Mladý Indiana Jones a hrobka hrůzy

Les Martin

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Dobrodružné

Malému Indiana Jonesovi něco vrtá hlavou.

Kde získal malý tulák zlatý prsten neoředstavitelné ceny?

Proč německý archeolog tvrdí, že faraonova hrobka je prázdná?

Co se skrývá za dvířky do propadliště v Údolí králů?Odpovědi na otázky mohou stát Indiho život.

Knihy o malém Indiana Jonesovi

Malý Indiana Jones

a poklad na plantáži

Díl 1

Malý Indiana Jones

a hrobka hrůzy

Díl 2

Malý Indiana Jones

a kruh smrti

Díl 3

Malý Indiana Jones

a tajemné město

Díl 4

Young Indiana Jones novels are conceived

and produced by Random House, Inc.,

in conjunction with Lucasfilm Ltd. TM &

© 1992 Lucasfilm Ltd.

All rights reserved.

Licenced by: Merchandising Prague s. r. o.

Klánovická 9/707, Hloubětín

194 00 Praha 9

Vydalo Vydavatelství a nakladatelství Nezávislý novinář (IV)

Praha, 1992

Translation © Naďa Klevisová

ISBN 80-901196-3-8

Kapitola první

„Nevím, jestli tě mám pustit samotného k pyramidám, juniore,“ řekl Marcus Brody malému Indiana Jonesovi.

„Buďte tak hodný, neříkejte mi juniore,“ poprosil Indy. „Tak mi říká můj táta. Já si říkám Indiana Jones, krátce Indy.“

„Tvůj otec by s tím sotva souhlasil,“ pokračoval Marcus.

„Ale táta tu není,“ nedal se Indy. „Co neuvidí, tím se nebude trápit.“

„Ať si je daleko. Ale pořád je to můj nejbližší přítel,“ řekl Marcus. „Slíbil jsem mu, že na tebe dohlédnu. Varoval mě. Jsi prý trochu moc… ehm… dobrodružná povaha.“

„Neříkal, že jsem šíleně odvážný?“ zašklebil se Indy. „Mně to totiž říká.“

„Možná, že ano,“ připustil Marcus. „Vlastně na tom nezáleží. Jsem zkrátka odpovědný za tvou bezpečnost.“

„Co je nebezpečného na tom, když se pojedu podívat na pyramidy?“ protestoval Indy. „Všichni turisti se na ně jezdí dívat. Všichni turisti kromě Vás.“

„Já nejsem v Egyptě jako turista,“ pronesl důležitě Marcus. „Jsem tady jako nákupčí pro muzeum. A musím se setkat s jistými lidmi v Káhiře. Zbývá mi na to jediný den. Zítra plujeme proti proudu Nilu do Luxoru.“

„A proto ty pyramidy musím vidět ještě dnes,“ triumfoval Indy. „Proto jsem snad přijel do Egypta. Nebo ne? Musím vidět slavná místa. Rozšířit si obzor v dějepise.“

Indy věděl, že proti tomuhle Marcus nemá co namítnout. Oficiálně totiž podnikl prázdninovou cestu do Egypta právě proto, aby se vzdělal v dějepise.

Pravý důvod to ovšem nebyl. Pravým důvodem bylo to, že Indyho otec, profesor Henry Jones, psal velkou historickou práci. Nechtěl, aby Indy bloumal po domě a neměl do čeho píchnout. Profesor se dověděl, že jeho starý přítel ze studií Marcus Brody se chystá do Egypta. Měl se tam zabývat nákupem archeologických vykopávek. Přemluvil Marcuse, aby vzal Indyho s sebou, udělá to prý s jeho vzděláním pravé divy.

Indy pokládal za zázrak, že se dostali až sem. Marcus málem nastoupil do vlaku do Kalifornie místo do New Yorku. Objednal lístek na plavbu přes Atlantik do Anglie na nesprávný den. A ztratil lístky na loď, která je měla vzít do Egypta při svém průjezdu Suezským průplavem na cestě do Indie.

V muzeu, kde pracoval jako asistent kustoda, byl Marcus jako doma. Jenže s venkovním světem, kde nic nebylo uloženo ve skleněných vitrínách s pečlivým označením, si nevěděl rady. S obzvláštním instinktem se ztrácel, kdekoli a kdykoli.

Ještě že tam byl Indy a našel ten správný vlak. Přeobjednal lístky na cestu do Anglie. Našel dokonce ztracené lodní lístky do Egypta. Marcus je měl založené v knize, aby se mu neztratily. Teď měl Indy co dělat, aby se nezašklebil, když mu Marcus radil, jak se dostat k pyramidám.

„Kdybych mohl jít s tebou, bylo by to bez problémů,“ říkal právě Marcus. „Ale protože s tebou nemohu, budeš muset zajít do recepce. Určitě tam budou nabízet nějaké pěkné skupinové zájezdy, které nebudou příliš drahé. Tady máš – to je víc, než budeš potřebovat. Dělá to přes pět amerických dolarů. Co ti zbude, můžeš si nechat jako kapesné do konce našeho pobytu.“

Podal Indymu zlatý britský sovereign.

Indy si ho vzal a zeptal se: „Cožpak Egypťané nemají vlastní peníze?“

„Mají, ale právě tak se tu dá platit anglickými penězi. Egypt je anglický protektorát.“

„Protektorát?“ podivil se Indy. „Před čím Anglie chrání Egypt?“

„O ochranu Egypta se Anglie příliš nezajímá, ale velmi jí záleží na ochraně Suezského průplavu. Je to hlavní tepna britského impéria. Přímá lodní cesta do jeho kolonií na Dálném východě, do Indie, Barmy, Malajsie, Hongkongu. Kvůli němu se zmocnili Egypta.“

„Proto jsem tedy viděl na ulici tolik britských vojáků,“ řekl Indy. „Je průplav někde blízko?“

„Asi sedmdesát mil od Káhiry,“ odpověděl Marcus. „Ale Britové mají své jednotky po celém Egyptě. Nechtějí, aby někoho napadlo, že se pokusí průplavu zmocnit.“

„Koho by to mohlo napadnout?“

Marcus se usmál. „Vlastně nikoho. Idea války je v naší moderní době nemyslitelná. Ale evropské velmoci mají ze sebe navzájem staromódní strach. Například Britové se bojí německého císaře. To je samozřejmě pošetilé. Císař je docela osvícený vládce. Německo dělá velké pokroky. Válka je to poslední, na čem by Německo mohlo mít zájem.“

Indy si prohlížel zlatý sovereign ve své dlani. Něco ho napadlo: „Platí tady naše peníze?“ zeptal se. Myslel na sedmadvacet dolarů v zadní kapse. Na své celoživotní úspory. Vydělal si je, dělal všechno od pletí zahrad až po pasení ovcí.

„Určitě,“ řekl Marcus. „Mám v plánu koupit za ně některé významné kusy. Jestli se mi to povede, moje budoucnost v muzeu bude zajištěna. Bude to dobrý start. Jednoho dne ze mě bude ředitel.“

„U pyramid budu mít oči otevřené,“ řekl Indy. „Třeba tam na něco zajímavého narazím.“

Marcus se zasmál. „Nedělej si naděje. Vykrádači hrobů drancují Egypt už tisíce let. A archeologové tu kopou od té doby, co sem před sto lety přišel Napoleon. Je to nevýhoda, žít v roce 1913. Už je sotva co objevovat.“

„Třeba tam padnu na něco, co by vás mohlo zajímat,“ nabídl se Indy.

Marcus rozhodně zavrtěl hlavou. „Musím tě varovat. Nekupuj od místních obchodníků žádné takzvané starověké předměty. Jsou to samé napodobeniny. Nic než napodobeniny.“

Indy si povzdechl. Marcus dovedl zkazit každou legraci. No dobře, pokud jde o místní obchodníky, zachová se podle Marcusovy rady. Asi má pravdu. Ale s průvodcem Indy k pyramidám rozhodně nepůjde.

Když s Marcusem přijeli, viděl Indy jednu takovou skupinu vycházet z hotelu. Tlupa příliš teple navlečených obézních mužů a žen. Už na prahu hotelu si začali stěžovat na horko. Znuděný průvodce na ně bez přestání chrlil naučené fráze. Takhle Indy pyramidy spatřit nechtěl. Chtěl objevovat věci sám. Vlastníma očima.

Marcusovy obavy byly Indymu k smíchu.

Ale o hodinu později ve stínu pyramid už Indymu vůbec do smíchu nebylo.

Chtěl křičet – křičet, aby zachránil holý život.

Kapitola druhá

Muž, který zastoupil Indymu cestu, byl nejméně metr osmdesát vysoký. Vážil určitě přes sto kilogramů. Většinou měl na sobě sádlo. Ale pár pořádných svalů měl taky. Pod velkým černým knírem mu na rtech pohrával úsměšek. Mával Indymu před nosem velkou dlaní, sevřenou v pěst.

„Chceš, abych ti vrátil drobný, Angličane?“ vrčel na něho.

„Já jsem Američan,“ opravil ho Indy automaticky.

„Američan nebo Angličan, co je v tom za rozdíl?“ řekl muž. „Jsi daleko od domova a sám. Jestli si ceníš svýho bezcennýho života, zapomeň na drobný.“

„Ale vždyť jsme se na ceně domluvili předem,“ naléhal Indy.

„To bylo tam,“ řekl muž. ‚A teď jsme tady.“

Indy ucítil, jak se mu sevřely útroby. Uvědomil si, že ten člověk má pravdu. A že on, Indy, byl pěkný hlupák. Měl si hned před hotelem všimnout, co je to zač, ten kočí: měl supí tvář, číhal tam, připraven zmocnit se prvního neopatrného turisty.

Když Indyho prosil, aby nasedl do jeho drožky, tažené koněm, byl ten člověk samý úsměv. Cena, kterou žádal, byla velmi nízká. Ale to všechno teď už neplatilo. Když dojeli k pyramidám, dal Indy tomu muži svůj zlatý sovereign. A potom ho požádal o drobné nazpět.

„Vy mě chcete normálně okrást,“ protestoval Indy.

„Okrást? Chceš říct, že jsem zloděj?“ Mužova tmavá tvář ještě více potemněla hněvem.

„To je ten nejmírnější výraz, jaký mě napadá,“ řekl Indy. Věděl, že by si měl dát pozor. Ale byl příliš rozčilený.

Muž se najednou usmál. Byl to nepěkný úsměv. „Když jsem zloděj, okradu tě jak se patří. Vyndej všechno z kapes.“

Indy si vzpomněl na své celoživotní úspory v zadní kapse. Proč jen nedržel jazyk za zuby? Dneska měl opravdu smolný den. Zato drožkáři to vyšlo.

Byli na osamělém místě. Zastavili kus stranou, za třemi Velkými pyramidami. Indy se opíral zády o prastarou kamennou stěnu. Kdyby volal o pomoc, nikdo ho neuslyší. A nikam by nedoběhl. Se svými sedmadvaceti dolary se mohl rozloučit.

