odpluli na východ k ostrovům, od nichž sem připluli. Asi nedoufali, že by na voru ještě něco našli. Tak postihl zasloužený trest ty, kdo v naději, že budou moct uniknout, opustili své druhy, kdežto posádka voru, která po této zradě očekávala všechno nejhorší, byla zachráněná.

Na voru bylo asi čtyřicet pět osob. Filip, Krantz, Schriften, Amina, dva mati, šestnáct námořníků a čtyřiadvacet vojáků, kteří se nalodili v Amsterdamu. Zásob potravin měli dost na tři nebo čtyři týdny, ale voda ubývala a tak při obvyklých dávkách mohla vystačit sotva déle než tři dny.

Jakmile vztyčili stožár, napnuli plachty, ale vítr se téměř nehýbal. Filip proto oznámil mužstvu, že je nezbytné snížit dávku vody a ujednali, že nebude rozděleno víc než půl pinty na den, aby zásoba vystačila na dvanáct dní. Jelikož se vor skládal ze dvou částí, rozhodli se, že menší nechají napospas vlnám a všichni se přemístí na tu větší část. Ale tento návrh byl přehlasovaný, poněvadž navzdory úniku člunů se počet lidí na voru nezmenšil a mimo to vyvážené plavidlo pod plachtami plulo mnohem lépe, když bylo delší, než když by se objem zkrátil a jeho tvar změnil ve čtvercové těleso plovoucího dříví.

Bezvětří trvalo tři dny. Slunce vysílalo své žhnoucí paprsky a nedostatek vody byl pociťovaný čím dál víc bolestněji. Ti, kdo hledali náhradu v kořalce, trpěli nejvíc.

Čtvrtý den nastal příznivý větřík a plachta se nadmula. Vítr ochlazoval jejich rozpálená čela a opálená záda. Mimo to byl vor hnaný kupředu rychlostí čtyř mil za hodinu a tak byli námořníci

•59

opět veselí a nabyli opět naději. Teď šlo rozeznat zřetelněji zemi pod kokosovníky a mužstvo doufalo, že příští den dorazí k pobřeží, kde si budou moct opatřit vodu, po níž tak toužili. Celou noc pluli s napnutými plachtami, druhý den ráno ale zjistili, že mají proti sobě silný proud, čímž opět ztratili výhodu silného větru. K večeru pak nastalo úplné bezvětří. To trvalo ještě další čtyři dny. Každý den v poledne byli necelých deset mil od země, ale příští den ráno je proud zahnal zpět a museli začínat znovu a znovu.

Uplynulo osm dní a mužstvo, které bylo ustavičně vystavené palčivému slunci, bylo teď nespokojené a vzpurné. Jednou chtěli, aby byl vor rozdělený, aby s druhou polovinou mohli dorazit k zemi, podruhé opět žádali, aby byly zásoby potravin, které nemohli sníst, hozené do moře, aby se ulehčilo plavidlu. Další obtíž spočívala v tom, že neměli kotvy. Filip navrhl námořníkům, aby každý z nich zašil svoje zlaťáky do zvláštního váčku, který se dá upevnit na lano. Tato tíha jim pravděpodobně umožní udržet vor proti síle proudu po jedinou noc a tak by mohli další den dosáhnout břehu. O tom však nechtěli ani slyšet a nikdo nechtěl dát v sázku své peníze. Ne, tito blázni chtěli raději zemřít nejbídnější smrtí. Filip a Krantz několikrát opakovali svůj návrh, ale vždycky se stejně nepříznivým výsledkem.

Po celou tu dobu neztratila Amina svou odvahu a dokazovala svému manželi, že v neštěstí dovede právě tak dobře poradit, jako potěšit.

„Neboj se, Filipe,” říkala, „přece jednou postavíme své chýše ve stínu těch kokosovníků a strávíme tam část, možná i zbytek svého života, protože kdo by nás hledal v těchto pustých a nepřístupných končinách?”

Schriften se choval klidně a rozumně, mluvil s Aminou, ale vyhýbal se hovoru s ostatními. Zdálo se vůbec, že má k Amině větší náklonnost než kdy předtím. Bděl nad ní a pečoval o její pohodlí. Amina si taky často všimla, že když se po skončení hovoru na něj podívala, měla jeho tvář výraz soucitu a těž-komyslnosti, jaký u něho předtím nikdy neviděla.

Uplynul další den. Zase se přiblížili k zemi, ale vítr opět ztichl a proud je hnal zpět. Mužstvo se vzbouřilo a navzdory výkladu svého kapitána a prvního mata naházelo všechny potraviny a jiné zásoby do moře mimo jediný sud pálenky a zbytek vody. Pak se začali horlivě radit na hořejším konci voru a rozhlíželi se kolem pochmurnými, hrozivými pohledy. Nastala noc a Filip cítil hroznou tíseň. Znovu na ně naléhal, aby použili své peníze jako kotvy, ale marně. Poručili mu, aby se vzdálil. A on odešel k zadní části voru, kde bylo Aminino lůžko. V těžkých a bolestných myšlenkách se nad ní sklonil, protože si myslel, že spí.

„Co tě trápí, Filipe?”

„Co mě trápí? Lakota a bláznovství těchto lidí. Chtějí raději zemřít, než aby dali v sázku ty ohavné peníze. Mají prostředek, aby zachránili sebe i nás, ale nechtějí ho použít. Na přední části voru je dost veliký náklad zlata, aby třeba tucet takových plovoucích těles zadržel a přece nechtějí dát peníze do sázky. Proklatá láska ke zlatu! Dělá z lidí blázny, šílence a ničemy. I kdybychom rozdělovali vodu jen po kapkách, máme jí jenom na dva dny. Pozoruj jejich vyschlé, sešlé postavy a podívej se, jak přece ještě lnou k penězům, které bezpochyby nikdy nepoužijí, i kdyby dosáhli země. Člověk by z toho zešílel.”

„Trpíš, Filipe, protože si sám všechno odpíráš. Já jsem však byla opatrná, jelikož jsem si myslela, že k tomu dojde a ušetřila jsem si jak vodu, tak suchary. Tady jsou čtyři láhve. Pij, Filipe, ulehčí ti to!”

Filip pil a skutečně mu to pomohlo, protože denní rozčilení na něho těžce působilo.

„Díky, Amino. Teď je mi lépe. Jak můžou být takoví pošetilci, kteří si v době utrpení a strádání, jako je naše, váží bídného kovu víc než jediné kapky vody!”

Znovu nastala noc. Hvězdy se jasně třpytily na bezměsíčné obloze a Filip vstal o půlnoci, aby vystřídal Krantze v řízení voru. Obyčejně byli námořníci rozložení po všech částech voru, ale dnes zůstala většina na přední polovině. Filip se právě ponořil do trpkých myšlenek, když vepředu zaslechl rvačku

60 61

a Krantzovo volání o pomoc. Filip okamžitě pustil kormidlo a běžel dopředu s vytasenou šavlí, kde našel Krantze, ležícího na zemi a námořníci ho pevně drželi. Klestil si šavlí cestu, byl však taky povalen a odzbrojen.

„Přetněte, přetněte!” volali ti, kteří jej drželi a po několika okamžicích byla zadní část voru, na kterém byla Amina, oddělená a unášená vlnami.

„Milosrdný Bože! Má žena! Moje Amina! Proboha, zachraňte ji!” volal Filip, který se marně snažil vyprostit se z jejich rukou.

Taky Amina přiběhla na okraj odseknutého voru a rozpínala náruč k manželu, ale marně. Mezi nimi už byla vzdálenost více než kabelové délky. Filip se dal znovu do zoufalého zápasu, dokud neklesl v bezvědomí na vor.

62

KAPITOLA SEDMÁ

BOJ NA VORU

Teprve za svítání otevřel Filip oči a shledal, že Krantz klečí po jeho boku. Zpočátku byly jeho myšlenky zmatené a nesouvislé. Cítil, že se stalo něco strašlivého, ačkoliv si nedovedl uvědomit vlastní podstatu svého neštěstí. Konečně se před ním vynořil celý výstup a Filip si zakryl rukama tvář.

„Uklidněte se,” řekl Krantz, „dnes asi dosáhneme břehu a jakmile budeme moct, vydáme se, abychom ji hledali.”

„To je tedy to odloučení a hrozná smrt, kterou prorokoval Schriften,” pomyslel si Filip. „Opravdu hrozné, vyschnout na kostru pod žhavým sluncem, bez jediné kapky vody, aby mohla svlažit prahnoucí jazyk! Vydána na milost a nemilost větru a vlnám. Bloudit úplně sama, daleko od svého manžela, v jehož objetí by aspoň s radostí zemřela. Šílená nejistotou a pomyšlením na můj možný osud! Lodivode, máš pravdu. Pro něžnou, věrně milující ženu nemůže být horší smrt. Proč bych měl ještě žít?!”

Krantz ho těšil všemožnými způsoby, ale marně. Potom mluvil o pomstě a teprve pak vztyčil Filip svou hlavu. Po krátkém přemýšlení vstal.

„Ano, pomsta! Pomsta na těchto bídných zrádcích! Krantzi, řekněte mi, kolika z nich můžeme důvěřovat?”

„Myslím, že aspoň polovici. Bylo to překvapení.”

Kláda byla přeměněná v kormidlo a vor se dostal blíž ke břehu, než kdykoliv předtím. Námořníci byli velice rozradostnění nad touto nadějí a všichni si sedli ke svým hromadám tolarů,

•63

které v jejich očích vzrůstaly v ceně tím víc, čím větší byla naděje na zachránění. Filip se dozvěděl od Krantze, že se vojáci za pomoci nejhorších námořníků začali včera večer bouřit a odřízli druhý vor. Nejlepší část mužstva se chovala nečinně.

„Doufám, že se tak budou chovat i nadále,” pokračoval Krantz. „Naděje, že dorazí ke břehu, je do jisté míry smířila opět dohromady.”

„Možná,” řekl Filip s hořkým úsměvem. „Vím však, co je může probudit. Pošlete je ke mně.”

Filip oslovil námořníky, které k němu Krantz poslal. Upozornil je, že ostatní jsou věrolomní zrádci, na které se nelze spolehnout, přičemž je od nich možné, že by obětovali všechno jen pro svůj zisk. Pro peníze už jednou zradili a mohlo by se to opakovat. Bez obavy, že budou vraždit, nemohou už ani usnout. Bude lepší zbavit se těchto bídníků a zmocnit se také peněz, takže se jejich podíl vlastně zdvojnásobí. Bylo usneseno, že pokud se nedostanou na břeh, tak tuto noc zaútočí.

Filipova rozmluva s částí mužstva vzbudila však pozornost taky na druhé straně. Rovněž se radili a zbraně měli neustále po ruce.

Když vítr pominul, nebyli vzdálení od země víc než dvě míle, ale byli znovu zahnaní na moře. Filip byl stísněný ztrátou Aminy. Vzmužil se jen tehdy, když pomyslel na pomstu. Tento cit se mu stal podporou a on často svíral čepel své šavle, hleděl netrpělivě vstříc na okamžik odplaty. Byla rozkošná noc. Moře bylo hladké jako zrcadlo a nedul ani nejmenší větřík. Plachta voru visela malátně na stěžni a vynikala osměle v záři hvězdnaté noci nad klidnou mořskou hladinou. Byla to noc vhodná k rozjímání, pro nahlédnutí do vlastního nitra. A na chatrném voru se nacházelo víc než čtyřicet bytostí, připravených k boji a toužících po vraždě a kořisti. Obě strany se oddaly zdánlivě odpočinku, ačkoliv každý jednotlivec ve vší tichosti, s rukou na zbrani, sledoval pohyby svého souseda.

Konečně dal Filip znamení. Bylo v tom, že spustil vytahovací lano ráhna. Plachta měla totiž spadnout na část druhé strany,

64

aby se do ní zamotali. Podle Filipova nařízení se Schriften chopil kormidla a Krantz zůstal po jeho boku. Ráhno spadlo dolů s praskotem i s plachtou a nastalo dílo smrti. Nebylo vyjednávání, ani nejistoty. Každý vyskočil a mával svou šavlí. Bylo slyšet hlasy Filipa a Krantze. Zbraně vykonávaly krvavé dílo. Pomsta zocelila Filipovu paži a on neměl dost, dokud zbýval jen jeden jediný z těch, kteří obětovali jeho Aminu.

Jak Filip očekával, byli mnozí z nepřátel přikrytí spadnutou plachtou a zamotali se do ní, takže se práce jeho lidí podstatně ulehčila. Někteří padli na místě, kde stáli, jiní se potáceli zpátky a potopili se pod klidnou mořskou hladinu, kdežto jiní našli smrt, když s sebou házeli pod plachtou. Schriften hleděl na to všechno a občas si ulevil škodolibým chechtotem, svým démonickým - he - he - he!

Bylo po boji a Filip se opřel o stěžeň, aby zase nabyl dech.

„Teď jsi aspoň pomstěná, moje Amino,” pomyslel si. „Co jsou však tyto bídné životy ve srovnání s tvým?!”

Teď, když byla jeho pomsta ukojená a nemohl už nic udělat, zakryl si rukama tvář a trpce plakal, zatímco ti, kteří mu pomohli, sebrali už peníze zabitých jako svou mzdu. Bídáci, dokonce si naříkali, že z jejich strany padli pouze tři muži, poněvadž větší ztráty ve vlastních řadách by zvětšily jejich podíl na zlaťácích.

Mimo Filipa, Krantze a Schriftena bylo na voru jen asi třináct mužů. Když se začalo rozednívat, nastal opět větřík a oni mezi sebe rozdělili dávky vody, které by jinak připadly jejich druhům. Hlad necítili, ale voda oživovala opět jejich síly.

Ačkoliv Filip od svého odloučení od Aminy mluvil se Schriftenem jen velice málo, bylo přece nápadné, že lodivo-dovi se vrátila celá jeho dřívější zášť. Jeho chechtot a posměšné oči neměly konce. Jeho oko se na Filipa dívalo opět tak zlomyslně jako v době, kdy se s ním poprvé setkal. Bylo patrné, že jenom Amina překonala na čas jeho zášť, a že s jejím zmizením zmizela taky Schriftenova náklonnost k manželu nešťastné paní. Ale Filip se o to nestaral. Měl na srdci mnohem

65

větší tíži. Byla to ztráta Aminy a ke všemu ostatnímu byl úplně lhostejný.

Teď vítr zesílil, takže už doufali, že za dvě hodiny dorazí ke břehu, ale opět byli zklamaní. Stěžeň se olinul pod tlakem větru a plachta spadla na vor. Škoda mohla být ještě opravená, vítr se znovu utišil, právě, když byli od pobřeží vzdálení jen jednu míli. Filip byl unavený stíháním a zármutkem, usnul po boku prvního mata a přenechal Schriftenovi kormidlo. Spal dobře, zdálo se mu o Amině, kterou viděl pod skupinkou kokosovníků ve sladkém spánku. Stál vedle ní, střežil ji, Amina se usmívala a šeptala ze spaní: „Filipe”, když ho najednou probudil nečekaný pohyb. Ještě napolo ve spánku si myslel, že se mu lodivod Schriften pokusil ukrást ostatky ve spánku. Stáhl už provázek přes jeho hlavu a tahal teď lehce za tu Část, na které ležel zády. Při tomto pomyšlení vyskočil, natáhl ruku, aby chytil rámě svého protivníka a skutečně zjistil, že chytil Schriftena, který klečel vedle něj a měl už ve své moci provázek s ostatky. Zápas byl krátký.Filip se zmocnil znovu svých ostatků a rozčilený až k šílenství, chytil Schriftena, zdvihl jej a mrštil jím do moře.

„Člověče nebo ďáble! Nestarám se o to,” zvolal Filip bez sebe hněvem. „Zachraň se, jestli můžeš!”

Boj probudil Krantze a několik jiných, ale už jim nezbyl čas zabránit Filipovi v provedení jeho pomsty. Ten pak vypravoval Krantzovi několika slovy, co se stalo. Námořníci se o to nestarali, položili zase hlavu a dál už se neptali, byli spokojení, že mají dosud své peníze.

Filip dával pozor, jestli se Schriften znovu nevynoří a nepokusí se znovu vyšplhat na vor. Ale lodivod se už na vodní hladině neobjevil a Filip se cítil spokojený.

66

KAPITOLA OSMÁ

SAMA

Amininy city byly téměř šílené. Hleděla za druhým vorem, jenž se od ní stále víc vzdaloval. Konečně skryly noční stíny místo, kde byl její Filip, jejím bolestným pohledům a ona klesla na vor v němém zoufalství.

Najednou se znovu vzpamatovala, obrátila se a zvolala: „Kdo je tu?”

Žádná odpověď.

„Kdo je tu?” opakovala hlasitě. „Sama a Filip je pryč! Matko, podívej se dolů na své nešťastné dítě!”

Zmateně se vrhla tak blízko na okraj voru, že její dlouhé, splývající vlasy plynuly po vlnách.

„Běda! Kde to jsem?” volala Amina, když tu ležela ztrnule několik hodin.

Slunce na ni vysílalo žhavé paprsky a oslepovalo jí zrak, když otevřela oči. Podívala se do modrých vln těsně vedle sebe a uviděla velikého žraloka, který u voru nehybně čekal na svoji kořist. S hrůzou se odvrátila. Vor byl prázdný a pravda se objevila v její vzpomínce v celé své hrůze.

„Ach Filipe!” vykřikla. „Je to tedy pravda a ty jsi navždyc-ky pryč! Myslela jsem si, že je to pouhý sen, teď si však jasně vzpomínám na všechno, na všechno!”

Znovu klesla uprostřed voru a zůstala tam dlouhou dobu ležet bez pohnutí. Ale touha po vodě se stala neodbytnou, uchopila jednu z lahví a pila.

„Proč mám pít a jíst. Proč si mám ještě přát, abych žila?”

•67

Vstala a rozhlížela se po obzoru.

„Nebe a voda, nic jiného. To je smrt, kterou mám zemřít. Ukrutná smrt, kterou mi předpověděl Schriften. Zdlouhavá smrt pod žhnoucím sluncem, při níž vysychají vnitřnosti?”

Potom opět klesla, aby zapomněla na své hrozné postavení. Až do poledne příštího dne ležela úplně ztrnulá. Když opět vstala, cítila, že je nesmírně zesláblá. Rozhlédla se kolem sebe, ale nebylo vidět nic než nebe a vodu.

„Ach, to moře je hrozné! Smrt by mě osvobodila. Ale ne, nesmím zemřít, musím žít pro Filipa!”

Osvěžila se douškem vody a sucharem a mluvila sama se sebou.

„Ještě několik dní bez pomoci a musím zemřít. Byla někdy žena v takovém postavení jako já? A přece musím doufat. Ti bídníci, kteří mě odloučili od mého manžela a obětovali bezmocnou ženu, aby zachránili svůj vlastní život! Mohli zachránit i mě, kdyby byl jenom stín soucitu v jejich duších, ale ten nikdy nepocítili. A to jsou křesťané, přívrženci víry, ke které mě chtěli staří kněží obrátit. Oni a Filip s nimi. Láska a milosrdenství! Mluví o těchto ctnostech, ale nikdy jsem neviděla, že by se tak chovali! Láska k bližnímu! Řekněme spíš nenávist. Každá jiná víra je lepší, zříkám se křesťanství, nevrátím se k němu už nikdy!”

Nastala noc a s ní se objevily na obloze temné mraky. Blesky se míhaly po obloze a ozařovaly neustále vor. Kmitaly tak rychle. Nenásledovaly jeden po druhém, ale létaly současně všemi směry, takže celá obloha jako by byla v jediném plameni. Zároveň rachotil hrom, jednou blízko a hlasitě, podruhé zase víc v dálce. Vítr zesílil a vlny zmítaly vorem, chvílemi dokonce omývaly Amininy nohy, která stála uprostřed svého chatrného plavidla.

„Tak je to daleko lepší než dřívější bezvětří a úmorné vedro,” řekla Amina, když pohlédla vzhůru a pozorovala kmitající se blesky, které ji skoro oslepovaly.

Po blescích a hromu následovaly proudy prudkého deště, které se lily až do rána. Vítr byl stále ještě silný, ale nebesa se

68

vyjasnila a vystoupilo slunce. Amina se třásla ve svém mokrém oděvu. Sluneční žár na ni opět působil příliš silně. Vzpřímila se, rozhlédla se kolem a viděla na všech stranách zelenající se pole, na nichž se ohýbaly ve větru kokosové stromy. Zdálo se jí dokonce, že vidí svého Filipa, pospíchajícího k ní z dálky. Rozpjala náruč a snažila se vstát, aby mu běžela vstříc, ale nohy jí vypověděly službu. Volala na něho hlasitě, až konečně klesla vysílením na vor.

•69

KAPITOLA DEVÁTÁ

ZLATO VRAŽDÍ

Několik hodin potom, co Filip hodil lodivoda do moře, dorazil vor ke břehu, k němuž tak dlouho úzkostlivě hleděli. Trámy ubohého plavidla praskaly a povolovaly pod údery vln na pobřeží tříštící se vody. Vítr byl ostrý, avšak příboj jenom nepatrný, proto bez potíží přistáli u břehu. Pobřeží bylo mírně sráz-né a tvořil je pevný, bílý písek, posetý rozličnými lasturami nádherných barev. Taky viděli bělající se kosti nějaké větší ryby, kterou vyhodily vlny, aby zahynula mimo svůj živel. Ostrov byl, jako všechny ostatní, pokrytý hustým lesem kokosovníků, jejichž vrcholky se pohybovaly ve větru a způsobovaly stinný vánek.

Tohoto blahodárného vlivu si však nikdo, kromě Krantze, nevšiml.. Filip myslel jen na svoji ztracenou Aminu a námořníci zase na své neočekávané bohatství. Krantz pomohl Filipovi na břeh a zavedl ho do stínu stromů. On však brzo zase vstal a běžel k nejbližšímu místu pobřeží a úzkostlivě se rozhlížel po druhé části voru, který však teď, bohužel, odnášel Aminu ve velké dálce. Krantz ho následoval, ačkoliv se nebál, že by Filip ve svém pomatení mohl spáchat sebevraždu.

„Pryč! Je navždy pryč!” vykřikl Filip a přitiskl ruce k očím.

„Ne, Filipe. Je nemožné, aby mezi tolika ostrovy, které jsou zčásti obydlené, mohla zahynout. A navíc žena se vždycky může nadít přívětivého zacházení.”

„Kéž bych tomu mohl taky věřit,” odpověděl Filip.

„Když chvíli uvažujeme, je to snad dokonce dobře, že byla od nás odloučená. Nemyslím tím od vás, ale od tolika ničemných

70—

společníků, jejichž spojeným silám bychom neodolali. Copak si myslíte, že tito lidé by vám dovolili, abyste tady klidně žil se svou manželkou? Ne, oni by nedbali na žádné zákony. A proto podle mého názoru byla Amina vlastně obdivuhodným způsobem zachráněná od hanby a hrubého znásilnění a snad i od smrti.”

„Ne, něčeho takového by se neodvážili. Teď však, Krantzi, musíme postavit vor a vydat se za ní. Nesmíme tu zůstat, budu ji hledat po celém světě.”

„Dobře, jak si přejete, Filipe. Pokud se mě týká, budu vás následovat všude,” odpověděl Krantz s radostí, že tu bylo aspoň něco, čím se mohla zabývat duše jeho přítele. „Vraťme se teď zase k voru, abychom si našli osvěžení, protože mám žízeň. Potom budeme uvažovat, jak bychom nejlépe provedli svůj záměr.”

Filip, který byl nesmírně vyčerpaný, dal mlčky svolení a následoval Krantze na místo, kde vor ležel na břehu. Námořníci opustili plavidlo a seděli porůznu ve stínu kokosovníků. Předměty, které byly na voru zachráněny, nebyly dopravené na zem a Krantz zavolal několik lidí, aby přinesli získané zboží na břeh. Ale nikdo neodpověděl ani neposlechl. Každý hlídal své peníze a bál seje opustit, aby mu je druzí neukradli. Teď, když byl jejich život do jisté míry zabezpečený, zmocnil se démon lakoty jejich duší. Seděli tu vyčerpaní, hynoucí žízní a toužící po spánku, a přece se neodvažovali hnout z místa. Byli jakoby připoutaní nějakým kouzlem.

„Ty prokleté peníze jim pomátly rozum,” řekl Krantz. „Pokusíme se sami dopravit nejnutnější věci na zem a pak se poohlédneme po vodě.”

Filip a Krantz sebrali tesařské nářadí, nejlepší zbraně a veškeré střelivo, protože v případě potřeby jim to zabezpečovalo značnou výhodu. Pak vytáhli na břeh plachty a několik malých tyček a všechno dopravili pod skupinku kokosovníků, vzdálenou asi sto kroků od pobřeží. Za hodinu zřídili malý stan, do kterého složili všechno, co vynesli na břeh, mimo větší část střeliva, kterou Krantz pod ochranou stanu zakopal pod hromadu

•71

suchého písku. K ukojení nejnutnější potřeby usekl sekyrou malý kokosovník, na kterém bylo hodně kokosových ořechů. Člověk by sám musel zakusit trýzeň dlouhé žízně, aby pochopil rozkoš, se kterou Krantz a Filip lili do svých vyprahlých hrdel mléko z otevřených ořechů.

Nastal večer. Filip lehl na plachty a usnul, zatímco Krantz vyšel, aby propátral ostrov, na který byli vyvržení. Ostrov byl malý, nebyl delší než tři míle a nikde nebyl širší než pět set stop. Vodu tu nenašel a snad se dala najít jen kopáním. Naštěstí bylo o nejnutnější potřebu postaráno mladými kokosovými ořechy. Na zpáteční cestě šel Krantz kolem bdících námořníků. Všichni bděli a každý z nich se pozdvihl na loktech, aby se podíval, jestli se neblíží nějaký útočník. Když ale poznali prvního mata, znovu ulehli. Krantz navštívil taky vor. Voda teď byla úplně klidná, vítr vál od břehu a klády, z nichž byl vor vybudovaný, na sebe prudce narážely. Vystoupil na vor, a protože měsíc na obloze jasně svítil, byl Krantz tak opatrný, že sebral veškeré zbývající zbraně a hodil je co nejdál do moře. Potom se vrátil ke stanu, kde spal Filip a Krantz za chvíli ulehl taky.

Filipovi se zdálo o Amině.. Zdálo se mu, jako by viděl, jak se nenáviděný Schriften vynořuje opět z vln, vylézá na vor a usedá po jeho boku. Jako by znovu slyšel nadpřirozený chechtot a jeho posměšný smích, zatímco jeho nevítaná slova pronikala k uším nešťastné paní. Skočila do moře, aby unikla Schriftenovi. Zdálo se však, že ji voda odmítá, plavala po vodní hladině. Nastala bouře a znovu ji viděl, plovoucí po vlnách v lastuře. Pak ji zpozoroval, jak se beze strachu a bez pohromy prochází po břehu, jak se zdálo, nemilosrdná voda ji ušetřila. Filip se pokoušel přiblížit k ní, ale byl zadržený neznámou silou. Amina mu kynula rukou a volala: „Znovu se uvidíme. Ano, ještě jednou se na této zemi shledáme.”

Slunce už stálo vysoko na obloze a prudce žhnulo, když Krantz otevřel oči a probudil Filipa. Sekyra jim opět opatřila snídani. Filip nepromluvil ani slovo, zaobíral se svými sny, které mu přinesly útěchu.

72-

„Znovu se shledáme!” pomyslel si. „Ano, aspoň jednou se ještě uvidíme.”

Krantz vyšel ze stanu, aby se podíval, co dělají námořníci. Zjistil, že jsou tak slabí a vysílení, že už nezůstanou dlouho naživu, a přece neopouštěli svůj poklad. Byl to žalostný pohled, na tuto zvrácenost rozumu a Krantz přemýšlel o tom, jak by mohl zachránit životy těchto lidí. Navrhl každému z nich, aby své peníze zakopal tak hluboko, že by nemohly být hned vykopány. Tím zamezí tomu, aby se někdo mohl zmocnit peněz někoho druhého, aniž by nebyl zpozorován. Pak si mohou opatřit nejnutnější potravu a osvěžení, aniž by se museli bát oloupení. Námořníci to pochopili. Krantz přinesl ze stanu jedinou lopatu, kterou měli, aby každý zakopal jeden po druhém své peníze na několik stop do hlubokého písku. Když takto ukryli své bohatství, přinesl sem jednu ze seker, kterou poráželi kokosovníky, jejichž plody se osvěžili a nabyli nových sil. Když se nasytili, ulehli na místě, kde zahrabali svá tolary a brzo klidně usnuli.

Filip a Krantz se radili o tom, jakým způsobem by se dostali z ostrova a mohli vyhledat Aminu. Na ostrově nemohli zůstat a jediná naděje byla, že dosáhnou nějaké obydlené končiny. Jejich plánem bylo zbudování lehkého voru. Chtěli rozřezat tři sudy na vodu a upevnit je jeden za druhým uprostřed zřizovaného voru a opatřit je na každé straně dvěma dobře připevněnými dlouhými tyčemi. Takto zřízený vor se mohl pomocí placet pohybovat rychle po vodě a být hnán svým směrem. Postranní klády byly vybrány a dopraveny na pobřeží, aby mohlo být započato s prací. Ale veškerou tuto práci byli nucení udělat sami, protože námořníci, jak se zdálo, prozatím nepomýšleli na odchod z ostrova.

Opět zotavení potravou a odpočinkem, nespokojovali se už s penězi, které měli, ale chtěli mít ještě víc. Každý z nich vykopal část svého pokladu a hráli celý den nově vynalezenou hru s oblázky, které nasbírali na pobřeží. Vytesali stupně do nejvyšších kokosovníků, vylezli na ně s námořnickou obratností a navrtáním vrcholku stromu, jejichž šťávu nechávali prýštit

73

do prázdných skořápek kokosových ořechů, si opatřili tekutinu, která se po svém prvním zkvašení nazývá ,toddy\ a z níž se později destiluje arak.

Avšak ,toddy’ dokonale stačí k opilství a tak každým dnem byly násilné a opilé výstupy, provázené proklínáním a spílá-ním, hojnější. Prohrávající si rvali vlasy a vrhali se jako šílení na ty, kteří na nich vyhráli jejich peníze. Bylo štěstí, že Krantz naházel jejich zbraně do moře, a že několik málo zachráněných zbraní bylo ukryto i s náboji. Rvačky a krveprolití byly na denním pořádku, ačkoliv až dosud nebyl nikdo zavražděn, poněvadž svářící se strany byly od sebe odděleny ostatními, kteří se jimi nedali rušit ve hře. Takové to bylo asi čtrnáct dní, mezitím co práce na voru zvolna pokračovala. Někteří z námořníků přišli o všechno a potulovali se teď zamračeně po ostrově a hledali nějaký nástroj, kterým by mohli vykonat pomstu a zmocnit se znovu svých peněz.

Krantz a Filip jim navrhovali, aby se s nimi spojili a opustili s nimi ostrov, byli však vzdodovitě odmrštěni. Od toho okamžiku nedal Krantz sekeru z ruky. Porážel kokosové stromy, nutné k obživě, nedovoloval však námmoraíkům navrtat ještě další stromy, aby si opatřili novou zásobu opojných prostředků.

Šestnáctý den přešly veškeré peníze do rukou tří námořníků, kteří měli větší štěstí než ostatní. Obehraní tvořili nyní daleko přesahující většinu a následek toho byl, že druhý den byli tito tři námořníci nalezení zardoušení na pobřeží. Peníze byly znovu rozděleny a hra pokračovala s ještě větší vášnivostí než předtím.

„Jak to asi skončí?” zvolal Filip, když uviděl zčernalé a zmodralé tváře zavražděných.

„Smrtí všech,” odpověděl Krantz. „Nemůžeme tomu zabránit, je to soud.”

Vor byl už hotový. Filip a Krantz vykopali pod ním ležící písek, aby se voda mohla dostat pod něj. Plavidlo bylo připoutáno ke kůlu a plulo na tiché hladině vlhkého živlu. Na vor byla dopravená velká zásoba starých a mladých kokosových

74

ořechů, protože Filip měl v úmyslu opustit druhý den ostrov.

Naneštěstí našel jeden z námořníků při koupání v mělké vodě do moře naházené zbraně. Ponořil se a vylovil krátkou šavli. Ostatní následovali jeho příkladu, takže brzo byli všichni ozbrojení. To bylo příčinou, že Filip a Krantz spali na palubě voru a byli na stráži. Tu noc se znovu urputně hrálo a veliká ztráta na jedné straně skončila všeobecnou krvavou řeží. Boj byl strašlivý, protože všichni byli více nebo méně opilí. Ze všech námořníků zbývali na živu už jenom tři.

Filip s Krantzem čekali, jak to dopadne. Ranění byli bez milosti dobiti a tři, kteří přežili své druhy, bojovali na stejné straně. Teď těžce oddychovali, opření o své zbraně. Po krátkém odpočinku se dva z nich náhle vrhli na třetího, který zahynul pod jejich ranami.

„Milosrdný otče! Jsou to tvoji tvorové?” zvolal Filip.

„Ne,” odpověděl Krantz. „Uctívají ďábla v podobě mamonu. Myslíte, že tito dva, kteří by se teď mohli rozdělit o větší bohatství, než jaké by mohli vůbec spotřebovat po svém návratu do vlasti, svolí k takovému rozdělení? Nikdy! Každý z nich chce mít sám všechno!”

Sotva to Krantz dořekl, jeden z námořníků využil své výhody, že se od něho ten druhý na okamžik odvrátil a vrazil mu šavli do zad. Muž klesl s hlasitým výkřikem k zemi a vrah vytáhl znovu svou zbraň.

„Neřekl jsem to? Avšak tento ničema nebude mít prospěch ze svého zločinu,” pokračoval Krantz, namířil mušketu a zastřelil posledního, který dosud zůstal z celé posádky.

„Nejednal jste správně, že jste jej vyrval zaslouženému trestu. Opuštěný sám na tomto ostrově, bez prostředků, aby si opatřil potravu. Pomalu by zemřel bídnou smrtí vzdor penězům, které se kolem něj nakupily. Byla by to pro něho skutečná muka!”

„Možná, že jsem nejednal správně, teď však vystoupíme na břeh, protože jsme na ostrově úplně sami. Musíme sebrat peníze a zakopat je, aby mohly být opět nalezeny, zároveň však vzít něco peněz s sebou, protože možná je budeme potřebovat.

•75

Můžeme tu zůstat ještě do rána, budeme mít dost práce, abychom pohřbili mrtvoly těchto poblázněných lidí, a abychom ukryli peníze, jež způsobily tuto zkázu.”