Když Indy začal obracet kapsy naruby, drožkářovy oči se lačně rozzářily. To, co viděl, ho ale neuspokojilo. Kapesní nožík. Penny pro štěstí. Hrot šípu, jaký používají Indiáni kmene Ute. A ohavně zmuchlaný kapesník.

„Zadní kapsy taky,“ zavrčel. Ale když Indy neochotně zajel rukou do zadní kapsy, jiný hlas povelel: „Nedělej to.“

Za rohem se za zdí vynořil chlapec v Indyho věku, ale mnohem menší a štíhlejší. Pustil se s drožkářem do zuřivé hádky v arabštině. Rozhněvaný drožkář hodil Indymu k nohám pár mincí. Nasedl na drožkářské sedátko, uštědřil koni ránu bičem a zmizel v oblaku prachu.

„Radši si to přepočítej,“ řekl chlapec. „Tenhle chlápek není žádný poctivec.“

Indy nevěděl, čemu se má divit dřív. Jestli tomu, jak lehko se ten kluk vypořádal s tím násilníkem. Nebo tomu, jak perfektně mluvil anglicky, a ještě s americkým přízvukem. Nějak to nešlo dohromady. Měl tmavou pleť. Měl na sobě burnus a bílý plátěný turban. Podle zaprášených bosých nohou to byl typický egyptský kluk, jakých tu byly plné ulice.

„Kde ses tu vzal?“ podivil se Indy.

„Jsem zdejší. Z Káhiry. Egypťan,“ řekl ten kluk.

„Spíš z Káhiry ve státě Illinois, ne?“ zeptal se Indy. „Aspoň podle tvého přízvuku to tak vypadá.“

Chlapec pokrčil rameny. „Jsi Američan, tak jsem mluvil americky.“ Potom změnil přízvuk a řekl: „Kdybys byl z Británie, milý brachu, mluvil bych takhle. Si vous seriez français, je parlerais comme ci. Ich kann auch Deutsch sprechen. E italiano.“

Indyho ohromený pohled ho rozesmál. „My, Egypťané, umíme cizí jazyky. Musíme se snažit. Vždyť arabštině nerozumí skoro nikdo.“

„Když už jsme u toho, co jsi říkal tomu chlápkovi, co se mě tu snažil obrat?“ zeptal se Indy.

„Jenom jsem se zmínil o svém strýci. Je předsedou Asociace káhirských drožkářů,“ řekl chlapec. „Tenhleten do asociace nevstoupil. Každému, kdo se jim bez povolení motá po jejich teritoriu, dovedou pěkně zatopit. A což teprve, když jim takhle kazí pověst.“

„Měl jsem štěstí, že ses tu objevil,“ řekl Indy.

„To nebylo žádné štěstí,“ řekl ten chlapec. „Viděl jsem, jak nastupuješ do drožky před hotelem. A slyšel jsem, kam máš namířeno. Tak jsem vyrazil za tebou. Hned mi došlo, že tenhle chlapík nemá za lubem nic dobrého.“

„Páni, tys do toho šel jen proto, abys pomohl docela cizímu klukovi?“ Indy v údivu vrtěl hlavou. „Ty jsi člověk k nezaplacení.“

„Ale ne, to zvládneš,“ řekl ten chlapec.

„Cože?“ podivil se Indy.

„Poskytuju své služby dost lacino,“ vysvětlil chlapec. „Když chceš poznat pyramidy, potřebuješ průvodce. A já jsem ten nejlepší.“

Indy se zazubil proti ostrému slunci.

‚A kolik si účtuješ?“ zeptal se.

„Čtyři anglické šilinky. Nebo americký dolar,“ řekl chlapec.

„Tak dobře,“ pokrčil rameny Indy.

„Ale ne,“ obrátil se chlapec znechuceně. „Ty musíš říct jeden šilink.“

„Dobrá,“ svolil Indy. „Tak jeden šilink.“

„Tři šilinky,“ řekl chlapec.

„Dva šilinky. A ani o penci víc!“ protestoval Indy.

„Tomu říkám obchod,“ řekl chlapec. „Chápeš egyptské způsoby docela rychle.“

„To bude tím, že jsi dobrý učitel,“ pochválil ho Indy. „Jmenuju se Indiana Jones, krátce Indy. A ty?“

„Sallah Mohammed Faisel el Káhir,“ řekl chlapec. „Krátce Sallah.“

„Něco mi říká, Sallahu, že budeme kamarádi,“ řekl Indy, když si potřásli rukama.

Kapitola třetí

Pyramidy byly obrovské. Všechny tři. Velká pyramida krále Cheopse. Ty dvě menší patřily jeho synovi a vnukovi. Docela malé pro královny, také tři. A o kousek dál hroby jejich vysokých úředníků.

„Já jsem o pyramidách četl,“ pochlubil se Indy. „Ale nikdy jsem nepomyslel, že z nich jde taková hrůza. Stejná hrůza jako z pouště kolem.“

Indy přehlédl oceán bronzově zbarveného písku. Duny se lomily jako mořské vlny. Z jedné strany pyramid se táhly až k obzoru.

Když Indy pohlédl na opačnou stranu, spatřil pole pšenice a žita. Obilí rostlo na úzkém pásu země podél Nilu. Byl to jasný důkaz toho, jak životně důležitá je a vždycky byla tato řeka pro okolní zemi.

Indy měl ještě trochu zrychlený dech, i když teplý vítr z pouště mu už vysušil pot. Vyšplhali se Sallahem až na vrcholek Velké pyramidy. Museli při tom hodně natahovat nohy a ruce, aby se zachytili velkých žulových kvádrů.

Sallah prozradil Indymu, že pyramidy bývaly pokryty vrstvou leštěného kamene. Arabové, Turci a další dobyvatelé ho ale olámali a použili na stavbu vlastních obydlí.

„Přesto ale pyramidy zůstávají jedním z divů světa,“ pokračoval Sallah. Z jeho hlasu byla cítit hrdost. „My, Egypťané, jsme měli největší civilizaci na světě. Trvala po dvě tisíciletí.“

„Pro Američana je strašně těžké představit si historii starou celá tisíciletí,“ řekl Indy. „Naše země trvá jen pár století. Ledaže bys počítal Indiány, což bys měl. Jenže to dělá jen málokdo.“

„Vaše země má před sebou dlouhou cestu,“ řekl Sallah. „Musí projít jedinou pravou zkouškou, a to je zkouška času.“

„Tyhle pyramidy už zkouškou času prošly,“ řekl Indy. „Faraóni je budovali proto, aby vydržely.“

„Měli pro to dobrý důvod,“ odpověděl Sallah. „Pyramidy byly místem jejich posledního odpočinku. Velmi jim záleželo na tom, aby jejich ostatky nikdo nerušil.“

„Patřilo to k jejich náboženství, co?“ řekl Indy.

Sallah přikývl. „Věřili, že se každý člověk narodil s duchovním dvojníkem jménem Ka. Když ten člověk zemřel, jeho Ka potřebovalo přebývat v jeho těle, obraze nebo soše. Jinak by muselo navždy putovat bez domova. Proto každý faraón či urozený člověk už zaživa přichystal bezpečný stánek pro své Ka. Pojistil si také, že jeho tělo bude mumifikováno. Mumii uložili do hrobu,“ vysvětloval Sallah. „Byly tam i obrazy a sochy nebožtíka. Také jídlo, nástroje a zbraně. A všechno ostatní, co by Ka mohlo potřebovat. Takový člověk měl v hrobě i obrazy svých sluhů. Jejich Ka potom sloužila jeho Ka.“

„Měli to pěkně vymyšlené,“ poznamenal Indy. „Takže mumie faraónů jsou ještě uvnitř?“

Sallah zavrtěl hlavou. „Byla různá povstání a války. Pyramidy byly vydrancovány. Potom už faraóni přestali pyramidy stavět. Zřizovali pro svá Ka bezpečné úkryty v hrobech, vykopaných ve svazích pahorků.“

„Jak to potom fungovalo?“

„Nebylo to o nic lepší,“ řekl Sallah. „Lupiči hroby objevili a vykradli je také. Je to stejně legrační. Celý život faraóni loupili zlato a šperky, a právě ty zruinovaly jejich Ka.“

„No jo, o tom jsem slyšel,“ řekl Indy. „Jsem v Egyptě s Marcusem Brodym, to je kamarád mého otce. Zajímá se o starověké vykopávky.

Říká, že většina zlatých předmětů v průběhu staletí zmizela. Je to prý ostuda. Já bych řekl, že to je zločin,“ řekl Indy. „Nikdo nemá právo ničit historické předměty. To je, jako by okrádal nás všechny o naši paměť.“

Když to Sallah uslyšel, objevil se mu na tváři úsměv. Tmavohnědé oči se mu rozzářily.

„Takže ty máš rád starověké předměty?“ zeptal se.

Indyho hned napadlo, co teď přijde. Ale když odpovídal: „Ano mám,“ zachoval nepohnutou tvář.

„Tak to si ode mě jistě koupíš tohle,“ řekl Sallah. Ponořil ruku do svého burnusu a vytáhl nějakou věc, zabalenou do bílého plátěnka. Pečlivě ji rozbalil, jako by měla nevyčíslitelnou cenu.

Byl to zlatý prsten se světle zeleným rytým kamenem. „Má velkou cenu,“ řekl Sallah. „Je z doby faraónů. Ale ty se mi líbíš. Jsme přátelé. Proto ti ho dám za pouhých sto dolarů.“

Indy se zazubil. „Lituji, nekoupím.“

„Ale je to prvotřídní kvalita. Nejlepší z nejlepších,“ řekl Sallah. „Podívej se.“

Vtiskl prsten Indymu do dlaně. Indymu nezbylo nic jiného, než prsten vzít a prohlédnout si ho.

„Podívej se na tu postavu, vyrytou v nefritu,“ řekl Sallah obchodnickým tónem. „To je Osiris. Největší z bohů. Bůh zrození a smrti. Vládce nad veškerým životem.“

Indy usoudil, že legrace zašla příliš daleko.

„Nesnáším, když si ze mě někdo střílí, Sallanu,“ řekl. „Vím, že si potřebuješ vydělat na živobytí. Ale budeš si muset najít jiného turistu, kterému bys to vnutil. Nemysli si, že nevím, že dnes už žádné starověké předměty na prodej nejsou. Rozhodně ne žádné pravé. Já vím, že tohle je napodobenina.“

Sallah sebou rozhořčeně škubl. „Napodobenina? Chceš říct, že jsem podvodník? Kdybych byl, chtěl bych po tobě pět dolarů. A nechal bych tě usmlouvat cenu na dva dolary. Tahle věc je stoprocentně pravá. Přísahám. Na duše mých předků.“

Indy si tiše povzdechl. Ten Sallah je ale rozený herec. Každého, kdo nebyl tak dobře poučen jako Indy, by jeho představení určitě přesvědčilo.

Sallah se tak rozčilil, že působil ještě přesvědčivěji. Když Indy zavrtěl hlavou a pokusil se prsten mu vrátit, Sallah ho nepřijal.

„Vždyť ses na něj ani pořádně nepodíval,“ protestoval. „Prohlídni si ho zblízka. A pak mi zkus říct, že to je napodobenina.“

Indy pokrčil rameny. Musel poslechnout, aby už Sallah dal pokoj.