Filip nic nenamítal. Strávili celý den s pohřbíváním mrtvol a zakopali peníze do hluboké jámy pod kokoso vnikem, který sekerou označili. Vzali taky pro sebe pět set zlaťáků a dopravili je na vor. Druhý den napnuli plachty a opustili ostrov, předtím si bedlivě všimli známek, podle kterých by v případě nutnosti, tento ostrov znovu našli. Vypluli směrem, kde naposledy spatřili vor opuštěné Aminy.

76

KAPITOLA DESÁTÁ

ZA AMINOU

Proud jim byl příznivý a pluli rychle k jihu, aby prozkoumali veliký ostrov, který ležel tímto směrem. Kromě přání vyhledat Aminu měli ještě v úmyslu vypátrat směr Ternatu, protože věděli, že král těchto ostrovů žije v nepřátelství s Portugalci, kteří měli v nedalekém Tidore pevnůstku a faktorii. Doufali, že budou moct najít místo k přeplavbě na některé čínské džunce, které se tam zastavovaly na své plavbě do Bantamu.

K večeru se přiblížili k velikému ostrovu a záhy dorazili k pobřeží. Filipovy oči bloudily všemy směry, aby se přesvědčil, zda nenajde stopy Aminina voru. Nenašel však nic takového a taky po domorodcích nebylo nejmenších stop. Dopravili svůj vor do malé zátoky, kde byla voda úplně klidná, k pobřeží a zůstali tam až do příštího jitra, aby pak znovu rozepjali plachty a pokračovali ve své cestě.

Krantz kormidloval dlouhým veslem a Filip celou dobu mlčel, sundal ostatky se svých prsou a pozorně je prohlížel.

„Máte tam její podobiznu, Filipe?” ptal se Krantz.

„Bohužel ne. Je to moje určení,” odpověděl Filip, aniž by si uvědomoval, co řekl.

„Vaše určení? Co tím myslíte?”

„Mluvil jsem o svém určení? Vím sotva, co jsem řekl,” odpověděl Filip, skrývajíc ostatky za košilí.

„Skoro si myslím, že jste řekl víc, než jste chtěl,” odpověděl Krantz, „ale přece něco, co je velmi blízko pravdě. Často

•77

jsem vás viděl s těmito kovovými šperky v ruce a nezapomněl jsem, jak velice Schriftenovi záleželo, aby se jich zmocnil, a rovněž taky, jaký výsledek měly jeho úmysly. Souvisí s tím snad nějaké tajemství? Pokud ano, poznal jste ve mně určitě svého spolehlivého přítele, abyste mě považoval, že jsem hodný vaší důvěry.”

„Že jste mým přítelem, Krantzi, mým upřímným a neocenitelným přítelem, ctím z hloubi duše. Sdíleli jsme spolu mnohá nebezpečí a to dokonale postačí k uzavření vroucího přátelství. Vím sice, že jsem se vám mohl svěřit, cítím však, že se nesmím odvážit říct vám všechno. Na těchto ostatcích, protože je to tříska ze Svatého kříže, spočívá tajemství, jenž bylo dosud sděleno jen mojí manželce a dvěma kněžím.”

„Jestliže mohlo být sděleno svatým mužům, bude jistě dobře ukryté v prsou upřímného přítele, protože co by bylo cennější než upřímné přátelství?”

„Mám tušení, že by vám jeho prozrazení mohlo být nebezpečné. Proč, to nevím, ale cítím to, Krantzi, a nemohl bych oželet ztrátu tak drahého přítele.”

„Zdá se mi, že nehodláte využít mého přátelství,” odpověděl Krantz. „Už dřív jsem nejednou nasadil svůj život s vámi a nejsem mužem, který by se dal odstrašit od přátelských povinností dětinskou předtuchou z vaší strany. Copak to není jen domněnka, že svěření nějakého tajemství by mě mohlo přivést do nějakého nebezpečí? Není to pouhá zvědavost, která mě nutí s vámi takto mluvit. Jsme už tak dlouho spolu a jsme odříznutí od okolního světa, zdá se mi, že by vás to mohlo jen uklidnit, kdybyste se mi svěřil. Přátelská útěcha a rada, Filipe, jsou věci, kterými byste neměl pohrdat a určitě by se vám ulehčilo, kdybyste si mohl s někým promluvit o věcech, které vás zřejmě tak hrozně tísní. Jestli si vážíte mého přátelství, dovolte mi, abych s vámi směl sdílet váš zármutek.”

Je jenom málo lidí, jejichž život plul tak klidně, že nevědí, jak velice se zmírní zármutek, když jeho příčinu může svěřit příteli, jenž povzbudí trpícího radou a slovy útěchy. Nikdo nebude jistě překvapený, když Filip ve svém nynějším postavení

78—

a pod dojmem kruté bolesti, kterou mu způsobila ztráta Aminy, považoval Krantze za muže, kterému může povědět své důležité tajemství. Začal své vypravování a ani Krantze nevybí-zel k mlčenlivosti, protože cítil, že to opravdu není třeba.

„Teď víte všechno,” řekl Filip, když skončil své vypravování s hlubokým povzdechem. „Co si o tom myslíte? Věříte mému podivnému vypravování nebo je považujete, jak by udělali mnozí jiní, za výplod pomateného mozku?”

„Nevěřím, že by to bylo pomatení smyslů, Filipe,” odpověděl Krantz, „protože pro pravdivost vašeho vypravování mám příliš očividné důkazy. Vzpomínáte si, kolikrát jsem sám viděl tuto příšernou loď, a když je vašemu otci dovoleno bloudit po mořích, proč byste neměl vy být vyvolený a určený, abyste skončil jeho trest? Věřím každému slovu, které jste mi řekl a teď, když jste mi věnoval svou důvěru, můžu pochopit ledacos z vašeho počínání, co se dřív zdálo naprosto nepochopitelné. Jsou mnozí lidé, kteří by vás politovali, Filipe, já vám však závidím.”

„Vy mi závidíte?” divil se Filip.

„Ano, závidím vám a sňal bych z vás s radostí vaše břemeno, kdyby to bylo možné. Není to vznešená myšlenka, že jste povolán k tak velkému dílu? Místo toho, abyste se jako my všichni honil za bohatstvím tohoto světa, které si dobýváme dlouholetým namáháním a pak je někdy ztrácíme neštěstím jediného dne. Jste vyvolený, abyste vykonal slavný úkol, mohl bych říct dílo andělů - vykoupit duši svého otce, který trpí za svá lidská provinění, není však odsouzen zahynout navěky. Máte před sebou skutečně cíl našeho ubohého snažení, našeho věčného shonu za ničím? Všichni musíme zemřít, ale jenom vám bylo dovoleno, aby před svou smrtí zachránil duši zploditele svého života. Ano, Filipe, závidím vám!”

„Myslíte a mluvíte jako Amina. Taky ona má ohnivou a dobrodružnou duši, která by ráda udržovala styky s bytostí z onoho světa a toužila vždy po společnosti s beztělesnými duchy.”

„Má pravdu,” odpověděl Krantz. „Taky já jsem se dozvěděl ve svém životě o věcech, které byly ve spojení s mojí rodinou

•79

a vnutily mi často přesvědčení, že takové případy jsou nejen možné, nýbrž že se i skutečně dějí. Vaše historie potvrdila jenom to, čemu jsem už dřív věřil.”

„Opravdu, Krantzi?”

„Ano, ale o tom si promluvíme někdy jindy. Nastává noc a my musíme doplout zase do bezpečí. Tam je zátoka, která se k tomu dobře hodí.”

Časně z rána nastal prudký vítr přímo proti břehu a příboj byl tak mocný, že voru hrozilo nebezpečí. Bylo nemožné pokračovat v plavbě. Mohli jen vytáhnout svůj vor na pobřeží, aby zamezili jeho rozbití zuřivostí vln, tříštících se na pobřeží.

Filipovy myšlenky se obíraly, jako obyčejně, Aminou a mezitím, co pozoroval náraz vln, jejichž hřebeny se třpytily ve slunečním světle, zvolal: „Oceáne, máš moji Aminu? Pokud ano, vrať mi její mrtvolu! Ale co je tamto?” dodal a ukázal k jistému bodu na obzoru.

„Plachta nějaké malé lodi,” odpověděl Krantz. „Prchá patrně před větrem, aby našla ochranu v témž koutku, který jsme si vybrali i my.”

„Máte pravdu, je to lodní plachta. Nejspíš plachta jedné z pi-rog, které plují v těchto mořích. Jak se vznáší na vlnách, je jistě silně obsazená!”

Piroga se rychle přiblížila a brzo přirazila ke břehu. Plachta byla spuštěná a loď zazlačená zádí do zátoky.

„Jestli to jsou nepřátelé, byl by odpor marný,” poznamenal Filip. „Brzo se dozvíme, co nás čeká.”

Mužstvo pirogy si nevšímalo našich dobrodruhů, dokud ne-přirazila loď ke břehu a nebyla připevněná. Pak se přiblížili tři muži z posádky s oštěpy v ruce, zřejmě však ne s nepřátelskými úmysly. Jeden z nich oslovil Filipa a Krantze portugalským jazykem a ptal se jich, kdo jsou.

„Jsme Holanďané,” odpověděl Filip.

„Část mužstva ztroskotané lodi?” ptal se.

„Ano.”

„Nemusíte se ničeho bát, protože jste právě tak nepřáteli Portugalců jako my. Patříme k ostrovu Ternate a náš král vede válku

80

.Krantz namířil mušketu…

s ničemnými Portugalci. Kde jsou vaši druzi? Na kterém ostrově?”

„Všichni jsou mrtví,” odpověděl Filip. „Můžu se vás zeptat, jestli jste se nesetkali se ženou, která bloudila po moři sama na voru? Nebo jste o ní nic neslyšeli?”

„Dozvěděli jsme se, že na pobřeží směrem k jihu byla nalezená nějaká žena a byla dopravená obyvateli ostrova Tidore do portugalské osady, protože byla považovaná za Portugalku.”

„Bohudíky, je zachráněná,” zvolal Filip. „Říkáte, že je na Tidore?”

„Ano, ale nemůžeme vás tam dopravit, protože válčíme s Portugalci.”

„Ne, my se však opět shledáme.”

Muž, který je takto oslovil, byl bezpochyby významným mužem. Jeho oděvem byla směsice šatu mohamedánského a malajského. Za pasem měl zbraně a v ruce kopí. Jeho turban byl zhotovený z potištěného kartounu. Choval se taky, jako většina vznešených osob v těchto končinách, zdvořile a důstojně.

„Vrátíme se do Ternatu a vezmeme vás s sebou. Náš král se bude radovat, když bude moct uvítat na svém ostrově Holanďany, obzvlášť proto, že jsou nepřáteli portugalských psů. Zapomněl jsem vám říct, že máme na palubě jednoho z vašich druhů. Vylovili jsme ho z moře úplně vysíleného, ačkoliv je teď už úplně zdravý.”

„Kdo to může být?” řekl Krantz. „Nejspíš patří k jiné lodi!”

„Ne,” odpověděl Filip. „Mám předtuchu, že to není nikdo jiný než Schriften.”

„Pak ho musím vidět na vlastní oči, než tomu uvěřím,” řekl Krantz.

„Věřte tedy svému zraku,” řekl Filip a ukázal na Schriftenovu postavu, která se k nim teď blížila.

„Kapitáne Vanderdeckene, těší mě, že vás vidím. Pane Krantzi, doufám, že se vám dobře daří. Jaké štěstí, že jsme se všichni zachránili! He - he - he!”

„Oceán tedy uposlechl moji výzvu a vydal opět své mrtvé,” pomyslel si Filip.

81

Schriften se v dobré náladě obrátil ke Krantzovi a mluvil s ním s lehkým nádechem sarkasmu. Trvalo dost dlouho, než se Krantz zbavil tohoto dotěravce.

„Co si o něm myslíte, Krantzi?”

„Že má právě tak jako vy, své poslání. Musí určitě hrát nějakou úlohu v tomto podivném tajemství a zůstane tu, dokud ji nevykoná. Neobracejte se k němu a nezapomínejte, že vaše Amina je zachráněná.”

„Máte pravdu,” odpověděl Filip. „Tento ničema nestojí za to, aby se jím člověk zabýval. Vstoupíme na loď s těmito lidmi, pak se zbavíme tohoto muže a pokusíme se pak opět najít moji drahou Aminu.”

82*

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

AMINA

Když Amina nabyla opět vědomí, ležela v malé chýšce na palmových listech. Ošklivé, černé dítě sedělo u ní a odhánělo jí mouchy. Kde byla?

Vor byl zmítán dva dny po moři, celou tu dobu byla Amina střídavě ve stavu omámení a horečky. Její plavidlo, hnané větrem a proudem, bylo vyvrženo na východním pobřeží Nové Guiney. Několik domorodců, kteří náhodou vyjednávali obchod na pobřeží s několika tidorskými kupci, objevili Aminu a přiběhli, aby se zmocnili jejích šatů, ačkoliv viděli, že ještě nebyla mrtvá. Ale než opustili ubohou ženu, teď nahou jako oni sami, upoutal pozornost jednoho z divochů diamant veliké ceny, Filipův dar. Jelikož se nedal lehce stáhnout, vytáhl rezavý nůž a právě chtěl vší silou prsten sejmout, když zakročila nějaká stará žena, která požívala velké vážnosti a poručila mu, aby upustil od svého úmyslu.

Tidorští kupci, kteří byli přáteli Portugalců, upozornili divochy, že za zachránění osoby, náležející k jejich zmíněnému národu, by dostali velikou odměnu a přislíbili mimo to, že na své zpáteční cestě podají lidem ve faktorii zprávu, že nějaká portugalská žena byla na voru vyvržená na pobřeží. Této okolnosti děkovala Amina za pozornou péči, která jí byla prokazovaná. Ona část Nové Guiney byla poněkud civilizovaná častým stykem s tidorskými kupci, kteří sem přicházeli, aby vyměňovali evropské cetky za užitečnější výrobky ostrova.

83

Papuánská žena zavedla Aminu do své chýše, kde dlouhý čas zápasila se smrtí a byla zahrnutá pečlivým ošetřováním, ačkoliv umění Papuánky se omezovalo jenom na ovlažení jejích vyschlých rtů vodou a na odhánění moskytů a much.

Když Amina otevřela oči, vyběhlo papuánské děvčátko ven, aby to oznámilo ženě, která hned vstoupila do chýše. Byla veliká, velice otylá, těžkopádná a téměř bez šatů. Vlnaté vlasy měla napolo rozčesané, napolo nakadeřené a celým jejím oděvem byl kolem beder ovinutý šátek, mimo kus vybledlé žluté hedvábné látky na ramenou. Několik stříbrných prstenů na tlustých prstech a perleťový náhrdelník byly jejími ozdobami. Její zuby po požívání betelových ořechů zčernaly jako uhel a celý její zevnějšek mohl v Amině vzbudit jenom ošklivost a odpor.

Oslovila Aminu, ale její slova byla nesrozumitelná. Nemocná, která se i při sebemenším pohybu cítila vysílená, upadla opět do svého dřívějšího stavu a zavřela oči.

I když pohled na ženu musel vzbuzovat odpor, byla přece laskavá a jejím pozorným ošetřováním se Amina zotavila ve třech týdnech tak, že se mohla vypotácet z chýše a procházet se na svěžím vzduchu. Ostrované ji často obklopili, jednali s ní však uctivě z bázně před starou ženou.

Vlnovité vlasy domorodců byly nakroucené nebo spletené do vrkočů, občas taky bíle napudrované chunamem. Jejich veškerým oděvem bylo několik palmových listů, upevněných kolem beder, které splývaly až dolů ke kolenům, kdežto jejich nosy a uši byly vyzdobeny prsteny, náušnicemi a peřím rajek. Amina, která nerozuměla řeči těchto lidí, byla vděčná nebesům za zachránění života. Sedla si ve stínu stromů a pozorovala rychlé pirogy, které se před ní proháněly po širém moři. Její myšlenky však byly jinde, byly u Filipa!

Jednoho jitra vyšla Amina s radostnou tváří z chatrče a usedla opět na svém obvyklém místě podstromy.

„Matko má nejdražší, děkuji ti! Zjevila jsi se mi a obnovila jsi v mojí paměti umění, které jsem zapomněla. Kdybych se jen mohla dorozumět s těmito lidmi, mohla bych se dozvědět už teď, kde je můj Filip.”

84

Dva měsíce zůstala Amina pod ochranou otylé Papuánky. Když se vrátili tidorští kupci, přinesli příkaz, aby na pobřeží vyvržená bílá žena byla dopravená do faktorie, a aby byli odměněni ti, kteří sejí ujali.

Dali najevo Amině, která nabyla své dřívější krásy, aby je následovala. Každá změna byla lepší než její nynější bydliště, a proto s nimi odešla do pirogy, kde jí bylo vykázané bezpečné místo a brzo vyplula se svými novými průvodci na moře. Když ketěli po klidné vodní hladině, myslela Amina na Filipův sen a na lasturu mořské víly.

K večeru dorazili k jižnímu cípu ostrova Gigolo, kde přirazili na noc ke břehu. Druhý den pak dorazili na místo svého cíle a Amina byla dopravená do portugalské faktorie. Nikdo se nemůže divit, že její příchod vzbudil velikou zvědavost, neboť historie, kterou domorodci vypravovali o Aminině zachránění, zněla příliš podivně. Od velitele až do posledního sluhy očekávali všichni s největší zvědavostí její příchod.

Aminina krásná, dokonalá postava je překvapila ještě víc. Velitel jí učinil hlubokou poklonu, oslovil ji portugalsky a byl velice překvapený, když nedostal odpověď. Nebylo se čemu divit, protože Amina nerozuměla ani slovu z jeho řeči. Amina dala posuňky najevo, že je jí tato řeč neznámá, proto se domnívali, že je buď Angličankou nebo Holanďankou. Bylo posláno pro tlumočníka, jehož prostřednictvím oznámila, že je manželkou holandského kapitána, jehož loď ztroskotala na pobřeží. Nedovedla povědět, jestli bylo mužstvo zachráněno nebo ne.

Portugalci se velmi radovali nad zkázou holandské lodi a ještě víc nad tím, že tak roztomilá bytost, jako Amina, byla zachráněná. Velitel ji uvítal a ujišťoval ji, že za jejího pobytu ve faktorii se postará ze všech sil o její pohodlí. Za tři měsíce byla očekávaná loď z Čínského moře, která plula do Goa a pokud bude chtít, může ji použít k přeplavbě, protože v Goa bude moct snadno nalézt příležitost, aby se s jinou lodí dostala, kam jí bude libo. Pak byla zavedená do svého pokoje a k její obsluze přikázaná mladá černoška.

85

Portugalský velitel byl hubený mužíček, jenž dlouhým pobytem pod tropickým sluncem vyschl jako tříska. Měl neobyčejně dlouhé licousy a velmi dlouhý meč - dvě věci, které byly nejnápadnějšími rysy jeho osoby a jeho oděvu. Jeho pozornosti k Amině byly příliš průzračné a Amina by se mu vysmála, kdyby se neobávala, že by ji mohl zadržet na Tidore.

Po několika týdnech se vpravila do portugalské řeči, že mohla bez obtíží vyjádřit své nejnutnější potřeby a ještě než opustila ostrov Tidore, dovedla zcela plynně mluvit portugalsky.

Její touha odcestovat, aby mohla pátrat po Filipově osudu, byla každým dnem větší a ke konci těchto tří měsíců byly její oči neustále upřené na moře, aby spatřila dávno toužebně očekávanou loď.

Když se konečně objevila a Amina právě pozorovala od západu se přibližující plachtu, poklekl před ní velitel, vyznal jí lásku a prosil ji, aby nepomýšlela na odchod, nýbrž aby spojila svůj osud s jeho osudem. Amina, která věděla, zeje v jeho moci, byla při své odpovědi velice opatrná.

„Nejdřív musím vědět, co se stalo s mým manželem, protože jeho smrt dosud není jistá. Odjedu do Goa a napíši vám, pokud už budu vdova.”

Velitel, který si myslel, že v nejhorším případě může Filipa zavraždit, prohlásil, že je spokojený, a že jakmile sám obdrží nějakou určitou zprávu, donese ji sám do Goa. Pak jí složil tisíce přísah lásky a věrnosti.

„Blázen!” pomyslela si Amina a hleděla na loď, jenž se stále blížila ke svému kotvišti.

Za půl hodiny zakotvila a cestující vystoupili na břeh. Amina mezi nimi zpozorovala kněze. Zachvěla se, aniž věděla proč, a když se příchozí přiblížili, ocitla se najednou tváří v tvář páteru Matthiasovi.

86*

KAPITOLA DVANÁCTÁ

PÁTER MATTHIAS

Jak Amina, tak i páter Matthias sebou trhli a oba ustoupili v překvapení nad tímto nenadálým shledáním o několik kroků. Amina mu první podala ruku. Zapomněla v prvním okamžiku radosti, že se setkala s dobře známou tváří, na všechno, jak se spolu rozešli.. Páter Matthias přijal chladně její ruku a vložil jí pravici na hlavu.

„Kéž ti Bůh požehná a odpustí, dcero má, jako jsem já už dávno učinil.”

Odpustil jí opravdu páter Matthias? Teď bylo jisté, že s ní jednal jako se starou přítelkyní. Vyslechl zprávu o ztroskotání lodi a souhlasil s jejím záměrem, že by bylo záhodno, aby ho doprovodila do Goa.

Po několika dnech loď vyplula a Amina opustila faktorii a jejího zamilovaného velitele. Propluli šťastně ostrovním mořem a křižovali v ústí Bengálského zálivu, aniž se pěkné počasí nějak změnilo.

Když páter Matthias opustil Terneuzen, vrátil se do Lisabonu. Avšak nečinnost ho omrzela a nabídl se, že půjde jako misionář do Indie. Přistál na ostrově Formosa a brzo potom dostal příkaz od svých představených, aby se v důležité záležitosti odebral do Goa. To bylo příčinou, že se v Tidoru sešel s Aminou.

Bylo by obtížné vylíčit pocity pátera Matthiase k Amině, jelikož se měnily. Jednou se pamatoval na laskavost, která mu byla prokázaná jí a Filipem, na úctu, kterou choval k jejímu manželu a na dobré vlastnosti, které u ní poznal. Potom si však

87

vzpomněl na potupu, nezaslouženou potupu, která na něho byla vržená a on pak v duchu přemýšlel, jestli Amina skutečně věřila, že přišel k ní do světnice z důvodů, které jí řekl, nebo jestli tehdy využila jen jeho neopatrnosti. Tyto úvahy byly v jeho duši téměř v rovnováze. Byl by jí mohl odpustit všechno, kdyby věřil, že Amina se Amina s upřímným srdcem drží učení církve. Takto však byl přesvědčený, že je nejen nevěřící, nýbrž že provozuje zakázaná umění a to sklonilo misku vah v její neprospěch. Bedlivěji střežil, a když dala ve svém rozhovoru najevo nějaký náboženský cit, jeho srdce se k ní obměkčilo. Když však naopak vyslovila slova o pochybnosti církve, vzbouřila se v jeho nitru plnou měrou jeho nevole a pomstychtivost.

Když téměř propluli Bengálským zálivem a měli obeplout jižní cíp Cejlonu, dostali poprvé špatné počasí. Bouře stále vzrůstala a pověrčiví námořníci zapálili světélko před soškou jistého světce, která stála ve svatostánku na palubě. Amina, která si toho všimla, se opovržlivě usmála, ačkoliv si toho nebyla vědomá, zpozorovala, že páter Matthias se na ni upřeně díval.

„Papuánci, které jsem právě opustila, nedělají nic jiného, než že se taky modlí ke svým bůžkům. Co jsou tito křesťané?”

„Nebylo by lepší, kdybyste sešla do kajuty?” řekl páter Matthias. „Není vhodný okamžik pro ženy, aby zůstaly na palubě. Udělala byste nejlépe, kdybyste se modlila za naše zachránění.”

„Ne, otče, tady se můžu modlit daleko lépe. Miluji tento zápas živlů, a když jej tak pozoruji, skláním se v uctivém obdivu k božstvím, které řídí bouře, nechá burácet hněv větrů a pak je opět ukonejší.”

„Hned jsem si to myslel, protože jsem vás viděl opovržlivě se usmívat. Čemu jste se smála?”

„Svým vlastním myšlenkám, otče.”

„Řekněte raději, že jste se smála pravé víře, kterou jiní projevovali.”

Amina neodpověděla.

88-

„Jste tedy stále ještě nevěřící a kacířka? Střežte se, mladá ženo, střežte se!”

„Před čím bych se měla střežit, otče, a proč? Copak nejsou v těchto končinách miliony ještě méně věřících a ještě kacíř-štějších lidí, než se vám zdám já? Kolik jste jich obrátil ke své víře? S jakou námahou a s jakým nebezpečím jste musel zápasit, abyste dál rozšířil víru, a proč má vaše snažení tak nepatrný výsledek? Já vám to řeknu! Důvodem toho je, že lidé měli již své náboženské přesvědčení, víru, která jim byla vštípená již od dětství, a které se drželo celé jejich okolí. Copak to tak není i se mnou? Byla jsem vychovávaná v jiném náboženství. Mohl jste očekávat, že se tohoto náboženství okamžitě vzdám, a že budu moct úplně vyplenit všechny předsudky svého dřívějšího mládí? Uvažovala jsem o tom, co jste mi říkali, cítila jsem, že mnoho je pravdivého, a že učení vaší církve je božské - copak to nestačí? A přece nejste spokojený. Vy chcete slepou víru a slepou poslušnost a v tomto směru jsem bohužel nehodnou a obrácenou křesťankou.”

V zakončení její řeči bylo tolik pravdy, že ani páter Matthias k tomu nemohl nic říct.

Každou hodinu vzrůstala bouře a loď nabírala stále více vody. Portugalští námořníci si nevěděli strachem rady a vzývali své světce. Páter Matthias a ostatní cestující považovali všechno za ztracené, protože čerpadla už nemohla udržet loď bez vody a jejich tváře zbledly, když vlny zuřivě omývaly palubu. Chvěli se a modlili. Někteří z nich plakali jako děti, jiní si rvali vlasy a jiní opět kleli a rouhali se světcům, které den předtím vzývali. Amina však stála nepohnutě a pokaždé stáhla rty k opovržlivému úsměvu, když zaslechla rouhavá slova.

„Mé dítě,” řekl páter Matthias a přitom přemáhal chvění svého hlasu, aby nebylo poznat, že se bojí, před ženou, která tak klidně a nepohnutě hleděla na rozzuřené živly. „Mé dítě, ne-nech přejít tuto hodinu nebezpečí. Dřív než budeš odvolaná, přijmu tě do lůna naší církve a dám ti odpuštění tvých hříchů jistotou věčného života.”

•89

„Otče, nedám se strachem přinutit k víře, i kdybych se opravdu bála bouře. Právě tak málo důvěřuji ve vaši moc odpustit mé hříchy. Když jsem byla sama na voru, to byla opravdu těžká zkouška mé duševní síly a už pouhé pomyšlení na to je mi daleko strašnější než bouře, která teď zuří kolem nás, nebo smrt, která nás očekává. Je-li Bůh na nebesích, spoléhám se na jeho milosrdenství, v jeho lásku skládám svou důvěru, před jeho vůlí se skláním. Staň se jeho vůle!”

„Nezemři v nevěře, mé dítě!”

„Otče,” odpověděla Amina a ukazovala na cestující a námořníky, kteří na palubě plakali a naříkali, „toto jsou křesťané, právě jste jim přislíbil dědictví věčné blaženosti. Jaká je to víra, která jim nedodá sílu, aby zemřeli jako mužové? Proč je tu žena jedinou bytostí, která se nechvěje, zatímco oni se plou-ží ve strachu po palubě?”

„Život je sladký. Oni opouštějí své ženy a dítky a obávají se onoho světa. Kdo je připraven zemřít?”

„Já,” odpověděla Amina. „Nemám manžela, aspoň se tak obávám. Pro mě už nemá život cenu, a přece ještě zbývá malá nepatrná jiskřička naděje, stéblo slámy pro tonoucího nešťastníka. Nebojím se smrti, protože nemám nic, proč bych měla žít. Kdyby tu byl Filip, pak ano, ale on mě předešel a já si nepřeji nic toužebněji, než jít za ním.”

„Zemřel ve víře, mé dítě. Jestli ho chceš spatřit, musíš udělat totéž.”

„Nikdy nezemřel jako tito zde,” odpověděla Amina s opovržením a ukazovala na cestující.

„Snad taky nežil tak, jak žili oni,” řekl páter Matthias. „Dobrý člověk umírá klidně a nezná strach.”

„Tak umírají lidé každého náboženství, otče. A v každém náboženství se zdá smrt hříšníkovi stejně obtížná.”

„Budu se za tebe modlit, mé dítě,” řekl páter Matthias a poklekl na kolena.

„Tisíceré díky, vaše modlitba bude vyslyšená, i když platí takovému stvoření jako jsem já,” řekla Amina, chytila se zábradlí a šla po schodech na palubu.

90

„Jsme ztracení! Signoro, jsme ztracení!” zvolal kapitán, který byl skrčený pod pažením a lomil rukama.

„Ne,” odpověděla Amina, když se dostala na návětrnou stranu paluby a zachytila se tam lana. „Tentokrát ne!”

„Co říkáte, signoro?” řekl kapitán a s obdivem hleděl na Amininu klidnou a odhodlanou tvář. „Jak to můžete vědět, signoro?”

„Něco mi říká, kapitáne, že nebudeme ztracení, jestli napnete všechny své síly. Nějaký hlas v mém nitru mi hlasitě našeptává toto přesvědčení.”

Amině totiž neušlo, že bouře už poněkud povolila, ačkoliv to námořníci ve svém zděšení nepoznali. Aminin klid, její krása a snad taky neobyčejný pohled na tak mladou, rozvážnou a důvěryplnou ženu, zatímco všichni ostatní se oddávali zoufalství, měl náležitý vliv na kapitána a námořníky. Domnívali se, že vyšším vnuknutím je oprávněná ke svému tvrzení, protože lehkověrnost a pověra jsou blízcí přátelé. S obdivem a úctou hleděli na Aminu, sebrali všechny své síly a znovu začali vykonávat svou službu. Čerpadla byla znovu uvedená do činnosti, bouře se za noci zmírňovala a loď byla zachráněná, jak Amina předpovídala.

Lodní mužstvo a cestující ji považovali skoro za světici a hovořili o tom s páterem Matthiasem, který tím přišel do nemalých rozpaků. Odvaha, jakou dala najevo, byla neobyčejná, a i když se chvěla, neprojevila ani stopy bázně. Starý kněz neodpověděl, nýbrž přemýšlel o tom, aniž mohl dojít k nějakému závěru. Co dodávalo Amině tento klid a prorockého ducha? Určitě ne Bůh křesťanů, protože byla nevěřící. A kdo tedy? Páter Matthias si vzpomněl na její pokojík v Terneuzen a zakýval hlavou.

•91

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

ÚTOK NA PORTUGALSKOU TVRZ

Filip a Krantz spolu dlouho hovořili o podivném opětovném objevení Schriftena. Výsledkem jejich porady bylo, že ho budou pečlivě střežit a pokud možno se vyhýbat jeho společnosti. Krantz se ho ptal, jak se zachránil a Schriften mu svým obvyklým posměvačným způsobem odpověděl, že při zápase na voru se ulomilo veslo, na kterém plaval tak dlouho, až se dostal k malému ostrovu. Když spatřil pirogu, chopil se znovu kusu dřeva a držel se jej tak dlouho, až ho zpozorovali a vylovili. Ačkoliv to znělo nepravděpodobně, nebylo v jeho vypravování nic nemožného a Krantz se ho už na nic neptal.

Druhý den ráno se vítr utišil. Piroga byla opět snesená do vody a plula k ostrovu Ternate. Potřebovali ke své plavbě čtyři dny, jelikož vystoupili každou noc na břeh a své plavidlo vytáhli na písčinu.

Filipovu srdci se ulehčilo, když se dozvěděl o Aminině zachránění. Byl by býval šťastný při naději na brzké shledání se svou manželkou, kdyby ustavičná Schriftenova blízkost nebo-dala jeho nitro. Bylo něco tak podivného a vší lidské přirozenosti odporujícího v mužíkovi, jenž se nezmínil o jejich bitce na voru, ani si na nic nestěžoval. Kdyby obvinil Filipa z pokusu o vraždu, kdyby byl přísahal pomstu a projevil úmysl, že se po svém návratu bude v úřadu dožadovat spravedlnosti, bylo by to úplně jiné. Ale ne, on tu byl se svým sarkasmem a věčným chechtotem, dovoloval si neočekávané prostořeké poznámky, jako by neměl ani nejmenší příčinu ke hněvu nebo nenávisti.

Jakmile se dostali do přístavu ternatského hlavního města, byli odvedení do veliké chýše, zbudované z palmových listů a bambusových tyčí, kterou nesměli opustit, dokud jejich příchod nebyl oznámen králi. Podivná zdvořilost a zjemnělost výchovy těchto ostrovanů zavdávala Filipovi a Krantzovi ustavičně příčinu k poznámkám. Jejich náboženství, stejně jako jejich oblek, byl směsicí islámu a malajské víry.

Po několika hodinách byli povolaní k audienci ke králi, která se konala pod širým nebem. Král seděl pod sloupovím, obklopený četnými davy kněží a vojáků, kteří sice tvořili veli” kou masu, ale jevili pramálo nádhery. Všichni měli bílý oděv a turbany stejné barvy. On sám na sobě neměl žádné ozdoby. Zvlášť nápadně působila na Filipa a Krantze veliká čistota v králově okolí, protože šaty byly bez poskvrny tak bílé, že jenom slunce je mohlo tak vybělit.

Když následovali příkladu svých průvodců, pozdravili krále po způsobu mohamedánů, byli vyzváni, aby se posadili. Dřívější styk ostrovanů s Portugalci způsobil, že ostrované znali řeč tohoto národa, proto se král zeptal na několik otázek pomocí tlumočníků. Přivítal je a přál si, aby mu vypravovali historii ztroskotání své lodi.

Filip se omezil na stručný detail a vypravoval, že jeho manželka byla od něho odloučená, a že je podle doslechu v portugalské faktorii na Tidoru. Pak se ptal indického Veličenstva, jestli může zařídit její vysvobození a tím znovushledání.

„Dobrá,” odpověděl král. „Ať je přineseno cizincům občerstvení. Audience je skončená.”

Po několika okamžicích tu z celého dvořanstva zůstali jenom ještě dva nebo tři důvěrní přátelé a královi rádci. Stůl byl pokrytý rýží, rybami a jinými rozličnými pokrmy.

Když dojedli, řekl král: „Portugalci jsou psi, jsou našimi nepřáteli. Chcete nás podporovat v boji proti nim? Máme veliká děla, nedovedeme s nimi ale tak dobře zacházet jako vy, jestli nám chcete pomoct, mám v úmyslu vyslat loďstvo proti Portugalcům na Tidoru. Mluvte, Holanďané, chcete bojovat? Ty,” dodal a obrátil se k Filipovi, „dostaneš opět svou ženu.”

92 93

„Zítra vám odpovím,” odpověděl Filip, „protože se musím nejprve poradit se svým přítelem, jak jsem vám už řekl, byl jsem kapitánem lodi a tento muž byl druhým ve velení. Chceme se spolu předem poradit.”

Schriften, kterého Filip označil jako prostého námořníka, nebyl králi představen.

„Dobrá,” odpověděl král, „zítra očekávám vaši odpověď.”

Filip a Krantz se vzdálili. Když se vrátili do chýše, zjistili, že jim král poslal darem dva úplné mohamedánské oděvy s turbany. Velmi to přivítali, protože jejich šaty byly rozervané a naprosto nebyly schopné chránit je před palčivým sluncem tohoto podnebí. Jejich špičaté klobouky soustřeďovaly sluneční paprsky tak, že to nemohli vydržet, proto je vyměnili rádi za bílé turbany. Ukryly své peníze v malajském pasu, který byl částí jejich oděvu, převlékli se do šatů domorodců, jehož účelnost brzo poznali.

Po dlouhé poradě se rozhodli, že vyhoví královu přání, protože to byla jediná možná cesta, kterou Filip mohl dostat zpět svou Aminu.

Druhý den oznámili svůj souhlas králi a vykonali všechny přípravy k válečné výpravě.

Na sta a sta pirog nejrůznějších velikostí, které stály těsně u sebe u pobřeží, tvořily v klidné vodě zálivu plavidlo, dlouhé téměř půl míle a hemžilo se muži, kteří vyzbrojovali čluny. Jedni nasazovali plachty, druzí obstarávali potřebné tesařské práce, zatímco většina brousila své šavle a připravovala z ananasu smrtící jed pro své šípy.

Břeh byl přepestrým jevištěm. Džbány s vodou, pytle rýže, zelenina a klece plné drůbeže ležely porůznu mezi ozbrojenými domorodci, zatímco náčelníci ve svém nejpestřejším oděvu a oslňujícím lesku svých zbraní se procházeli sem a tam, aby udělovali rozkazy.

Král měl šest dlouhých čtyřliberních děl, dar jistého indického kapitána. Byly dopravené pod královým dozorem s náležitým množstvím kulí a kartáčů na některé z největších pirog a několik domorodců bylo vycvičeno v zacházení s nimi.

94

Král, který s jistotou očekával zboření portugalské tvrze, se chtěl zúčastnit výpravy osobně, ale na radu svých přátel a Filipovu prosbu změnil svůj úmysl, aby jeho drahocený život nebyl vystavený nebezpečí.

V deseti dnech bylo všechno připraveno a loďstvo se sedmi tisíci bojovníky plulo k ostrovu Tidore. Byl to krásný pohled - modré čeřící se moře, pokryté šesti sty malebnými plavidly, všechny s napjatými plachtami, podobnými delfínům, pronásledujícím svůj lup, plující po vodě - a k tomu četná posádka, jejíž bílý šat byl živou protihodnotou k temné modři moře.

Veliké pirogy, v nichž byli Filip, Krantz a domorodí náčelníci, byly ozdobené různobarevnými praporky, poletujícími ve svěžím větérku. Celek se spíš podobal výletu než výpravě, která vytáhla do boje, aby prolévala krev.

Na večer druhého dne dorazili k ostrovu Tidore a přiblížili se až na několik mil k portugalské tvrzi. Tidorští domorodci, kteří poslouchali Portugalce jen se sebezapřením, opustili své chýše na pobřeží a ustoupili do lesů. Loďstvo proto zakotvilo a zůstalo celou noc nerušeně stát nedaleko břehu. Druhý den vystoupil Filip a Krantz, aby si prohlédli okolí.

Tvrz a faktorie na Tidore byly postavené stejným způsobem jako téměř všechna portugalská opevnění v těchto mořích. Zevnější ohrazení, sestávající z příkopu se silnými, vezděnými palisádami, obklopovalo faktorii a veškeré domy osady. Brány vnější zdi byly celý den otevřené, aby se mohlo vycházet, po setmění však byly zavřené. Na mořské straně se nacházela citadela nebo vlastní tvrz, důkladná budova s náspy, obehnaná hlubokým příkopem, přístupná pouze po padacím mostu, který byl vpravo a vlevo chráněný velikým dělem. Nejsilnější opevnění nebylo však dobře vidět, protože bylo ukryté za vysokými palisádami, které obklopovaly celou tvrz.

Po bedlivé prohlídce radil Filip, aby byl učiněn útok z moře s velikými pirogami a jejich děly, zatímco posádka malých plavidel vystoupí na břeh, obklíčí tvrz a použije každý kryt, který se jí naskytne, aby odtamtud útočili na nepřítele s dout-nákovými ručnicemi, šípy a oštěpy. Všichni s tím souhlasili,

95

a proto natáhlo sto padesát pirog své plachty. Ostatní přirazili k pobřeží a jejich posádka zaujala na zemi příslušné postavení.

Portugalci ovšem spatřili, že se blíží a byli po chvíli připravení k uvítání nepřítele. Na moře namířené dělo bylo silného kalibru a dobře obsluhované, kdežto děla pirog pod Filipovým velením pálila sice všemožně, ale pro svou nepatrnou velikost jen pramálo škodila silným kamenným zdím tvrze.

Po čtyřhodinovém boji, ve kterém útočníci ztratili mnoho lidí, se pirogy obrátily a vrátily se zpět na stanoviště ostatního loďstva, načež se opět konala válečná porada.

Oddíly, vysazené na břeh, nebyly odvolané, poněvadž zamezovaly dovozu potravin a jakoukoliv pomoc a měly občas příležitost zastřelit nějakého Portugalce, který se neopatrně ukázal. To byla výhoda, kterou se nedalo pohrdnout, poněvadž Filip dobře věděl, jak slabá je posádka tvrze. Bylo jasné, že nedobudou tvrz pomocí svých děl a ani z mořské strany nekynul žádný úspěch, proto muselo být veškerých sil použito k pozemnímu útoku.

Když pronesli své názory domorodí náčelníci, navrhl Krantz, aby se vyčkalo do noci, a aby znovu zaútočili tímto způsobem. Jakmile večer vítr začne vát podél břehu, mělo mužstvo nasbírat hromady suchého palmového a kokosového listí, nakupit je po větru před palisádami a pak zapálit. Tak mohli zničit vchod ohrazení a vynutit si postup do vnějšího opevnění, to by jim umožnilo podniknout další kroky. Rada byla příliš rozumná, než aby s ní nesouhlasili. Veškeré mužstvo, které nebylo ozbrojené palnou zbraní, mělo sbírat listí. Taky bylo sneseno veliké množství suchého dříví a než nastala noc, bylo všechno připravené k druhému útoku.

Útočníci odložili svůj bílý oděv a nenechali si na těle víc než své opasky, scimetary, kirisy a své modré spodní kalhoty. Připlazili se tiše k palisádám, kde skládali otýpky a pak se zase týmž způsobem vraceli, aby opakovali svoje dílo. Čím vyšší byly vrstvy, tím směleji postupovali, až byla celá hromada připravená a pak za hlučného jásotu zapálená na několika místech.

96

Plameny stoupaly do výšky, děla tvrze hřměla a veliké množství útočníků padlo v krupobití kartáčů a za výbuchu ručních granátů. Mužstvo tvrze však bylo nuceno, dusíc se kouřem, který se valil vzhůru, opustit násep. Palisády hořely v plamenech a šlehající oheň brzy zachvátil taky faktorii a domy.

Odpor teď na chvíli ustal, pročež útočníci strhovali hořící palisády, proklestili si cestu do vnitřního opevnění a pobili svými scimetary a kirisy všechny, kteří nehledali útočiště v tvrzi. Byli to hlavně domorodí sluhové. O jejich život, jak se zdálo, se Portugalci nestarali a ani jejich volání, aby jim byl spuštěný padací most a oni vpuštění do tvrze, nebylo vyslyšeno.

Z kamene zbudovaná faktorie a všechny ostatní domy byly v plamenech, které osvětlovaly ostrov na míle daleko. Kouř se rozptýlil, takže opevnění tvrze bylo teď v pronikavém světle plamenů zřetelně viditelné.

„Kdybychom měli dobývací žebříky,” zvolal Filip, „byla by pevnost naše. Na náspech není ani človíčka.”

„Ovšem,” odpověděl Krantz, „ale i tak nám velmi prospějí zdi faktorie, jakmile oheň ustane. Obsadíme je, můžeme nepříteli zabránit, aby se objevil, zatímco budeme zhotovovat žebříky. Zítra večer budou hotové a až je znovu vykouříme otýpkami chrastí, budeme moct vylézt na zeď a zmocnit se tvrze.”

„To se podaří,” odpověděl Filip a odešel.

Šel k náčelníkům, kteří se shromáždili na zevnější straně ohrazení a oznámil jim svůj plán. Když jim pověděl o svých úmyslech, dali mu náčelníci své svolení, objevil se Schriften, jenž se bez Filipova vědomí taky přidal k výpravě.

„To nejde. Nikdy nedobudete tuto tvrz, Filipe Vanderdeckene! He - he - he!” zvolal Schriften.

Sotva to dořekl, došlo ke strašnému výbuchu a veliké kameny létaly do vzduchu všemi směry, a přitom zabily a zmrzačily mnoho set lidí. Faktorie vyletěla do povětrří, protože ve sklepení bylo veliké množství střelného prachu, ke kterému pronikl oheň.

„Tak končí váš plán, kapitáne Vanderdeckene! He - he - he!” skřehotal Schriften. „Nikdy tuto tvrz nedobudete!”

97

Ztráta lidských životů a zmatek způsobený tímto neočekávaným výsledkem rozšířily panický strach a všichni útočníci utekli ke břehu, kde ležely jejich pirogy. Marně se Filip a náčelníci snažili mužstvo zase shromáždit. Nezvyklí na strašlivý účinek střelného prachu ve větším množství, domnívali se, že se stalo něco nadpřirozeného, proto mnozí z nich naskákali do pirog, napjali plachty, zatímco někteří zůstali na břehu, chvějící se a těžce oddychující ze strachu.

„Nikdy nedobudete tuto tvrz, kapitáne Vanderdeckene!” skřehotal opět známý hlas.

Filip zdvihl šavli, aby rozpoltil mužíka, ale ruka mu opět klesla.

„Obávám se, že říká jen nevítanou pravdu,” pomyslel si Filip. „Proč bych mu tedy měl brát život?”

Někteří z ternatských náčelníků si ještě zachovali svoji odvahu, převážná většina však byla právě tak poděšená jako jejich lidé. Po krátké poradě bylo rozhodnuto, že mužstvo má do rána zůstat tam, kde je, a pak přijde konečné rozhodnutí.

Když se rozednívalo, zpozorovali, že portugalská tvrz, která už nebyla obklopená ostatními budovami, měla mnohem důkladnější obranné opatření, než si zpočátku mysleli. Náspy byly obsazené obránci, kteří začali pálit ze svého těžkého děla do ozbrojených sil útočníků.

Filip se radil s Krantzem a oba se shodli na tom, že za tohoto panického strachu, který ochromo val činnou sílu spojenců, nemohou už nic dělat. Náčelníci soudili taktéž a byl tedy dán rozkaz k ústupu. Ternatští náčelníci byli ostatně úplně spokojení se svým úspěchem, protože zničili velikou tvrz, faktorii a všechny portugalské budovy a zanechali pouze z kamene zbudovanou, nepřístupnou malou citadelu, což bylo dost, aby to všechno mohli vylíčit králi jako veliké vítězství. Byl tedy dán rozkaz ke vstupu do lodí a po dvou hodinách bylo celé loďstvo, které ztratilo asi sedm set mužů, opět na cestě do Ternate.

Krantz a Filip pluli tentokrát na stejné piroze, aby spolu mohli hovořit. Nepluli však déle než tři hodiny, když nastalo bezvětří

98*

a k večeru se objevily všechny příznaky nastávající bouře.

Když se vítr znovu probudil, dul protivným směrem. Avšak lodi pluly tak těsně ve větru, že si toho nikdo nevšímal. O půlnoci vzrostl vítr ve vichřici a než obepluli severovýchodní pobřeží Tidore, rozzuřil se orkán. Mnoho plavidel se potopilo a kdo neuměl plavat, zahynul bez pomoci. Plachty byly staženy a lodi vydány na milost a nemilost větru a vlnám, které se na ně hrnuly ze všech stran. Loďstvo se rychle uchýlilo k pobřeží a než se rozednilo, byla piroga, ve které seděli Filip a Krantz, mezi skalisky na severním břehu ostrova rozbitá na kusy. Trosečníci se zachytili trosek své lodi a drželi se tak dlouho, až dosáhli pobřeží. Tady našli ještě asi třicet jiných trosečníků, které postihl stejný osud.

Když se rozednívalo, rozpoznali, že větší část loďstva obeplula výběžek a ostatní lodi mohli s velikou pravděpodobností rovněž doufat, že vyváznou, protože vítr se zatím utišil.

Ternatští navrhovali, aby se ozbrojenou rukou zmocnili několika lodí tidorských ostrovanů, a jakmile se vítr zmírní, připojí se k loďstvu. Avšak Filip, který se poradil s Krantzem, to považoval za vhodnou příležitost získat zprávy o Aminině osudu, a protože jim Portugalci nemohli nic dokázat, mohli buď úplně popřít, že se zúčastnili útoku, nebo jim tvrdit, že k tomu byli donucení.

Filip byl odhodlaný zůstat zde a Krantz chtěl sdílet osud svého přítele. Nezmínili se svým společníkům o svém úmyslu, souhlasili s tím, aby se odebrali k tidorským pirogám ležícím nedaleko a spustili je na moře. Mezitím však Filip a Krantz vstoupili do houští a zmizeli.

Portugalci zpozorovali ztroskotání svých nepřátel a vyslali ostrovany, rozzuřené utrpěnou ztrátou, aby zajali ty, kteří budou zahnaní na pobřeží. Ovšem ternatští útočníci už byli pryč, a proto našli a zajali jen Filipa a Krantze. Ti byli odvedení do tvrze, kam se dostali pozdě večer. Velitel, tentýž mužík, který se zamiloval do Aminy, je dal předvést a chtěl, protože byli odění v muslimském oděvu, dát právě rozkaz, aby byli oběšení,

99

když mu Filip oznámil, že jsou holandskými trosečníky a byli donucení králem ostrova Ternate, aby se připojili k jeho výpravě. Proto použili první možnost k útěku, což jim potvrzuje i to, že ti, kdo byli s nimi vyvržení na pobřeží, odpluli ve člunech ostrovanů, kdežto oni zůstali radši zde.

Malý portugalský velitel tloukl svým kordem do dlážděných náspů, bil se do prsou a rozkázal, aby byli oba cizinci uvržení do vězení až do dalšího výslechu.

100

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

VE VĚZENÍ

Věznice byla pod tvrzí, měla malý otvor pro vzduch a světlo směrem na moře a byla velice horká. Zkrátka tvořily ji jen čtyři holé stěny a kamenná podlaha, to bylo všechno.

Filip, který chtěl vypátrat nějaké zprávy o Amině, oslovil vojína, který je dovedl dovnitř, portugalským jazykem: „Můj dobrý příteli, prosím za odpuštění…”

„A já za vše,” odpověděl vojín, vyšel ze dveří a zamkl dveře.

Filip se zachmuřeně opřel o stěnu. Krantz, který v sobě měl víc rtuťovité povahy, přecházel sem a tam, pokud mu to dovolil prostor dlouhý tři kroky.

„Víte, co mě napadá?” řekl Krantz a na chvíli se zastavil ve své procházce. „Je veliké štěstí, že,” - a přitom ztlumil hlas -„máme u sebe všechny své dublony. Pokud nás neprohledají, můžeme odtud uniknout podplacením.”

„A já si myslím,” odpověděl Filip, „že tu brzo budeme mít i toho bídného Schriftena, na něhož mi stačí pohlédnout a jsem otrávený.”

Vtom byli vyrušení otočením klíče a vstoupil vojín se džbánem vody a s velikou mísou vařené rýže. Nebyl to tentýž, který je dovedl do žaláře a Filip ho oslovil: „Měli jste poslední dva dny ve tvrzi notný kus práce!”

„Ano, signore.”

„Domorodci nás donutili, abychom se zúčastnili výpravy, ale my jsme jim unikli.”

•101

„Slyšel jsem, když jste to vypravoval, signore.”

„Ztratili téměř tisíc mužů,” poznamenal Krantz.

„Svatý Františku, to mě těší!”

„Myslím si, že hned tak Portugalce nenapadnou,” pokračoval Krantz.

„Taky si to myslím,” odpověděl vojín.

„Utrpěli jste veliké ztráty?” odvážil se Filip zeptat, když viděl, že je vojín velmi sdílný.

„Z našich lidí nezbylo ani deset. Ve faktorii bylo asi sto domorodců s několika ženami a dětmi, ale na tom nezáleží.”

„Jak jsem slyšel, máte tu nějakou mladou evropskou ženu,” pokračoval Filip sklíčeně, „trosečnici. Je taky mezi padlými?”

„Mladá žena? Ale ovšem, teď si vzpomínám. Bylo to vlastně tak…”

„Pedro!” volal shora hlas.

Muž se odmlčel, položil prst na rty, vyšel ven a zavřel dveře.

„Bože na nebesích, dej mi trpělivost!” zvolal Filip. „Je to těžká zkouška.”

„Zítra ráno sem přijde zase,” podotkl Krantz.

„Ano, zítra ráno, ale jak nekonečná doba nejistoty je mezi dneškem a zítřkem.”

„Cítím s vámi,” odpověděl Krantz. „ale co dělat? Hodiny ostatně plynou, ačkoliv napětí je prodlužuje na nekonečná léta. Ale slyším kroky.”

Dveře se znovu otevřely a objevil se první vojín.

„Pojďte se mnou, velitel s vámi chce mluvit.”

Filip a jeho přítel vyhověli tomuto neočekávanému vyzvání. Kráčeli vzhůru po úzkých kamenných schodech a přišli nakonec do malé komnatky, kde našli velitele. Ležel nedbale na malé pohovce, jeho dlouhý meč byl před ním na stole a dvě domorodé ženy jej ovívaly, jedna u hlavy, druhá u nohou.

„Kde jste vzali ten oděv?” zněla první otázka.

„Domorodci, kteří nás zajali na ostrově, na kterém jsme se zachránili, nám vzali naše šaty a dali nám tyto, jakožto dar od svého krále.”

„A najali vás, abyste sloužili v jejich loďstvu při útoku na tuto tvrz?”

„Donutili nás k tomu,” odpověděl Krantz, „protože mezi našimi národy není válka, odpírali jsme jim tuto službu. Přesto nás posadili do lodi, aby se prostí vojáci domnívali, že jim Evropané pomáhají.”

„Jak se můžu přesvědčit, že je to pravda?”

„Především máte naše slovo a za druhé je tu okolnost, že jsme jim utekli.”

„Patřili jste k holandské východoindické lodi, jste důstojníci nebo prostí námořníci?”

Krantz, který si myslel, že je budou pravděpodobně držet kratší dobu ve vězení, jestli zatají svou hodnost na lodi, se lehce dotkl Filipa prstem a odpověděl: „Jsme podřízení důstojníci. Byl jsem třetím matem a tento muž lodivodem.”

„A váš kapitán? Kde je?”

„Nevím, nemůžu o něm podat žádné zprávy, jestli je dosud naživu nebo je mrtvý.”

„Neměli jste ženu na lodi?”

„Ano, kapitán měl s sebou svoji manželku.”

„Co se s ní stalo?”

„Myslím, že zahynula na části voru, který se odtrhl.”

Velitel pak na nějakou chvíli zmlkl. Filip se podíval na Krantze, jakoby chtěl říct: „K čemu ty okliky?” Ale Krantz mu dal znamení, aby nechal mluvit jen jeho.

„Říkáte, že nevíte, jestli je váš kapitán naživu?”

„Ano.”

„Dobrá, dejme tomu, že bych vám vrátil svobodu, pokud podepíšete listinu, že jej považujete za mrtvého a odpřísáhnete, že toto udání je pravdivé!”

Filip překvapeně pohlédl na velitele a pak na Krantze.

„Nic bych proti tomu neměl, ale kdyby byla listina poslaná do Holandska, mohlo by nám to způsobit nepříjemnosti. Smím se zeptat, pane veliteli, k jakému účelu má sloužit tato listina?”

„Ne!” zařval mužík hromovým hlasem. „Neřeknu vám jiný důvod, než zeje to moje vůle. To vám musí stačit. Můžete volit:

102 103

vězení, nebo svobodu a propuštění s nejbližší lodí, která sem připluje.”

„Nepochybuji o tom, skutečně jsem přesvědčený, že musí být mrtvý,” odpověděl Krantz a protahoval svá slova, jakoby přemýšlel. „Veliteli, necháte nám do příštího rána lhůtu na rozmyšlenou?”

„Ano, můžete jít.”

„Ne však do vězení,” dodal Krantz, „nemůžeme přece být považovaní za zajatce a vy s námi jistě nebudete jednat špatně, pokud od nás chcete nějakou ochotu.”

„Sami jste se přiznali, že jste pozvedli zbraně proti nejkřesťanštějšímu králi. Ostatně, ať je to jakkoliv, zůstanete dnes v noci na svobodě. Zítra ráno rozhodnu, jestli jste zajatci nebo ne.”

Filip a Krantz poděkovali malému veliteli za jeho dobrotu a pospíchali na náspy. Byla tma a měsíc dosud nevyšel. Posadili se ke střílnám, radovali se ze svěžího vzduchu a pociťovali rozkoš svobody i po krátkém věznění. Poněvadž však nedaleko nich stáli vojáci, mluvili spolu jen šeptem.

„Co tím asi zamýšlí, že od nás žádá potvrzení o kapitánově smrti? A proč jste mu dal takovou odpověď?”

„Filipe Vanderdeckene, často jsem uvažoval o osudu vaší krásné manželky, a když jsem slyšel, že byla dopravená sem, chvěl jsem se o ni. Jak se musí zdát roztomilá ve srovnání se ženami této země! A ten maličký velitel, copak není člověkem, který musel být její krásou okouzlený? Zatajil jsem naše postavení, protože jsem si myslel, že bezvýznamné osoby pustí spíš na svobodu, než kdyby věděl, že jsme kapitán a první mat, zvlášť když se domýšlí, že jsme vedli Ternaťany při útoku. Když nás žádal o potvrzení vaší smrti, napadlo mě hned, že chce takovým tvrzením Aminu přinutit, aby se za něj provdala. Nejdůležitější otázkou je však, kde je Amina teď. Kdybychom jen našli toho vojáka, podařilo by se nám získat nějaké zprávy.”

Vyšel měsíc a vrhal svoje paprsky na rozčeřenou hladinu. Filip a Krantz se mlčky opřeli o zeď a obrátili se tváří k moři. Když se tak nějakou chvíli oddávali svému snění, byli vyrušeni

104

osobou, která k nim přikročila a zvolala: „Buenos no-ches, signor!”*)

Krantz okamžitě poznal portugalského vojína z vězení, jehož rozmluva byla tak náhle přerušená.

„Dobrý večer, příteli! Děkujeme nebesům, že už není třeba, abyste nás zavíral.”

„Ano, divím se tomu,” řekl vojín přitlumeným hlasem. „Náš velitel rád dává najevo svou moc. Vládne tu neomezeně.”

„Není tak blízko, aby nás mohl slyšet,” řekl Krantz. „Máte tady roztomilé sídlo. Jak dlouho jste už v této krajině?”

„Už třináct let, signore, mám toho už po krk. Mám v Opor-tu ženu a děti. Totiž měl jsem, protože kdo mi může říct, že jsou dosud naživu?”

„Copak nedoufáte, že se vrátíte zpátky a znovu je uvidíte?”

„Že se vrátím? Žádný portugalský vojín mého postavení se nevrací zpět. Jsme najatí na pět let a musíme tu složit své kosti.”

„To je opravdu tvrdé.”

„Tvrdé, signore?” odpověděl vojín šeptem. „Ne, je to kruté a zrádné. Často jsem si chtěl prohnat kuli hlavou, ale dokud je člověk naživu, nevzdává se naděje.”

„Lituji vás můj příteli,” řekl Krantz. „Ale zbyly mi ještě dva zlaťáky. Vezměte si jeden z nich, snad jej můžete poslat domů ubohé ženě.”

„A tu máte taky jeden ode mně, dobrý příteli,” dodal Filip a vtiskl mu druhý dublon do dlaně.

„Kéž vás chrání všichni svatí, signorové,” odpověděl voják, „protože je to první dobrodiní, které se mi dostalo po tolika letech. Ovšem moje žena a mé děti nemají příliš velkou naději, že tyto peníze dostanou.”

„Když jsme byli v žaláři, vypravoval jste o evropské mladé ženě,” řekl Krantz po chvíli.

„Ano, signore. O velmi krásném stvoření. Náš velitel byl do ní nesmírně zamilovaný.”

„Kde je teď?”

*) „Dobrý večer, pánové!”

105

„Odcestovala do Goa v průvodu knězp, který ji znal, starce jménem Matthias. Za své přítomnosti mi udělil rozhřešení.”

„Páter Matthias?” zvolal Filip, ale Krantz ho lehkým pohybem přiměl k mlčení.

„Říkáte, že do ní byl velitel zamilovaný?”

„Ano, jednal s ní téměř šíleně. A jsem přesvědčený, že kdyby páter Matthias nepřišel, nenechal by ji nikdy odejít, ačkoliv je ženou někoho jiného.”

„Říkáte, že odcestovala do Goa?”

„Ano, na lodi, která se tu zastavila. Muselo jí být velice milé, že odtud může uniknout, protože náš maličký velitel ji pronásledoval celý den a ona zřejmě měla starost o svého manžela. Nevíte, pánové, jestli je její muž naživu?”

„Ne, neslyšeli jsme o něm.”

„Tak jenom doufám, že sem nepřijde, protože kdyby ho velitel dostal do své moci, zacházel by s ním velice krutě. Nespokojí se jen s polovičními opatřeními a je to statečný muž. Ale jestli se jedná o to, aby získal tuto dámu, bude se snažit s nasazením všeho nebezpečí, odstranit všechny překážky. A manžel jev takovém případě velmi vážnou překážkou. Nuže, signorové,” pokračoval voják po krátké přestávce, „bude lepší, když se tu nebudu moc dlouho ukazovat. Kdybyste něco potřebovali, můžete se mnou počítat. Dobře si zapamatujte, že mé jméno je Pedro. Dobrou noc a tisíceré díky!”

S těmito slovy voják odešel.

„Rozhodně jsme získali jednoho přítele,” řekl Krantz, „a dozvěděli jsme se zprávy neobyčejně důležité.”

„Nanejvýš důležité,” poznamenal Filip.

„Amina tedy odplula s páterem Matthiasem do Goa. Cítím, že je v dobrých rukou. Páter Matthias je výborný muž. Je to pro mě veliká útěcha.”

„Ano, ale nezapomeňte, že jste v moci svého nepřítele. Musíme co možná nejrychleji utéct. Zítra podepíšeme listinu. Má pramalou cenu, protože se bezpochyby dostaneme do Goa před úmrtním listem, a i kdyby se to nepovedlo, nepřinutí zpráva

106*

o vaší smrti Aminu, aby se provdala za tento zvadlý kousíček smrtelnosti.”

„To mi nedělá starosti, ale pomyslete, jaký zármutek jí to způsobí.”

„Věřte mi, Filipe, nebude horší, než je její nynější nejistota. Je však zbytečné zabývat se minulostí, musí se to tak stát. Podepíši se jako Kornel Richter, náš třetí mat a vy jako Jakub Vantreat, nezapomeňte na to.”

„Dobře,” přikývl Filip a pak se obrátil, jakoby si přál, aby ho nechal vlastním myšlenkám.

Krantz si toho všiml a uložil se pod střílnou, kde brzo usnul.

107

KAPITOLA PATNÁCTÁ

PORTUGALSKÝ VELITEL

Filip, unavený námahou uplynulého dne, ulehl vedle Krantze a usnul. Druhý den ráno byl probuzený velitelovým hlasem a řinčením jeho dlouhé šavle na dláždění. Filip vstal a zjistil, že mužík prohlíží svoje vojáky a přitom vyhrožuje jednomu vězením, druhému prací z trestu. Krantz, dřív než byl velitel hotový se svým ranním kázáním, rovněž vstal. Velitel jim nařídil přísným hlasem, aby ho následovali do jeho pokoje.

Poslechli. Tam se natáhl na pohovku a ptal se jich, jestli jsou ochotní zmíněnou listinu podepsat, jelikož v opačném případě budou zase uvěznění. Krantz odpověděl, že uvážili všechny možnosti a že jsou tak dokonale přesvědčení o kapitánově smrti, že nijak neváhají tuto skutečnost potvrdit. To byla odpověď, po které se stal velitel velice milým. Dal přinést psací potřeby a sepsal potvrzení, které pak bylo příslušným způsobem podepsáno Krantzem a Filipem. Jakmile se to stalo a mužík měl v rukou drahocenou listinu, byl tak spokojený, že pozval Filipa i Krantze, aby s ním posnídali.

Při snídani jim slíbil, že při nejbližší příležitosti budou moct opustit ostrov. Filip byl velice zamlklý, ale Krantz se dovedl tak vlichotit do velitelovy přízně, že jím byl pozván i k obědu.

Když se seznámili důvěrněji, oznámil mu Krantz, že mají ještě několik zlaťáků, a že by rádi dostali pokoj, kde by mohli bydlet a stravovat se. Ať už z lásky ke společnosti či z touhy získat zlato, snad obojím, jim velitel nabídl, aby stolovali s ním a hradili svůj podíl na výlohách. Oba to nadšeně přijali.

108*

Byly stanovené podmínky a Krantz naléhal, že zaplatí za první týden předem. Od tohoto okamžiku byli k veliteli v nejlepším poměru a jeho laskavosti nebraly konce, ačkoliv je dřív tak zdvořile poslal do vězení, ležícího pod hladinou vody.

Večer třetího dne, když seděli spolu a kouřili svá manilla che-root, byl velitel v obzvlášť dobré náladě a Krantz se ho zeptal, proč mu tolik záleželo na osvědčení kapitánovy smrti.

K velikému Filipově překvapení velitel odpověděl, že Amina mu slíbila, že se za něj provdá, když tento dokument opatří.

„Nemožné!” zvolal Filip a vyskočil ze svého místa.

„Nemožné, pane? A proč nemožné?” odpověděl velitel s výrazem zlosti a překvapení, mezitím co si kroutil mezi prsty knír.

„Byl bych to taky řekl,” přerušil jej Krantz, který se obával následků Filipovy nerozvážnosti, „protože kdybyste viděl, jak vroucí náklonností trpěla tato žena ke svému manželovi a jak něžně jej milovala, považoval byste to rovněž za nemožné, že by svou lásku tak rychle věnovala někomu jinému. Ale ženy jsou ženy a vojáci mají velikou výhodu před jinými lidmi. Snad je poněkud omluvíme, veliteli. Na vaše zdraví a trvalé štěstí.”

„Právě jsem chtěl říct totéž,” dodal Filip, pochopil plán svého přítele. „Opravdu ji musíme omluvit, když si v duchu představím jejího manžela a podívám se přitom zároveň na vás.”

Velitel byl tímto lichocením velice spokojený.

„Ano, říká se, že vojáci mají vždy zvláštní štěstí u krásného pohlaví. Snad je to příčinou toho, že u nás hledají ochranu, a kde by ji taky měly zapezpečenou lépe než u muže, který nosí meč po boku. Pojďte, signorové, napijeme se na její zdraví. Na zdraví krásné Aminy Vanderdeckenové!”

„Na zdraví spanilé Aminy Vanderdeckenové!” opakoval Krantz a zdvihl sklenici.

„Ať žije krásná Amina Vanderdeckenová!” přizvukoval Filip.

„Ale, veliteli, jak jste ji mohl pustit do Goa, kde je žena vystavená tolika svůdnostem a kde čeká tolik nástrah na její pohlaví?”

•109

„Po tom ti nic není. Jsem přesvědčený, že mě miluje. Ano, mezi námi řečeno, ona mě zbožňuje.”

„Ale to je lež!” zvolal Filip.

„Cože, signore. To říkáte mně?” zvolal velitel a sáhl po svém kordu, který ležel na stole.

„Ne,” vzpamatoval se Filip. „Myslel jsem tím ji, protože jsem slyšel na vlastní uši, jak přísahala svému manželovi, že nechce žít pro nikoho, jen pro něj.”

„Ha, ha! To je všechno?” smál se velitel. „Milý příteli, vy opravdu neznáte ženy.”

„Ne, a nemá k nim taky nějakou zvláštní náklonnost,” odpověděl Krantz, naklonil se k veliteli a pošeptal mu do ucha: „Dělá to tak vždycky, když se mluví o ženách. Byl kdysi krutě zklamaný a od té doby nenávidí celé pohlaví.”

„Pak k němu musíme být milosrdní,” odpověděl malý důstojník. „Myslím, že změníme předmět hovoru.”

Když se vrátili do vlastního pokojíku, upozornil Krantz Filipa, že je nutné, aby ovládal své city, jelikož jinak by byli opět vrženi do vězení. Filip uznal, že se ukvapil, ale řekl svému příteli, že příčinou jeho rozčilení byla okolnost, že Amina veliteli slíbila, že si jej vezme za muže, když opatří bezpečné zprávy o jeho smrti.

„Copak je možné, aby byla tak věrolomná?” zvolal Filip. „A přece se zdá, podle horlivosti, kterou projevil velitel při opatřování této listiny, že je to pravda.”

„Myslím si, Filipe, a zdá se mi to velice pravděpodobné, že je to tak,” odpověděl Krantz lhostejně. „Ostatně nemůžete z toho nic usuzovat, než že byla ve velmi nebezpečném postavení, a že tak jednala, aby se zachránila pro vás. Spolehněte se na to, že až se sejdete, podá vám bezpečný důkaz, že jej tímto způsobem musela oklamat, protože by se jinak určitě stala obětí jeho násilnosti.”