Prohlédl si prsten. Musel uznat, že to je krásná zlatnická práce. A rytinu Osirise musel dělat skutečný umělec.

Podíval se zblízka na postavu boha. Osiris stál s rukama překříženýma před tělem. V jedné ruce držel pastýřskou hůl. Ve druhé cep na obilí. Na hlavě měl trojitou korunu. Jeho hlava s bradkou byla vyryta z profilu, pouze s jedním okem.

Indy se do toho oka podíval. Vtom ho oslepilo prudké světlo.

Světlo silnější než slunce na bezmračném egyptském nebi.

Světlo vycházelo z oka boha.

Za okamžik se mu zase zrak projasnil.

V té chvíli si byl jist.

Vypadalo to šíleně. Ale prsten v jeho ruce byl pravý!

Kapitola čtvrtá

Sallah se usmál. „Viděl jsi to? Osirisovo oko?“

Otřesený Indy přikývl.

„Ve starověku lidé dovedli dělat báječné věci,“ řekl Sallah. „Udělali to oko z něčeho, co dodnes neznáme. Možná je to drahokam, možná, že ne. Jako diamant, ale tisíckrát jasnější. Skvělá věc, co říkáš?“

Indy znovu přikývl. Ale nebyl si jist, jestli se Sallah nemýlí. Záře z prstenu se mu zdála příliš silná. Tu nemohlo vydávat nic, co pocházelo ze země. To nemohlo být boží dílo. Nebo naopak, muselo být. Indy byl zmaten.

Sallah se nedal odbýt. „Teď vidíš, že prsten je pravý. Uznej, že za sto dolarů je to zatraceně levné.“

„Byl by laciný i za tisíc,“ řekl Indy.

Sallah si povzdechl. „Ale no tak, neutahuj si ze mě. Pojď mluvit vážně. Já říkám sto dolarů. Co dáš?“

„Nic,“ řekl Indy.

„Ale ne! Takhle se přece neobchoduje,“ opravil ho Sallah trpělivě. „Musíš navrhnout nějakou cenu, abych se neurazil. Třeba deset dolarů. Já pak řeknu devadesát. Ty pak ustoupíš na patnáct nebo na dvacet. A takhle budeme pokračovat, dokud se neshodneme. Když jsi v Egyptě, musíš se chovat jako Egypťan. Tak pojď, kolik tedy nabízíš?“

„Nic,“ opakoval Indy rozhodně. „Takovýhle prsten je historická památka nevyčíslitelné ceny. Nepatří do soukromých rukou. Patří do muzea, kde se mu mohou obdivovat všichni. A ty jsi Egypťan. Měl by sis přát, aby byl v egyptském muzeu. Aby ho tvoji lidé viděli a byli na něj hrdi. Jako při pohledu tady na ty pyramidy. Když vykrádáte hrobky svých předků, okrádáte sami sebe.“

Indy si všiml, že Sallah o minulosti své země mluví s hrdostí. Teď mu neušlo, že svými slovy zasáhl Sallahovo svědomí.

„Mluvíš tak, že se stydím,“ řekl Sallah.

„To bys měl,“ řekl Indy. A dodal už mírněji: „Ale ne moc. Lidé, kteří tyhle poklady kupují, jsou také vinni. Myslím, že Marcus Brody, to je ten člověk, se kterým jsem v Egyptě, by také neměl tyhle věci kupovat a vyvážet je ze země. Říká, že jeho muzeum je bude moci ukázat více lidem než to, co se teď začíná budovat v Káhiře. Ale já s tím nesouhlasím.“

„Moc rád bych ten prsten dal do toho muzea. Nebo tomu tvému Marcusi Brodymu. Ale nemohu.“

„Proč ne?“ zeptal se Indy.

„Kladli by mi otázky, na které neumím odpovědět,“ řekl Sallah.

„Jaké otázky?“

„Otázky, které soukromé turisty nezajímají. Ale oficiální místa je musí klást. Otázky jako kde jsem to vzal. A od koho.“

„A od koho jsi to dostal?“ zeptal se Indy. Když viděl, že Sallah váhá, dodal: „Podívej, mně můžeš důvěřovat. Dávám ti své slovo. Nechci tě dostat do maléru. Rád bych ti jenom pomohl, abys z toho vybruslil s čistýma rukama. A prsten aby se dostal do muzea v Káhiře.“

Sallah dosud váhal. Potom se oči obou chlapců setkaly. Sallah se rozhodl.

„Dobře, Indy. Já ti důvěřuju,“ řekl. „Ale nic pro mě nemůžeš udělat. Prsten jsem dostal od svého bratrance z druhého kolena Abdula. Dal mi ho, ať ho prodám. Ví, že umím mluvit cizími jazyky a mohu tedy jednat s turisty. Slíbil jsem mu to jenom proto, že je můj příbuzný.“

Indy povytáhl obočí a Sallah přiznal: „Snad dostanu nějakou provizi. Ale hodně malou.“

Indy ho však neposlouchal. Dostal nový nápad. Velice vzrušující nápad.

„Kde našel Abdul ten prsten?“ zeptal se. „Objevil někde nějaký hrob? To by bylo fantastické. Neobjevených hrobů je už strašně málo.“

Sallah potřásl hlavou. „Můj bratranec nechodí do pouště. Pracuje jako hotelový vrátný.“

„Tak jak…“ začal Indy.

Sallah rozpřáhl ruce dlaněmi navrch v gestu vyjadřujícím lítost. „Abys rozuměl, většina Egypťanů jsou chudáci. Můj bratranec Abdul je velmi chudý. Vrátní jsou strašně špatně placeni. Abdul má ženu a matku a tchyni a devět dětí. Ty všechny musí živit. Já mám také svoji zodpovědnost. Loni mi umřel otec. Mám čtyři bratry, šest sester a matku. Oba dva s mým bratrancem máme na starosti mnoho hladových krků a strašně málo peněz. Proto někdy děláme věci, které bychom dělat neměli.“

„Co udělal Abdul?“ zeptal se Indy. Z jeho hlasu bylo cítit, že nikoho neobviňuje. Připadal si najednou jako špinavý, bohatý, zkažený Američan. Jak by si mohl dovolit hrát si na soudce?

‚Abdul prohledal věci jednoho hotelového hosta a našel ten prsten,“ řekl Sallah. „Říká, že ten host určitě vykradl nějaký hrob. Okrást zloděje není hřích.“

Indy přikývl. „Chápu jeho názor, i když se nedá říct, že s ním souhlasím. Měl jít raději na policii.“

„To by nemohl, i kdyby chtěl,“ řekl Sallah. „Musel by tam vysvětlovat, kde k tomu prstenu přišel. Ztratil by zaměstnání.“

„Nic nám ale nebrání, abychom se pokusili toho vykrádače hrobů odhalit,“ řekl Indy.

„To nejde,“ protestoval Sallah. „Kdykoli přijde na přetřes ten prsten, dotkne se to mého bratrance. Nemohu to dopustit.“

Indy se kousl do rtu. Pak se usmál, protože ho napadlo řešení. „Co když najdeme jiný způsob, jak toho vykrádače usvědčit? Mohli bychom ten prsten vrátit mezi jeho věci. Pak ho budeme stopovat, dokud na něj nenajdeme něco jiného. Chápeš, Sallahu? Tvůj bratranec z toho bude venku. Prsten se dostane do muzea. Hrob, který ten chlápek vykradl, bude zakreslen do map. A jeho pošlou tam, kam patří – do vězení.“

Sallah se rozzářil. Vzápětí ho ale radost přešla. „Je tu jeden problém. Můj bratranec nepracuje v Káhiře. Pracuje v Luxoru.“

„To není žádný problém,“ řekl Indy. „Shodou okolností jedu zítra s Marcusem do Luxoru. Nemůžeš se tam nějak dostat?“

„Můj prastrýc pracuje na železnici,“ řekl Sallah. „Může mě dostat do vlaku bez jízdenky.“

„Půjdeme do toho tedy spolu?“ zeptal se Indy.

„Půjdeme,“ řekl Sallah. „Osud nás jistě svedl dohromady s tímhle vznešeným cílem.“

„Možná, že až sem nás dovedl osud,“ řekl Indy. „Ale něco mi říká, že až se dostaneme do Luxoru, budeme už muset spoléhat jen sami na sebe.“

Kapitola pátá

Luxor leží víc než tři sta mil od Káhiry. Sallah jel po železnici, kterou vybudovali Britové. Indy jel starověkou cestou. Putoval s Marcusem Brodym lodí proti proudu Nilu.

Moderní parník si vytrvale razil cestu proti proudu. Kolem lodi v tmavomodré vodě, zářící odlesky slunce, viděl Indy nespočet loděk s jednoduchými plachtami. Pluly s větrem proti proudu, nebo se nechávaly nést proudem v opačném směru. Úplně stejně jako jejich předkové od počátku historie.

Byl nízký stav vody a tráva na březích pod letním sluncem zhnědla. Až v září se Nilem převalí záplavy a břehy se znovu zazelenají.

Co chvíli se vysoké hráze snížily. Indy se díval na obnaženou poušť za nimi. Viděl, jak silně je Egypt závislý na Nilu. Jak by se bez téhle vzácné vody řítil do zkázy.

Zeptal se Marcuse, jestli Nil koncem léta také někdy nevysychá.

„Naneštěstí ano – někdy,“ odpověděl Marcus. „Když nastanou v Etiopské vysočině, kde Nil pramení, sucha. To je potom naprostá katastrofa. Vše, co je na polích, uschne, a lidé hladovějí. Starověcí Egypťané se hodně modlili, aby bohové něco takového nedopustili.“

„Všiml jsem si všech těch chrámů podle řeky,“ řekl Indy.

„V Luxoru uvidíš další a větší než tyhle,“ ujistil ho Marcus. „Luxor se nazýval Théby. Bylo to náboženské středisko starověkého Egypta. Vysocí kněží thébští měli stejnou moc jako faraóni. Možná i větší.“

„Bude to tam asi hodně zajímavé,“ řekl Indy s pohledem upřeným ve směru plavby. Zbývala jim hodina cesty.

Strávili na lodi celý den a noc. Indy už se těšil, až si trochu protáhne nohy. Ještě víc se těšil na shledání se Sallahem. Dotkl se kapsy, aby se ujistil, že prsten je na svém místě. Byl tam.

„Tady budeš mít hodně památek na prohlížení,“ řekl Marcus. „Škoda, že nebudu moci chodit s tebou. Musím se sejít s bohatým egyptským sběratelem. Chce prodat našemu muzeu svou rodinnou sbírku a tak zbohatnout ještě víc. Musím jednotlivé kousky dobře prohlédnout. A potom budu muset smlouvat o ceně. Ach, ti Egypťané, s tím svým věčným smlouváním.“

„Slyšel jsem o tom,“ řekl Indy.

„On je, bohužel, ve výhodě,“ pokračoval Marcus. „Pěkné věci jsou vzácné, dokonce i v Luxoru.“

„Nacházelo se jich tam hodně?“ zeptal se Indy se zájmem.