„Možná,” odpověděl Filip zamračeně.

„Filipe, já sázím svůj život na to, že je to tak. Neskrývejte ani na okamžik ve svém nitru tak nenávistnou myšlenku k bytosti, která žije jen vaší láskou. Stydím se za vás, Filipe Vanderdeckene!”

„Máte pravdu a prosím ji za odpuštění, že jsem se dal jenom na okamžik strhnout takovými city a myšlenkami,” odpověděl Filip, „ale manželovi, který ji miluje takovým žárem jako já, je hrozně, když vidí jak se jméno jeho ženy stává hříčkou, a když musí slyšet, že na její čest útočí tak ničemný padouch, jako je tento velitel.”

„Uznávám, ačkoliv je to lepší, než kdybychom byli v žaláři,” odpověděl Krantz. „A teď, dobrou noc!”

Tři týdny zůstali ve tvrzi a každým dnem se stávali důvěrnějšími s velitelem, jenž za Filipovy nepřítomnosti často obrátil hovor na svoji lásku k Amině a vypravoval o všem, co se stalo, co nejpodrobněji. Krantz pozoroval stále víc, že jeho názor byl správný, a že Amina se mu lichotila jen proto, aby mohla uniknout. Mezitím míjel našim přátelům čas strašně pomalu, protože stále ještě nepřiplouvala žádná loď.

„Kdy ji zase uvidím?” ptal se Filip sám sebe, když se jednoho dne opírali s Krantzem o násep.

„Koho chcete zase spatřit?” ptal se velitel, který stál náhodou blízko něho.

Filip se obrátil a zamručel něco nesrozumitelného.

„Mluvili jsme o jeho sestře, veliteli,” odpověděl Krantz, chopil se jeho ruky a odváděl velitele. „Nesmíte o ní před mým přítelem nikdy mluvit, protože je to pro něj velice bolestné a je to zároveň příčina jeho zášti k ženám. Byla provdaná za jednoho jeho přítele, ale utekla od něj. Byla to jeho jediná sestra, zlomila jeho matce srdce a ho udělala nešťastným. Prosím, nevšímejte si toho!”

„Ne, jistě ne!” odpověděl velitel. „Taky se tomu nedivím, protože rodinná čest je vážná věc. Ubohý mladík, když se tak zachovala jeho sestra, a když jej zradila milenka, zdá se mi docela přirozené, že je tak vážný a málomluvný. Je z dobré rodiny, signore?”

„Z jedné z nejvznešenějších v Holandsku,” odpověděl Krantz. „Může čekat veliké rodinné jmění a je nezávislý už z dědictví

111

po své matce. Ale tyto dvě nešťastné události s ním pohnuly, aby tajně opustil vlast a odešel do cizích zemí a tam zapomněl na svou bolest.”

„Jedné z nejvznešenějších rodin?” zamyslel se velitel. „Pak cestuje pod přijatým jménem. Jakub Vantreat určitě není jeho pravé jméno.”

„Máte pravdu,” odpověděl Krantz, „nejmenuje se tak, ale v tomto ohledu jsou mé rty zavázané mlčenlivostí.”

„Ovšem, samo sebou vůči příteli, jenž dovede zachovat tajemství. Nechci se vás už vyptávat. On je tedy opravdu z vysoké šlechty?”

„Jak jsem řekl, pochází z jedné z nejvznešenějších rodin země, má veliké bohatství a vliv. Je sňatky spřízněný taky s vysokou šlechtou španělskou.”

„Opravdu?” ptal se velitel zamyšleně. „Pak zná bezpochyby taky mnoho portugalských grandů.”

„Ovšem, jsou přece všichni více či méně spojení.”

„Pak vám musí být jistě velice vzácným přítelem, signore?”

„Považuje se za zabezpečeného po celý život, jakmile se vrátíme do vlasti. Je velice vděčné a šlechetné povahy, což i vám dokáže, jestli se s ním opět setkáte.”

„Nepochybuji o tom a můžu vás ujistit, že jsem opravdu nasycený životem na tomto ostrově. Bezpochyby budu muset vydržet ještě pár let, než budu vystřídán a půjdu ke svému pluku do Goa, kde se mi asi nedostane dovolené do vlasti, jestli se nevzdám své důstojnické hodnosti. Ale tam právě přichází.”

Po této rozmluvě byla velice nápadná změna v chování portugalského velitele, jenž měl nejhlubší úctuse šlechtou. Jednal s Filipem s takovou úctou, že to nemohlo uniknout žádnému obyvateli tvrze a taky Filip tím byl velice překvapený, až mu Krantz vysvětlil příčinu. Velitel často hovořil s Krantzem o této věci a vyptával se ho, jestli jeho chování k Filipovi je takové, aby učinilo příznivý dojem, protože mužík teď doufal, že se mu tak vlivný protektor bude jistě časem hodit.

Několik dní po této rozmluvě seděli všichni tři u stolu, když vstoupil desátník, pozdravil velitele a oznamoval mu, že do tvrze

112

přišel nějaký holandský námořník a prosí o vpuštění. Filip i Krantz zbledli při tomto oznámení, protože tušili neblahou předzvěst, ale mlčeli. Námořník byl zavolán a po několika okamžicích vstoupil jejich trapič, jednooký Schriften. Když viděl Filipa a Krantze sedět u stolu, zvolal:

„Znovu se setkávám s kapitánem Filipem Vanderdeckenem a se svým přítelem, panem Krantzem, prvním matem na lodi ,Utrecht. Skutečně mě těší, že vás opět vidím!”

„Kapitán Filip Vanderdecken!” zařval velitel a vyskočil z lenošky.

„Ano, to je můj kapitán Filip Vanderdecken a toto můj první mat, pan Krantz, kteří oba náleží k lodi ,Utrecht. Ztroskotali jsme společně, není to tak, kapitáne? He - he - he!”

„Sangue de Vanderdecken! Její manžel? Corpo del diavo-lo! Je to možné?” zvolal velitel a lapal po dechu, zatímco oběma rukama sáhl po svém kordu. „Oklamali jste mě, vodili za nos a podvedli!”

Žíly na jeho čele naběhly, div že nepraskly, načež po chvíli mlčení pokračoval stísněným hlasem:

„Vysoce urozený pane, děkuji vám, ale teď je řada na mně. Desátníku, vojáci, ihned sem! Rychle!”

Filip a Krantz byli přesvědčení, že veškeré zapírání by bylo marné. Filip zkřížil své ruce, aniž odpověděl, kdežto první mat prohodil jen:

„Krátké uvažování vám dokáže, signore, že nemáte vůbec příčinu k tomuto rozčilení.”

„Nemám příčinu?” odpověděl velitel s posměšným smíchem. „Oklamali jste mě, chytili jste se však do své vlastní pasti. Mám podepsanou listinu a neopomenu ji taky použít. Vy, kapitáne, jste mrtvý, jak víte, protože mám o tom potvrzení psané vaší vlastní rukou a vaše žena této zprávě uvěří s radostí.”

„Obelstila vás, veliteli, aby unikla z vaší moci. Nic víc,” řekl Vanderdecken, „protože i kdyby byla volná jako vzduch, odmítla by tak odporného, sešlého blbce, jako jste vy.”

„Jen tak dál, brzy přijde řada na mně. Desátníku, vrhněte tyto dva muže do vězení a postavte před dveře stráž až do dalších

113

rozkazů. Pryč s nimi! Vysoce urozený signore, snad vám vaši vlivní holandští přátelé pomohou, abyste se odtud zase dostal.”

Filip a Krantz byli odvedeni vojáky, kteří se velmi divili této změně. Schriften je následoval, a když kráčeli po náspu ke schodišti, které vedlo k jejich vězení, vytrhl se rozzuřený Krantz vojákům a kopl lodivoda tak prudce, že několik kroků zavrávoral a spadl na tvář.

„To jste udělal dobře. He - he - he!” Smál se Schriften, jakmile se postavil na nohy a hleděl na Krantze.

Když sestupovali po schodech ke svému vězení, setkali se s okem, které na ně významně zamrkalo. Byl to vojín Pedro, jenž jim tím dal najevo, že tu mají alespoň jednoho přítele, na něhož se můžou spolehnout, a který se nebude bát žádné námahy, aby jim přišel na pomoc v těchto nových těžkostech. Jaká to byla útěcha pro oba! Zůstal jim aspoň paprsek naděje, když opět sestoupili dolů po úzkém schodišti a zaslechli za sebou rachotit těžký klíč, jímž byli zavření ve svém vězení.

114

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

ZMIZEL

Tak je tedy zase po všech našich nadějích,” pronesl Filip těž-komyslně. „Jaká naděje nám ještě zbývá, že unikneme tomu malému tyranovi?”

„Musíme se spoléhat na náhodu,” odpověděl Krantz, „ačkoliv naše naděje nejsou právě potěšitelné. Ostatně doufejme, že to dopadne co nejlépe.”

„Právě mě napadla myšlenka, která by snad mohla mít úspěch,” dodal Krantz po chvíli. „Uvidíme, co se dá dělat, až se mužíkův hněv ukonejší.”

„A to by bylo?”

„Ačkoliv velice miluje vaši ženu, přece jenom existuje jedna věc, která mu taky přitostla k srdci, myslím peníze. Protože víme, kde je zakopaný náš poklad, myslím, že by se dal přesvědčit, aby nám vrátil svobodu, kdybychom mu slíbili, že mu k těmto penězům pomůžeme.”

„To by nebylo nemožné. Proklínám toho zlomyslného, malého ničemu Schriftena, který určitě není z tohoto světa. Je to můj věčný pronásledovatel a zdá se, že nejedná z vlastního popudu.”

„Potom ale musí být částí vašeho určení. Jsem jenom zvědavý, jestli nás nechá malý velitel bez jídla a pití.”

„Nedivil bych se. Jsem přesvědčený, že mi ukládá o život.”

Jakmile se velitelův vztek trochu uklidnil, přikázal mužík, aby byl k výslechu přivedený Schriften, ale přes všechno pátrání

115

nebyl lodivod nikde k nalezení. Stráž u hlavních vrat mu oznámila, že ven nevyšel, a proto všude pátrali, ale opět bez výsledku. Byly prohlédnuty dokonce i prázdné žaláře, ale taky nadarmo.

„Byl snad zavřený s ostatními vězni?” pomyslel si velitel. „Nemožné, ale půjdu tam a přesvědčím se sám.”

Sestoupil dolů, otevřel dveře žaláře a podíval se dovnitř. Chtěl opět odejít, ale Krantz mu řekl:

„Aj, signore, to je opravdu velmi vlídné zacházení, když jsme žili tak dlouho v nejlepším přátelství. Uvrhl jste nás do vězení jen proto, že nějaký chlap řekl, že nejsme těmi, za které jsme se vydávali. Snad nám sem pošlete alespoň trochu pitné vody!”

Velitel, který byl ohromený záhadným Schriftenovým zmizením, nevěděl ani, co by odpověděl. Konečně řekl vlídnějším tónem, než se dalo očekávat:

„Dám rozkaz, aby bylo vyhověno vaší žádosti.”

Pak zavřel dveře žaláře a zmizel.

„To je divné,” poznamenal Filip. „Zdá se, že je už klidnější.”

Po několika minutách se opět otevřely dveře a vstoupil Ped-ro se džbánem vody.

„Zmizel jakoby kouzlem, signorové, a není k nalezení. Prohledali jsme kdejaký koutek, ale marně.”

„Kdo zmizel? Snad ne ten malý, starý námořník?”

„Ano, on, kterého jste kopl, když vás odváděli do vězení. Všichni lidé říkají, že to musel být duch.Stráž prohlašuje, že z tvrze nevyšel. Jak mohl uniknout, je záhadou, která otřásla i naším velitelem.”

Krantz zahvízdl a pohlédl na Filipa.

„Vy máte nad námi dozor, Pedro?”

„Domnívám se, že ano.”

„Dobrá, řekněte veliteli, že mu oznámím něco velice důležitého, jestli je ochotný mě vyslechnout.”

Pedro odešel.

„Nu, Filipe, dovedu toho malého ničemu ještě víc pobláznit, takže nás rád pustí na svobodu. Jestli mi dovolíte, abych řekl, že nejste Amininým manželem.”

„Ne, Krantzi, nechci už takhle lhát.”

„Toho jsem se bál, a přece se mi zdá, že by bylo docela na místě, kdybychom proti krutosti a proti bezpráví postavili jistou lest. Když nesvolíte, pak nevím, jak bych to měl zařídit. Ostatně v každém případě napnu všechny síly.”

„Pomůžu vám ze všech sil, jenom na mně nesmíte žádat, abych zapřel svou ženu. To už nikdy neudělám.”

„Dobrá, uvidíme, jestli si vymyslím báchorku, která by uspokojila všechny strany. Dovolte, abych chvíli přemýšlel.”

Krantz přecházel zamyšleně po cele a stále ještě dumal, když se otevřely dveře a vstoupil velitel.

„Jak jsem slyšel, chcete mi něco oznámit. Co to je?”

„Především, signore, dejte sem předvést toho malého ničemu, aby byl postaven proti nám.”

„Nevím, jaký by to mělo účel,” odpověděl velitel. „Co mi vlastně chcete říct, signore?”

„Jestlipak víte, s kým máte tu čest, když mluvíte s tím jednookým ničemou?”

„Patrně s holandským námořníkem.”

„Ne, s duchem, démonem, který byl příčinou zkázy naší lodi a přináší s sebou neštěstí všude, kdekoliv se objeví.”

„Svatá panno! Co mi to povídáte, signore!?”

„Čistou pravdu, pane veliteli. Jsme vám velice zavázaní, že jste nás zavřel, dokud je ve tvrzi. Mějte se ale před ním na pozoru.”

„Děláte si ze mě blázny?”

„Zajisté ne. Dejte ho přivést sem dolů. Tento vznešený pán má nad ním moc. Divím se vůbec, že se odvážil zůstat, dokud je on nablízku. Tento pán nosí na srdci, co by ho odtud vypudilo a třásl by se po celém těle. Dejte jej přivést sem dolů a brzo uvidíte, jak s kletbami a křikem zmizí.”

„Kéž je nebe při nás!” zvolal velitel polekaně.

„Nepošlete pro něj, signore?”

„Je pryč. Zmizel a není nikde k nalezení!”

„Vždyť jsem si to myslel,” podotkl Filip významně.

„Je pryč? Zmizel, říkáte? Pak, veliteli, jistě poprosíte tady toho vznešeného pána za odpuštění, že jste s ním tak špatně

117

zacházel a dovolíte nám, abychom se vrátili zpět do našeho pokoje. Tam vám vysvětlím tuto podivnou a nanejvýš zajímavou historii.”

Velitel, který byl ještě zmatenější než předtím, nevěděl, co má dělat. Konečně se uklonil před Filipem a prosil jej, aby se považoval za volného muže. Pak se obrátil ke Krantzovi a pokračoval:

„Bude mi nesmírně milé, když mi hned vysvětlíte tu historii, protože se mi to všechno zdá záhadné.”

„A jiné to nebude, dokud vám to náležitě nevysvětlíme. Půjdu s vámi do vaší komnaty, kteroužto zdvořilost nemůžete očekávat od mého vznešeného přítele, poněvadž je nemálo pohoršený nad vaším jednáním.”

Velitel vyšel ven a nechal dveře otevřené, Filip a Krantz ho následovali. První odešel do svého pokoje, kdežto druhý zamířil do pokoje velitelova. Zmatek, který vířil v mužíkově mozku, ho udělal směšným. Nevěděl, jestli si má hrát na velitele nebo být zdvořilý, jestli mluví opravdu s prvním matem lodi nebo s někým jiným. A právě tak nevěděl, jestli urazil šlechtice, nebo jestli prokazoval zdvořilost obyčejnému lodnímu kapitánovi. Vrhl se na pohovku a Krantz, který se usadil v lenoš-ce, začal vypravovat:

„Částečně jste byl oklamán, zčásti však ne, veliteli. Když jsme sem přišli, dozvěděli jsme se, jak se bude s námi zacházet a zatajili jsme pro jistotu svou hodnost. Potom jsem vám pověděl, jaké postavení zaujímá můj přítel ve své vlasti, ačkoliv jsem neuznal za vhodné zmínit se o postavení, které zaujímal na palubě lodi. Jak se dá očekávat od muže tak vysoce postaveného jako je on, má se věc vlastně tak, že byl majitelem krásné lodi, která byla ztracená vmísením se onoho jednookého ničemy. O tom si však povíme při jiné příležitosti, teď k naší historii.

Před deseti lety žil v Amsterdamu veliký lakomec. Žil nejnuznějším způsobem, jakým jen může člověk žít, chodil jen v hadrech a podobal se svým oděvem nejprostšímu námořníkovi, protože dřív býval sám námořníkem. Měl jediného syna,

118

jemuž upíral i nejnutnější životní potřeby a s nímž jednal co nejukrutněji. Po několika marných pokusech zmocnit se části otcovského bohatství vnukl ďábel synovi, aby starého muže zavraždil a tento byl jednoho dne nalezen mrtvý ve svém lůžku. Nebyly objeveny žádné stopy po násilí, které by mohlo být usvědčující. Ačkoliv podezření padlo na syna, byla celá záležitost ututlaná, takže mladý muž se stal majitelem celého otcovského pokladu. Očekávalo se, že povede bujný život a část svého dědictví prohýří, jak se to stává v takových případech. Ale on naopak nejen nic neutrácel, nýbrž se zdál tak chudým nebo dokonce ještě chudším než dřív.

Nikdo ho nikdy neviděl veselého, vzbuzoval svým zevnějškem jen soucit, byl zamračený, potuloval se kolem a sháněl kůrku chleba. Jedni říkali, že se na něho přenesla vášeň jeho otce, a že se stal právě tak velikým lakomcem, jako býval kdysi on. Druzí potřásali hlavou a tvrdili, že není něco v pořádku. Konečně po šesti nebo sedmi letech bídného života zemřel mladý muž bez zpovědi nebo rozhřešení, byl nalezený mrtvý na svém lůžku. Vedle jeho postele objevili pruh papíru, ve kterém se doznával úřadům, že zavraždil svého otce pro peníze. Když se pak chtěl druhý den ujmout pozůstalosti, spatřil ducha svého otce, sedícího na pytlech s penězi, který mu hrozil okamžitou smrtí, jestli se dotkne jen jediného dukátu. Vrátil se několikrát znovu, ale starcův duch byl neustále na stráži. Konečně se vzdal všech pokusů. Jeho zločin jej učinil bídným, ačkoliv v očích světa měl veliké bohatství, nesměl se odvážit vydat z něho ani halíř. Prosil v dopise, aby byly peníze odevzdány kostelu jeho patrona, ať je kdekoliv. Kdyby však takový kostel nebyl, aby byl postavený nový kostel a tyto peníze mu darované.

Pátralo se a nebyl nalezen ani v Holandsku, ani Dánsku, ani v katolických končinách, v Lisabonu a Španělsku nebylo ničeho docíleno. Až se konečně zjistilo aspoň tolik, že jediný kostel, který je zasvěcen jeho světci, byl zbudován portugalským šlechticem v Goa, ve východní Indii.

Katolický biskup rozhodl, aby byly peníze poslané do Goa. Za tím účelem byly peníze naloženy na loď mého přítele, který

119

je měl odevzdat první portugalské vrchnosti, se kterou se setká. Za příčinou větší bezpečnosti byly peníze dopravené do kapitánovy kajuty, kterou ovšem obýval můj vznešený přítel. Když šel první noc na spát, uviděl ke svému velikému překvapení, že na bednách sedí malý, jednooký stařík.”

„Milosrdný spasiteli!” vykřikl velitel. „Ten malý muž, který se nám dnes zjevil?”

„Ano,” odpověděl Krantz.

Velitel se pokřižoval a Krantz pokračoval:

„Jak si můžete domyslet, byl můj vznešený patron velice znepokojený. Je však velmi statečný muž a ptal se starce, kdo je a jak se dostal na loď.

,Přišel jsem na loď se svými penězi,’ odpověděl přízrak. ,To všechno je můj majetek a chci si jej nechat. Kostel z toho nesmí mít ani haléř, dokud tomu můžu zabránit.’

Nato vytáhl můj přítel slavné ostatky, které nosí na prsou a držel je proti němu. Stařec vyl a křičel, až konečně, ačkoliv jen velice nerad, zmizel. Po dvě další noci setrval přízrak u své tvrdohlavosti, pokaždé se ale ztratil s řevem při spatření ostatků, jako by trpěl v hrozné bolesti. Pokaždé při svém zmizení křičíval: ,Ztraceno - ztraceno!’ A po celý zbytek cesty už nás neznepokojoval.

Když nám to můj přítel oznámil, mysleli jsme si, že se to vztahuje na peníze, které jsou pro přízrak ztracené, ačkoliv se později ukázalo, že tato slova patřila lodi. Opravdu jsme byli velice neopatrní, když jsme na palubu vzali poklady otcovra-hovy. Od takového nákladu jsme nemohli očekávat nic dobrého a to se také ukázalo.

Když loď ztroskotala, zachránili jsme peníze. Dopravili jsme je na vor, a když jsme dorazili ke břehu, zakopali jsme je tam, aby mohly být odevzdány kostelu, jemuž byly odkázané. Lidé, kteří je zakopali do země, jsou teď vesměs mrtví a mimo mého přítele nezůstal ani jediný, kdo by toto místo znal. Zapomněl jsem připomenout, jakmile byly peníze dopravené na ostrov a zahrabané, objevil se přízrak znovu jako dřív a posadil se na místě, kde byl poklad zakopaný. Domnívám se, že

120

kdyby se to nestalo, byli by se námořníci pokladu zmocnili. Z té okolnosti, že se duch dnes objevil tady, soudím, že ho omrzelo hlídat své peníze a proto je opustil, nebo přišel sem, aby byly z ostrova odnesené, ačkoliv si důvod nedovedu vysvětlit.”

„Podivné, velice podivné! Je tam veliký poklad, zahrabaný v písku?”

„Ano.”

„A z toho, že se přízrak zjevil zde, soudíte, že jej opustil?”

„Ovšem, jinak by nemohl být zde.”

„Nedovedete si představit, co jej sem asi přivedlo?”

„Bezpochyby přišel, aby oznámil svůj úmysl a poprosil mého přítele, aby dal poklad odvézt. Ale, jak víte, byl přerušený.”

„Ovšem, ale on nazval vašeho přítele Vanderdeckenem!”

„To bylo jméno, které užíval na lodi.”

„A taky jméno oné dámy?”

„Ano, setkal se s ní na mysu Dobré naděje a odvezl ji s sebou.”

„Potom je jeho ženou?”

„Nemůžu vám odpovědět na tyto otázky. Stačí úplně, že s ní jednal jako se svou manželkou.”

„Ach tak! Ale co se týká toho pokladu, vy říkáte, že kromě vás a vašeho přítele nikdo neví, kde je zakopaný?”

„Nikdo.”

„Buďte tak laskavý a vyslovte mu mé politování nad tím, co se stalo a řekněte mu, že se těším, že s ním budu moct zítra mluvit.”

„Zajisté, signore,” odpověděl Krantz a vstal ze svého místa. Popřál veliteli dobrou noc a odešel.

„Za jedním jsem se honil a druhé jsem našel. Musel to být přízrak, ale musel by to být velmi drzý přízrak, kdyby mě chtěl hrůzou odehnat od dublonů. A mimoto si můžu zavolat na pomoc kněze. No, uvidíme! Když propustím tohoto muže s podmínkou, že ukáže místo, kde leží poklad, úřadu - to jest mně, pak se ovšem musím zříct mladé ženy. Jestli jí pošlu tuto listinu, můžu ji získat, ale musím se dřív zbavit jeho. Co si vyberu?

121

Ano, zlato! Nemůžu mít všechno najednou. Rozhodně si přivlastním nejdřív peníze, potřebuji je víc než kostel. Ale až budu mít peníze, mohli by mě tito dva mužové odhalit. Musím je odstranit, přinutit je navždy k mlčení a pak snad budu moct získat i krásnou Aminu. Ano, je třeba, aby zemřeli, abych se mohl zmocnit obojího. Musím si to promyslet.”

Velitel ještě chvíli přecházel po pokoji a přemýšlel, jak by to udělal co nejlépe.

„Říká, že je to přízrak a vypravoval mi tu zcela neuvěřitelnou historku,” pomyslel si. „Nevím, mám své pochybnosti, mohli by mě považovat za blázna. No, ať je to jak chce. Jestli poklad existuje, stane se mým majetkem, jestli neexistuje, dovedu se pomstít. Ano, už to mám. Nejen oni musí být odstranění, ale i všichni ostatní, kteří mi budou pomáhat při odnášení pokladu. Potom však… Kdo je tu? Pedro?”

„Ano, signore.”

„Jak dlouho už jsi tady?”

„Právě jsem vstoupil, signore. Zdálo se mi. Že slyším vaše volání.”

„Můžeš jít, nic nepotřebuji!”

Pedro odešel. Stál však v pokoji už velmi dlouho a vyslechl celou velitelovu samomluvu.

122

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

V KLÁŠTEŘE

Bylo krásné jitro, když portugalská loď, která vzala na palubu Aminu, vplula do zálivu a přístavu v Goa. Goa byla tehdy v nejlepším rozkvětu. Bylo to pyšné, bujné, nádherné, bohaté hlavní místo Východu, město paláců, kde místokrál vládl téměř neomezeně. Když se přiblížili k řece, mezi jejíž oběma ústími na ostrově se Goa rozkládala, spěchali všichni cestující na palubu a portugalský kapitán, který tu byl už mnohokrát, upozorňoval Aminu na nejpozoruhodnější budovy. Pluli kolem pevnostních hradeb a vjeli do řeky, jejíž břehy byly po obou stranách poseté vilami šlechty a hidalgů. Byly (to nádherné budovy, obklopené háji oranžovniků, jejichž vůně prosycovala vzduch.

„Toto, signoro, je letní sídlo místokrále,” řekl kapitán a ukazoval na zámek, který pokrýval tři akry.

Loď plula dál, až se dostala téměž do města. Kapitán upozorňoval Aminu na pyšné kostelní věže a na jiné veřejné budovy.

„To je jezuitský kostel s kolejí,” řekl kapitán a ukazoval na řadu nádherných budov. „V kostele, který teď vidíte přímo před námi, jsou kanonizované ostatky svatého Františka, který obětoval svůj život, aby rozšířil evangelium v těchto končinách.”

„Slyšela jsem o něm už od otce Matthiase,” řekla Amina, „ale jaká je to budova?”

„Augustiniánský klášter, druhý napravo, náleží dominikánům.”

123

„Opravdu nádherné,” poznamenala Amina.

„Tato budova, kterou vidíte na břehu, je palác místokrálův. Po pravé straně je klášter bosonohých karmelitánů. Ona vysoká věž patří ke katedrále svaté Kateřiny a ten krásný, štíhlý dóm je kostel Milosrdné Panny Marie. A tam vidíte rovněž budovu s dómem, hned za palácem místokrálovým…”

„Ano,” řekla Amina.

„To je Svatá inkvizice.”

Ačkoliv Amina slyšela již svého Filipa vypravovat o inkvizici, věděla pramálo o jejich zvláštnostech. Přece jí však při vyslovení toho jména přejela po celém těle hrůza, což si nedovedla vysvětlit.

„Teď přijíždíme k paláci místokrále. Vidíte, jaká je to krásná budova?” pokračoval kapitán. „Veliký dům poněkud dál nahoře je celnice, před níž zakotvíme. Musím vás teď opustit, signoro.”

Po několika minutách loď zakotvila před celnicí. Kapitán a cestující vystoupili na břeh, jenom Amina, pro kterou páter Matthias hledal vhodný byt, zůstala na lodi.

Druhý den ráno se kněz vrátil se zprávou, že našel Amině útulek v klášteře uršulinek, s jehož abatyší se znal. Dřív než Amina vystoupila na břeh, řekl jí, že abatyše je žena velmi přesná a byla by ráda, kdyby i ona zachovávala podle možnosti klášterní pravidla. Do kláštera jsou přijímané jen mladé dívky z nejvyšších a nejbohatších rodin a on prý doufá, že se tam bude cítit šťastná. Zároveň jí slíbil, že ji navštíví a bude s ní rozmlouvat o věcech jeho srdci tak drahých a tak nutných pro její spasení.

Vážnost a dobrota, s jakou s ní stařec hovořil, dojaly Aminu až k slzám a důstojný páter odešel dolů do lodi, aby sebral její zavazadla. Opustil ji s vřelým pocitem, jaký málokdy předtím poznal a oddával se naději, že jeho snaha o obrácení konečně přece skončí úspěchem.

„Je to dobrý muž,” pomyslela si Amina, když vystupovala na břeh.

Měla pravdu. Páter Matthias byl dobrý muž, ale jako všichni lidé, nebyl dokonalý. Horlivec pro věc své víry, byl by s radostí

124

podstoupil mučednickou smrt. Ale když něco bránilo jeho plánům, dovedl být i krutý a nespravedlivý. Páter Matthias měl mnoho důvodů, aby Aminu ubytoval v klášteře uršulinek. Cítil se zavázaný poskytnout jí stejnou ochranu, jakou používal tak dlouhou dobu pod její střechou a zároveň si přál dát ji pod abatyšin dozor, protože se nedovedl ubránit myšlence, že se stále ještě zabývá zakázaným uměním, ačkoliv pro to neměl důkazy. O tom všem se abatyši nezmínil ani slovem.

Amina odešla na břeh s páterem Matthiasem a odešla do kláštera. Mezi celnicí a místokrálovým palácem se dostali na veliké, volné prostranství a potom se dali Strada diretta čili Rovnou ulicí nahoru ke kostelu Milosrdenství, v jehož blízkosti byl klášter. Jmenovaná ulice je nejkrásnější v Goa a má své jméno od té prosté skutečnosti, že téměř všechny ostatní ulice tvoří čtvrt-kruh nebo výsek kruhu.

Amina byla udivená velikými, masivními budovami, jejichž veškerá poschodí byla vyzdobená krásně vytesanými mramorovými balkony. Nad každými dveřmi byl znak šlechtice nebo hidalga, jemuž dům náležel. Volné prostranství za paláci a široké ulice byly přeplněné lidmi. Bylo vidět nádherně vyzdobené slony, koně s pyšnými jezdci nebo průvodčími, nosítka, nesená domorodci v pestrých livrejích, sem tam pobíhající služebnictvo, příslušníky všech národností od hrdého Portugalce až po polonahého domorodce, moslemíny, Araby, Hindy, Arménce, důstojníky a vojáky v jejich uniformách, všechno v pestré směsici. Zkrátka všechno a všude ruch a život. Takové byly bohatství, lesk a přepych pyšného města Goa, císařovny Východu, v době, o které píšeme.

Po půlhodině cesty měli všechen ruch za sebou a dorazili do kláštera, kde byla Amina vlídně přijatá abatyší. Páter Matthias se brzo rozloučil a abatyše neváhala započít se svým obracením na víru. Dala sice nejdřív přinést trochu sušeného sladkého ovoce. Nebyl to tak zlý začátek, jelikož bylo velice chutné, spojila však s tím své důkazy a důvody, které se však jejímu hostu nezamlouvaly, poněvadž milostivá abatyše byla velice nevědomá a nebyla zvyklá bohosloveckým disputacím.

•125

Když stará dáma mluvila zmateně asi hodinu, měla toho už dost a domnívala se, jaké zázraky vykonala. Amina byla představená jeptiškám, které byly většinou mladé a náležely k nejpřednějším rodinám. Pak jí byla vykázaná ložnice, a protože projevila přání, že chce být o samotě, doprovodilo ji do cely toliko šestnáct jeptišek, totiž právě asi tak tolik, kolik se jich tam vešlo.

Amina měla brzo klášterního života po krk. Byla ustavičně pronásledovaná domluvami staré abatyše, ale ještě větší odpor se v ní naplnil při chování a hovoru jeptišek. Všechny jí svěřily svá tajemství. Tajemství, která byla už dřív známá po celém klášteře a byla toho druhu, že Aminina cudná mysl se od nich s odporem odvracela. Ostatně jak to mohlo být jinak? Tato stvoření žila v květu mládí pod sluncem, v němž všechno rychle dozrává a byla vyrvaná ze světa a nepřirozeným způsobem zazděná v klášteře, aby se uspokojila lakota a pýcha jejich rodin. Protože jeptišky byly vesměs z nejvznešenějších rodin, nebyla řeholní pravidla tak přísná jako v jiných klášterech. Amina taky sledovala, že se v této společnosti, zasvěcené nebi, vyvíjely horší náruživosti lidské přirozenosti, než s jakými se předtím setkala. Poněvadž byla stále pod dozorem a nebyla ani na okamžik sama, stal se jí pobyt v klášteře naprosto nesnesitelným a po určité době prosila pátera Matthiase, aby jí našel jiné útočiště, přičemž mu dala jasně najevo, že toto místo není příliš vhodné k tomu, aby způsobilo její obrácení k zásadám jeho víry. Páter Matthias jí dokonale porozuměl, ale odpověděl:

„Nemám peníze.”

„Ty nebudou chybět,” řekla Amina a sundala z prstu diamantový prsten. „Toto má v naší zemi cenu osmi set dukátů. Ale nevím, co za něho utržíte tady.”

Páter Matthias vzal prsten.

„Zítra se vrátím a řeknu vám, jak jsem pořídil. Abatyši řeknu, že máte jiné důvody k opuštění jejího domu. To co jste mi pověděla, jsem slyšel už dřív, ale považoval jsem to za pouhou pomluvu. O vás však vím, že nejste schopná pomluvy.”

126

Druhý den se páter Matthias vrátil a po rozhovoru s abatyší přivedli Aminu a sdělili jí, že je potřeba, aby teď opustila klášter. Abatyše ji těšila, jak mohla, aby nebyla nešťastná, že opouští tak šťastné bydliště a na rozloučenou jí dala přinést trochu v cukru zavařeného ovoce. Požehnala jí, odevzdala ji páteru Matthiasovi, který Amine, když byli o samotě, řekl, že prodal prsten za osmnáct set dolarů a opatřil jí byt v domě ovdovělé šlechtičny.

Když se Amina rozloučila s jeptiškami, opustila klášter s páterem Matthiasem a brzo se ocitla ve svém novém bytě, který byl na velikém prostranství jménem Terra di Sabaio. Páter Matthias jí představil její domácí a odešel. Amininy pokoje vedly na volné prostranství, byly vzdušné a skýtaly všemožné pohodlí. Majitelka domu provázela Aminu do jejích pokojů.

„Jaký je to veliký kostel na druhé straně náměstí?” ptala se.

„Kostel Nanebevstoupení,” odpověděla dáma. „Je tam překrásná hudba, jestli chcete, můžeme tam zítra zajít a poslouchat ji.”

„A tato obrovská budova před námi?”

„To je Svatá inkvizice,” odpověděla vdova a pokřižovala se.

Amina s sebou trhla, aniž si dokázala vysvětlit proč.

„To je vaše dítě?” ptala se, když do pokoje vešel asi dvanáctiletý hoch.

„Ano,” odpověděla vdova,, jediné, které mi zůstalo. Kéž je Bůh ochrání.”

Hoch byl krásný a rozumný. Amina, která pro to měla svoje důvody, udělá všechno, aby si jej naklonila a brzo dosáhla svého cíle.

•127

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

POKLAD

Jakmile se Krantz vrátil od portugalského velitele, oznámil Filipovi, co se stalo a jakou báchorku si vymyslel, aby oklamal velitele.

„Řekl jsem mu, že jen vy znáte místo, kde je poklad ukrytý,” pokračoval Krantz. „Udělal jsem to s úmyslem, aby vás poslali odtud, protože mě tu asi podrží jako rukojmí. Ale budiž! Musíme to brát jak to je. Vy se pak pokusíte nějak utéct a pustit se za Aminou.”

„Ne,” odpověděl Filip, „musíte jít se mnou, příteli, protože cítím, že nebudu mít štěstí, jakmile se ode mně odloučíte.”

„To je jen pošetilá představa. Mimo to mu dovedu tak nebo tak utéct.”

„No dobrá, můžete se o to aspoň pokusit.”

V tom najednou zaslechli tiché klepání na dveře. Filip vstal, aby otevřel, a vešel Pedro. Rozhlédl se opatrně kolem sebe, pak tiše zavřel dveře a položil prst na rty, aby jim důtklivě připomenul, že se mají chovat tiše. Pak jim šeptem vypravoval, co slyšel.

„Snažte se, pokud možno, zařídit to tak, abych vás směl provázet,” pokračoval. „Musím vás teď opustit, protože stále ještě chodí po pokoji sem a tam.”

Pedro se vykradl ze dveří a plazil se pryč opatrně po náspech.

„Podívejme se na toho potměšilého malého ničemu! Ale my ho nějak přelstíme,” řekl Krantz přitlumeným hlasem. „Ano,

128

Filipe, máte pravdu, musíme být pohromadě, protože budete potřebovat mou podporu. Přemluvím jej, aby se taky zúčastnil výpravy. Chci teď o tom přemýšlet. Dobrou noc, Filipe.”

Druhý den byli Filip a Krantz pozvaní k snídani. Velitel je přijal s hlasitým smíchem a přívětivě. Zejména k Filipovi byl neobyčejně zdvořilý. Jakmile bylo po snídani, oznámil mu své přání těmito slovy :

„Signore, přemýšlel jsem o tom, co mi vypravoval váš přítel a zároveň jsem uvažoval o přízraku, který včera způsobil tolik zmatku a přinutil mě k tomu, že jsem jednal proti vám ukvapeně a teď vás upřímně prosím za odpuštění. Úvahy mě přiměly k rozhodnutí, že s vaší pomocí vyzvednu onen poklad, který náleží svaté církvi. Navrhuji vám tedy, aby se oddíl vojáků pod vaším velením odebral na ostrov, kde je uložen. Až jej vykopete, vrátíte se zase sem. Kdyby sem mezitím připlula nějaká loď, zdržím ji v přístavu až do vašeho návratu. Můžete pak zlato s mými dopisy dopravit do Goa. Tím budete čestným způsobem uveden u úřadu a budete moct strávit tam svůj čas co nejpříjemněji. Zároveň, signore, najdete taky svou manželku, jejíž půvaby na mě zapůsobily tak hlubokým dojmem. Jestliže jsem nepoužil před vámi její jméno s náležitou úctou, omlouvám se tou okolností, že jsem ji vůbec neznal a právě tak nevěděl, že je vám tak blízká. Jestli souhlasíte s těmito opatřeními, signore, budu se cítit šťastný, že budu moct dát příslušné rozkazy.”

„Bude mě velice těšit, když budu moct označit místo, kde je poklad ukrytý,” odpověděl Filip, „aby mohl být odevzdaný tam, kam je určený. Vaši omluvu, pokud se týká mé manželky, s potěšením přijímám, protože vím, že jste tak jednal jen proto, že jste neznal její postavení a stav. Přece však mi není všechno jasné. Chcete dát několik vojáků pod mé velení, budou mě poslouchat? Může se jim důvěřovat? Já a můj přítel jsme dva lidé proti nim, a co když nám odepřou poslušnost?”

„Toho se nemusíte bát, signore, mají dobrou kázeň. Není ani potřeba, aby vás doprovázel váš přítel. Chtěl bych, aby přijal

129

mé pohostinství, aby byl mým společníkem za vaší nepřítomnosti.”

„Ne, s tím nemůžu souhlasit,” odpověděl Filip. „Sám se k tomuto podniku neodvážím.”

„Snad mi povolíte říct své mínění o této věci?” poznamenal Krantz. „Když můj přítel odcestuje s oddílem vojáků, nevidím žádný důvod, proč bych jej neměl doprovodit. Ostatně jsem toho názoru, že není radno přijmout velitelovy návrhy, ať se už cesty zúčastním nebo ne. Jistě si pamatujete, veliteli, že obnos, o který jde, není nijak malý a vaši lidé jej při vykopání musí uvidět. Vojáci jsou v těchto končinách už mnoho let a horoucně touží po tom, aby opět spatřili svou vlast. Jestli budou sami se dvěma cizinci a vymknou se vašemu velení, nebude pro ně tak veliká peněžitá částka mocným pokušením? Stačilo by jim, aby propluli jižním průlivem a dorazili do ban-tamského přístavu a zajistí si tak svoji svobodu i peníze. Jestli pošlete mě a mého přítele s nimi, čeká nás neodvratná smrt. Ale jakmile se rozhodnete, že se osobně zúčastníte cesty, bude rázem po nebezpečí. Vaše přítomnost a vaše vážnost je udrží na uzdě. Ať jsou jejich přání nebo myšlenky jakékoliv, budou se chvět už před zablesknutím ve vašem oku.”

„Zcela správně, naprostá pravda!” souhlasil Filip. „Že mě to nenapadlo hned.”

Taky velitele to nenapadlo, ale když na to byl upozorněný, zdála se mu síla důvodů okamžitě tak jasná, že se rozhodl, že se zúčastní výpravy.

„Dobrá, signorové,” odpověděl,, jsem vždycky ochotný vyjít vstříc vašim přáním. Protože považujete za nutné, abych se výpravy zúčastnil, a protože nemyslím, že by jsme se právě teď měli bát útoku Ternaťanů, chci sám na sebe převzít zodpovědnost, když svěřím tvrz na několik dní velení svého poručíka, zatímco my budeme konat službu svaté matce církvi. Poslal jsem už pro loď domorodců, která je dost velká a pohodlná. Jestli nemáte nic proti tomu, už zítra vyplujeme.”

„Dvě lodi by byly lepší,” poznamenal Krantz, „jednak pro případ neštěstí, jednak proto, že pak budeme moct dopravit celý

130*

poklad v lodi, ve které budeme my sami, kdežto oddělení vojáků pojede v druhé. Tím si zachováme převahu, kdyby měl pohled na takovou spoustu peněz vést vojáky k neposlušnosti.”

„Máte pravdu, signore, vezmeme s sebou dvě lodi. Vaše rada je dobrá.”

Teď bylo všechno dostatečně připravené a chybělo ještě, aby se Pedro rovněž účastnil výpravy. Právě se radili, jak by měli začít na toto téma, když vojín přišel a řekl jim, že ho velitel vybral pro výpravu. Nabídl oběma přátelům své služby.

Druhý den bylo všechno připravené. Velitel vybral deset vojáků a desátníka a v krátké době byly opatřené a dopravené na lodi zásoby potravin a jiné potřeby. Za úsvitu vstoupili na lodi. Velitel s Filipem do jedné pirogy, Krantz, desátník a Pedro do druhé.

Vojákům, kteří byli dosud v naprosté nejistotě o příčině cesty, byla teď Pedrem dána příslušná zpráva. Hned mezi nimi došlo ke dlouhému šepotu, k veliké Krantzově radosti, který věděl, že brzo se objeví duch vzpoury, jakmile se jednou roznese, že ti, kdo se účastní výpravy, mají být obětovaní velitelově lakotě.

Počasí bylo krásné. Pluli celou noc, minuli o desáté hodině Ternate a ještě před svítáním byli pod skupinkou ostrovů, z nichž nejjižnější skrýval poklad.

Druhého večera přistály lodi u malého ostrůvku a teď došlo k prvním stykům mezi vojíny prvního i druhého člunu. Taky Filip měl možnost, že byl s Krantzem o samotě.

Když druhý den ráno vypluli, mluvil Pedro zcela otevřeně. Oznámil Krantzovi, že vojáci se rozhodli a že nepochybuje o tom, že taky u druhých dospěje do večera vzpoura, ačkoliv se ještě před vstupem na loď rozhodně nevyslovili, že se k nim připojí. Chtěli velitele zabít a pak plout do Batavie a odtamtud se vrátit do Evropy.

„Ale nemůžete dosáhnout svého cíle bez vraždy?”

„Ovšem, ale taky naše pomsta žádá ukojení. Vy nevíte, jak krutě s námi zacházel, a ačkoliv nám jsou peníze vítané, je nám jeho smrt milejší. Ostatně, copak si neumínil, že nás všechny

131

tak či onak připraví o život? Vykonáme jen spravedlnost. A i kdyby nebyl jiný nůž připravený, můj je!”

„A taky naše!” volali ostatní vojáci a sahali po zbraních.

Po další denní cestě dorazili dvacet mil od ostrova, protože Filip si zapamatoval dobře značky, podle nichž mohl rozeznat cestu k němu. Opět přistáli, aby si mohli odpočinout a spát. Velitel snil o pokladech a pomstě, kdežto vojáci se mezi sebou domluvili, že vykopání peněz, po kterých tak vřele toužil, bude signálem k jeho smrti.

Ráno nastoupili a velitel si nevšímal zamračených, zlostných tváří, které ho obklopovaly. Byl neobyčejně veselý a zdvořilý. Pluli rychle po temně modrém moři mezi krásnými ostrovy a než slunce stálo tři hodiny na obloze, poznal Filip hledané místo. Upozornil velitele na poznamenanou kokosovou palmu, která byla ukazatelem místa, kde byl poklad zahrabaný. Přistáli u písčitého břehu a netrpělivý malý důstojník nařídil, aby byly lopaty ihned dopravené na břeh, aniž by ho napadlo, že každý takto získaný okamžik se odčítá od jeho života a že jeho vojíni, kteří se usmívají jako on, kují zradu.

Vojáci dorazili ke stromu. Lopaty brzo odstranily lehký písek a v několika okamžicích byl poklad odhalený. Vak za vakem byl vytahovaný a volně ležící dukáty sebrané na hromadu. Dva muži byli poslaní k lodím, aby přinesli pytle pro rozsypané peníze a vojáci přestali pracovat. Odložili lopaty stranou, vyměnili si mezi sebou pohledy a připravili se k činu. Velitel se obrátil, aby pobídl lidi, které poslal pro pytle, když se mu tři nebo čtyři nože zaryly současně do zad. Padl a chtěl se právě rozzuřit, když se mu stejný počet nožů zabodl do prsou. Za okamžik byl mrtvý. Filip a Krantz zůstali němými pozorovateli. Nože byly opět vytaženy, otřeny a zastrčeny do pochvy.

„Dostal svou odměnu,” řekl Krantz.

„Ano,” volali portugalští vojáci. „Je to jenom pouhá spravedlnost!”

„Signore, i vy máte dostat svůj podíl, nebo ne?” řekl Ped-ro.

„Ano! Ano!” souhlasili vojáci.

132 •

„Nechceme ani dukát, moji přátelé,” odpověděl Filip. „Nechtě si všechny peníze a buďte s nimi šťastní. Nežádáme od vás nic, jen vaši podporu, abychom se dostali do místa našeho určení. Ale dřív, než se rozdělíte o peníze, prokažte mi tu laskavost a pohřběte mrtvolu toho nešťastníka.”

Vojáci poslechli, vzali lopaty a brzo byl vyhloubený vlhký hrob. Velitelova mrtvola tam byla vhozená a zmizela navždy lidským zrakům.

•133

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

KRANTZOVO VYPRAVOVÁNÍ

Sotva vojáci skončili a odhodili lopaty, už mezi nimi začala hádka. Zdálo se, že ty peníze opět zavdají příčinu k vraždění a krveprolévání. Filip a Krantz byli rozhodnutí, že odplují ihned v jedné piroze a nechají vojáky, aby se mezi sebou hádali, jak dlouho se jim zlíbí. Poprosili vojáky o svolení, aby si směli vzít dostatečný díl ze zásob potravin a vody, které byly velmi značné. Filip prohlásil, že je čeká dlouhá cesta, kdežto oni sami že mohou úbytek nahradit kokosovými ořechy. Vojáci, kteří nemysleli teď na nic jiného než na svoje rychle nabyté peníze, souhlasili.

Naši přátelé nasbírali taky co nejvíc kokosových ořechů, aby rozmnožili svou zásobu potravin, vstoupili o poledni na loď, napnuli plachty pirogy a opouštěli vojáky, kteří opět tasili nože. Vojáci byli tak pohřížení ve svůj rozhořčený zápas, že si ani nevšimli odplutí obou cizinců.

„Dojde tu asi k témuž výstupu, jako dřív,” poznamenal Krantz, když člun odrazil rychle od břehu.

„O tom nepochybuji. Podívejte se, už se zase bijí a bodají se noži.”

„Kdybych měl to místo nějak pojmenovat, nazval bych je Prokletým ostrovem.”

„Nestalo by se to právě tak na každém jiném místě, kdyby tam bylo tolik peněz, aby rozpoutaly lidské vášně?”

„Ovšem. Jaká kletba spočívá na zlatě?”

„A jaké požehnání?” odpověděl Krantz. „Je mi líto, že s nimi zůstal i Pedro.”

134

„Je to jejich osud,” odpověděl Filip, „už na ně nebudeme myslet. Co máte v úmyslu? S touto lodí, ačkoliv je malá, se můžeme bezpečně plavit po moři. Taky se domnívám, že naše zásoba potravin stačí víc než na měsíc.”

„Myslím, abychom pluli průlivem k západu a pokusili se tak dorazit do Goa.”

„Jestli se nám nestane nic na cestě, budeme se moct dostat bez nebezpečí vzhůru průlivem až k Půlo Penangu a tam počkat v bezpečí, až nějaká loď popluje kolem.”

„Souhlasím s vámi. To je nejlepší, jestli ne jediné místo, pokud ovšem nechceme plout do Cóchinu, kde bychom se mohli setkat s džunkami, které plují do Goa.”

„Bylo by to ostatně příliš daleko od naší cesty a mimo to nemůžou džunky plout kolem nás, aniž bychom je nespatřili.”

Nebylo těžké plout vytčeným směrem. Ve dne se řídili podle ostrovů a v noci podle jasných hvězd. Nepluli ovšem přímým směrem, jelikož dávali přednost raději bezpečnější plavbě, protože veslovali v klidné vodě vzhůru a přicházeli tak víc k severu než k západu. Často byli pronásledovaní malajskými praami*), které činily ostrovy v těchto končinách nejistými, ale zachránili se vždycky díky rychlosti malé pirogy. Ostatně pronásledování zpravidla brzo ustalo, jakmile námořní piráti zpozorovali, s jak malou loďkou mají co dělat, poněvadž od ní mohli očekávat jen pramalou nebo vůbec žádnou kořist.

Jde si snadno domyslet, že hlavním předmětem jejich hovorů byla Amina a Filipovo poslání. Jednou ráno, když pluli mezi ostrovy za neobyčejně slabého větru, řekl Filip:

„Říkal jste, Krantzi, že si pamatujete ze svého vlastního života na jisté události, které by mohly potvrdit vypravování, plné záhad, které jsem vám svěřil. Nechtěl byste mi snad říct, k čemu se vztahovala vaše slova?”

„Ovšem,” odpověděl Krantz. „Často jsem se pevně rozhodl, že o tom začnu mluvit, pokaždé však tomu něco zabránilo. Až teď se nám naskýtá vhodná příležitost, buďte však při-

*) praa - malé plavidlo, obsazené domorodci, kteří se živili pirátstvím

135

pravený, že uslyšíte podivnou historii. Snad stejně podivnou, jako je ta vaše vlastní. Určitě jste už slyšel o Harzkém pohoří?”

„Ne, pokud si vzpomínám,” odpověděl Filip. „Ostatně četl jsem o něm v nějaké knize, ve které se vypravovalo o podivných věcech, které se tam prý přihodily.”

„Je to divoká krajina,” odpověděl Krantz, „a vypravuje se o ní mnoho podivuhodných báchorek. Ale ať zní sebepodivněji, mám přece dobrý důvod považovat je za pravdivé. Jak jsem říkal, Filipe, úplně věřím ve vaše styky s jiným světem, historii vašeho otce a v oprávněnost vašeho poslání, protože jsem v nitru přesvědčený, že jsme obklopení bytostmi, které jsou úplně jiné přirozenosti než my. A uznáte, že na nás můžou mít vliv, když vám povím, co se přihodilo v mé vlastní rodině. Proč takové zlovolné bytosti, jako jsou ty, o nichž vám budu vypravovat, s námi vstupují do styku a řekl bych případně, proč smějí týrat nevinné smrtelníky, přesahuje můj rozum. Je však jisté, že je jim to občas dovoleno.”

„Veliký kníže zla vykonává své zlé dílo. Proč by neměli jeho zlí duchové dělat totéž?” ptal se Filip. „Ostatně, co na tom záleží, jestliže pochází naše trápení od nepřátelství našich blízkých, nebo jestli jsme pronásledovaní bytostmi, které jsou silnější a zlomyslnější než my sami? Víme, že máme pracovat pro své vykoupení a že budeme souzení podle svých zásluh. Jestli jsou zlé bytosti, které se radují z toho, když můžou člověku ublížit, musí to být určitě tak, jak tvrdí Amina, jsou dobří duchové šťastní, když můžou lidem pomoct. Jestli máme bojovat proti svým vášním nebo proti přičinlivému vlivu neviditelných nepřátel, vždycky se utváří poměr k našemu dobru, protože to je silnější než zlo, se kterým zápasíme. Rozhodně jsme ve výhodě, ať už v prvním případě zápasíme osamocení pro dobrou věc, nebo v druhém případě, kdy máme na své straně nebeská vojska. Vážky božské spravedlnosti jsou tedy v rovnováze. Člověk může volně jednat a jeho vlastní dobré nebo špatné náklonnosti musí pokaždé rozhodnout, jestli zvítězí nebo bude poražený.”

136

„Zcela správně,” odpověděl Krantz. „Ale vraťme se k mému vypravování. Můj otec nepochází původně z Harzkého pohoří. Byl nevolníkem bohatého maďarského šlechtice v Sedmihradsku, avšak navzdory svému otrockému postavení nebyl ani chudý ani nevzdělaný, nýbrž dokonce velmi zámožný a byl pro své názory tak vážený, že ho jeho pán stanovil svým správcem. Kdo se však narodil nevolníkem, musí zůstat nevolníkem, i kdyby byl jakkoliv bohatý a to byla situace mého otce. Byl asi pět let ženatý a měl ze svého manželství tři děti. Mého staršího bratra Césara, mě - Herrmanna a sestru jménem Marcela. Vy víte, Filipe, že latina je řečí, kterou se v onom kraji stále ještě mluví a to vám vysvětlí naše honosně znějící jména. Moje matka byla velmi krásná žena, bohužel však mnohem krásnější než ctnostná. Majitel statku ji spatřil a zamiloval se do ní. Můj otec byl odeslaný pod nějakou záminkou a v jeho nepřítomnosti moje matka, polichocená pozornostmi šlechtice, se vzdala jeho vášni. Stalo se, že se můj otec zcela neočekávaně vrátil a zjistil, co se přihodilo. Důkaz hanby mojí matky byl docela zřejmý, protože ji překvapil ve společnosti jejího svůdce. Uchvácený vášnivostí svých citů, vyčkal na příležitost, kdy se spolu opět sešli a zavraždil jak svou manželku, tak i cizoložného statkáře. Věděl, že nevolníkovi nebude omluvou ani těžká urážka, které se mu dostalo, proto sebral v rychlosti všechny peníze, které měl po ruce, zapřáhl koně do saní - bylo to uprostřed zimy - a o půlnoci se vydal na cestu se svými dětmi, aby utekl, než se tento smutný případ rozhlásí. Kdyby byl zůstal kdekoliv ve své vlasti, kde by se ho úřady zmocnily, nemohl doufat v záchranu, proto pokračoval ve svém útěku, až se skryl v bludišti a opuštěnosti Harzkého pohoří. Všechno, co vám teď vypravuji, jsem se dozvěděl teprve později. Moje nejstarší vzpomínky se vztahují k hrubé, ale pohodlné chatrči, ve které jsem žil s otcem, bratrem a sestrou. Byla na hranici oněch obrovských hvozdů, které pokrývají severní část Německa. Kolem ní bylo několik jiter polí, které můj otec v letních měsících obdělával a zajišťoval si tak nuznou, ale pro naši výživu dostatečnou úrodu. V zimní době

137

jsme se většinou zdržovali doma, protože můj otec vycházel na hon, bývali jsme sami a vlci venku bloudili ustavičně kolem. Můj otec koupil pozemek i s chatrčí od jednoho z těch drsných zálesáků, kteří se živí jednak lovem, jednak pálením uhlí, jehož se používá v sousedních hutích k tavení rudy. Nejbližší obydlí bylo od nás vzdálené asi hodinu. Dosud si ještě dovedu celou krajinu dobře představit: vysoké jedle, které v horách nad námi čněly k nebesům, a dole rozlehlé lesní plochy, na jejichž vrcholky jsme se dívali z naší chatrče, protože pohoří se sklánělo příkře do údolí. V létě byla vyhlídka krásná, naproti tomu v tuhé zimě byla krajina tak pustá, že si jde těžko představit divočejší.

Říkal jsem, že se můj otec zabýval v zimě lovem. Vycházel každý den a často zavíral dveře, abychom nemohli chatrč opustit. Neměl nikoho, kdo by mu pomohl nebo se o nás staral, protože nebylo snadné najít ženu, která by s ním žila v takové pustině. Ale taky otec by nevzal do domu žádnou ženu, protože cítil odpor k celému pohlaví, což se dalo rozeznat i z jeho chování k nám, jeho dvěma synům a k mé ubohé sestře Marcele. Můžete si domyslet, že jsme byli hrozně zanedbávaní.

Prodělali jsme opravdu mnoho, protože když náš otec odcházel, nedovolil nám ze strachu, že bychom si mohli nějak ublížit, ani zatopit. Proto jsme byli nucení zabalit se do medvědích kozí a opatřit si teplo tímto způsobem, než se večer vrátil a rozdělal oheň. Může se zdát divné, že si můj otec zvolil takový způsob života, ale bylo jisté, že nikde nenacházel klid, ať už pro výčitky svědomí nebo nad změnou svého postavení. Snad působilo oboje společně, prostě se necítil volně, když nebyl ustavičně zaměstnaný. Děti, které jsou příliš ponechávané o samotě, dospívají rychleji. Tak to bylo i u nás. Za dlouhých zimních večerů jsme mlčky seděli pohromadě a toužili jsme po šťastných hodinách, až sníh roztaje, vyrazí listí, ptáci začnou zpívat a my budeme zase svobodní.

V tomto zdivočelém stavu jsme trávili život, až bylo mému bratrovi devět, mně sedm a mojí sestře pět let. V této době se

staly věci, které jsou podkladem neobyčejné historie, kterou vám chci vypravovat.

Jednoho večera se můj otec vrátil později než obyčejně. Nepřinesl žádnou loveckou kořist, a protože mráz byl velice tuhý a půda byla na několik stop vysoko pokrytá sněhem, přišel nejen velice promrzlý, ale i ve velmi špatné náladě domů. Přinesl dříví a my všichni tři společně jsme mu pomáhali rozdmýchat popel v jasný plamen, když najednou uchopil malou Marcelu za ramena a odhodil ji stranou. Spadla na ústa a silně krvácela. Můj bratr přiběhl, aby ji zvedl. Zvyklá na špatné zacházení a z bázně před otcem se neodvážila plakat, ale hleděla na něj se žalostnou tváří. Můj otec si přistrčil židličku blíž ke krbu, zahučel několik nadávek ženám a začal rozdělávat oheň, který jsme já i můj bratr opustili, když jsme viděli, že s naší sestrou jedná tak surově.

Výsledkem jeho námahy byl brzo šlehající plamen, my jsme se však k němu netlačili tak jako jindy. Marcela, která byla přikrčená v jednom koutě, stále ještě krvácela a my, bratři, jsme se posadili vedle ní, zatímco otec hleděl pochmurně a osamoceně kamsi přes ohniště. Seděli jsme takto asi půl hodiny, když se najednou rozlehlo vytí vlka těsně pod okny naší chatrče. Můj otec vyskočil a sáhl po své ručnici. Vytí se opakovalo, on prohlédl pánvičku, spěšně opustil příbytek a zavřel za sebou dveře. Všichni jsme čekali v úzkostlivém napětí, protože jsme si mysleli, že se mu podaří vlka skolit a vrátí se v lepší náladě. Ačkoliv s námi a zvlášt s naší malou sestřičkou krutě zacházel, měli jsme ho přece rádi a radovali jsme se, když jsme ho viděli tak veselého, co jsme taky ostatně měli dělat? Musím podotknout, že se snad tři děti nikdy nemilovaly tak vroucně, jako my tři navzájem. Nikdy jsme se nehádali, a když mezi mnou a bratrem vznikl spor, přiběhla naše malá Marcela, políbila nás a sjednala mezi námi svými prosbami mír. Marcela byla rozkošné dítě. Ještě teď si můžu představit její rozkošné rysy. Ach, ubohá, malá Marcela!”

„Je tedy mrtvá?” ptal se Filip.

„Mrtvá! Ano, mrtvá, ale jak zemřela! Nechci však předbíhat ve svém vypravování, Filipe, a budu pokračovat. Čekali

138 139

jsme chvíli, ale neslyšeli jsme výstřel z ručnice a můj starší bratr řekl:

,Otec šel za vlkem a nevrátí se tak brzo. Pojď, Marcelo, omyjeme ti krev z úst a pak se ohřejeme u ohně.’

Udělali jsme to a zůstali sedět u ohně až do půlnoci. Stále víc jsme se divili, proč se otec nevrací. Neměli jsme ani ponětí o tom, že by mohl být v nebezpečí, ale mysleli jsme si, že pronásledoval vlka příliš daleko.

,Podívám se ven, jestli se otec nevrací,’ řekl můj bratr César a šel ke dveřím.

,Dávej pozor,’ odpověděla Marcela, ,vlci můžou být na blízku a my bychom je nemohli zabít.’

Můj bratr otevřel opatrně dveře, ale jen na několik palců a vyhlédl ven.

,Nevidím nic,’ řekl po chvíli a vrátil se k ohni.

,Neměli jsme nic k večeři,’ řekl jsem, protože můj otec vaříval obyčejně, když se vrátil domů. Za jeho nepřítomnosti jsme neměli nic než zbytky z minulého dne.

,Až se otec vrátí z honby domů, Césare,’ řekla Marcela, ,bu-de mít radost, když najde něco k jídlu. Uvaříme i něco pro sebe.’

César vystoupil na stoličku a stáhl dolů kousek masa.

Ani nevím, jestli to bylo maso jelení nebo medvědí. Krátce, nakrájeli jsme zbylé porce a připravovali jsme je, jak jsme to dělávali pod otcovým dohledem. Právě jsme se chystali, že je položíme v hliněném kachlů na oheň, když jsme zaslechli zvuk rohu. Poslouchali jsme, ale troubení se neopakovalo. Po několika okamžicích vstoupil můj otec, přivedl mladou ženu a vysokého začernalého muže v mysliveckém obleku.

Snad bude lepší, když povím teď, co jsem se dozvěděl teprve po mnoha letech. Když můj otec opustil chatrč, uviděl asi třicet loket před sebou velikého bílého vlka, který, jakmile zpozoroval mého otce, pomalu s vrčením ustupoval. Můj otec se dal za ním. Zvíře se nedalo na kvapný útěk, ale drželo se stále ve stejné vzdálenosti. Můj otec nemohl vystřelit, dokud si nebyl jistý svým cílem. Tak to trvalo nějakou dobu, přičemž vlk nechával mého otce hned daleko za sebou a hned zase zastavil a vyzývavě na něj vyl, potom se však opět hnal dál. Plný dychtivosti skolit zvíře, protože bílý vlk je velikou vzácností, pokračoval můj otec několik hodin v pronásledování a stoupal tak výš a výš do hor.

Musíte vědět, Filipe, že v těch horách jsou některá místa, o nichž se myslí, a moje vypravování potvrdí, že právem, že jsou obývaná zlými duchy. Taková místa jsou lovcům dobře známá, a proto se jim tak pečlivě vyhýbají. Jedno z nich, volný prostor v jedlovém lese nad námi, bylo mému otci označené za zvlášť nebezpečné. Ať už nevěřil těmto báchorkám nebo v loveckém zápalu na to nebral ohled. Dal se přivábit bílým vlkem na toto místo, když zvíře najednou začalo zmírňovat svou rychlost. Můj otec se přiblížil téměř k vlkovi, zvedl svou ručnici a chtěl vystřelit. Když zvíře najednou zmizelo.

Myslel si, že snad sníh na zemi oslnil jeho zrak a sklonil svou zbraň, aby se po něm podíval, ale on tam nebyl. Jak mohl utéct přes volný prostor, nemohl otec pochopit. Rozmrzelý špatným výsledkem svého honu, chtěl se vrátit, když zaslechl zvuk rohu. A to v takové hodině a v takové poušti! Ve svém překvapení na okamžik zapomněl na svoji zklamanou naději a zůstal stát na místě jako přikovaný. O minutu později se ozval zvuk rohu podruhé a to v nevelké vzdálenosti. Ještě chvíli stál a poslouchal, konečně bylo slyšet třetí zvuk rohu. Zapomněl jsem výraz, jak se nazývá takové volání. Ostatně bylo to znamení, kterým někdo oznamoval, že zabloudil v lesích.

Za několik okamžiků na to spatřil můj otec muže na koni, který měl za sebou ženu. Dorazili na volný prostor a jeli k němu. Nejprve si vzpomněl na všechny ty historky o nadpřirozených bytostech, jimiž podle pověsti byly tyto hory obydlené. Když však přišel jezdec blíž, přesvědčil se, že jezdec i žena jsou smrtelníky jako on sám. Cizinec na něho zavolal:

,Příteli, lovče, dlouho jste zdržel, je to pro nás štěstí. Přijíždíme zdaleka a bojíme se o svůj život, protože jsme pronásledovaní. Toto pohoří nám umožnilo oklamat naše pronásledovatele. Ale jestli nenajdeme přístřeší a občerstvení,

140 141

zemřeme hladem a mrazem. Moje dcera, která sedí za mnou, je už víc mrtvá než živá, Řekněte, můžete nám pomoct?’

,Moje chatrč je odtud nedaleko,’ odpověděl otec, ,můžu vám nabídnout jen něco víc než ochranu proti nepohodě. Jinak jste ovšem vítaní. Smím se zeptat, odkud jste?’

,Ano, příteli, teď už to není tajemstvím. Utekli jsme ze Sedmihradska, kde hrozilo stejné nebezpečí cti mojí dcery a mému životu!’

Tato zpráva stačila, aby vzbudila zájem v srdci mého otce. Vzpomněl si na svůj vlastní útěk a pamatoval si na ztracenou čest své manželky, jakož i na smutný případ, který z toho vznikl. Hned jim vřele nabídl veškerou pomoc podle svých sil.

,Neztrácejte tedy zbytečně čas, dobrý muži,’ řekl jezdec. ,Moje dcera je napolo mrtvá mrazem a nemůže už déle vydržet v tomto neobyčejně studeném počasí.’

,Následujte mě,’ odpověděl můj otec a kráčel před nimi nejbližší cestou ke svému obydlí. ,Dal jsem se vylákat pronásledováním velikého bílého vlka,’ pokračoval, ,přišel až pod okna mojí chatrče, jinak bych nebyl tak pozdě v noci ještě venku.’

,Zvíře se kolem nás mihlo, právě když jsme vystoupili z lesa,’ řekla dívka svěžím hlasem.

,Málem bych byl po něm vypálil ze své ručnice,’ odpověděl lovec, ,ale když nám prokázal tak dobrou službu, těší mě, že jsem ho nechal utéct.’

Asi za půldruhé hodiny, v nichž otec napjal všechny své síly, došli k chatrči a vstoupili, jak jsem už řekl, do naší světnice.

,Jak se zdá, přicházíme v pravý čas,’ poznamenal myslivec a hltal nosem vůni pečeného masa, zatímco přistoupil k ohni a prohlížel si mě i mé sourozence.

,Máte tu i mladé kuchaře, pane.’

,Těší mě, že nemusíme čekat,’ odpověděl otec. ,Pojďte, slečno, posaďte se k ohni. Po tak studené jízdě vám teplo přijde vhod.’

,A kam mám dát svého koně, pane?’ ptal se myslivec.

,Postarám se o něj,’ odpověděl můj otec a vyšel ze dveří.

142*

Musím teď podrobně popsat tu dívku. Byla mladá, podle zevnějšku asi dvacetiletá, měla širokou bílou kožešinou lemované cestovní šaty a na hlavě čepku z bílého hranostaje. Její tvář byla velice krásná, aspoň se mi to tak zdálo a můj otec se později vyjádřil stejně. Její hladké, jako len žluté vlasy se leskly jako zrcadlo a její ústa, ačkoliv trochu veliká, když je otevřela, ukazovala nejkrásnější zuby, jaké jsem kdy viděl. Přece však v jejích jiskřících očích bylo něco, čeho jsme se jako děti bály. Byly tak neklidné a příšerné, nemohl jsem tehdy udat žádný důvod, ale zdálo se mi, že je v nich jakási krutost, a když na nás kývla, blížili jsme se k ní jenom s úzkostí a chvěním. Nehledě na to však byla krásná, velice krásná. Mluvila se mnou a s mým bratrem přívětivě, hladila nás po hlavě a laskala. Ale Marcela se k ní nechtěla přiblížit, skryla se ve své postýlce a nechtěla ani čekat na večeři, po které ještě před čtvrt hodinkou tak vřele toužila.