„Kdysi dávno ano. V pahorcích na západní straně, na druhém břehu řeky, je hodně hrobek,“ řekl Marcus. „V jednom údolí bývali pohřbíváni faraóni. V jiném královny. Bylo tam také údolí určené urozeným lidem. Hroby byly plné pokladů. Ale vykrádači je všechny vybrali.“

„Úplně všechny?“ zeptal se Indy. „Co když nějaké přehlédli?“

Marcus zavrtěl hlavou. „Určitě ne. Archeologové pročesali tu oblast nejhustším hřebenem. Přesto ty hrobky stojí za vidění. Jistě se budeš moci přidat k nějaké turistické skupině, která půjde tím směrem.“

„Třeba bych si mohl najmout vlastního průvodce,“ řekl Indy. „V Egyptě se dá všechno pořídit opravdu levně.“

„Musím tě varovat,“ řekl Marcus. „Průvodci v Luxoru mají špatnou pověst. Sami Egypťané o nich mluví jako o zlodějích.“ Indy se nezmínil, že už na něho v Luxoru průvodce čeká. Řekl jen: „Nebojte se, dám na sebe pozor.“

Mnohem později téhož dne ta slova zopakoval Sallahovi: „Neboj se, dám na sebe pozor.“ Slunce právě zapadalo za pahorky západně od řeky.

Sešli se před hotelem, kde pracoval Sallahův bratranec. Byla to důstojně vyhlížející stavba, téměř palác. Stála uprostřed zahrad na ostrůvku, spojeném s městem můstkem pro pěší.

„Je tu jeden problém, Indy,“ řekl Sallah, jakmile se sešli.

„Co se děje?“ zeptal se Indy.

„Tenhle hotel je pro cizince a snad pro pár bohatých Egypťanů. Dítě jako jsem já, se nikdy nedostane dovnitř. A i kdybych tam proklouzl, první zaměstnanec mě vykopne. Nebo ještě něco horšího.“

„Ale mě přece dovnitř pustí,“ řekl Indy.

„Neměl by ses do ničeho pouštět sám,“ protestoval Sallah. „Když vejdeš do cizího pokoje, měl bys mít s sebou někoho, kdo bude dávat pozor u dveří. Pro všechny případy, víš?“

Indy se zazubil. „Mluvíš jako odborník.“

Sallah si odkašlal. „Slyšel jsem o tom. To víš, na bazaru se člověk doví nejrůznější věci.“

„Jistě,“ řekl Indy a nepřestával se zubit. „Neboj se, dám na sebe pozor,“ řekl pak. „Poslyš, nezískal jsi na bazaru nějaké dobré tipy, jak se dostat do hotelového pokoje?“

„Ne,“ řekl Sallah. „Ale mám od bratrance tohle.“ Podal Indymu klíč. „To je hotelový univerzální klíč. Otevírá všechny dveře.“

„Výborně,“ zvolal Indy. „Doufám, že ti bratranec řekl číslo pokoje.“

„Čtyřicet devět,“ řekl Sallah. „Bratranec říká, že ten host je v pokoji jen málokdy.“

„Tak to bude hračka,“ řekl Indy. „Dojdu k pokoji. Zaklepu na dveře, abych měl jistotu, že tam nikdo není. Když bude doma, budu předstírat, že jsem si spletl dveře. Když tam nebude, vejdu dovnitř. Zastrčím prsten na nějaké zvláštní místo. Někam, aby si ten chlápek mohl myslet, že ho tam omylem dal sám.“

„Ty taky mluvíš jako odborník,“ komentoval to Sallah. „Na který bazar chodíš?“

„To je vrozený talent,“ řekl Indy. „A navíc, tahle část jez celé věci nejjednodušší. Až se tomu chlapíkovi pověsíme na paty, bude to horší. Jak se vůbec jmenuje?“

„To je problém,“ připustil Sallah. „Můj bratranec zná jenom číslo pokoje.“

„Tak velký problém to zas není,“ řekl Indy. „Zjistím to uvnitř. Za chvíli jsem zpátky.“

„Tak dobře, Indy. Hodně štěstí,“ řekl Sallah.

„To neříkej,“ ohradil se Indy. „Vypadá to pak, jako bych štěstí opravdu potřeboval.“

Sallah čekal pod stromem plným velkých červených květů. Indy minul vrátného v modré uniformě a vešel do hotelové haly. Bez váhání zamířil přímo k recepci.

Recepční byl oblečen do perlově šedého ranního saka, pruhovaných kalhot, zářivě bílé košile a černé vázanky. Indy měl na sobě mírně ušmudlané khaki šortky a pomuchlanou bílou košili s krátkými rukávy.

Recepční ho pomalu přejel očima od hlavy k patě. „Přejete si, pane?“ zeptal se chladně.

„Mám vzkaz pro pana…“ Indy se zarazil a předstíral zmatek. „Zatraceně. Zapomněl jsem jeho jméno. Pamatuju si jenom číslo pokoje. Pokoj 49. Můžete mi, prosím, pomoci? Víte, kdo tam bydlí?“

Vtom Indy pocítil na rameni něčí ruku.

„Já ti mohu pomoci,“ řekl hlas se silným německým přízvukem. „Já bydlím v pokoji číslo čtyřicet devět.“

Velká ruka otočila Indyho kolem jeho osy. Před sebou měl rozložitého muže v bílém obleku a bílé tropické helmě. Na oku mu zářil monokl. Knír měl navoskovaný do tenkých špiček, otočených vzhůru.

„Dovol, abych se představil,“ řekl. Srazil podpatky a vysekl mírnou poklonu. „Herr doktor profesor Gustav von Trappen, k službám.“

Upřel na Indyho těžký pohled. Jeho monokl vrhal blesky. „Teď musíš pomoci ty mně. Kdo jsi? A co mi chceš?“

Kapitola šestá

Trappen mě trapně přistihl!

Nic jiného Indyho v první chvíli nenapadlo.

Pak mu to jméno zazvonilo v hlavě.

Doma se s ním už jednou sešel, právě když se dověděl o své prázdninové cestě. Padl na ně v jednom učeném časopise, který nechal táta ležet na židli. Indy časopis zvedl a jal se jím listovat. Zastavil se u článku o egyptských vykopávkách od profesora Gustava von Trappena. Dočetl ho sotva do poloviny. Byl strašně nudný.

„Profesor von Trappen!“ řekl. „Propána, tá ta by mi dal, jak jsem mohl zapomenout vaše jméno. Napsal mi ho, abych vás určitě navštívil, až budu v Luxoru. Ale zapomněl jsem ho v hotelu. Bohudíky, že jsem si pamatoval aspoň číslo pokoje. Řekli mi ho v hotelové centrále. Volal jsem sem, abych zjistil, jestli jste ve svém pokoji. Mám hrozně špatnou paměť na jména, na data a podobné věci. Táta říká, že bych nikdy nemohl studovat historii.“

„Kdo je tvůj otec?“ zeptal se von Trappen.

„Henry Jones,“ odpověděl Indy. „Profesor Henry Jones.“

„Ale, profesor Jones, ten Američan,“ řekl von Trappen. „Ve svém oboru je dobrý.“

„On říká totéž o vás,“ řekl Indy. „Přesně řečeno, říká, že vy jste ze všech nejlepší.“

„No, to snad přehání,“ řekl von Trappen.

Ale Indy viděl, že ve skutečnosti neprotestuje. Takhle báječně působí lichotky. Člověk to s nimi ovšem nesmí přehánět. Když to ale děláte šikovně, rozptýlíte všechny pochybnosti o tom, zda mluvíte pravdu i v jiných věcech.

Když Indy uviděl potěšený úsměv na von Trappenově tváři, rozhodl se, že zkusí své štěstí. „Táta říká, že děláte v Egyptě senzační věci. Řekl, abych se vás na to zeptal.“

„Vida, tak oni už o mně vědí v Americe?“ zeptal se von Trappen. „Myslím, že to je přirozené. Když je někdo tak slavný jako já, ví se o každém jeho kroku.“

„To jistě, v Americe jsou vás plné noviny,“ řekl Indy s vážnou tváří. „Řekněte, udělal jste nějaký velký objev?“

Von Trappen si zhluboka povzdechl. „Ne, bohužel. Doufal jsem, že v Údolí králů objevím nedotknutou hrobku. Ale marně. Po měsících práce musím přiznat, že jsem neuspěl.“ Von Trappen pokrčil rameny. „To je jedno z rizik archeologie. Člověk se ale nesmí rizik bát. Kdo neriskuje, nic nezíská.“

„Takže jste nenašel vůbec nic?“ zeptal se Indy. „Žádné nádoby? Nebo zlato? Ani šperky?“

„Nic zajímavého,“ řekl von Trappen. „Jen pár rozbitých nádob a dalších bezvýznamných nálezů.“ Vytáhl z kapsy hodinky. „Omlouvám se, musím jít. Musím tu zařídit spoustu věcí. Brzy odjíždím zpátky do Německa. Rád jsem vás poznal, pane Jonesi. Vyřiďte otci, že může mít z takového chápavého syna radost.“

„Jé, díky,“ řekl Indy. Když Němec zmizel z doslechu, dodal polohlasem: „Díky za nic.“

Ale profesor mu přece něco dal. Informaci, kterou mohl použít.

„Von Trappen říkal, že kope v Údolí králů,“ sděloval Indy Sallahovi. „Ten prsten určitě našel tam. A pravděpodobně i spoustu jiných věcí. Musíme se tam vypravit a prozkoumat to jeho místo. Chci na něj něco najít.“

„Takže se ti moc nelíbil,“ řekl Sallah. Povšiml si hněvu v Indyho očích.

Když Indy vyprávěl dál, rozpálil se ještě víc.

„Není to žádný vykrádač hrobů. Je to přece archeolog. Dopouští se zrady na své profesi. Nekrade z nutnosti. Jenom z hamižnosti.“

„Dal jsi mu tam ten prsten?“ zeptal se Sallah.

„Neměl jsem šanci,“ řekl Indy. „Ale neboj se. Nepoužiju ho jako důkaz. Tvému bratranci se nic nestane. Určitě přijdeme na něco jiného. Budeme ale muset jednat rychle. Von Trappen říkal, že už balí a chystá se domů.“

Sallah pohlédl na tmavnoucí oblohu. „Teď už bychom tam nedojeli. Vyrazíme zítra brzy ráno.“

„Jak se tam dostaneme?“ zeptal se Indy.

„Nech to na mně,“ řekl Sallah. „Čekám na tebe v osm před hotelem.“

Indy vytáhl několik dolarových bankovek. „Vezmi si pro všechny případy tohle,“ řekl.

„Mám ještě ty peníze, co jsi mi dal u pyramid,“ řekl Sallah. „Bude to víc než dost. Ještě ti přinesu drobné zpátky.“

Sallah nemluvil do větru. Na druhý den podal Indymu zářivý šilink.

„Promiň, že jdu o chvíli později,“ omluvil se. „Smlouval jsem déle než jsem čekal. Špatná pověst těchhle lidí z Luxoru vážně nepřehání. Měl jsi vidět, o kolik si řekl. Jako bych byl dnešní.“

„Dobrá práce,“ pochválil ho Indy. „Já věděl, že je na tebe spolehnutí. Ale mám ještě jednu otázku.“

„Jakou?“ zeptal se Sallah.

Indy pozoroval nohatého velblouda s vyboulenými koleny. Velbloud frkal a cenil mohutné zuby. „Jak se na tuhle věc leze?“

Kapitola sedmá

Sallah vzal hůl a udeřil velblouda po stehnech.

„Promiň. Já vím, že je to kruté. Ale jinak to nejde,“ řekl. „Velbloudi mají tuhá stehna a ještě tvrdší palice.“

Velbloud zafrkal a Sallah ho udeřil ještě silněji.

Konečně velbloudovi došlo, co se po něm žádá. Poklekl a Indy se vyškrabal do sedla. Bylo tam právě tolik místa, aby se za něho vešel ještě Sallah. Další rána, a velbloud vstal.

„Jak daleko pojedeme?“ zeptal se Indy.

„Od převozu přes řeku ještě asi sedm mil,“ odpověděl Sallah. „Čím rychleji půjdeme, tím líp. K polednímu je slunce čím dál žhavější.“

Když se blížili k cíli, slunce přímo žhnulo. Indy byl vděčný Sallahovi, že vzal s sebou dva kanystry vody. Litoval, že Sallah nevzal také polštář pod sedlo. Měl pocit, že se nejméně týden neposadí. Velbloud je asi nejlepší dopravní prostředek na cestování mezi horkým pískem a kamením. Ale určitě to není prostředek nejpohodlnější.

Prašná cesta vedla mezi pahorky, které vypadaly jako měsíční krajina. Nikde nebyla jediná zelená rostlinka. Spatřili jedinou známku života. Osamělou lišku, která prchala jako duch.

„To je ale smutné místo,“ řekl Indy. „Ty hrobky se sem opravdu hodí.“

„Faraóni si to taky mysleli,“ řekl Sallah. „Ale z jiného důvodu než ty. Pahorky ležely západně od Théb. Zapadalo za nimi slunce. A lidé ve starověku spatřovali ve slunci symbol života. Západ pro ně byl hranicí, za níž začínal noční svět smrti.“

„Ty jsi opravdu dobrý průvodce,“ řekl Indy.

„Je to slušné živobytí,“ zazubil se Sallah. ‚Ale neboj se, nic za to nebudu chtít. Beru to jako trénink.“

„Kdy dorazíme do Údolí králů?“ zeptal se Indy.

„Právě do něho vjíždíme,“ řekl Sallah. „Asi bychom měli nechat velblouda tady a zbytek cesty jít pěšky. Spíš se nám tak podaří ujít pozornosti.“

„Skvělý nápad,“ řekl Indy a podrbal se na místě, které ho nejvíc bolelo.

Přivázali velblouda do stínu skalnatého výběžku. Před očima se jim otevřela široká proláklina mezi pahorky. Údolí králů.

Když sestupovali do údolí, míjeli opuštěné dřevěné chatrče a hromady kamení.

„První archeology sem přivedl Napoleon,“ řekl Sallah. „Od té doby tu pořád někdo kopal.“

„Neuklízeli po sobě,“ řekl Indy. „Ale teď jsou pryč. Všichni kromě von Trappena. Nebude těžké zjistit, kde kope.“

„Už jsem to zjistil,“ řekl Sallah. „Podívej se.“

Uviděli vysoký plot z ostnatého drátu. Když přišli až k němu, rozeznali velký nápis.

„Eingang verboten, Defense ďentrer, Vstup zakázán,“ přečetl Indy.

„Je to tam taky arabsky,“ řekl Sallah, když prozkoumal poslední řádku.

„Podle mého bys nemusel brát vážně všechno, co si kde přečteš,“ řekl Indy.

„Správně,“ souhlasil Sallah. Otevřel kožený vak a vylovil z něho nůžky na stříhání drátu.

Kolem nebyla živá duše. Vylezli na vysokou hromadu kamení kolem jámy. Zahlédli jen dva líně pracující muže.

„Zdá se, že von Trappen nelhal,“ řekl Indy. „Zřejmě se opravdu chystá zavřít krám a vrátit se domů. Ten prsten asi našel čirou náhodou. Nic jiného tu nejspíš nebude.“

„Měli bychom to prohledat celé,“ řekl Sallah. „Oplotil si velký kus.“

„Když se rozdělíme, půjde nám to rychleji,“ řekl Indy. „Ty jdi vpravo. Já půjdu vlevo. Sejdeme se tu za patnáct minut.“

Sallah přikývl a vykročil. Obezřetně se držel v úkrytu, aby ho nikdo nezahlédl. Indy to dělal jako on. Když obcházel hromadu kamení, narazil na další místa, kde se kopalo. A na další hromady na místech, kde kopání nevedlo nikam a nic nevyneslo.

Za jednou velkou hromadou zeminy najednou objevil něco docela jiného.

V úhledných řadách se před ním tyčilo přinejmenším dvacet stanů.

Bylo to jako malá vesnice. Tajná vesnice, pomyslel si. Jestlipak je někdo doma? napadlo ho.

Hbitě a tiše se připlížil ke krajnímu stanu. Opatrně rozhrnul plachtu a nahlédl dovnitř.

V pološeru spatřil spící postavy pod moskytiérou. Do nosu ho udeřil pach nemytých těl. Stanem se rozléhalo chrápání a občasné stony spáčů.

Nahlédl do vedlejšího stanu. I tam leželi lidé. Celá armáda kopáčů. Spali ve dne.

Museli tedy pracovat v noci.

Indy se rozběhl zpátky, aby tu novinu pověděl Sallahovi. Pak ho ale něco napadlo.

Sallah musí podporovat svou ovdovělou matku. Musí pomáhat živit své bratry a sestry. Kdyby se dostal do maléru, přineslo by to utrpení mnoha lidem.

Nemělo cenu zatahovat ho do něčeho, co Indy hravě zvládne sám. Dokáže přece zjistit, co se to tu tajně kuje.

Bylo to ještě lehčí, než Indy předpokládal. Na cestě zpátky do Luxoru napřed ze Sallaha vytáhl, odkud měl půjčeného velblouda. Když si dali dobrou noc, vydal se za majitelem velbloudů.

Ten mu po pouhé čtvrthodině smlouvání půjčil velblouda na noc za dva šilinky. Dal dobrou noc Marcusovi a předstíral, že si jde lehnout. Vyklouznout z hotelu nebyl žádný problém.

Bez potíží našel cestu do Údolí králů. Z bezmračné oblohy mu svítil úplněk.

V jasném měsíčním světle se to tam samou činorodostí přímo hemžilo. Indy se přikrčil za hromadou kamení a písku a pozoroval neustálý proud dělníků sestupujících do výkopů a vycházejících odtamtud s nákladem písku a kamení. Skládali svá břemena na hromady odpadu všude kolem. Indy spatřil také muže, kteří sestupovali do výkopu se zastíněnými petrolejovými lampami.

Pak vytřeštil oči.

Z výkopu vylezl muž, kterého si nemohl s nikým splést. Pořád ještě měl na sobě bílý oblek a tropickou helmu. Na oku monokl. Byl to von Trappen.

Vyštěkl německy nějaké příkazy na předáka, který se mu uklonil. Potom nastoupil do auta. Řidič v uniformě mu otevřel zadní dvei v. Po chvíli auto se zhasnutými světly vyrazilo k městu.

Indy se za ním díval, dokud nezmizelo z dohledu. Potom se znovu začal zajímat o výkop.

Co je tam dole?

Muselo to být někde hluboko pod zemí. Nasvědčovalo tomu množství zeminy vynášené na povrch. Z tónu von Trappenova hlasu se dalo soudit, že to je cosi moc významného.

Kdyby se tak mohl dostat blíž a nahlédnout přes okraj jámy.

Dostal nápad, jak na to.

Hned vedle výkopu byla čerstvě navršená hromada zeminy. Stačilo přeběhnout malý nekrytý proužek země, a už bude v jejím stínu.

Napjal svaly a čekal. Čekal dlouho. Konečně nastal okamžik, kdy se ani jeden z dělníků nedíval jeho směrem. Rozběhl se.

Byl si jist, že to zvládl.

Vtom o něco zakopl.

Až když uslyšel strašný rachot, došlo mu, co se mu postavilo do cesty. Ve stínu tam stála vědra a krumpáče. V té tmě nebyly vidět. Všiml si jich příliš pozdě.

Rozlehl se křik hlasů, jež volaly cosi v němčině. Indy jim nerozuměl, ale jedno mu bylo jasné: uvítací projevy to nebyly.

Prudce zabrzdil v prachu a změnil směr. Řítil se k díře v drátěném plotě.

Proletěl plotem, ale nezpomalil.

Slyšel, že ho ti muži dál pronásledují.

Jen klid, říkal si. Jsem rychlejší než oni. Jsem…

Vtom se ze stínu vysunula něčí ruka a chňapla ho. Byl v pasti!

Kapitola osmá

„Poběž, tudy!“ řekl známý hlas.

Indy zíral na toho, kdo ho chytil. To není možné! Ale bylo to tak.

„Sallahu!“ vydechl. „Co tady…“

„Teď nemáme čas. Řeknu ti to potom,“ odbyl ho Sallah.

Indy se nehádal. Sallah ho zatáhl do stínu, ale ti, co se hnali za nimi, je mohli každým okamžikem objevit. Viděl, jak se z výkopu vynořují lidé s lucernami. Neušel mu ani pruh světla z nového vynálezu, zvaného elektrická baterka. Von Trappen měl opravdu to nejlepší vybavení, jaké se dalo sehnat.

Sallah zavedl Indyho na druhou stranu za hromady zeminy. Velký kůň, který tam čekal, byl ve stínu téměř neviditelný. Sallah rychle nasedl. Indy se vyškrabal do sedla za něj. Když vjeli do měsíčního světla, zjistil Indy, že sedí na nádherném tmavém hřebci.

„Takhle je to lepší než na velbloudu, co říkáš?“ řekl Sallah, když vyjížděli z údolí.

„Kde jsi ho vzal?“ zeptal se Indy.

„Já si ho… to… vypůjčil,“ řekl Sallah.

„Vypůjčil?“ nevěřil Indy.

Sallah pokrčil rameny. „Kdybych si ho chtěl vypůjčit, stálo by mě to celé jmění. Říkal jsem ti přece, že lidé v Luxoru jsou zloději. Majitel už dneska dostal za velblouda šilink. To jsou zlodějské peníze. Toho koně jsem si půjčil jako náhradu.“

Byli už daleko za údolím. Nikdo je nesledoval. V měsíčním světle se před nimi vinula liduprázdná silnice do Luxoru. Sallah zpomalil hřebce do kroku.

„Jak ses tam vůbec dostal?“ zeptal se.

„Pronajal jsem si znovu toho velblouda,“ řekl Indy. „Teď si uvědomuju, že je pořád ještě přivázaný v Údolí králů. Musíme se tam pro něj vrátit.“

„Kolik jsi zaplatil?“ zeptal se Sallah.

„Dva šilinky,“ přiznal Indy.