Můj otec, jakmile ukryl koně v blízké kůlně, se vrátil a povečeřel s nimi. Potom poprosil mladou dámu, aby si lehla na jeho lůžko, jelikož on zůstane s jejím otcem sedět u ohně. Po nějakém váhání z její strany nabídku přijala a já se svým bratrem jsem lezl k Marcele do postele, protože jsme spali vždycky společně.

Nemohli jsme však usnout. Ve zjevu cizích lidí bylo cosi neobvyklého a přišlo nám divné i to, že měli spát v naší chatrči. Byli jsme úplně zmatení. Cose týká mé malé ubohé Marcely, chovala se klidně. Ale zpozoroval jsem, že se chvěla celou noc a občas se mi zdálo, jakoby se snažila potlačit vzlykot. Můj otec přinesl trochu kořalky, kterou pil jen velice zřídka a zůstali s myslivcem sedět u ohně, zahánějíc dlouhou chvíli pitím a hovorem. Naše uši naslouchaly každému slovíčku a naše zvědavost byla nemálo pobouřená.

,Přicházíte tedy ze Sedmihradska?’ řekl otec.

,Ano, pane,’ odpověděl myslivec. ,Byl jsem nevolníkem ve šlechtickém domě v…. Můj pán chtěl, abych svou dceru obětoval jeho vášni a věc skončila tím, že jsem mu dal okusit několika palců svého loveckého nože.’

•143

,Jsme krajané a bratři v utrpení,’ odpověděl můj otec, uchopil myslivcovu ruku a vřele ji stisknul.

,Skutečně taky pocházíte z této země?’

,Ano, a rovněž jsem musel útěkem zachránit svůj život. Ale to je smutná historie.’

, Vaše jméno?’

,Krantz.’

,Cože? Krantz? Slyšel jsem vaši historii. Není potřeba, abyste obnovoval vaši bolest jejím vypravováním. Buďte pozdraven, ze srdce pozdraven, pane. A smím taky říct, odvážný synovče. Jsem Wilfried z Barnsdorfu,’ zvolal myslivec, vstal a obejmul mého otce.

Naplnili své poháry až po okraj a ťukli si spolu podle německého mravu. Rozmluva teď byla tišší a my jsme z toho nemohli vyrozumět nic, než že náš nový strýček a jeho dcera, aspoň prozatím, se ubytují v naší chýši. Za hodinu klesla oběma mužům hlava a zdálo se, že spí.

,Milá Marcelo, slyšela jsi?’ ptal se můj bratr přidušeným hlasem.

,Ano,’ odpověděla Marcela šeptem, ,slyšela jsem všechno. Oh, bratře, nemůžu snést pohled této ženy, je mi v její blízkosti tak úzko.’

Můj bratr neodpověděl a brzo potom jsme spali všichni tři hlubokým spánkem. Když jsme se druhý den probudili, zjistili jsme, že myslivcova dcera vstala už před námi. Zdála se mi být krásnější než včera. Přistoupila k malé Marcele a laskala ji. Dítě se však dalo do pláče a vzlykalo, jakoby mu mělo puknout srdce.

Nechci však příběh vyprávět příliš zeširoka. Myslivec a jeho dcera se v chatrči zařídili. Můj otec s ním denně chodil na hon a nechal Kristinu u nás. Dělala všechny domácí práce, byla k nám velmi laskavá a pomalu mizel i odpor malé Marcely. S mým otcem se však stala veliká změna. Zdálo se, že překonal svůj odpor k druhému pohlaví a prokazoval Kristině všechny možné pozornosti. Často s ní zůstal, když její otec a my šli už dávno spát. Seděli u ohně a bavili se tichým hlasem.

Zapomněl jsem podotknout, že můj otec a myslivec Wilfried spali v jiné části chatrče, protože lůžko, na kterém dřív spával a jež bylo s naším lůžkem v téže světnici, bylo postoupeno Kristině.

Hosté bydleli asi tři neděle v chatrči, když se jednoho večera, po našem odchodu na lůžko, konala porada. Můj otec žádal o Kristininu ruku a dostalo se mu svolení jejího i jejího otce.

,Máte mít moje dítě, pane Krantzi, a mé požehnání k tomu. Opustím vás potom a najdu si jiné obydlí. Je lhostejné, kde to bude.’

,Ale proč nechcete zůstat tady, Wilfriede?’

,Nejde to, jsem povolaný jinam. Spokojte se s tím a nevyptávejte se už.. Máte mé dítě.’

, Děkuj i vám a budu s ní zacházet s náležitou úctou. Je tu však ještě jedna obtíž.’

,Vím co chcete říct, v této divoké končině není kněz. Taky tu není jiný závazný zákon, a přece se musí mezi vámi vykonat obřady, aby byl otec spokojený. Svolil byste oženit se s ní podle mého způsobu? V tom případě vás bez prodlení oddám.’

,Ano,’ zněla odpověď mého otce.

, Vezměte ji tedy za ruku. Dobrá, pane Krantzi, opakujte přísahu po mně.’

,Přísahám,’ odpověděl můj otec.

,U všech duchů Harzkého pohoří…’

,Aj, proč ne u nebes?’ přerušil ho můj otec.

,Protože se mi to tak líbí,’ odpověděl Wilfried. ,Jestli dávám přednost této přísaze, která je snad méně závazná než jiná, nebudete přece určitě nic namítat?’

,Budiž, když se vám to líbí. Proč mě však chcete nechat přísahat při něčem, v co vůbec nevěřím?’

,To dělají mnozí, kteří jsou svým zevnějškem křesťany,’ odpověděl Wilfried. ,Povězte, mám vzít svoji dceru s sebou nebo vám ji dát?’

,Pokračujte,’ odpověděl můj otec netrpělivě.

144 145

,Přísahám u všech duchů Harzkého pohoří a při jejich moci činit dobré i zlé, že přijímám Kristinu za svoji zákonitou manželku, že ji budu vždy chránit, ošetřovat a milovat, že se moje ruka nikdy proti ní nezdvihne, aby jí ublížila.’

Můj otec opakoval Wilfriedova slova. ,A poruším-li svoji přísahu, nechť stihne celá pomsta duchů mě a mé děti. Ať zahynou supy, vlky nebo jinými lesními zvířaty. Ať je jejich maso strhané z jejich údů a jejich kosti ať vyblednou v pustině. To vše přísahám.’

Můj otec koktal, když opakoval poslední slova. Malá Marcela se už nedovedla přemoct, a když dokončil přísahu, propukla v pláč. Toto náhlé přerušení vyvedlo mluvčího z míry, zejména však mého otce. Hrubě se osopil na dítě, které potlačilo svůj vzlykot a skrylo tvářičku v pokrývkách. Tak se konala druhá svatba mého otce. Druhý den ráno vsedl myslivec Wilfried na svého koně a odjel.

Můj otec spal ve stejné světnici jako my, a tak bylo všechno jako před svatbou, jenže naše nová macecha k nám nejevila žádnou lásku. V otcově nepřítomnosti nás často bila, zvlášť pak malou Marcelu, a její oči metaly blesky, když se na to krásné, rozkošné dítě podívala.

Jednou v noci moje sestra mě a mého bratra probudila.

,Co se stalo?’ ptal se César.

,Vyšla ven,’ zašeptala Marcela.

,Vyšla ven?’

,Ano, ven ze dveří ve své noční košili,’ odpověděla tiše.,Viděla jsem jak vystoupila a podívala se na otce, jestli spí. Potom vyšla ze dveří.’

Co ji asi donutilo, aby opustila své lůžko a v tak lehkém oděvu vyšla v krutém zimním mrazu a do hlubokého sněhu? To bylo nepochopitelné. Zůstali jsme tiše ležet a za hodinu jsme slyšeli vlkovo vytí těsně pod naším oknem.

,To je vlk,’ řekl César, ,roztrhá ji na kusy.’

,Ale neroztrhá,’ oponovala Marcela.

Po několika okamžicích se macecha zase objevila. Byla ve své noční košilce, jak tvrdila Marcela. Když bez hluku stiskla

146

kliku, šla k sudu s vodou, omyla si tvář a ruce a vklouzla zase do postele, kde ležel můj otec. Třásli jsme se, aniž jsme věděli proč, rozhodli jsme se však, že příští noc budeme bdít. Příští noc, ale i v četných následujících nocích, vstala naše macecha vždycky v tutéž hodinu z postele a opustila chatrč. Když byla pryč, slyšeli jsme pokaždé vytí vlka pod oknem, a když se vrátila, umyla se, než zase ulehla na lůžko.

Pozorovali jsme taky, že jen málokdy usedla k jídlu, a když přece něco snědla, stalo se to s nesporným odporem. Když však bylo sundáno maso, aby bylo připraveno k obědu, viděli jsme často, jak pokradmu strčila kus syrového masa do úst.

Můj bratr César byl statečný hoch a nechtěl otci nic říct, dokud nevypátrá víc. Rozhodl se, že půjde za ní a získá jistotu o tom, co vlastně tropí. Marcela i já jsme se mu to snažili rozmluvit, ale nedal se zadržet a příští noc šel spát oblečený. Jakmile macecha opustila chatrč, vstal, vzal otcovu ručnici a šel za ní. Můžete si představit v jakém rozčilení a napětí jsme byli já a Marcela za jeho nepřítomnosti. Po několika minutách jsme slyšeli výstřel z ručnice. Můj otec se neprobudil, my jsme zůstali ležet a přitom jsme se třásli úzkostí. Za chvíli nato jsme viděli macechu vstoupit do chatrče. Její šaty byly zakrvácené. Položil jsem Marcele ruku na ústa, abych zabránil jejímu hlasitému výkřiku, ačkoliv jsem byl sám velice znepokojený. Naše macecha přistoupila k lůžku mého otce, aby se podívala jestli spí a odešla ke krbu, kde rozdmíchala žhavý popel v plameny.

,Kdo je tady?’ zvolal otec, který se probudil.

,Jen zůstaň klidně ležet, můj drahý,’ odpověděla macecha. ,To jsem já. Rozdělala jsem oheň, abych si ohřála trochu vody, protože mi není úplně dobře.’

Můj otec se obrátil a brzo zase usnul. My jsme však pozorně sledovali každý macešin pohyb. Převlékla se a šaty, které měla na sobě, hodila do ohně. Přitom jsme zpozorovali, že její pravá noha silně krvácela, jako od střelné rány. Zavázala ji, oblékla se a zůstala až do rána sedět u ohně. Srdce ubohé malé Marcely prudce bilo, když se ke mně tiskla a také moje srdce

147

bilo bouřlivě. Kde byl náš bratr César? Jak mohla být macecha poraněná, když se to nestalo jeho ručnicí? Konečně vstal můj otec a já jsem si dodal odvahu a oslovil jej.

,Otče,’ ptal jsem se, ,kde je bratr César?’

,César?’ zvolal. ,Kde by měl být?’

,Milosrdné nebe! Zdálo se mi, když jsem poslední noc nepokojně ležela, jakobych slyšela někoho otevírat dveře,’ podotkla naše macecha. ,A můj Bože, muži, co se stalo s tvou ručnicí?’

Můj otec se podíval na krb a zjistil, že jeho ručnice chybí. Okamžik byl zmatený, potom vzal sekeru a beze slova opustil chatrč. Nezůstal venku dlouho, ale za chvíli se vrátil, nesl v náručí zkrvavenou mrtvolu mého bratra. Položil ji na zem a zakryl jeho obličej. Macecha vstala a pozorovala mrtvolu, zatímco Marcela a já jsme se s bědováním a nářkem vrhli k mrtvému.

,Jděte zase do postele, děti,’ řekla ostrým hlasem. ,Muži,’ pokračovala,,určitě vzal tvou ručnici, aby zastřelil vlka a zvíře nad ním mělo převahu. Ubohý hoch, draze musel zaplatit za své ukvapení.’

Můj otec neodpověděl. Chtěl jsem mluvit, chtěl jsem mu říct všechno, ale Marcela, která zpozorovala můj úmysl, mě chytla za rameno a podívala se na mě tak úpěnlivě, že jsem toho nechal. Můj otec tedy nevěděl o ničem, avšak Marcela a já jsme byli přesvědčení, že naše macecha nějakým způsobem zavinila smrt mého bratra, ačkoliv jsme nemohli pochopit, jak se to stalo.

Ten den vyšel otec ven, aby vykopal hrob. Když vložil mrtvolu do země, nakupil nad ní kameny, aby znemožnil vlkům ji opět vyhrabat. Rozčilení z toho neštěstí působilo na otce zdrcujícím dojmem. Několik dní nešel na hon, ačkoliv občas zle klel vlkům a sliboval jim pomstu. Po celou tu dobu smutku z jeho strany pokračovala však moje macecha ve svých nočních toulkách s toutéž pravidelností jako předtím. Konečně vzal otec ručnici, aby odešel do lesa. Brzo se však vrátil velice zarmoucený.

148

„Představ si, Kristino, že vlci skutečně vyhrabali mrtvolu mého ubohého chlapce a nenechali z ní nic než kosti! Bůh zatrať celé plemeno!’

,Opravdu?’ odpověděla macecha.

Marcela se na mě podívala a z jejího výrazného oka jsem vyčetl všechno, co chtěla říct.

,Otče, každou noc vyje vlk pod naším oknem,’ prohodil jsem.

,Je to pravda? Proč jsi to neřekl dřív, hochu? Až jej příště zase uslyšíš, probuď mě.’

Viděl jsem, jak se macecha odvrátila. Z jejích očí sršel oheň a skřípala zuby. Můj otec vyšel ven a pokryl nepatrné zbytky méhoho ubohého bratra, ještě větší hromadou kamení. To byl první akt tragédie.

Přišlo jaro, zmizel sníh a my jsme mohli zase opustit chatrč. Nemohl jsem se však nikdy ani na okamžik, odloučit od mé sestřičky, kterou jsem od bratrovy smrti ještě vroucněji miloval. Bál jsem seji nechat samotnou s macechou, která měla neobyčejnou radost z toho, když ji mohla týrat. Můj otec pracoval na svém políčku a já jsem mu mohl pomáhat. Marcela sedávala u nás na poli, zatímco my jsme pracovali a macecha bývala sama doma. Musím podotknout, že s příchodem jara zanechala svých nočních potulek a od té doby, kdy jsme otce upozornili, jsme už nikdy neslyšeli výt pod našimi okny vlka.

Když jsem byl jednoho dne zaměstnaný s otcem na poli a Marcela seděla u nás, přišla k nám macecha a řekla, že půjde do lesa, aby nasbírala nějaké byliny, které otec potřebuje. Chtěla, aby šla Marcela do chatrče a dávala pozor na vaření oběda. Marcela šla a macecha zmizela v lese, opačným směrem než k naší chatrči, takže jsme já a otec stáli mezi ní a sestrou. Asi za hodinu jsme byli nesmírně polekaní výkřikem z chatrče, který pocházel od malé Marcely.

,Marcela se spálila, otče,’ řekl jsem a odhodil lopatu.

Otec udělal totéž a běželi jsme k domovu. Než jsme však přišli ke dveřím, vyrazil ven veliký, bílý vlk, který odtud prchal s velikou rychlostí. Můj otec neměl zbraň. Vrazil do chatrče a našel sestřičku umírající. Její tělo bylo strašlivě rozervané a vytrysklá

149

^^krev vytvořila velikou kaluž na podlaze chatrče. Prvním úmyslem otce bylo vzít ručnici a pronásledovat netvora, ale strašlivý pohled mu zabránil odejít a s pláčem poklekl u svého umírajícího dítěte. Marcela se ještě několik okamžiků na nás dívala a pak zavřela oči navždy. Otec a já jsme stále ještě klečeli u mrtvoly nešťastné sestry, když vešla macecha. Tvářila se velice zarmouceně nad tímto strašlivým divadlem, ale nezdálo se, že by se zachvěla při pohledu na krev, jak to dělá většina žen.

,Ubohé dítě,’ řekla. ,Byl to patrně veliký bílý vlk, který se kolem mně mihl a velice mě polekal. Je mrtvá, Krantzi!’

,Vím, vím to!’ zvolal můj otec s nesmírnou bolestí.

Domníval jsem se, že se můj otec už nikdy nevzpamatuje z následků druhého aktu tragédie. Trpce naříkal nad mrtvolou svého ubohého dítěte a několik dnů ji vůbec nechtěl pohřbít, ačkoliv macecha se o tom často zmiňovala. Konečně svolil a vykopal hrob, těsně vedle hrobu mého bratra, přičemž udělal všechna možná opatření, aby se vlci nemohli dostat k jejím pozůstatkům. Cítil jsem se opravdu velice nešťastný, když jsem sám ležíval v posteli, kterou jsem dřív sdílel se svým bratrem a sestrou. Nedovedl jsem se ubránit myšlence, že macecha má na svědomí smrt obou, ačkoliv jsem to nijak nedovedl vysvětlit. Už jsem sejí nebál, moje malé srdce bylo naplněné nenávistí a touhou po pomstě.

V noci po pohřbu mé sestry jsem ležel ve svém lůžku a bděl jsem. Najednou jsem zpozoroval, že moje macecha vstala a vyšla z chatrče. Chvíli jsem čekal, pak jsem se oblékl a vyhlédl dveřmi, které jsem napolo otevřel. Měsíc jasně svítil a tak jsem mohl vidět na místo, kde byla pohřbená moje sestra. Viděl jsem, že moje macecha je zaměstnaná odstraňováním kamenů z Marcelina hrobu. Byla oblečená ve své bílé noční košilce a měsíc ji jasně osvětloval. Viděl jsem, že hrabe rukama a odhazuje kameny za sebe se zuřivostí divokého zvířete. Trvalo delší chvíli, než jsem se vzpamatoval a mohl se rozhodnout, co mám udělat. Konečně jsem viděl, že se dostala k mrtvole a vytáhla ji stranou z hrobu. Teď jsem to už nemohl déle snést, běžel jsem k otci a probudil jsem ho.

,Otče, otče!’ volal jsem. ,Oblečte se a vezměte svou ručnici.’

,Cože?’ zvolal můj otec. ,Jsou tu vlci?’ Vyskočil z postele, oblékl se a zdálo se, že ve svém spěchu ani nezpozoroval, že jeho žena není přítomná. Jakmile byl hotový, otevřel dveře, vyšel ven a já jsem běžel za ním. Možno si však představit jeho zděšení, když naprosto nepřipravený na takový pohled, nespatřil u hrobu vlka, ale svou ženu v nočním oděvu, která se svíjela celým tělem po mrtvole mé sestry, rvala z ní veliké kusy masa a požírala je s takovou dychtivostí jako vlk. Byla tak horlivě zabraná do své práce, že ani nezpozorovala náš příchod. Můj otec pustil zbraň. Jemu i mně vstávaly vlasy hrůzou na hlavě. Těžce oddychoval a na nějakou chvíli byl jako pomatený, zdvihl jsem ručnici a vložil jsem mu ji do ruky. Najednou jako by zuřivost zdvojnásobila jeho síly, přiložil zbraň k líci a ničemnice, kterou tak vroucně miloval, klesla s hlasitým výkřikem k zemi.

,Bože na nebesích!’ zvolal můj otec a klesl v bezvědomí k zemi, jakmile vystřelil z ručnice.

Zůstal jsem chvíli u něho, až se opět vzpamatoval.

,Kde jsem?’ ptal se. ,Co se stalo? Ano, už si vzpomínám. Nebesa, odpusťte mi!’

Vstal a šli jsme k hrobu. Představte si znovu naše zděšení a udivení, když na místě mrtvoly naší macechy jsme nad zbytky mé sestřičky viděli ležet velikou bílou vlčici.

,Bílý vlk!’ zvolal můj otec. ,Bílý vlk, který mě lákal do lesa. Teď je mi to všechno jasné, udržoval jsem styky s duchy Harzkého pohoří.’

Chvíli nepromluvil ani slovo a pohřížil se do těžkých myšlenek. Pak zdvihl pečlivě mrtvolu mé sestry, vložil ji opět do hrobu a zakryl ji kameny, jako dřív. Teď však začal zuřit jako šílenec a rozdrtil podpatkem své boty hlavu zabitého zvířete. Vrátil se do chatrče, zavřel dveře a vrhl se na lůžko. Udělal jsem totéž, protože jsem byl strachem jako omráčený. Druhý den ráno jsme byli probuzení hlasitým klepáním na dveře a dovnitř vrazil myslivec Wilfried.

,Moje dcera! Kde je moje dcera!?’ volal zuřivě.

150 151

,Patrně tam, kde jsou zatracenci. Tam, kde je ďábel!’ odpověděl můj otec se stejnou zuřivostí jako myslivec. ,Tam, kde musí být, v pekle! Opusť ihned tuto chýši nebo se ti povede ještě hůř!’

,Hahaha!’ odpověděl myslivec. ,Myslíš si, že něco pořídíš proti mocnému duchu Harzkého pohoří? Ubohý smrtelníku, který jsi si musel vzít za ženu vlkodlačku.’

,Pryč odtud, zloduchu! Vzdoruji tobě a tvé moci!’

, Ještě ji ucítíš. Vzpomeň si na svoji přísahu, že nikdy nepozdvihneš svou ruku proti ní, abys jí ublížil.’

,Neuzavřel jsem přece smlouvu se zlými duchy.’

,Ale ano. A jestliže přísahu zrušíš, stihne tě celá pomsta duchů. Tvé děti zahynou supy, vlky…’

,Ven, ven, ďáble!’

,…a jejich kosti se vybělí v poušti. Hahaha!’

Můj otec uchopil, šílený zuřivostí, sekeru a mávl jí proti hlavě Wilfriedově.

,…To vše přísahám!’ pokračoval myslivec posměšně.

Sekera dopadla, ale projela myslivcovou postavou. Můj otec ztratil rovnováhu a klesl k zemi.

,Smrtelníku!’ zvolal myslivec a obcházel otcovo tělo. ,Máme moc jenom nad těmi, kteří se dopustili vraždy. Ty jsi se provinil dvojnásobnou vraždou, a proto zakusíš trest, který je spjatý s tvou svatební smlouvou. Dvě z tvých dětí už zahynuly a ani třetí nebude ušetřeno. Ano, také to bude ještě následovat, neboť tvoje přísaha byla vyslyšená. Jdi, bylo by milosrdenstvím, kdybych tě usmrtil. Tvým trestem bude, že žiješ!’

Po těchto slovech duch zmizel. Můj otec vstal ze země, objal mě a poklekl k modlitbě. Druhý den jsme opustili chatrč navždy. Zamířili jsme do Holandska, kam jsme šťastně dorazili. Měl u sebe trochu peněz, ale ještě nebyl dlouho v Amsterdamu, když ho zachvátila mozková mrtvice a zemřel v zuřivém šílenství. Byl jsem daný do sirotčince a pak poslaný na moře jako plavčík.

Teď znáte moji historii. Zbývá otázka, jestli jsem pro otcovu přísahu propadl trestu. Jsem o tom úplně přesvědčený, že přízrak tak či tak dostojí svému slovu.”

152

KAPITOLA DVACÁTÁ

KRANTZOVA SMRT

Dvacátého druhého dne spatřili naši přátelé vysočinu na jihu Sumatry. Poněvadž nezpozorovali žádnou jinou loď, rozhodli se, že poplují stejným směrem jako dosud průlivem přímo do Půlo Penangu, kam doufali, že dorazí za sedm nebo osm dní, protože jejich loď plula těsně po větru. Slunečním žárem byly jejich tváře tak opálené, že se svými vousy a ve svém mos-lemínském oblečení mohli být snadno považovaní za domorodce. Pluli celý den v hrozném slunečním žáru a večer odpočívali a spali pod ochranou noci, aniž tím trpělo jejich zdraví.

Avšak několik dní po tom, kdy Krantz svěřil Filipovy historii své rodiny, stával se zamlklým a těžkomyslným. Jeho obvyklá duševní čilost zmizela a Filip se ho často ptal po příčině. Když se dostali do přílivu, mluvil často Filip o tom, co hodlá podniknout po svém příchodu do Goa. Krantz však řekl vážně:

„Filipe, mám už několik dní temnou předtuchu, že toto město nikdy neuvidím.”

„Necítíte se dobře, Krantzi?” ptal se Filip.

„Ne, jsem tělesně i duševně zdravý. Snažil jsem se zbavit této myšlenky, ale marně. Jakýsi varovný hlas na mě volá, že už s vámi dlouho nebudu. Filipe, velice se mi zavděčíte, když mi v něčem vyhovíte. Mám u sebe peníze, které by vám mohly být užitečné. Prokažte mi tu laskavost, vezměte si je a schovejte je u sebe.”

„Co je to za nesmysl, Krantzi?”

•153

„Není to nesmysl, Filipe. Copak jste taky neměl výstražná znamení? Proč by to nemohlo být u mně stejné? Víte dobře, že nemám strach a smrt je mi lhostejná. Cítím však předtuchu, která je každou hodinu zřetelnější. Je to asi nějaký dobrý duch, který mi dává znamení, abych se připravil na onen svět. Budiž. Žil jsem dost dlouho, abych mohl bez bolesti opustit toto údolí utrpení, ačkoliv mi působí bolest, že se musím odloučit od vás a od Aminy, neboť vy dva jste jediné bytosti, které mi byly drahé.”

„Není snad příčinou vaše přílišné namáhání a vysílení, Krantzi? Vzpomeňte si na rozčilení, kterým trpíme už čtyři měsíce. Copak to nestačí, aby to způsobilo všeobecnou sklíčenost? Buďte si jistý, že to není nic jiného.”

„Byl bych rád, kdyby to tak bylo, ale nevěřím tomu. S myšlenkou, že se mám rozloučit s touto zemí, se spojuje taky jakýsi pocit radosti, který pramení z jiného tušení.”

„A to je?”

„Sotva vám to můžu vysvětlit, ale Amina a vy jste s tím spojení. Viděl jsem ve snách, jak jste se opět setkali. Ale zdá se mi, jako by část vaší zkoušky byla přede mnou úmyslně zastřená temnými mraky. Ptal jsem se: ,Copak nesmím vidět, co je tam skryté?’ A neviditelná bytost odpověděla: ,Ne, byl by nešťastný. Než dojde k tomuto neštěstí, budeš odvolán.’ Děkoval jsem nebesům a oddaně jsem se sklonil.”

„Jsou to jen představy chorého mozku, Krantzi. Je ovšem pravda, že mě čeká ještě mnohé utrpení. Proč by však měla postihnout Aminu? Nebo proč byste neměl vy, mladý, v květu zdraví a síly, strávit své dny v klidu a dosáhnout vysokého stáří? Není důvod, proč bych nevěřil v opak. Zítra vám bude lépe.”

„Možná, že je to tak,” odpověděl Krantz. „Ale přece musíte mít ohled na mou náladu a vzít si peníze. Jestli se mýlím a dorazíme bez pohromy na místo určení, vím že mi je zase vrátíte,” řekl Krantz s mdlým úsměvem. „Vy však zapomínáte, že naše zásoba už téměř došla. Musíme pátrat po nějakém potoku na pobřeží, abychom naložili novou zásobu.”

154

„Myslel jsem na to už dřív, než jste se zmínil o tom nevítaném předmětu. Uděláme dobře, když se poohlédneme po vodě, ještě než nastane tma. Jakmile naplníme svoje džbány, můžeme opět pokračovat v plavbě.”

V době, kdy takto mluvili, pluli po východní straně průlivu, vzdálení asi čtyřicet mil od jeho severního konce. Vnitřek bylo skalnaté pohoří, ale pozvolna se stáčelo k nížině a pokračovalo lesem a křovinami až na břeh. Zdálo se, že země není obydlená. Pluli těsně kolem pobřeží a po dvouhodinové plavbě spatřili svěží proud, řítící se vodopádem z pohoří a vinoucí se v hadovitých zákrutech křovinami, až konečně odevzdal svou daň průlivu. Vpluli do ústí, svinuli plachty a zavěšovali s pirogou proti proudu, až dorazili dost daleko, aby si mohli být jistí, že jsou ve sladké vodě.

Džbány byly brzo naplněné a chtěli zase vyplout na moře, když je při pohledu na krásné místo napadlo, aby se vykoupali v chladné vodě. To byl požitek, který dovedou stěží lidé ocenit, kteří nebyli v podobném postavení. Odhodili šaty a vrhli se do proudu, kde zůstali nějakou chvíli. Krantz vylezl na břeh jako první a stěžoval si na jakýsi mrazivý pocit. Filip ho pomalu následoval.

„Mám teď dobrou příležitost, Filipe,” řekl Krantz, „abych vám dal své peníze. Vysypu je z opasku a vyje můžete skrýt ve svém, než se opět obléknete.”

Filip stál opět ve vodě, která mu sahala po kyčle.

„Když to musí být, budiž. Ačkoliv se mi tato myšlenka zdá směšná. Ale udělám, co si přejete, Krantzi.”

Filip vystoupil z vody a posadil se vedle Krantze, který už začal vysypávat dublony ze záhybů svého opasku. Konečně řekl:

„Myslím, že už máte všechno. Teď jsem spokojený.”

„Nedovedu pochopit, jaké nebezpečí by vám tu mohlo hrozit, aniž by zároveň nehrozilo i mně. Teď však…”

Sotva však pronesl tato slova, ozvalo se strašlivé řvaní. Vzduchem zahučelo cosi jako prudký vítr, následoval náraz, který Filipa porazil na znak, hlasitý výkřik a zápas. Filip se

•155

vzpamatoval a viděl obrovskou kočkovitou šelmu, které se vyskytují v těchto tropických pásmech. Boj Herrmanna Krantze byl předem ztracený. Šelma ukojila svou krvelačnost a zmizela. Ubohý Krantz zůstal zkrvavený ležet mrtvý na pobřeží.

„Bože na nebesích! Toho jsi mě měl přece jen ušetřit!” zvolal Filip a v hrozné bolesti se vrhl tváří k zemi. „Ach, Krantzi, drahý příteli, bratře můj, tvoje předtucha byla příliš jistá. Milostivý Bože, měj slitování, staň se však vůle tvá!”

A Filip se dal do hlasitého pláče. Déle než hodinu zůstal na místě jako přikovaný a nedbal nebezpečí, které ho obklopovalo. Konečně se trochu vzpamatoval. Vstal, oblékl se a opět se posadil. Jeho oči ztrnule zíraly na tělo jeho přítele a na zlato, dosud rozházené v písku.

„Chtěl mi dát své zlato a předpověděl mi svůj konec. Ano, bylo to jeho určení a on je naplnil. Jeho kosti vybělí v poušti a příšerný myslivec se svou vlčí dcerou je pomstěný.”

Začínalo se šeřit. Večerní stíny a temný řev divokých šelem v lese připomněl Filipovy jeho vlastní nebezpečí, ale nedbal na něj. Filip se dal opět do pláče, protože Krantz byl jeho dobře vyzkoušeným přítelem a od té doby, kdy se holandské loďstvo snažilo obeplout mys Horn, byl jeho společníkem v nebezpečí a strádání. V slzách vlastníma rukama vyhloubil pro věrného přítele hrob.

Vzpomněl si na Aminu, vstoupil do pirogy a odrazil s námahou od země. Mlčky a s těžkým srdcem napjal plachtu, aby opět pokračoval ve své cestě.

„Ano, Amino,” pomyslel si Filip a pozoroval třpytící se a mihotající hvězdy, „ano, máš pravdu, když tvrdíš, že osud člověka se dá předvídat a může být i někým předpovězený. Mým osudem je, bohužel, že mám být odervaný od všeho, co je mi na této zemi drahé, abych zemřel osamocený a bez přítele.. Jestli je to tak, buď mi smrt vítaná, tisíckrát vítaná! Jakým ulehčením by pro mě byla! S jakou radostí poslechnu volání, které přináší zemdleným klid. Mám splnit svůj úkol. Dej Bůh, aby se tak stalo brzo, a aby můj život nebyl ztrpčovaný takovým utrpením, jako je toto.”

KAPITOLA JEDENADVACÁTÁ

KOUZLA

Amina se vrátila jednoho odpoledne z procházky po ulicích. Nakoupila v rozličných krámech bazaru různé věci a přinesla je teď pod pláštěnkou domů.

„Díky nebesům, že jsem konečně sama a nestřežená,” pomyslela si Amina. „Filipe, kde jsi? Teď mám prostředky a brzo se to dozvím.”

Malý Pedro, vdovin syn, vešel do ložnice, přiběhl k Amine a políbil ji.

„Pověz mi, Pedro, kde je tvá matka?”

„Odešla dnes večer, aby navštívila několik přítelkyň. Jsme sami, chci zůstat u tebe.”

„Dobrá, můj milý. Pověz mi, Pedro, dovedeš uchovat tajemství?”

„Ano, dovedu, pověz mi je.”

„Nemám, co bych ti řekla, ale přála bych si, abys něco udělal. Mám na mysli nějakou hru a ty budeš ve své dlani vidět všelijaké věci.”

„Ano, ukaž mi to, ukaž!”

„Slíbíš mi, že nic z toho nevyžvatláš?”

„Ne, budu mlčet.”

„Pak je uvidíš.”

Amina zapálila v pánvi několik kusů dřevěného uhlí a postavila ji ke svým nohám. Pak vzala rákosové pero, trochu inkoustu z malé lahvičky a nůžky, načež napsala několik značek na kousek papíru a přitom zpívala slova, kterým její malý společník

156 157

nemohl rozumět. Pak hodila kadidlo a koriandrová semena do pánve s uhlím, což šířilo silný, vonný dým, přikázala Pedrovi, aby se posadil na malé stoličce vedle ní a uchopila hochovu pravou ruku. Do vnitřní plochy dlaně nakreslila čtyřhranný obrazec se značkami na každé straně a nalila doprostřed trochu inkoustu, který vytvořil černé zrcadlo velikosti dukátu.

„Teď je všechno hotovo,” řekla Amina. „Pozor, Pedro, co vidíš v inkoustu?”

„Svou vlastní tvář,” odpověděl hoch.

Hodila do pánve ještě víc kadidla, až se světnice naplnila hustými oblaky a opět zpívala:

„Turšune, Tureio-šune, sestup dolů, sestup dolů! Objevte se sluhové tohoto jména! Odstraňte roušku a podejte pravdivou zprávu!”

Rozstříhala nůžkami značky na papíře, pak vzala jeden z kousků a hodila jej na pánev s uhlím, zatímco stále ještě svírala hochovu ruku.

„Pověz mi, Pedro, co vidíš?”

„Vidím jdoucího muže,” odpověděl Pedro s nepokojem.