„Na cizince to je slušný výkon,“ pochválil ho Sallah. „Ale za tu cenu si velbloudář pro to svoje zvíře dojde sám. Promluvím s ním.“

„Teď bych ti rád poděkoval, žes mě odtamtud dostal,“ řekl Indy. „Ale co jsi tam dělal?“

„Ve dne jsem zahlédl stany a v nich spící lidi,“ řekl Sallah. „Říkal jsem si, že se tam v noci určitě bude něco dít.“

„Ale proč jsi mi nic neřekl?“ zeptal se Indy. Domyslel si to ale sám. Koutky úst už se mu začaly zvedat v úsměvu.

„Nechtěl jsem tě dostat do žádného maléru,“ řekl Sallah. „Jsem přece jenom Egypťan. Tihle lidé mohou mé zemi velmi uškodit. Sám jsi říkal, že nám kradou naši minulost. Ale ty jsi Američan. Proč by ses do toho měl zaplétat?“

Po chvíli ticha se Sallah rozesmál. „Tys ty stany taky viděl, ale držel jsi jazyk za zuby. Nechtěl jsi mě do toho zatahovat, vid?“

„Zachoval jsem se jako hlupák,“ připustil Indy. „Opravdu moc se zajímám o historii. Ale nenapadlo mě, že když jde o dějiny Egypta, záleží na tom tobě asi ještě víc než mně. Promiň.“

„Ty taky promiň,“ řekl Sallah. Otočil se v sedle a podal Indymu ruku. „Od téhle chvíle jdeme do všeho společně.“

„Vždycky a do všeho,“ souhlasil Indy.

Na druhý den opravdu šli na věc spolu. Na hřbetě dalšího velblouda mířili do Údolí králů. Sallah se domluvil s velbloudářem, že mu v noci vrátí velblouda společně s tím, kterého nechali včera uvázaného blízko výkopu.

Sallahovi se podařilo usmlouvat cenu za všechno dohromady na dva šilinky. Napřed se navzájem uráželi, divoce mávali rukama a vyhrožovali si policií. Teprve potom velblouda? pokrčil rameny a souhlasil s nabízenou cenou. Než chlapci vyrazili na cestu, napili se všichni tři spolu mátového čaje.

Když dojeli k uvázanému velbloudovi, přesvědčili se, že mu opuštěnost vůbec neuškodila. Druhého velblouda uvázali vedle něho.

„Velbloudi vydrží bez vody a bez potravy po celé dny,“ řekl Sallah.

„Kéž bych to taky dokázal,“ řekl Indy. „Už teď mám žízeň. Slunce dneska hodně pálí.“

„Slunce pálí každý den,“ souhlasil Sallah. Podal Indymu kanystr s vodou. „Bude pálit ještě víc.“

„Jen když se neupečeme,“ řekl Indy. Polkl doušek a podal kanystr zpátky Sallahovi.

Sallah se napil. „Mám taky vyschlo v krku,“ řekl. Zazubil se na Indyho. „Rozhodně to není proto, že bychom byli nervózní.“

Indy se zašklebil. „Vyloučeno.“

Ostnatý drát, který Sallah přestřihl předešlého dne, už byl zase vyspravený. Sallah ho přestřihl znovu.

„Von Trappenovi muži jsou výkonní,“ zašeptal Indy. Zamířili opatrně k výkopu, kde se to předešlé noci tak činorodě hemžilo. „Máje pěkně sehrané.“

„Teď naštěstí všichni spí, zalezlí ve stanech,“ řekl Sallah.

„Myslíš, že pracují v noci, protože v noci je chladněji?“ zeptal se Indy.

„Ne,“ řekl Sallah. „Kopáči pracují brzy ráno a pozdě odpoledne, dokud je denní světlo. V noci by mohli přehlédnout něco cenného.“

„Mám tušení, že von Trappen už našel, co hledal. Nechce jenom, aby někdo viděl, kolik toho tu ještě provádí. Tím spíš, že už rozhlásil, že balí krám,“ řekl Indy.

„Doufám, že po tom rozruchu včera v noci nenastavěl k výkopu stráže,“ napadlo Sallaha. „Jestli ne, dostaneme se tam snadno. Těch pár kopáčů, co tady má na ukázku, půjde brzy na oběd. Pokud chtějí působit přesvědčivě, musí si pak jít do čtyř hodin pospat.“

Schovali se za hromadu zeminy poblíž výkopu. Pozorovali tři kopáče. Vše se vyvíjelo přesně tak, jak předpověděl Sallah.

„Teď přišla naše chvíle,“ řekl Indy.

Rychle se vrhli k výkopu a skočili dovnitř.

„Jé,“ zaúpěl udýchaně Indy.

Von Trappen postavil stráž.

Ve výkopu seděl muž s puškou po boku.

Naštěstí spal.

Nejspíš naspává za předešlou noc, pomyslel si Indy. Přesto vypadal nebezpečně. S tou puškou rozhodně představoval problém.

Ale Sallah nevypadal, že by mu to dělalo starosti. Zvedl pušku. Prohlédl si ji a zase ji odložil. Pak zvedl něco jiného. Byla to elektrická svítilna. Rozsvítil ji a vyslal její paprsek po svažujícím se výkopu. Světlo náhle odhalilo čtvercový otvor v zemi.

Indy opatrně obešel strážného a nahlédl za Sallahem do otvoru.

Světelný paprsek pronikl dovnitř. „Kamenné schody,“ vydechl Indy.

Chlapci sestoupili po kamenných stupních. U jejich paty objevili svažující se chodbu. Zamířili dolů.

„To jsem zvědav, jestli je to opravdu to, co myslím,“ zašeptal Indy.

Víc si netroufal. Jako by všechno mělo zmizet, jakmile vyřkne slovo „hrobka“.

„Myslím, že je,“ zašeptal Sallah.

A bylo.

Byly tam otevřené kamenné dveře.

A za dveřmi je čekal pohled, na jaký nepomysleli ani v nejodvážnějších snech.

Indy se Sallahem vstoupili do světa zázraků.

Kamkoli zamířil pramínek světla, tam narazil na skutečný poklad. Nádherné zlaté pohovky. Sochy báječných, podivuhodných zvířat, vyrobené ze vzácných kovů a drahých kamenů. Králové vyřezaní z ebenu. Na zdech malby, jejichž postavy jako by se chystaly vstoupit do skutečného života.

Nic však nebylo tak dokonalé jako socha z čistého zlata v životní velikosti, jež stála uprostřed místnosti plné krásných předmětů. Vedle té sochy všechno ostatní bledlo.

Představovala velmi mladého muže, téměř ještě chlapce. Štíhlé tělo měl do pasu nahé. Jeho hlava s hezkým, ušlechtilým obličejem byla pokryta „klaftem“ ( klaft = typická pokrývka hlavy egyptských faraónů) ozdobeným vztyčenou kobří hlavou. Jednu ruku měl pozvednutou. Držel v ní pastýřskou berlu – dávný odznak moci. Druhou rukou ukazoval ke vchodu – a na chlapce.

„Jako by nás z něčeho vinil,“ řekl Indy.

„Nebo jako by nám chtěl něco říct,“ napadlo Sallaha.

Místností se náhle rozlehla rána, jako když někdo vystřelí z pistole.

Chlapci se prudce ohlédli. Kamenné dveře byly zavřené.

Nějaký hlas křičel cosi v němčině.

Sallah ta hrčivá slova přeložil.

„Vítejte do hrobky. Do své hrobky.“

Kapitola devátá

Sallah se vzepřel proti kamenným dveřím. Nepohnuly se. Ani s tím nepočítal. Chtěl jenom něco udělat, dřív než přizná, že se nedá dělat vůbec nic.

„Hlídač šel určitě pro svého velitele,“ řekl zamračeně. „Teď nám nezbývá nic jiného než čekat, až se tu objeví náš starý známý von Trappen. Můžeme si něco vymyslet. Ale asi nám to nespolkne.“

„Tak zlé to není,“ snažil se ho Indy potěšit. „Na něco přijdeme. Hlavně si musíme šetřit nervy a…“

Indy najednou zmlkl. Ve tváři byl bledý. V očích měl paniku.

Sallah sledoval jeho pohled. Do pramínku světla vklouzl dlouhý zelený had. Rozzlobeně syčel a sekal rozeklaným jazýčkem.

Sallah pokrčil rameny. Popadl zlatou lopatku, která ležela na dosah ruky, a hada rozpůlil.

Obrátil se zpátky k Indymu. Tomu se pomalu vracela barva do tváře.

„Copak, Indy? Co se ti děje?“ zeptal se. „Vždyť to byl jenom had.“

„Když já hady prostě nemůžu,“ přiznal Indy. Neříkalo se mu to lehce. Ale bylo to tak, že sotva spatřil nějakého hada, obrátil se mu žaludek a nohy mu změkly, jako by je měl z gumy. Rychle převedl řeč jinam. „Až přijde von Trappen, něco už mu sehrajeme. Zatím ale neztrácejme čas. Chtěl bych si to tu pořádně prohlédnout. Taková šance se člověku naskytne jednou za život.“

„Možná je to naše poslední šance v životě,“ řekl Sallah. „Ale máš pravdu. Tohle jsou fantastické věci. Stejně fantastické, jaký byl celý starověký Egypt.“

„A tahle socha je ze všeho nejlepší,“ řekl Indy a namířil na ni světlo. „To je ale mistrovská práce! Ty nádherné detaily! Vypadá, jako by se uměla pohybovat, jen promluvit.“

„Ten ‚klafť na hlavě je královský,“ řekl Sallah. „Musel to být faraón. Ale vypadá tak mladě.“

„Jé, podívej se na tohle!“ zvolal Indy. Svítil teď na prst, kterým socha ukazovala ke dveřím. „Vidíš ty drobné rýhy ve zlatě? Napadlo mě, jestli…“

Indy sáhl do kapsy. Vytáhl prsten sebraný z von Trappenova pokoje. Ten prsten, který von Trappen někde ukradl.

Indy nasadil prsten na špičku zlatého prstu a zasunoval ho dál.

Nemýlil se. Padl přesně.

„Tak tady ho von Trappen…“ začal.

Dál se nedostal.

Světlo jeho elektrické svítilny najednou zbledlo.

Místnost totiž zaplavila oslepující záře.

„Socha,“ vydechl Sallah.

Oslepující záře vycházela ze sochy. Ani jeden z chlapců od ní nedokázal odtrhnout oči. Nemohli ani zamrkat. Světlo je drželo ve své moci. Okolní místnost jako by byla kdesi daleko. Ztratili se v nekonečném světle. V nekonečném prostoru. V nekonečném čase.

Indy se pokusil promluvit, ale nedokázal to. Sallah na tom nebyl o nic lépe. Mohli jenom naslouchat. Poslouchat vlny myšlenek, podobné čisté hudbě. Nádherná hudba se proměnila v hlas, kterému porozuměli, když se v jejich mysli odehrálo jakési kouzlo.

„Jsem Ka Tutanchamóna, někdejšího vládce celého Egypta,“ řekl hlas. „Slyšíte-li mě, kývněte.“

Indy i Sallah přikývli.