„Neboj se, Pedro, uvidíš ještě víc. Už odešel?”

„Ano.”

Amina zašeptala několik nesrozumitelných slov, hodila druhou polovici papíru, na který napsala značky, na pánev s uhlím a dál promlouvala k hochovi:

„Opakuj teď po mně a řekni: Filipe Vanderdeckene, zjev se!”

„Filipe Vanderdeckene, zjev se!” opakoval hoch a chvěl se.

„Pověz mi, co vidíš, Pedro. Ale pověz mi pravdu,” řekla Amina úzkostlivě.

„Vidím muže, který leží na bílém písku. Tato hra se mi nelíbí.”

„Neboj se, Pedro, hned dostaneš cukroví! Pověz mi, co vidíš, jak je ten muž oblečený?”

„Má krátký kabát, má bílé kalhoty, rozhlíží se kolem, vytahuje cosi zespod košile a líbá to.”

„Je to on! A žije! Nebesa, děkuji vám. Podívej se ještě, hochu.”

„On vstává, nechci si už takto hrát. Bojím se, opravdu.”

„Nemusíš se bát.”

„Ano, jsem…nemůžu,” odpověděl Pedro a padl na kolena. „Prosím, nech mě odejít.”

Pedro obrátil svou ruku a inkoust se rozlil. Kouzlo bylo zrušeno a Amina se už nemohla víc dozvědět. Snažila se upokojit hocha dary, přiměla jej k tomu, aby ještě jednou slíbil, že nic nevyžvatlá a odložila své další otázky po osudu na dobu, až se hoch vzpamatuje ze svého polekání a bude ochotný se znovu propůjčit ke hře.

„Můj Filip žije! Matko, drahá matko, děkuji ti.”

Amina nepustila Pedra z pokoje dřív, pokud se nezdálo, že se úplně vzpamatoval ze svého zděšení. Mlčela několik dní o této události, upomínala jej na jeho slib, že matce a komukoliv jinému neřekne nic a zahrnovala jej dary.

Jednoho odpoledne, když majitelka domu odešla, vstoupil Pedro a ptal se Aminy, jestli by nechtěla znovu uspořádat svoji hru. Amina, která byla dychtivá dozvědět se víc, měla radost z hochovy nabídky a brzo všechno připravila. Opět se světnice naplnila kadidlovým dýmem, opět mručela své kouzelné zaříká-ní, čarovné zrcadlo bylo na hochově ruce a znovu volal Pedro:

„Filipe Vanderdeckene, zjev se!”

V tom se rozlétly dveře a dovnitř vrazil páter Matthias s vdovou a několika jinými lidmi. Amina vyskočila. Pedro vykřikl a běžel ke své matce.

„Tak jsem se nemýlil v tom, co jsem viděl v domku v Terneuzen!” řekl páter Matthias, hleděl na ni rozhorleně a zkřížil ruce na prsou. „Prokletá kouzelnice, jsi odhalená!”

Amina opětovala jeho pohled s opovržením a klidně odpověděla:

„Vy víte, že nepatřím k vaší víře. Naslouchání se zdá být částí vašeho náboženství. Toto je můj pokoj, není to poprvé, že vás vyzývám, abyste jej opustil. Dělám to teď znovu, opusťte jej vy i ti, kdo s vámi přišli.”

„Seberte nejdřív všechno toto kouzelnické nářadí,” řekl páter Matthias svým průvodcům.

158 159

Pánev s uhlím a všechny ostatní předměty, které Amina použila, byly odnesené, načež páter Matthias opustil se svými průvodci světnici a Amina zůstala sama. Amina měla předtuchu, že je ztracená. Věděla, že kouzelnictví je v katolických zemích považované za zločin a teď byla přistižená při činu.

„Dobrá,” pomyslela si, ,je to můj osud. Budu tedy zmužile očekávat to nejhorší.”

*

Malý Pedro už druhý den po prvním pokusu zapomněl na svůj slib a vypravoval své matce o všem, co se stalo. Vdova se polekala a považovala za svou povinnost jít k páteru Matthiasovi a všechno mu říct, jelikož se domnívala, že se jedná o kouzelnictví. Páter Matthias přísně vyslechl Pedra, nabyl téhož přesvědčení a umínil si, že usvědčí Aminu před svědky. Proto navrhl, aby hoch projevil ochotu k druhému pokusu, poučil jej o jeho úloze a připravil všechno tak, aby mohl Aminu překvapit.

Za půl hodiny po odchodu kněze vstoupili do Aminina pokoje dva černě odění mniši a vyzvali ji, aby je následovala, protože kdyby se zdráhala, bylo by použito násilí. Amina se ne-vzpírala. Přešla s mnichy náměstí, vrata velké budovy se otevřela a Amina byla vyzvaná, aby vstoupila. Za několik okamžiků byla v inkvizičním žaláři.

160

KAPITOLA DVAADVACATA

INKVIZITORUV VÝSLECH

Několik hodin potom, kdy byla Amina zavedená do cely, vstoupili žalářníci, rozpletli jí její měkké, hedvábné vlasy a ustřihli je těsně u hlavy. Přitom všem nepromluvili ani slovo. Uvězněná se opovržlivě ušklíbla a nechala je bez odporu vykonat jejich dílo. Když skončili svou práci, odešli a Amina zůstala opět o samotě.

Druhý den se objevili znovu a poručili jí, aby se zula a následovala je.

„Jestli to neuděláte dobrovolně, musíme použít násilí,” poznamenal jeden z nich pohnutý jejím mládím a krásou.

Amina udělala, co jí bylo poručeno a dala se odvést do soudní síně, kde byl jen velký inkvizitor a tajemník. Soudní síní byl dlouhý sál s vysokými okny po obou stranách a v pozadí. Uprostřed stál na vyvýšeném místě dlouhý stůl, pokrytý modře a hnědě pruhovanou látkou. Na zadním konci byl ohromný kříž s vyřezávanou sochou Spasitele. Žalářník ukázal na lavičku a pokynul Amině, že se má posadit. Tajemník si ji chvíli prohlížel a začal pak otázkou:

„Jak se jmenujete?”

„Amina Vanderdeckenová.”

„Ze které země?”

„Můj manžel je z Holandska, já však pocházím z Východu.”

„Čím je váš manžel?”

„Kapitánem holandské indické lodi.”

„Jak jste přišla sem?”

161

„Jeho loď ztroskotala a byli jsme od sebe odloučení.”

„Koho zde znáte?”

„Pátera Matthiase.”

„Jaký máte majetek?”

„Žádný, všechno je majetkem mého manžela.”

„Kde je?”

„V rukou pátera Matthiase.”

„Víte, proč jste sem byla dopravená?”

„Jak bych to mohla vědět?” odpověděla Amina vyhýbavě. „Povězte mi, z čeho jsem obviňovaná.”

„Musíte vědět, zda jste jednala správně nebo ne. Nejlepší bude, když se vyzpovídáte ze všeho, co tíží vaše svědomí.”

„Mé svědomí mi neříká, že bych se dopustila něčeho nesprávného.”

„Nechcete se tedy k ničemu přiznat?”

„Podle vašeho vlastního vyjádření nemám, co bych udala.”

„Tvrdíte, že jste z Východu, jste křesťanka?”

„Nechci vědět nic o vaší víře.”

„Jste provdaná za katolíka?”

„Ano, za dobrého katolíka.”

„Kdo vykonal oddavky?”

„Páter Seysen, katolický kněz.”

„A vy jste nevstoupila do lůna církve? Odvážil se vás oddat, než jste byla pokřtěná?”

„Konaly se jisté obřady, které jsem si klidně dala líbit.”

„Byl to křest nebo ne?”

„Myslím, že to tak nazývali.”

„A přece teď říkáte, že nechcete vědět nic o katolické víře.”

„Ano, protože jsem od té doby viděla na vlastní oči, jak jednají ti, kdo ji vyznávají. V době svého sňatku jsem jí byla nakloněná.”

„Jak je veliká peněžitá částka, kterou máte v rukou pátera Matthiase?”

„Několik set španělských tolarů, on to ví přesně.”

Inkvizitor zazvonil, žalářníci opět vstoupili a Amina byla odvedená zpět do své cely.

„Proč se ptají tak často po mých penězích?” pomyslela si Amina v duchu. „Když jim na nich tak záleží, můžou si je vzít. Jakou asi mají moc a co se mnou můžou udělat? Za několik dní se to dozvím.”

Za několik dní? Ne, Amino! Léta by snad plynula bez rozhodnutí, kdyby se za několik dní po uvěznění Aminy nemělo konat divadlo, postrádané už tři roky. Po této době se mělo konat „auto da fe” a nebyl ještě dostatečný počet vězňů, aby obřad upálení mohl být působivý. Bylo třeba ještě několika osob pro hranici, jinak by tak brzo žaláři neunikla. Ať je to jakkoliv, plynuly dny nejistoty a napětí, než byla Amina opět zavolaná do soudní síně.

Když se to konečně stalo, ptali se jí, jestli se nechce přiznat. Byla rozhořčená svou dlouhou vazbou a nespravedlnosti jednání, a proto odpověděla:

„Řekla jsem vám jednou pro vždy, že nemám, k čemu bych se přiznala. Dělejte se mnou, co chcete, ale jednejte rychle!”

„Mučení vás jistě donutí ke zpovědi.”

„Zkuste to,” odpověděla Amina pevně, „zkuste to, ukrutníci, a jestli ze mě dostanete jen jedinou slabiku, můžete mě nazvat zbabělou. Jsem jen žena, ale vzdoruji vám a vyzývám vás, abyste dělali, co umíte!”

Jen velmi zřídka se stávalo, že byly takové výroky hlasitě proneseny před sluchem těchto soudců. Ještě řidší však bylo, aby před nimi byla některá tvář tak odhodlaná. Mučení se užívalo zpravidla jen tehdy, když byla přednesená obžaloba a vězeň už na ni odpověděl.

„Uvidíme,” řekl veliký inkvizitor, „odveďte ji!”

Amina byla odvedená do své cely.

Páter Matthias měl mezi tím časem několik rozmluv s inkvizitorem. Ačkoliv Aminu v zlosti obžaloval a opatřil proti ní nutné svědky, přece jen byl neklidný a zmatený. Jeho dlouhý pobyt v jejím domě - její nezměřitelná dobrota k němu až do oné neblahé noční hodiny, když ji vyslechl - jeho vědomí, že nikdy nepřijala křesťanskou víru - její dostatečná

162 163

odhodlanost - její krása a mládí - to všechno působilo v jeho nitru v její prospěch. Jeho jediným úsilím teď bylo, aby ji přemluvil k doznání, že jednala nesprávně a tak se zachránila, aby ji přiměl, aby přijala katolickou víru. Za tím účelem dostal svolení navštěvovat ji v žaláři a domlouvat jí. Byla to obzvláštní milost, kterou mu nemohli odepřít z mnohých důvodů.

Třetí den po jejím druhém výslechu byly závory v neobyčejnou hodinu otevřeny a do cely vešel páter Matthias. Dveře se opět zavřely a stařec byl s Aminou sám.

„Mé dítě!” zvolal páter Matthias se zarmoucenou tváří.

„K čemu ještě tento posměch, otče? Vy jste to byl, kdo mě sem přivedl, opusťte mě!”

„Je to pravda, přivedl jsem vás do těchto míst. Mohl bych vás odtud i dostat, kdybyste chtěla, Amino.”

„Ano, ráda půjdu s vámi.”

„Ne, napřed si spolu musíme promluvit o tom, co dělat. Toto není vězení, z něhož lze lehce uniknout.”

„Pak mi povězte, co mi chcete říct a oznamte mi, co musím dělat.”

„Dobře.”

„Počkejte ještě. Než začnete, řekněte mi pravdu. Neslyšel jste něco o Filipovi?”

„Ano, je úplně zdravý.”

„A kde je?”

„Bude tu co nevidět.”

„Bože, děkuji ti! Uvidím ho opět, otče?”

„To záleží jenom na vás.”

„Na mně? Mluvte, rychle, co chcete, abych udělala?”

„Musíte se doznat ke svým hříchům, ke svým zločinům.”

„K jakým hříchům? K jakým zločinům?”

„Copak jste neudržovala styk se zlými bytostmi, nevyvolávala jste duchy a nehledala přispění u tvorů, kteří nejsou z tohoto světa?”

Amina mlčela.

„Odpovězte mi, chcete se přiznat?”

164

„Nemůžu připustit, že bych udělala něco nesprávného.”

„To je všechno marné. Já i jiní lidé jsme vás viděli. K čemu je to vaše zapírání? Víte, jaký trest vás neodvratně očekává, když se nestanete členkou naší církve?”

„Proč bych se měla stát členkou vaší církve? Vy trestáte ty, kdo nechtějí ani slyšet nic o vaší víře?”

„Ne, ale vy jste už přijala svátost křtu, musíte se proto stát členkou naší církve, nebo se o vás bude předpokládat, že jste se stala kacířkou.”

„Neznala jsem význam křestního obřadu.”

„Připouštím, ale svolila jste, aby byl na vás vykonán.”

„Jistě, ale teď vás prosím, abyste mi pověděl, jaký trest mě čeká, jestli se budu zdráhat.”

„Budete za živa upálená u kůlu, nic vás nemůže zachránit. Vyslechněte mě, Amino. Až budete příště zase předvolaná, musíte se ke všemu přiznat, prosit za odpuštění a žádat, abyste byla přijatá do lůna církve. Pak budete zachráněná a budete moct…”

„Co?”

„Obejmout svého Filipa.”

„Mého Filipa! Jste ke mně opravdu krutý. Avšak, otče, jak můžu doznat, že jsem se dopustila něčeho nesprávného, když jsem přece přesvědčená o opaku?”

„Přesvědčená o opaku?”

„Ano, dovolávala jsem se přispění své matky a poskytla mi je ve snách. Poskytla by matka pomoc své dceři, kdyby šlo o něco nesprávného?”

„Nebyla to vaše matka, ale ďábel, který vzal na sebe její podobu.”

„Byla to moje matka. Ale ještě jednou, žádáte na mně, abych prohlásila, že věřím něčemu, čemu nemůžu věřit?”

„Čemu nemůžete věřit? Ach, Amino, nebuďte přece tak tvrdohlavá.”

„Nejsem tvrdohlavá, otče. Copak jste mi neposkytl naději, že se zase vrátím do náručí svého manžela? Naději, která je mi nade vše drahá. Smím se však snížit ke lži? Nesmím,

•165

i kdyby mě to stálo život nebo svobodu. Ani pro mého Filipa ne.”

„Amino Vanderdeckenová, jestli se přiznáte ke svému zločinu než budete obžalovaná, získáte velmi mnoho. Potom by vám doznání pramálo prospělo.”

„Proto to neudělám ani teď ani potom, otče. Co jsem udělala, stalo se, ale není to pro mě ani pro mé lidi zločin. Ať je to jakékoliv podle vašeho názoru, nenáležím k vám.”

„Nezapomínejte však, že tím uvádíte do nebezpečí i svého manžela, protože se oženil s čarodějkou. Nezapomínejte na to, zítra vás opět navštívím.”

„Jsem zmatená,” odpověděla Amina. „Odejděte, otče, prokážete mi tím laskavost.”

Páter Matthias opustil celu, rozradostněný posledními slovy. Zdálo se, že sejí přece jen dotklo pomyšlení, že by její manžel mohl být v nebezpečí.

Amina se vrhla na lůžko v koutku své cely a zastřela si tvář.

„Za živa upálená!” zvolala po chvíli, vzpřímila se a přejela rukou čelo. „Za živa upálená! A to jsou křesťané! To byla tedy ta hrozná smrt, která mi byla Schrifitenem předpovězená. Ano, a proto jí neujdu. Je to můj osud, nemůžu se zachránit. Jestli se doznám, doznám zároveň, že se oženil s čarodějkou a trest stihne taky jeho. Ne, nikdy! Můžu trpět, je to sice kruté, ale brzy bude po všem. Bože mých otců, dej mi sílu proti těmto hanebným lidem a pomoz mi, abych mohla snést všechno pro mého drahého Filipa!”

Druhý den přišel páter Matthias znovu. Našel ji klidnou a odhodlanou. Nechtěla poslechnout jeho rady ani napomínání. Jeho poslední poznámka, že jejímu manželovi hrozí nebezpečí, když by byla souzená pro čarodějství, zocelila její srdce a upevnila rozhodnutí, že ani mučidla ani hranice jí nepomohou, aby prohlásila, že je vinná zločinem.

Kněz opustil celu s rozechvělým srdcem. Cítil se nešťastný při pomyšlení, že má Amina zemřít tak strašlivou smrtí. Vyčítal si svoji ukvapenost a přál si, aby byl Aminu nikdy nespatřil, neboť statečná odhodlanost budila v jeho nitru obdiv a soucit.

166*

Pak si taky vzpomněl na Filipa, který s ním jednal tak laskavě, jak mu bude moct přijít na oči? A jestli se ho zeptá na svou manželku, jakou mu má dát odpověď?

Uplynuly dva týdny. Amina byla znovu povolaná do soudní síně a vyzvaná, aby se přiznala ke svému zločinu. Protože se zdráhala, byla jí přečtena obvinění. Byla obžalovaná páterem Matthiasem, že provozovala zakázaná umění a jeho udání bylo potvrzené písemným svědectvím hocha Pedra a jiných osob. Ve své horlivosti připojil páter Matthias též, zeji přistihl už v Terneuzen při stejném činu. Na lodi za prudké bouře, když všichni očekávali svou záhubu, byla jediná klidná a statečná a řekla kapitánovi, že budou zachráněni, což jí bylo umožněno jen nečistým prorockým duchem, jenž jí vnukly zlé bytosti. Amina pohrdavě ohrnula rty, když slyšela toto poslední obvinění. Byla tázaná, co chce říct na svou obhajobu.

„Jak se může člověk hájit proti takovým obviněním?” odpověděla. „Vezměte jenom to poslední: protože jsem nebyla tak zbabělá jako křesťané, jsem obviněná z čarodějnictví! Starý žvanil, ale já ho odhalím! Povězte mi, když někdo ví, že se provozuje kouzelnictví a zatají to nebo připouští, není v takovém případě spoluviníkem a není vinen stejnou měrou?”

„Ovšem,” odpověděl inkvizitor a zvědavě čekal na výsledek.

„Pak vám tímto oznamuji…”

Amina se právě chystala oznámit, že Filipovo poslání bylo známo jak páteru Matthiasovi, tak i páteru Seysenovi, a že nebylo jimi zakázáno. Když si však vzpomněla, že by tím mohla ohrozit i svého manžela, zarazila se.

„Co chcete oznámit?” ptal se inkvizitor.

„Nic,” odpověděla Amina.

Pak skřížila ruce a sklonila hlavu.

„Mluv, ženo!”

Amina neodpověděla.

„Mučidla tě jistě donutí, abys mluvila!”

„Nikdy!” zvolala Amina. „Nikdy! Umučte mě třeba k smrti, jestli chcete, bude mi to milejší než veřejná poprava!”

•167

Inkvizitor a tajemník se chvíli radili. V přesvědčení, že uvězněná setrvá ve svém rozhodnutí, vzdali se myšlenky na mučení a to tím spíš, že ji potřebovali k veřejné popravě.

„Nechceš se tedy doznat?” ptal se inkvizitor.

„Ne,” odpověděla Amina pevně.

„Odveďte ji!”

Večer před ,auto da fe’ vstoupil opět páter Matthias do Amininy cely, ale všechno jeho namáhání, aby ji přemluvil, bylo marné.

„Zítra bude po všem, otče,” odpověděla Amina. „Opusťte mě, chci být sama.”

168

KAPITOLA TŘIADVACÁTÁ

SMUTNÉ SHLEDÁNÍ

Po sedmi dnech bolestného bdění a uvažování dorazil Filip do Půlo Penangu, kde našel loď, která se chystala odplout do Goa. Přirazil s pirogou k lodi a zjistil, že je to briga pod portugalskou vlajkou, která však měla na palubě jen dva Portugalce, protože zbytek mužstva byli domorodci. Představil se jako Angličan v portugalských službách, jehož loď ztroskotala, a protože se nabídl, že zaplatí za své přeplavně, byl přijatý velmi ochotně.

Po několika dnech vyplula brigga na moře. Cesta byla šťastná, po šesti týdnech zakotvili v rejdě před Goa a druhého dne vpluli do řeky.

Ve svém novém obydlí začal hned Filip pátrat po Amině. Popsal ji nejprve jako mladou ženu, která sem připlula před několika týdny s lodí, ale nemohl o ní získat žádné zprávy.

„Signore,” řekl hostinský, „zítra je veliké ,auto da fe’, nemůžeme udělat nic, dokud nebude po něm. Potom se pokusím, abych mohl vyhovět vašemu přání. Zatím si můžete prohlédnout město, zítra vás zavedu na místo, odkud se budete moct dívat na veliké procesí a pak se pokusíme, abychom našli způsob, jak bych vám mohl pomoct ve vašem pátrání.”

Filip vyšel ven, obstaral si jiné šaty, dal se oholit a pak se procházel městem, hleděl do každého okna, jestli někde neuvidí Aminu. Na rohu jedné ulice se mu zdálo, že spatřil pátera Matthiase a spěchal k němu. Avšak mnich si stáhl kapuci přes hlavu a neodpověděl, když ho Filip oslovil jménem.

•169

„Zmýlil jsem se,” pomyslel si Filip, „myslel jsem si, že je to skutečně on.”

Měl taky pravdu, byl to páter Matthias, jenž se takto chránil, aby nebyl poznán, pak by musel říct Filipovi pravdu.

Unaveně se Filip nakonec vrátil do hostince. Nastávala noc a hostinec byl úplně plný, protože zdaleka se všichni sjeli do Goa, aby spatřili ,auto da fe\

„Jsem zvědavý na to veliké procesí,” řekl si Filip pro sebe, když už ležel na svém lůžku. „Na okamžik to dá mým myšlenkám jiný směr. Amino, drahá Amino, kéž tě andělé chrání!”

Ačkoliv příštího jitra měly skončit všechny Amininy naděje a obavy, její krátké pozemské štěstí, její utrpení a její nejistota, usnula přece, až její poslední spánek přerušil příchod žalářníka. Amina s sebou trhla, protože snila o svém manželovi, o svých šťastných chvílích a teď se probudila ke smutné skutečnosti. Žalářník měl v ruce oděv z černé látky s bílými pruhy a vyzval ji, aby se oblékla. Rozvítil lampu a nechal ji o samotě. Amina se oblékla, vrhla se na lůžko a snažila se připamatovat si sen, z něhož byla vyrušená, ale marně.

Uplynuly dvě hodiny, žalářník se znovu objevil a vyzval ji, aby jej následovala. Je snad jedním z nejstrašnějších inkvizič-ních obyčejů, že vězňové, ať se už doznali k vině nebo ne, musí se po obžalobě opět vrátit do žaláře, aniž by si mohli udělat nejmenší představu o rozsudku nad nimi, a když jsou ráno před popravou předvolaní, nacházejí se ještě stále ve stejné nejistotě. Žalářníkovi pomocníci přivedli vězně z jejich různých cel a dovedli je do veliké síně, kde byli shromáždění nešťastníci v utrpení.

V této veliké, slabě osvětlené síni bylo vidět asi dvě stě lidí, opírajících se o stěny. Všichni byli oblečení v černobílém oblečení a stáli bez pohnutí. Byli tak poděšení, že je bylo možné považovat za sochy, kdyby koulení jejich očí neprozrazovalo

170*

opak. Byla to úzkost nejistoty, která je ještě horší než strach před smrtí.

Po chvíli byla každému vězni dána do ruky asi pět stop dlouhá vosková svíce, a pak každému vězni přikázáno, aby přes své šaty oblékli sanbenitos, druhým, aby oblékli samarias.

Ti, kdo dostali oděv pomalovaný plameny, považovali se za ztracené a bylo možné pozorovat úzkost každého jednotlivce, když byly oděvy po řadě rozdělované. Zděšení, s velikými krůpějemi potu na čele, čekali, zda jim taky bude podaný strašný symbol. Všude panovala pochybnost a smrtelná úzkost.

Avšak vězňové v této síni nenáleželi k těm, kdo byli odsouzení k smrti. Ti, kdo byli oblečení v sanbenitos, měli jít v procesí a dostali tak jen mírný trest. V samarias oblečení byli odsouzení, odvrátili však od sebe doznáním svého zločinu zhoubný oheň. Plameny na jejich oděvu byli obrácené a oznamovaly tím, že jejich nositelé nebudou popravení, avšak nešťastníci to nevěděli a veškerá hrůza ukrutné smrti se objevovala v jejich myšlenkách.

Jiná síň, podobná té, do které byli uvedeni mužové, byla naplněná ženskými provinilci. Taky zde byly vykonané stejné obřady, stejná nejistota, strach a hrůza před smrtí se zračila v každé tváři.

Byla však ještě třetí místnost, menší než obě ostatní, jež byla vyhrazená těm, kdo byli odsouzení a měli podstoupit smrt u kůlu. Do této místnosti byla uvedená Amina a našla tu sedm jiných, jako ona oblečených vězňů, z nichž byli jen dva Evropané, ostatních pět černí otroci. Každý měl u sebe svého zpovědníka a poslouchal pozorně jeho napomínání. Nějaký mnich se přiblížil k Amině, ona jej však pokynem odmítla. Pohlédl na ni, plivl na podlahu a klnul jí.

Teď přišel hlavní žalářník s oděvy pro ty, kteří byli v malé místnosti. Byli to samarias, lišící se od druhých jen tím, že plameny na nich byly namalované vzpřímeně. Tyto oděvy byly zhotovené z šedé látky a byly široké jako kazajka vozků. Na dolní části vepřed i vzadu byl odsouzencův obraz. Ale pouze tvář na hořící hranici, v jejíchž plamenech byli namalovaní čerti.

171

Pod podobiznou bylo jméno zločinu, pro který měl jít vězeň na smrt. Na hlavy si museli nasadit čepice, podobné homolím z cukru, na nichž byly namalované plameny a dostali taky dlouhé voskové svíce.

Amina a ostatní odsouzenci museli čekat ve svých oděvech několik hodin, než začalo procesí, protože je žalářník vzbudil již o druhé hodině ranní.

Slunce už vyšlo v plném lesku, k veliké radosti členů svatého officia, jimž by bylo bývalo velice nemilé, kdyby měli špatné počasí v den, kdy hájili čest církve a podávali důkaz, jak věrně se drží moudrých ponaučení Spasitelových, jenž tu vyžaduje milosrdenství, lásku a oddanost. Bože na nebesích! - radovali se nejen členové svaté inkvizice, nýbrž i tisíce lidí, kteří se sem valili ze všech stran, aby spatřili strašlivé obřady a oslavovali jubileum. Mnozí byli popuzení fanatismem pověry, ještě větší množství lidí však přišlo z pouhé bezmyšlenkovi-tosti a z lásky ke slavnostnímu lesku. Ulice a všechny volné prostory, jimiž mělo táhnout procesí, byly už dávno přeplněné. Hedvábné látky, koberce a zlatem a stříbrem protká-vané šátky visely na počest procesí z balkonů a oken. Na každé pavlači, v každém okně se tísnili kavalíři a dámy ve svých nejskvělejších šatech, toužebně očekávajíce, až tudy nešťastníci před svou popravou půjdou. Svět miluje rozčilení a kde by je mohl pověrčivý lid najít ve větší míře než při ,auto da fe’?

Při východu slunce začal zvonit veliký zvon katedrály a všichni vězňové byli přivedeni do veliké síně, aby se uspořádalo procesí. U vysokého vchodu seděl na trůně s nebesy velký inkvizitor, obklopený četnou šlechtou z Goa. Za ním stál jeho tajemník, který, když šli vězňové kolem trůnu a byli vyvolávaní jmény, přečetl pokaždé jméno některého kavalíra, který pak neprodleně vystoupil a zaujal místo vedle odsouzence. Tito lidé se nazývali kmotry. Jejich povinností bylo provázet nešťastníky, svěřené jejich péči a být za ně zodpovědný, až do skončení obřadů. Svěření tohoto úřadu velkým inkvizitorem bylo považováno za velikou čest.

172

Konečně začalo procesí. Napřed byla nesená korouhev dominikánů, protože tento řád založil inkvizici a proto si dělal nároky na zahájení průvodu. Za korouhví následovali mniši dvojí řadou. Jaké bylo jejich heslo na korouhvi? - „Justitia et misericordia!” - Spravedlnost a milosrdenství! - Pak kráčeli provinilci, počtem asi tří set, každý se svým kmotrem a s rozsvícenou velikou voskovicí v ruce.

Lehcí provinilci museli jít napřed bosí a s odkrytou hlavou. Za tímto průvodem, který byl oděný jen černobílým šatem, následovali sanbenitos a pak samaritas s obrácenými plameny. Pak se ubíralo procesí, které bylo zahájeno velkým křížem s tváří Vykupitele, obrácenou dopředu. Tím mělo být naznačeno, že ti, kdo byli před křížem a na které hleděl Spasitel, nebudou potrestaní smrtí, kdežto ti, kdo šli vzadu, měli být navždy zatracení - na tomto i onom světě.

Za křížem kráčelo sedm odsouzenců, poslední Amina, jako největší zločinec. Tím však ještě procesí nekončilo. Za Ami-nou bylo neseno pět obrazů na tyčích, v témž oděvu, pomalovaném plameny a čerty. Za každým obrazem nesli rakev, v níž ležela kostra. Obrazy představovaly ty, kdo zemřeli v žaláři nebo při mučení na skřipci a kdo byli po smrti odsouzeni k upálení. Kostry byly opět vykopané a měly teď podstoupit tentýž trest, který jim byl přisouzený za živa. Jejich obrazy měly být připevněné na kůly a kosti strávené plamenem.

Pak kráčeli členové inkvizice, důvěrníci, mnichové, kněží a sta kajícníků v černém oděvu, jenž jim zakrýval tvář - všichni s rozžatými voskovicemi v ruce.

Trvalo dvě hodiny, než procesí, které prošlo všemi důležitějšími ulicemi v Goa, dorazilo do katedrály, kde se měly konat další obřady. Bosí provinilci už téměř nemohli jít, protože ostré kamení zranilo tak jejich nohy, že každá stopa na cestě ke katedrále byla poznamenaná krví.

Hlavní oltář kostela byl zastřený černým suknem a ozářený tisíci svícemi. Na jedné straně stál trůn velkého inkvizitora, na druhé straně povýšené místo pro místokrále z Goa a jeho průvod. V prostřední chodbě stály lavice pro vězně a jejich

173

kmotry. Ostatní účastníci procesí se rozdělili vpravo a vlevo mezi diváky. Když viníci vstoupili do katedrály, byli odvedení na svá místa, nejlehčí provinilci nejblíž k oltáři, k smrti odsouzení nejdál.

Krvácející Amina se potácela ke svému sedadlu a toužebně očekávala chvíli, která ji měla odvolat z křesťanského světa. Nemyslela ani na sebe ani na své utrpení, ale jenom na Filipa, že je v bezpečí před těmito nemilosrdnými tvory, a že je jí dopřáno štěstí zemřít dřív, aby se s ním setkala ve světě blažených. Vysílená dlouhým vězněním, plná stísněné úzkostlivos-ti, vyčerpaná svou bolestnou cestou a po uvěznění mnoha měsíců vystavená žhnoucímu slunci, nebyla už dávno onou zářící krasavicí jako dřív. Tím dojímavější však byly její sešlé, přece však ještě krásné rysy. Byla předmětem všeobecné zvědavosti, vstoupila do chrámu se sklopenýma očima. Když však tu a tam zdvihla zrak, byl oheň, jenž v nich zazářil, svědectvím o pyšné duši, která obývá tuto chatrnou tělesnou schránku. Mnozí na ni hleděli s plachým udivením, kdežto většina litovala, že tak mladé a krásné stvoření má být odsouzeno k tak strašlivému osudu.

Sotva Amina zaujala své místo v katedrále, klesla v bezvědomí vyčerpáním a dojmy svých citů. Copak nepřistoupil nikdo, kdo by jí pomohl, aby ji posadil a nabídl jí osvěžující lék? Ne, nikdo. Sta lidí by to snad bylo udělalo, ale neodvážili se. Byla vyvržená, prokletá, osamocená a zatracená, a kdyby seji někdo zesoucitu k trpícímu bližnímu odvážil pozdvihnout, upadl by v podezření a byl by postavený před soud, aby se před svatou inkvizicí očistil z tohoto hnutí svého svědomí. Po chvíli přikročili k Amině dva soudní zřicenci inkvizice, pomohli jí opět usednout a ubohá žena se dostatečně vzpamatovala, aby se mohla udržet v sedadle.

Pak kázal dominikánský mnich o vřelém milosrdenství a otcovské lásce svatého officia. Přirovnával inkvizici k arše Noemově, z níž po potopě vystoupila opět všechna zvířata, jenom s tím velikým rozdílem, že zvířata opustila archu ve stejném stavu, ve kterém do ní vstoupila, kdežto ti, kdo

174

s celou ukrutností své povahy a s vlčím srdcem vstoupili do místností svatého officia, opouštějí je mírní a trpěliví jako be-ránci.

Pak vystoupil na kazatelnu veřejný žalobce a přečetl provinění odsouzených, i tresty, které měli podstoupit. Každý vězeň, jehož rozsudek se měl Číst, byl sluhy svatého officia přivedený ke kazatelně, aby ve stoje a se svící v ruce vyslechl rozsudek. Jakmile byly přečteny rozsudky nad těmi, jejichž života mělo být ušetřeno, oblékl veliký inkvizitor své kněžské roucho a objevil se v průvodu jiných četných kněží, aby sňal z těch, jimž se dostalo milosti, kletbu tím, že je pokropil malým kropáčkem svěcenou vodou.

Když skončila tato část obřadů, byli před kazatelnu přivedení ti, kteří byli odsouzeni k smrti, jakož i doneseny obrazy těch, kdo našli záchranu ve smrti a přečten rozsudek taky nad nimi. Výsledek rozsudku byl u všech stejný: „Že svatá inkvizice jim pro jejich zatvrzelost a množství zločinů nemohla udělit milost. S velikým zármutkem jsou tedy odevzdaní světskému soudci, aby na nich vykonal trest podle zákona. Zároveň se však žádá tato vrchnost, aby se k nešťastným ubožákům zachovala mírně a milosrdně, a když už musí být vykonaný trest smrti, aby se tak stalo - bez krveprolití.” Jaký posměch je v této zdánlivé přímluvě, aby „nebyla prolita krev”, když jsou s jejím splněním spojená muka na hranici!