„Budiž,“ řekl hlas. „Máte dar mládí. Vaše nitro je ještě otevřeno zázrakům všehomíra.

Dosud jste neuzavřeli dveře své vnímavosti před věcmi, jež jsou mimo vaše chápání, jako to dělají smrtelníci, když zestárnou a začnou být pyšní a pošetilí. Teď poslouchejte. Řeknu vám, co musíte vědět a co udělat.“

Indy se Sallahem bez dechu přikývli.

„Můj smrtelný dvojník, faraón Tutanchamón, udělal, co bylo v jeho silách, aby mi zajistil věčný příbytek,“ řekl hlas. „Byl od narození churavý a když se dostal na trůn, byl dosud dítě. Věděl, že zemře mlád. Přípravy na smrt naplňovaly jeho myšlení po celou jeho vládu. Se svými architekty vyprojektoval hrobku mnohem lépe ukrytou než kterékoli jiné místo královského odpočinku. Jeho knězi vymysleli kletbu mnohem mocnější než všechny předtím. Ta měla padnout na každého, kdo by se opovážil narušit klid hrobky.“

Hlas byl laskavý. Teď ale ztvrdl jako kámen. A byl hrozivý jako dunění hromu.

„Musíte říci těm, kteří sem vnikli, aby zahladili škody a odešli. Pokud to udělají, dostane se jim milosti. Odpustím i muži, jenž se zmocnil posvátného prstenu, který mi umožňuje vstup do této sochy.“

„Kdyby však neuposlechli, řekněte jim toto,“ pokračoval hlas. „Na každého, kdo vstoupil do této hrobky se zlodějskými úmysly, i na každého, komu tito lidé slouží, dopadne kletba. Nikdo nebude ušetřen, nebude vyvolených. Přikývněte, učiníte-li, oč vás žádám.“

Indy se Sallahem znovu přikývli.

Hlas začal slábnout, světlo pohasínat. Už se ozvalo jen pár slov: „Ty, který jsi mi vrátil prsten, vezmi si ho a navlékni si ho na prst. Až splníš své poslání, vrať prsten na místo.“

Pak nastalo nehybné ticho. Když pohaslo zářivé světlo, jež vydávalo Ka, vypadal pramínek světla z elektrické svítilny mdle.

„Viděl jsi to?“ zeptal se Indy.

„To víš, že viděl,“ odpověděl Sallah a v údivu potřásal hlavou.

„Kam to Ka asi zmizelo?“ zeptal se Indy.

„Možná do královského sarkofágu, k ostatkům Tutanchamóna,“ řekl Sallah. „To bude tady za těmi dveřmi, v další místnosti. Královské hrobky mívaly spoustu místností, aby to zloději neměli lehké. A mumie faraónů proto také ležely v několika sarkofázích zasazených do sebe.“

„Třeba bychom si to tu mohli ještě trochu prohlédnout,“ navrhl Indy s rozzářenýma očima.

„Už asi nebudeme mít čas,“ řekl Sallah. „Poslouchej.“

Dveře hrobky se se skřípotem otevřely.

Indy stáhl soše prsten a natáhl si ho na prst. Padl mu. Tutanchamón musel být přibližně stejně velký jako on. Starověcí Egypťané byli malí a Tutanchamón byl mladý.

„Teď vyřídíme von Trappenovi to poselství,“ řekl Indy. „Doufejme, že nás Osiris nenechá na holičkách. Něco mi říká, že budeme potřebovat pomoc.“

Kapitola desátá

Než se dveře otevřely dokořán, udělal Indy něco, co dělal hrozně nerad.

Popadl kus starověké látky, která tu ve vzduchotěsné hrobce ležela po tisíciletí. Utrhl proužek a ovázal si ho kolem prstenu na prstě. Vypadalo to jako obvaz na pořezaném nebo popáleném místě.

Doufal, že Ka mu to odpustí. Sám si sotva dokázal dát rozhřešení. Ale udělal to pro dobrou věc. Musel to zařídit tak, aby von Trappen prsten neviděl a nekladl žádné otázky.

Nebylo podstatné, jestli von Trappen zjistil, že mu prsten zmizel z pokoje. Má trénované oko archeologa. Na světě nejsou dva stejné prsteny jako je tento.

„Doufám, že bude fungovat i pod hadříkem,“ zašeptal Sallahovi.

„Snad jo,“ odpověděl Sallah šeptem. „Osiris prý je všemocný.“

Dveře hrobky teď byly dokořán. V otvoru se objevila hlaveň pušky.

„Händen hoch!“ vykřikl hrdelní hlas.

„Ruce vzhůru,“ přeložil Sallah, i když podle tónu hlasu bylo všechno jasné.

Indy se Sallahem poslechli. Muž prošel dveřmi s odjištěnou zbraní.

Měl tmavou pleť a oblečen byl jako domorodci. Podle rysů tváře a podle řeči však Indy poznal, že má před sebou Němce.

Ten oděv byl kvůli přestrojení. A pleť měl nabarvenou. Byli snad všichni kopáči Němci? Indy by na to byl vsadil krk.

Muž udělal gesto hlavní, aby vyšli z hrobky. Sallah šel první, Indy za ním. Muž popohnal Indyho úderem pažby.

Von Trappen na ně čekal vedle výkopu. Měl teď na sobě klobouk se sklopenou střechou, keprové kalhoty a vysoké boty. Monokl na oku se mu pořád arogantně blýskal.

Když spatřil Indyho, tvář mu ožila. Usmál se. Byl to úsměv velikánské kočky, která si pohrává s myškou na hodně malém prostoru. Někde, odkud není úniku. Indy skoro čekal, že uvidí, jak se pod nakrouceným knírem olizuje.

„Ale, mladý pan Jones, student historie. Co tady děláte?“ řekl. „Rozšiřujete si znalosti?“

„Od vás bych toho tak pochytil,“ pomyslel si Indy, ale nahlas řekl: „Přesně tak. Tenhle domorodý průvodce se nabídl, že mě vezme do Údolí králů. Ukázal mi hrobky, i když do většiny z nich nás nenechali vejít. V těch, které jsem viděl, bylo špatné osvětlení. Pak jsem si povšiml tady toho výkopu. Můj průvodce Sallah mě varoval, že jde o soukromý majetek. Ale trval jsem na tom, že to tu chci vidět. Bylo to ode mě asi hloupé. Nemyslel jsem, že by to někomu mohlo vadit.“

„Vadit? Proč by mi to vadilo?“ zeptal se von Trappen a nasadil ještě mlsnější úsměv. „Rád vidím zvídavé mladé lidi. Jistě by z vás byl dobrý archeolog, až byste dospěl. Škoda, že k tomu nikdy nedojde.“

„Poslyšte, chápu, že jsem vás asi trochu rozzlobil,“ řekl Indy. „Ale neudělal jsem to ze zlého úmyslu. O těch věcech v hrobce samozřejmě nikomu neřeknu ani slovo. Ne že bych toho moc viděl, je tam strašná tma. Táta mi vysvětlil, jak důležité je uchovat velké nálezy v tajnosti, dokud nejsou vědecky prozkoumané. Jinak byste se musel bát, že se toho zmocní novináři a začnou psát samé nepřesnosti,“ snažil se Indy. „Nahrnou se sem turisti. A samozřejmě zloději. Proto vám slibuji, že o tom budu mlčet jako hrob. Tak dlouho, dokud nedokončíte svou práci. I kdyby to mělo trvat celé roky.“

„No, to se mi tedy ulevilo,“ řekl von Trappen. „Ale co tady ten tvůj průvodce? Musíme najít způsob, jak ho umlčet. Za starých časů bychom mu vyřízli jazyk. Ale dneska musíme provést něco drastičtějšího.“

„Ale ne, ze Sallaha nemějte strach,“ ujistil ho Indy. „Pár dolarů mu navždycky zavře pusu. Znáte Egypťany. Pro peníze udělají všecko na světě.“

„To je pravda,“ přidal se Sallah. „Stačí pár dolarů. Nebo liber. Nebo marek. Nežádám moc. Jen trochu, pro moji ovdovělou matku a pro mé hladové bratry a sestry.“

Von Trappenovi se otřásala ramena a břicho mu skákalo. Musel si sundat monokl, aby si mohl utřít slzy, tolik se smál.

Pak jeho výbuch veselí ustal stejně prudce, jako začal.

Výraz tváře měl studený a hlas jako led. „Chcete si ze mě dělat blázny? Vy jste si vážně mysleli, že váš včerejší pokus vám jen tak projde? Nenapadlo vás, že příště už na vás budu připraven?“ Pohrdavě zkřivil rty. „To vy jste blázni, ne já. Uvěřili jste, že stráž ve výkopu usnula.“

Indymu bylo, jako by dostal ránu. No jistě. Strážný dělal mrtvého brouka. Čekal na vetřelce. A přitom sledoval, kdo jsou, co chtějí, jak daleko až zajdou.

Teď to zkusil Sallah. „Bitte, mein Herr, wir sind nur Kinder. Wir sind nicht schuldig.“

„Tak vy jste jen ubohé nevinné děti?“ opakoval von Trappen.

„Jawohl, mein Herr,“ ujistil ho Sallah.

„Musím říct, že na domorodce jsi velmi bystrý,“ řekl von Trappen. „Umíš anglicky a německy. Pověz, v kolika jazycích ještě dovedeš lhát?“

Indy se rozhodl, že v téhle ztracené hře použije svou poslední kartu.

„Sallah umí také staroegyptštinu,“ řekl. „Přeložil mi nápisy uvnitř v hrobce. Říká, že znamenají tu nejstrašnější kletbu, o jaké kdy slyšel. Ta padne na každého, kdo v hrobce něco poruší. Ta kletba je hroznější než všechny, které používali ostatní faraóni ve svých hrobkách. Musím vás varovat. Možná by bylo lepší pro nás všechny, kdybyste hrobku jednoduše zase zapečetili. Asi byste na celou tu věc měli zapomenout.“

„To víš, že na ni zapomenu,“ řekl von Trappen posměšně. „Ještě, že vás mám. Díky, zachránili jste mi život. Ale teď dovol, abych na důkaz vděčnosti dal tvému egyptskému průvodci malý dárek.“

Napřáhl obrovskou dlaň a uhodil Sallaha s takovou silou, až se mu hlava otočila.

Překvapený Sallah zatřepal hlavou. Před očima se mu roztančily hvězdičky. Přes ně spatřil, jak se von Trappenovi rozhostil na tváři spokojený výraz.

S potěšeným úsměvem zvedl ruku ještě jednou.

Náhle vzduchem cosi prosvištělo. Von Trappen vykřikl a na tváři mu vytryskl pramínek krve.

Sallah se ohlédl a uviděl v Indyho ruce dlouhý tenký bič.

Před jeho užaslýma očima přetáhl Indy bičem přes tvář i kopáče, který je hlídal.

Kopáč se oběma rukama chytil za tvář a upustil při tom pušku.

Indy ji popadl a namířil na von Trappena.