Amina byla poslední z odsouzenců, kteří byli takto přivedení ke kazatelně. Kazatelna byla na jednom ze silných sloupů prostředního prostranství, těsně vedle trůnu, na němž seděl vrchní inkvizitor.

„Ty, Amino Vanderdeckenová…,” zvolal veřejný žalobce.

V tom okamžiku bylo slyšet neobyčejný lomoz v zástupu pod kazatelnou. Byl to zápas, provázený výklady a úředníci pozdvihli své hole, aby vyzvali k pořádku a tichu, ale bezvýsledně.

„Ty, Amino Vanderdeckenová, jsi obžalovaná…”

Nastal nový prudký zápas a ze zástupu se vyřítil mladý muž, který přiběhl k Amině a objal ji do své náruče.

„Filipe! Filipe!” zvolala Amina a klesla na jeho hruď.

175

I

Zachytil ji a zatímco ji objímal, spadla jí z hlavy čepice, pomalovaná plameny a čerty a kutálela se po mramorové podlaze.

„Moje Amino, moje zbožňovaná ženo, toto je naše opětovné shledání? Můj Bože, ona je nevinná. Zpět, mužové,” volal na inkviziční sluhy, kteří seje snažili odtrhnout. „Zpět, nebo to zaplatíte životem!”

Tato pohrůžka soudním sluhům a tento vzdor proti svatému offíciu byly neslýchané. Celé shromáždění bylo pobouřeno a slavnost obřadů byla ohrožená. Místokrál a jeho průvodci povstali ze svých sedadel, aby se podívali, co se děje a zástup se tlačil kupředu. Veliký inkvizitor vydal své rozkazy a přispěchali soudní sluhové, aby pomohli těm, kteří přivedli Aminu a snažili seji vyrvat z Filipova náručí. Boj byl strašlivý. Zdálo se, že Filip má sílu dvaceti mužů a trvalo dost dlouho, než se podařilo soudním zřízencům odloučit od sebe manžele. Ale i tak ještě pokračoval Filip ve svém zoufalém zápase. Amina, která byla pevně držená dvěma důvěrníky, vykřikovala hlasitě Filipovo jméno a pokoušela se opět, ale marně, vrhnout se do náručí svého manžela. Konečně se Filipovi podařilo s hrozným napětím vyprostit, potom však klesl bezvládně na podlahu. Nesmírným rozčilením mu praskla krevní céva a on zůstal ležet na zemi v bezvědomí.

„Ach bože, on je mrtvý! Netvorové, vrazi, nechte mě, abych jej mohla alespoň ještě jednou obejmout!” volala Amina zoufale.

V tom přistoupil kněz, byl to páter Matthias, s hluboce zarmoucenou tváří. Vyzval několik kolemstojících, aby vynesli Filipa Vanderdeckena, a tak byl nešťastník ve stavu bezvědomí odnesený z očí Aminy, přičemž se mu krev řinula v proudech z úst.

Aminin rozsudek byl přečten, ale ona neslyšela nic. Její smysly byly zmatené. Byla odvedená zpět ke svému sedadlu, avšak teď byla všechna její odvaha, všechna její vytrvalost a duševní síla ta tam. Při zbytku obřadu naplňovala kostel divokým, křečovitým vzlykotem a její prosby se minuly účinkem. Všechno bylo odbyto, až na poslední a nejsmutnější výjev dramatu.

176

Vězňové, kterých bylo ušetřeno, byli svými kmotry odvedení zpět do inkviziční budovy, odsouzenci však byli dopravení na břeh řeky, aby podstoupili hroznou smrt. Tento obřad měl být vykonaný na velikém prostranství, vlevo od celnice. Jako v katedrále byly i zde zřízeny trůny pro velkého inkvizitora a místokrále, jenž slavnostně zahájil průvod, zatímco nesmírné množství lidu se valilo za průvodem. Bylo vztyčeno třináct kůlů, osm pro živé, pět pro mrtvé. Katové seděli na hranici nebo stáli vedle ní a čekali na své oběti.

Amina nemohla jít. Nejdřív byla podporovaná důvěrníky, potom však nesená k vykázanému kůlu. Když ji přinesli k hranici, zdálo se, že nabyla opět odvahu. Vystoupila zmužile na hranici, sepjala ruce a opřela se o kůl. Katové začali své dílo. Kolem Aminina těla ovinuli řetězy, kolem ní nakupili polena a otýpky chrastí. Totéž udělali u ostatních odsouzenců a zpovědníci se postavili po boku obětí. Amina odmítla posuňkem s nevolí ty, kdo se přiblížili, když se najednou prodral zástupem téměř bez dechu páter Matthias.

„Amino Vanderdeckenová, nešťastná ženo, kdybys byla uposlechla mé rady, nebylo by k tomu došlo. Teď je příliš pozdě, ale není dosud pozdě k záchraně tvé duše. Upusť od své tvrdohlavosti, od své zatvrzelosti. Vzývej milostivého Vykupitele, aby k sobě přijal tvou duši, hledej milost v jeho svatých ranách. Blíží se už dvanáctá, ale dosud ještě není pozdě, Amino,” pokračoval stařec se slzami v očích, „prosím tě, zapřísahám tě. Sejmi aspoň břemeno tohoto zármutku z mého srdce.”

„Nešťastná ženo, říkáš?” odpověděla. „Řekni raději, nešťastný kněže, neboť mému utrpení bude brzo konec, kdežto ty budeš muset ještě snášet muka zatracenců. Nešťastný byl den, kdy tě můj muž zachránil před smrtí. A ještě nešťastnější soucit, který jej pohnul, aby ti nabídl pohostinství. Nešťastné bylo seznámení s tebou od prvního dne až k poslednímu. Svaluji tento čin na tvé svědomí, jestli ještě svědomí máš, nevyměnila bych tuto ukrutnou smrt za muka, která se povlečou celým tvým dalším životem. Opusť mě, umírám ve víře svých otců a opovrhuji náboženstvím, které schvaluje takové scény, jako je tato.”

177

„Amino Vanderdeckenová!” zvolal kněz, klesnul na kolena a lomil rukama v hrozné duševní trýzni.

„Opusťte mě, otče.”

„Zbývá ti už jen jediná minuta, pro milosrdenství Boží…”

„Ještě jednou vám říkám, opusťte mě, tato minuta patří mně.”

Páter Matthias se zoufale odvrátil a slzy se mu řinuly po tvářích. Jak Amina řekla, jeho bolest byla nesmírná.

Kat se tázal zpovědníků, zda viníci umírají v pravé víře. Když byla otázka zodpovězená kladně, ovinul nešťastníkovi provaz kolem krku a zardousil ho, než byl ohněm zanícen. Všichni odsouzenci zemřeli tímto způsobem a nyní se ptal pátera Matthiase, zda Amina má rovněž právo na tuto milost. Starý kněz neodpověděl, ale jen zavrtěl hlavou. Kat se odvrátil. Po krátké chvíli k němu přistoupil páter Matthias, uchopil jej za ruku a řekl mu přerývaným hlasem:

„Nenechte ji dlouho trpět.”

Veliký inkvizitor dal znamení a všechny hranice byly zároveň zapálené. Kat vyhověl prosbě knězově a hodil na Amininu hranici hromadu vlhké slámy, která rozšiřovala hustý dým, než vzplanula.

„Matko! Přicházím k tobě!” byla poslední slova, která byla slyšet z Amininých rtů.

Plameny začaly záhy zuřivě šlehat a hořely vysoko nad kůlem, k němuž byla připoutaná. Znenáhla uhasínaly, a když žhavý popel pokrýval půdu, bylo vidět několik kostí, ovinutých řetězy. To bylo všechno, co zůstalo z kdysi tak vyrovnané a šlechetné Aminy.

178*

KAPITOLA ČTYŘIADVACÁTÁ

PO LETECH

Uplynula léta od Aminina utrpení a její hrozné smrti. Filip byl násilím vsazený do ústavu pro chorobomyslné. Jednou zuřil a byl spoutaný řetězy a týraný ranami, podruhé byl opět mírný a pokojný. Po dlouhá léta jej bedlivě ošetřoval muž, který žil v naději, že Filip bude propuštěný a opět spatří nebe nad hlavou. Bylo to ošetřování plné hoře a výčitek svědomí. Nakonec strážce zemřel, aniž spatřil splnění svého vroucího přání. Tímto mužem byl páter Matthias!

Domek v Terneuzen se už dávno rozpadl v rozvaliny, protože tolik roků čekal marně na návrat svých majitelů, až se konečně dědicové zmocnili majetku Filipa Vanderdeckena. A Aminin osud zmizel ze vzpomínky většiny lidí, ačkoliv její obraz visí nad žhavým uhlím a s udáním jejího zločinu, podle obvyklého zvyku v kostele Svaté inkvizice, a upoutává k sobě svou neobyčejnou krásou pozornost i nejlhostejnějšího kolemjdoucího.

Uplynulo mnoho, mnoho roků. Filipovy vlasy jsou bílé, jeho kdysi tak silná postava zlomená a zdá se mnohem starší, než by měl být podle svých let. Jeho síly jsou vyčerpané, je znavený životem a nepřeje si víc, než splnit své poslání a pak nabýt smrtí vítaného klidu. Ostatky mu nikdy nebyly odňaty. Byl propuštěný z ústavu pro chorobomyslné a opatřen penězi, aby se mohl vrátit do své vlasti. Nemá už ženu, nemá domov, nemá už na světě nic, co by jej k němu mohlo poutat. Přeje si už jen splnit svoji povinnost a zemřít.

179

Loď byla připravená odplout do Evropy a Filip Vanderdecken se odebral na palubu. Bylo mu lhostejné, kam jde. Neměl v úmyslu vrátit se do Terneuzen, protože se mu příčila pouhá myšlenka na návrat do místa, kde byl tak šťastný a tak ubohý.

Aminina postava byla pohřbena v jeho srdci a on očekával s netrpělivostí chvíli, kdy bude odvolaný, aby se s ní spojil v říši duchů. Po tolika letech šílenství mu bylo, jako by se probudil ze sna. Už dávno nepatřil k horlivým katolíkům, nedovedl odpustit své víře, vždy se mu vracel ukrutný Aminin osud.

Přece však lpěl na svých ostatcích, věřil v ně a jen v ně. Byly jeho Bohem, jeho vírou, jeho vším, klíčem pro něj i pro jeho otce k jinému světu, prostředkem, jímž se bude opět moct sejít se svou Aminou. Seděl po celé hodiny, pozoroval drahý předmět a představoval si v duchu každou důležitou událost ve svém životě od smrti své matky a okamžiku, kdy poprvé spatřil Aminu, až po poslední hroznou scénu. Ostatky mu byly deníkem jeho života, východiskem všech jeho nadějí.

„Kdy se naplní můj osud?” bylo pokaždé refrénem jeho snění. „Budiž požehnaný den, kdy opustím tento svět nenávisti a vstoupím do jiného, kde unavený najde klid.”

Loď, na kterou vstoupil Filip jako cestující, byla ,Nostra Signora da Monte’, briga o třech stech tun, která plula do Lisabonu. Kapitán byl pověrčivý starý Portugalec a veliký přítel araku. Vypluli z Goa a Filip stál na zádi, pozorujíc smutně už z velké dálky věž katedrály, kde viděl naposledy svou manželku, když ucítil, že se někdo dotkl jeho lokte. Obrátil se.

„Zase jednou společníky na cestě,” řekl známý hlas - byl to hlas lodivoda Schriftena.

V zevnějšku tohoto muže se nestala pražádná změna. Nebylo na něm ani stopy tíhy let a jeho jediné oko se příšerně lesklo, stejně jako jindy. Filip s sebou trhl nejen při spatření tohoto muže, ale i při vzpomínkách, které jeho neočekávaný zjev vyvolal v jeho duši. To však trvalo jenom okamžik a opět se uklidnil.

„Vy jste tu opět?” poznamenal Filip. „Doufám, že vaše zjevení je předzvěstí, že můj úkol bude brzo splněn.”

„Snad,” odpověděl lodivod, Jsme oba unavení.”

Filip neřekl ani slovo, ani se Schriftena nezeptal, jakým způsobem unikl z tvrze. Bylo mu to lhostejné, protože cítil, že život tohoto muže je chráněný kouzlem.

„Zatímco jste byl tak dlouho zavřený, Filipe Vanderdeckene, ztroskotalo mnoho lodí, které se setkaly s lodí vašeho otce, a mnoho lidí zahynulo s nimi,” poznamenal lodivod.

„Kéž je naše příští setkání šťastnější, a kéž je poslední,” odpověděl Filip.

„Ne, ať se raději splní jeho rozsudek a ať pluje až do dne Posledního soudu!” odporoval lodivod.

„Bídníku! Mám tušení, že se tvé ohavné přání nesplní. Zmizte nebo poznáte, že má ruka je ještě dost silná, ačkoliv neštěstím mi zbělela hlava!”

Schriften odešel se zamračenou tváří a zdálo se, že se Filipa bojí, ačkoliv jeho bázeň se nevyrovnala jeho zášti. Stejně jako dřív se pokoušel poštvat lodní mužstvo proti Filipovi, přičemž prohlašoval, že to je muž, který přivodí lodi záhubu, protože je spřízněný s Bludným Holanďanem. Filip brzo zpozoroval, že se mu všichni vyhýbají. Pomstil se za to tím, že prohlásil Schriftena za démona. Lodivodovo vzezření působilo nepříznivým dojmem, kdežto Filipův zevnějšek byl tak příjemný, že lidé na lodi ani nevěděli, co si mají myslet.

Mínění se rozcházela. Jedni přistoupili k Filipově straně, druzí ke Schriftenově. Kapitán a mnoho ostatních námořníků na ně pohlíželi se stejnou hrůzou a toužili po příležitosti, aby mohli oba z lodi odstranit. Kapitán byl velice pověrčivý a oddaný opilství. Ráno, když byl střízlivý, se modlíval. Odpoledne býval už opilý a proklínal tytéž světce, jejichž pomoci se před několika hodinami dovolával.

„Kéž nás chrání svatý Antonín a uchová nás před pokušením,” pronesl jednou ráno po rozmluvě s cestujícími o Bludném Holanďanovi. „Kéž nás všichni svatí uchrání,” pokračoval, sejmul uctivě klobouk a pokřižoval se. „Kdybych se mohl bez nebezpečí zbavit těch dvou nepříjemných lidí, dal bych sto šestilotových voskových svíček na oltář Svaté panny, jakmile zakotvím před belemskou věží.”

180 181

Večer mluvil zase jinak.

„Jestli nám prokletý svatý Antonín nepomůže, ať sám zakusí pekelný oheň. Ať ho vezme čert i s jeho vepři! Jestli má chuť konat svou povinnost, půjde všechno dobře. Ale je to zbabělý padouch a nestará se o ty, kdo se ve svém trápení dovolávají jeho pomoci. Caramba! Moc na tebe nedám!” volal kapitán, hleděl na malý světcův oltář nad budkou s kompasem a lusknul nad obrazem prsty.„Moc na tebe nedám, zbytečný hlupáku, který nám nikdy nepomůže v nouzi. Papež nám musí kanonizovat několik lepších svatých, protože všichni, které jsme až dosud měli, jsou už opotřebovaní. Dřív něco svedli, teď bych však nedal ani dvě unce zlata za celý kalendář. To platí tobě, ospalý, starý ničemo,” pokračoval kapitán a hrozil pěstí ubohému svatému Antonínovi.

Loď dorazila k jižnímu africkému cípu a byla vzdálená ještě asi sto mil od pobřeží Lagullasu. Bylo krásné jitro, lehký stálý větřík čeřil jen nepatrně mořskou hladinu a loď plula po větru rychlostí asi čtyř mil za hodinu.

„Buďte požehnaní všichni svatí,” řekl kapitán, který se právě objevil na palubě, „ještě jeden malý obrat v náš prospěch a můžeme pokračovat svým směrem. Ještě jednou říkám, buďte požehnaní a zejména náš důstojný ochránce, svatý Antonín, který vzal ,Nostra Signora da Monte’ pod svou zvláštní ochranu. Máme naději na krásné počasí. Pojďte, signorové, posnídáme a pak si vykouříme na palubě svůj doutník.”

Ale scéna se brzo změnila. Na východě se objevila spousta mraků s takovou rychlostí, která se zdála námořníkům nepřirozená a pokryla v okamžiku celou oblohu. Slunce se zatemnilo a všechno kolem byla jediná hluboká, nepřirozená temnota! Moře se utišilo. Nebylo úplně temno, ale obloha se zakalila červenou mlhou, takže to vypadalo, jakoby hořel celý svět.

V kajutě poznal Filip jako první vzrůstající temnotu a odešel na palubu. S udivením jej kapitán a ostatní cestující následovali. Bylo to nepřirozené a nepochopitelné.

„Svatá panno, chraň nás. Co to má znamenat?” zvolal kapitán poděšeně. „Svatý Antoníne, přispěj nám, to je přece strašlivé!”

„Tam! Tam!” křičeli námořníci a ukazovali přes pažení lodi.

182

Každý se díval přes vrchní palubu, aby se přesvědčil, co bylo příčinou volání. Filip, Schriften a kapitán stáli vedle sebe. Asi ve vzdálenosti dvou kabelů se pomalu zdvihaly z vody lodní předprsní nadkošové čnělky a rozporky nějaké lodi. Pak následovaly stěžně a ráhna se svými plachtami, vystupovaly stále výš a výš z vlhkého živlu. Hned potom se objevil spodek stěžňů s lanovím a nakonec se vynořil nad mořskou hladinu i trup, ukazující střílny s děly. Teď spočívala celá loď s hlavními ráhny, otočenými v pravém úhlu v malé vzdálenosti od brigy.

„Svatá panno!” zvolal kapitán bez dechu. „Viděl jsem už sice tonout lodi, ale nikdy ne vynořovat se. Obětuji tisíc dva-cetilotových svíček na oltář Svaté panny, jestli nás někdo z tohoto nebezpečí zachrání. Tisíc voskovic! Slyšíš mě, požehnaná mezi ženami, každá dvacet lotu těžká. Signores,” zvolal kapitán na cestující, kteří stáli zděšení, „proč taky něco neslíbíte? Přislibte aspoň něco!”

„Loď duchů! Bludný Holanďan!” zaskuhral Schriften. „Říkal jsem vám to, Filipe Vanderdeckene, tam je váš otec, he -he - he!”

Filipovy oči ulpěly na příšerné lodi. Zpozoroval, že tam na zádi spouštějí člun.

„Je to možné,” pomyslel si, „že mi teď bude dovolený přístup?”

Filip strčil ruku za ňadra a uchopil ostatky. Tmy přibylo, bylo sotva možné rozeznat trup cizí lodi. Námořníci a cestující se vrhli na kolena a vzývali své světce. Kapitán běžel dolů, aby přinesl svíci a zapálil ji před obrazem svatého Antonína, který vyňal z jeho schránky a líbal zřejmě s velikou vroucností a zbožností a pak jej postavil zpátky na jeho místo.

Brzy na to bylo slyšet vedle lodi pleskot vesel a nějaký hlas volal zvučně:

„Hej, dobří lidé, shoďte dolů přes příď lano.”

Nikdo neodpověděl, ani nevyhověl tomuto vyzvání. Jenom Schriften šel ke kapitánovi a řekl mu, kdyby mu lidé v člunu chtěli odevzdat dopisy, ať je nepřijímá, protože jinak by loď utonula a všichni, kdo jsou na palubě, by zahynuli. V tom vystoupil u můstku přes palubní pažení nějaký muž.

183

„Mohli jste mi přece hodit lano, dobří lidé,” řekl, když vystoupil na palubu, „kde je kapitán?”

„Zde,” odpověděl kapitán a třásl se na celém těle.

Muž, který ho oslovil, byl osmahlý námořník v kožešinové čepici a v kalhotách z plachtoviny. Držel v ruce několik dopisů.

„Co chcete?” zvolal konečně kapitán.

„Ano, co chcete,” přizvukoval Schriften. „He - he - he!”

„Jakže, vy jste tu taky, lodivode?” podivil se námořník. „Myslel jsem si, že jste už dávno u Abrahama.”

„He - he - he!” chechtal se Schriften a odvrátil se.

„Celá věc se má tak, kapitáne. Měli jsme velmi špatné počasí a rádi bychom poslali domů dopisy. Domnívám se, že nikdy neobeplujeme tento mys.”

„Nemůžu je přijmout,” zvolal kapitán.

„Že je nemůžete přijmout? To je opravdu velmi podivné, ale každá loď odmítá naše dopisy. Je to velmi nehezké, námořníci přece mají mít soucit se svými druhy, zvlášť když jsou v neštěstí. Bůh ví, že bychom si přáli spatřit zase naše ženy a rodiny a bylo by nám velikou útěchou, kdyby se o nás alespoň dozvěděly.”

„Nemůžu přijmout vaše dopisy, kéž nás svatí před tím ochrání,” odpověděl kapitán.

„Ale my jsme už tak dlouho na cestě,” řekl námořník a vrtěl hlavou.

„Jak dlouho?” ptal se kapitán, který nevěděl, co by řekl.

„Nedovedeme říct, náš kalendář byl smetený přes palubu a ztratili jsme taky svůj kompas. Nikdy neznáme přesně zeměpisnou šířku, protože nikdy nemůžeme v poledne určit odchylku slunce.”

„Ukažte mi své dopisy,” řekl Filip, přistoupil a vzal je námořníkovi z ruky.

„Nesmíte se jich dotknout,” skřehotal Schriften.

„Z cesty, nestvůro!” odpověděl Filip. „Kdo se odváží vstoupit mi do cesty?”

„Záhubě zasvěcení!” zvolal Schriften, pobíhal po palubě sem a tam a pak propukl v divoký smích.

„Nedotýkejte se těch dopisů,” řekl kapitán a chvěl se jako v horečce.

184

Filip neodpověděl, ale natáhl ruku po dopisech.

„Zde je dopis našeho druhého mata pro jeho manželku v Amsterdamu, která bydlí na Waserském nábřeží.”

„Waserské nábřeží už dávno není, příteli, na jeho místě jsou teď veliké doky,” odpověděl Filip.

„Nemožné,” odpověděl muž. „Zde je jiný dopis od dělmistra jeho otci, který bydlí na Starém tržišti.”

„Staré tržiště je už dávno zrušeno a udělalo teď místo kostelu.”

„Nemožné!” zvolal námořník. „Zde je jiný ode mne samého mé manželce Vrowketserové - s penězi, aby si mohla koupit novou náprsní jehlici.”

Filip zavrtěl hlavou.

„Vzpomínám si, že jsem vídal starou paní toho jména, ale ta byla pohřbená asi před třiceti lety.”

„Nemožné! Opustil jsem ji mladou a kvetoucí. Zde je další dopis firmě ,Slutz a Compagnie’, které náleží loď.”

„Taková firma už není,” odpověděl Filip, „ačkoliv jsem slýchal, že před mnoha lety bývala firma tohoto jména.”

„Nemožné, vysmíváte se mi. Zde je dopis našeho kapitána jeho synovi…”

„Dejte jej sem,” zvolal Filip, chopil se dopisu a právě se chystal zlomit pečeť, když mu ho Schriften vytrhl z ruky a hodil do moře.

„To je ošklivý kousek od starého lodního druha,” řekl námořník.

Schriften neodpověděl, ale uchopil i ostatní dopisy, které Filip položil na vratidlo a hodil je za prvním. Cizí námořník se dal do pláče a odebral se opět k lodnímu boku.

„Je to velmi tvrdé a nehezké,” řekl, když slézal dolů. „Vzpomeňte si na mě, až přijde čas, kdy si budete přát, aby o vás vaše rodiny dostaly zprávu.”

Po těchto slovech zmizel a za okamžik bylo slyšet pleskání vesel, které vzdalovaly Člun od lodi.

„Svatý Antoníne!” zvolal kapitán. „Nevím, zděšením a udivením, ani kde mi hlava stojí. Sklepníku, přineste mi arak.”

185

Sklepník běžel pro láhev. Byl stejně vylekaný jako jeho kapitán a posloužil si napřed sám, než vyhověl rozkazu.

„Nuže,” řekl kapitán, když podržel láhev několik minut u úst a vyprázdnil ji až do dna, „co máme teď dělat?”

„Povím vám to,” odpověděl Schriften a přistoupil k němu. „Tento muž má kolem krku zavěšeno kouzlo. Vytrhněte mu je a hoďte je přes palubu, tak bude vaše loď zachráněná. Jestli to neuděláte, zahynete do posledního muže.”

„Ano, má pravdu. Věřte mu,” volali lodníci.

„Vy blázni,” odpověděl Filip, Jak můžete věřit tomuto bíd-níkovi? Copak jste neslyšeli, že muž, který přišel na palubu, jej poznal a pozdravil jako lodního druha? On je to, jehož přítomnost na lodi musí způsobit neštěstí.”

„Ano, má pravdu,” volali námořníci. „Onen muž jej nazval druhem z lodi.”

„Říkám vám, že jste na omylu,” zvolal Schriften, „je to tento muž. Ať vydá kouzlo.”

„Ano, ať vydá kouzlo,” volali námořníci a hnali se k Filipovi.

Filip ustoupil k místu, kde stál kapitán.

„Šílenci, co to děláte? Je to kus Svatého kříže, který nosím na krku. Hoďte jej přes palubu, jestli máte odvahu a vaše duše jsou ztraceny navždy.”

Po těchto slovech vytáhl Filip ostatky ze záňadří a ukázal je kapitánovi.

„Ne,” zvolal kapitán, který se teď poněkud vzpamatoval. „To nejde.”

Námořníci se však bouřili stále víc. Jedni chtěli, aby byl Schriften vržený přes palubu, druzí chtěli, aby to byl Filip. Konečně rozhodl kapitán a nařídil, aby byl spuštěný malý člun a přikázal jak Schriftenovi, tak Filipovi, aby do něj vstoupili. Námořníci toto opatření schválili, jelikož uspokojilo obě strany. Filip proti tomu nic nenamítal. Ale Schriften křičel a vzpíral se, až byl konečně sražený do člunu. Zůstal sedět na zádi a chvěl se. Filip se chopil vesel a řídil člun směrem k lodi Bludného Holanďana.

KAPITOLA PĚTADVACÁTÁ

NAVŽDY ZMIZELÁ LOĎ

Po několika minutách už nebylo možné loď, kterou Filip a Schriften opustili, přes hustou mlhu vidět. Loď duchů bylo sice ještě vidět, ale v daleko větší vzdálenosti než předtím. Filip vesloval ze všech sil, ale ačkoliv Holanďan stál nehnutě, zdálo se přece, že se vzdálenost mezi ním a člunem stále víc zvětšuje. Filip přestal na chvíli veslovat, aby nabral dech, načež Schriften vstal a usadil se na svém místě na zádi člunu.

„Můžete veslovat a veslovat, jak dlouho se vám bude chtít, Filipe Vanderdeckene,” poznamenal Schriften, „ale tu loď nikdy nedohoníte. Ne, to je nemožné. Snad budeme spolu ještě dlouho křižovat, ale na konci této pouti budete od svého cíle stejně vzdálený jako jako teď, na počátku. Proč mě nehodíte opět přes palubu? Člun by přece byl mnohem lehčí, he - he -he!”

„Shodil jsem vás přes plaubu ve stavu podrážděnosti,” řekl Filip, „když jste se pokoušel oloupit mě o moje ostatky.”

„Copak jsem se i dnes nepokoušel přimět ostatní k tomu, aby vám tuto věc vzali? Co je s tím? He - he - he!”

„Dobře,” odpověděl Filip, „teď jsem přesvědčený, že jste stejně nešťastný jako já sám a že se při svém počínání řídíte jenom svým určením, jako já svým. Jak a proč, si nedovedu vysvětlit, jsme však oba účastníky stejného tajemství. Jestliže výsledek mého úsilí závisí na tom, abych si uchoval ostatky, je vaším cílem zmařit mé úmysly. Oba musíme jednat v této věci a vy, pokud se týče mého poslání, jste byl mým nejhorším

186 187

nepřítelem. Ovšem, Schriftene, nezapomněl jsem a nikdy nezapomenu, že jste dal mé Amině přátelskou radu, že jste jí předpověděl, jaký osud ji čeká, jestliže vás neposlechne, a že jste se nikdy neprohlásil zajejiho nepřítele, ačkoliv jste byl mým nepřítelem a jste jím dosud. Na tom však nezáleží, odpouštím vám pro ni a nepokusím se už nikdy vám ublížit.”

„Odpouštíte tedy svému největšímu nepříteli, Filipe Vanderdeckene?” odpověděl Schriften smutně, „protože přiznávám, že jsem jím opravdu byl.”

„Ano, z celého srdce a z celé duše,” odpověděl Filip.

„Pak jste mě přemohl, Filipe Vanderdeckene. Udělal jste ze mě svého přítele a vaše přání jsou na nejlepší cestě ke splnění. Chtěl byste vědět, kdo jsem? Poslouchejte. Když váš otec vzdoroval vůli Všemohoucího, zbavil mě ve zlosti života. Byla mu poskytnutá jenom jediná naděje na zrušení rozsudku, nad ním vyneseného a ta měla záviset na zásluhách jeho syna. Ale taky já jsem učinil svůj slib - slib pomsty a bylo mi dovoleno zůstat na zemi a stavět všemožné překážky vašim úmyslům. Dokud jsme byli nepřátelé, nemohlo se vaše poslání podařit, nýbrž mohlo se zdařit až tehdy, až nejkrásnější ctnost křesťanství, vyslovenou na Svatém kříži, potvrdíte tím, že svému nepříteli odpustíte. Filipe Vanderdeckene, vy jste odpustil svému nepříteli a naše obapolné určení je tím u konce.”

Zatímco Schriften mluvil, Filip se na něho upřeně díval. Lodivod mu podal ruku, ten ji přijal a zatímco ji tiskl, rozplynula se Schriftenova postava ve vzduchu.

„Otče milosrdenství, děkuji ti,” řekl Filip, „že je moje úloha u konce a konečně uvidím zase svoji Aminu.”

Filip vesloval směrem k lodi a zjistil, že se před ním nevzdaluje, ale naopak se blíží každou minutou. Konečně pustil svoje veslo a vylezl po lodním boku nahoru na palubu. Lodní mužstvo se shromáždilo kolem něho.

„Kde je váš kapitán?” ptal se Filip. „Musím mluvit s vaším kapitánem.”

„Koho máme ohlásit, pane?” ptal se námořník, který se zdál být prvním matem.

„Koho?” odpověděl Filip. „Řekněte mu, že s ním chce mluvit jeho syn -jeho syn Filip Vanderdecken.”

Lodní mužstvo se dalo při této odpovědi do hlučného smíchu, když se smích utišil, poznamenal první mat s úsměvem:

„Zapomínáte, pane…Snad jste chtěl říct: jeho otec.”

„Řekněte mu: jeho syn,” odpověděl Filip, „a nevšímejte si mých šedivých vlasů.”

„Dobrá, pane, právě přichází na příď,” odpověděl mat, ustoupil z cesty a ukázal na kapitána.

„Co se to tam děje?” ptal se kapitán.

„Jste Filip Vanderdecken, kapitán této lodi?”

„Jsem,” odpověděl druhý.

„Zdá se, že mě neznáte, ale jak byste mohl? Viděl jste mě naposledy, když mi byly asi tři roky. A přece, vzpomínáte si na dopis, který jste dal své ženě?”

„Ano!” vykřikl kapitán. „A kdo jste vy?”

„Čas se s vámi zastavil, ale ne s těmi, kteří žijí v normálním světě. A těm, kteří vlekou řetěz neštěstí, ubíhá ještě rychleji. Vidíte před sebou svého syna Filipa Vanderdeckena, který poslechl vaše přání a po životě plném žalosti a nebezpečí, jaký mohl být souzený jen málokomu, splnil konečně svůj slib tím, že teď svému otci nabízí drahocenné ostatky, které touží políbit.”

Filip vyňal ostatky a držel je proti svému otci. Jakoby blesk projel jeho duchem, zhroutil se kapitán, sepjal ruce, klesl na kolena a plakal.

„Synu můj!” zvolal, vstal a vrhl se do Filipovy náruče. „Mé oči se otevřely, Všemohoucí ví, jak dlouho byly zatemněné.”

Objali se a kráčeli na záď, pryč od mužstva, které stále ještě bylo shromážděno na palubě.

„Synu, můj šlechetný synu! Dřív než bude kletba zrušená, dřív než se podrobíme nutnosti a rozpadneme se v prach, dovol, abych vděčně a zkroušeně padl na kolena. Synu můj, přijmi otcovy díky,” zvolal Vanderdecken.

Pak se obrátil se slzami radosti a lítosti pokorně k bytosti, o níž kdysi tak drze a posměšně mluvil. Starší Vanderdecken

188 189

poklekl a Filip následoval jeho příkladu. Objali se jednou rukou, kdežto druhou zdvihli vysoko k modlitbě.

Konečně sňal Filip ostatky ze svých prsou a odevzdal je otci. On pozdvihl oči k nebesům a ostatky políbil. S tímto polibkem se rozpadly dlouhé horní stožáry lodi, ráhna a plachty v prach, jenž se třepotal ve vzduchu a klesl do vln. Pak se rozpadl hlavní stěžeň, přední stěžeň a ležatý stěžeň na přídi - zkrátka všechno, co bylo na palubě, se rozpadlo v prach a zmizelo.

Opět pozdvihl ostatky ke rtům a dílo zkázy pokračovalo. Těžká železná děla se propadla palubou a zmizela. Námořníci lodi, kteří to pozorovali, se rozpadli v kostry, prach a cáry ro-zedraného šatstva, až konečně nebylo na palubě lodi ani stopy života, mimo otce a syna.

Ještě jednou přitiskl Vanderdecken ostatky ke rtům a trámoví se rozestoupilo. Lodní paluba pomalu klesala a potápěla se, zbytky trupu pluly na vodě. Otec a syn - první mladý a silný, druhý starý a sešlý - klečeli stále ještě v němém objetí, s rukama vysoko pozdviženýma k nebi. Pak se pomalu potopili do temně modré vody a zamračená obloha nad nimi byla na okamžik ozářená svítícím křížem.

Mraky, které předtím pokryly oblohu, se hnaly pryč s rychlostí myšlenky, slunce opět vystoupilo v celém svém lesku a zčeřené vlny jako by radostí poskakovaly. Křičící racek opět kroužil ve vzduchu, obávaný albatros se znovu pokoušel o svůj těžkopádný let a delfíni se proháněli v leskonoucím se moři. Celá příroda se usmívala, jakoby se radovala, že kletba byla zrušená a že Bludný Holanďan našel navždy svůj klid.