„Neměl byste se nikdy protivit staroegyptským kletbám,“ řekl Sallah. Pak se zeptal Indyho: „Kde jsi přišel k tomu biči?“

„V hrobce,“ řekl Indy. „Zvedl jsem ho, když jsem si ovázal prst. Je sice několik tisíciletí starý, ale funguje skvěle. Bič se zkrátka občas hodí.“

Sallah přikývl. „To vidím. Budu si to muset zapamatovat pro budoucnost.“

„Pro budoucnost? Pro jakou budoucnost? Chceš znát svoji budoucnost? Tak se podívej nad hlavu,“ zachrčel von Trappen s rukou pořád ještě na tváři.

Indy se zazubil. „To je starý trik, von Trappene. Na to mě nenachytáte. Oči ani pušku z vás dvou nespustím.“

„Ach, Indy, radši by ses měl podívat.“ řekl Sallah tenkým hlasem.

Indy se tedy podíval.

Nad nimi na kraji výkopu stál aspoň tucet mužů. Dívali se dolů, a dolů mířily i hlavně jejich pušek.

Kapitola jedenáctá

Ze všeho nejdřív začal von Trappen pečovat sám o sebe. Poslal jednoho ze svých mužů pro lékárničku. Pečlivě si ošetřil řeznou ránu na tváři přípravkem proti zánětu. Pak si na ni přiložil gázu a náplast.

„Tady v Egyptě musí být člověk strašně opatrný, aby nedostal infekci,“ řekl chlapcům. Dotkl se náplasti, aby vyzkoušel, jak drží. Sykl bolestí a šlehl pohledem po Indym a Sallahovi.

„Člověk musí zničit všechny zárodky dřív, než by ho mohly ohrozit,“ řekl. Pak se u smál. Úsměv pod obvazem měl opravdu ošklivý. „Nejen zárodky, abych byl přesný,“ řekl. „Nikdo si nemůže dovolit soucit s nepřáteli. Hlavní pravidlo v životě zní: zabij, nebo budeš zabit.“

Indy se mu pokusil odporovat. „Cožpak nechápete, že nejsme vaši nepřátelé? Chtěli jsme vám pomoci. O té faraónově kletbě jsme nelhali. Neříká se tam, co se vám může stát. Ale má to být něco strašného.“

„Myslíte si, že vědec jako já uvěří takovýmhle blábolům?“ řekl von Trappen v novém návalu hněvu. „Já vám ukážu, co si myslím o té vaší kletbě. Ukážu vám kletbu, která je mocnější než cokoli, co si dokázal vymyslet kdejaký faraónův kněz. Uvidíte, jak já trestám ty, kteří se mi postaví do cesty.“

Nařídil dvěma ze svých mužů, aby drželi Indyho a Sallaha v šachu. Pak vyštěkl nějaké povely na své zbylé kopáče. Ti vešli do hrobky. Když z ní vyšli, prohýbali se a vzdychali pod nákladem, který nesli.

Byla to zlatá Tutanchamónova socha.

„Krásná, že?“ řekl von Trappen. „Nejspíš nejskvělejší ukázka egyptského umění, jakou jsem kdy viděl.“

„Chápu, proč se jí chcete zmocnit,“ řekl Indy. „Pro archeologa je to báječná trofej. Ale měla by zůstat v Egyptě. V rukou Egyptanu.

„Zůstane, můžeš si být jist,“ řekl von Trappen. A smál se tomu jako nejlepšímu vtipu. S ozbrojenými strážemi za zády byli chlapci vyvedeni z výkopu. Na cestě čekalo nákladní auto s krytou korbou. Von Trappenovi muži naložili sochu. Za ní nastoupili chlapci a jejich stráž. Plachtu za nimi zašněrovali. Von Trappen se usadil vedle řidiče.

„Aspoň zjistíme, kam si von Trappen ukládá svůj lup,“ řekl Indy Sallahovi.

Vyzkoušeli stráže, jestli umějí anglicky. Neuměly. Mohli tedy se Sallahem volně mluvit. To bylo asi tak to jediné. Jeden ze strážců na ně v tmavém prostoru neustále mířil světlem z baterky, zatímco nákladní auto drncalo po nedlážděné cestě. Ten druhý držel pušku. K tomu, aby jim ukázal, že je odjištěná a že má prst na spoušti, nepotřeboval umět anglicky.

„Na všechny ty věci musí mít von Trappen nějaké skladiště,“ řekl Sallah. „To by mě zajímalo, jak to chce udržet v tajnosti.“ Pak se rozzářil. „Třeba to nechce udržet v tajnosti. Možná, že plánuje nějaké velkolepé odhalení. Pozve reportéry, víš, a ukáže jim všechno, co našel. Udělají z něj největšího archeologa na světě. Určitě to tak bude,“ pokračoval Sallah. „Bude nás až do té chvíle držet pod zámkem, abychom mu to překvapení nezkazili. Všechny ty zlé řeči vedl jen proto, aby nás zastrašil. Je to zkrátka takový protiva.“

Indy ponuře potřásl hlavou. „Nerad ti kazím radost, Sallahu. Na tohle už jsem taky myslel. Ale nedává to smysl. Žádný archeolog by netahal věci z hrobky, dokud všechno pečlivě nezměřil a nevyfotografoval tak, jak to našel. Jeho jméno je černou skvrnou archeologie. Ne, von Trappen je přesně to, co jsme si o něm mysleli od začátku. Vykrádač hrobů. Jestli svůj lup propašuje ven ze země, bude mít peněz, jako by si je sám tiskl. Jenom nevím, jak to chce provést.“

Odpověď se Indy dověděl, sotva náklaďák zabrzdil. Stráže vytáhly oba chlapce ven.

Došli k Nilu. U břehu byla uvázaná zářivě bílá námořní jachta. Naleštěné mosazné kování se blyštělo pod egyptským sluncem.

„Skvělá, co říkáte?“ zeptal se von Trappen. „Je to mistrovské dílo moderní techniky. Je vybavena vším, co může archeolog potřebovat. Je to dárek od německé vlády. Může sloužit za příklad toho, jak náš císař Vilém podporuje vědu. Jsem mu velmi zavázán.“

„A takhle se mu chcete odvděčit?“ zeptal se Indy. „Myslel jsem, že vy, Němci, si císaře vážíte.“

Von Trappen se vypjal. Když mluvil, stál v pozoru. „Jestli si vážím našeho císaře? Ovšemže si ho vážím. Jsem jeho nejloajálnější poddaný. Což ostatně brzy zjistíte.“

Když nastoupili na jachtu, Indy se přesvědčil, že von Trappen nelhal. Posádka rozhodně nebyla nedbalá. Všichni měli na sobě bílé uniformy německého námořnictva. Nechyběl ani opasek s pistolí v naleštěném pouzdře.

„Sem nevidí žádné nepovolané oči,“ řekl von Trappen. „Všechny přístupové cesty jsem nechal hlídat. Koupil jsem okolní pozemek a vystěhoval místní zemědělce. Říkám to jen proto, aby vás náhodou nenapadlo utíkat. Ujišťuji vás, že odsud se nedostanete.“

Zašli do podpalubí a vešli do místnosti, které vévodila velká tavná pec.

„Tahle pec, to je sen každého archeologa,“ řekl von Trappen. „Mohu si tu ukovat jakýkoli nástroj, který bych mohl potřebovat při vykopávkách. Také se tu dají testovat kovové předměty, které objevím. Byla popisována s velkým obdivem ve vědeckých časopisech.“

Přímo se s tou pecí laskal. „Jsou ovšem také způsoby použití, o kterých se ve vědeckých časopisech nepíše. Naše vláda se o nich nezmiňuje. Chcete hádat, o jaké použití jde?“

„Raději ne,“ řekl Indy. Zahlédl blesky ve von Trappenových očích. Připomínal mu supa, který si obhlíží kořist.

V té chvíli zpocení kopáči přinesli do místnosti Tutanchamónovu sochu. Položili ji před dvířka pece.

Von Trappen ji zálibně přejel dlaní. „Ryzí zlato. To se bude báječně tavit. Naděláme z něho krásnou řádku cihel.“

Indy zaúpěl hrůzou – a hněvem. „Vy ho chcete roztavit? Nic strašnějšího jsem v životě neslyšel.“

„Vážně?“ řekl von Trappen. Sáhl si na náplast na tváři. Potom natáhl ruku a pořádně štípl Indyho do tváře. Když Indy vyhekl bolestí, zachechtal se. Pak udělal totéž Sallahovi. „Copak asi povíte, když vám prozradím další způsob použití mé pece? Moc dobře si dovede poradit s lidským tělem – nebo se dvěma.“

Kapitola dvanáctá

Indy se někde dočetl, že německý císař je blázen do uniforem. Německý vládce chtěl mít pro každou příležitost novou.

Von Trappen měl úplně stejný knír jako panovník. A úplně stejný styl oblékání.

Vydal rozkaz, aby stráž nespouštěla chlapce z očí a vyšel z lodní dílny. Když se vrátil, nevypadal vůbec jako archeolog nebo člověk na cestách.

Měl na sobě bílou uniformu námořního kapitána, s epoletami a čepicí se zdviženým dýnkem. Na kabátě měl celou sbírku stužek a medailí všech barev, velikostí a tvarů. Vypadal jako výkladní skříň v zastáváme.

Když vešel do místnosti, muži, kteří hlídali Indyho se Sallahem, mu předpisově zasalutovali. Odpověděl rukou v rukavici nedbale přiloženou ke spánku. Vyštěkl nějaký rozkaz v němčině. Námořníci srazili podpatky a hned uposlechli.

„To nesmíte!“ vykřikl Indy, když námořníci zasunuli zlatou sochu do pece. Otočil se k von Trappenovi. „Nedělejte to!“

„Že nesmíme?“ řekl von Trappen. „Jen se pěkně dívej.“

.Ale proč?“ nechápal Indy. „Dobře, dovedu si představit, že byste tu sochu chtěl propašovat za hranice. Třeba pro sebe. Nebo pro nějaké hamižné sběratele. Našlo by se asi i nějaké muzeum, které by vysolilo hromadu peněz a na nic se neptalo. Ale proč ji chcete roztavit? Cena zlata je přece mnohem nižší. A co vaše svědomí archeologa? Vždyť to je… to je…“

Indy se odmlčel. Nedokázal najít slovo, které by vyjádřilo jeho znechucení.

„Zrůdný zločin?“ navrhl von Trappen. „Svatokrádež? Neodpustitelný hřích, spáchaný na vědě? Pro archeologa asi ano. Ale ne pro důstojníka tajné námořní služby pod přímým velením samotného císaře. Konám jen svou povinnost.“

„Chcete říct, že jste tajný agent?“ zeptal se Indy s očima navrch hlavy. „A já vždycky myslel, že agenti nosí pršiplášť a podobné věci.“

„Jistě. Pršiplášť mám taky,“ řekl von Trappen. „V Londýně jsem ho několikrát použil. Ale podnebí v místech, kde pracuji, je na pršiplášť většinou příliš teplé. Jako archeolog konám svou povinnost hlavně na Středním východě. Tady mohu být své zemi a svému panovníkovi nejužitečnější.“

‚Ale co tu děláte?“ zeptal se Indy.

„Myslel bych, že takový chytrý chlapec jako ty na to musí přijít sám.“

„Já jsem na to přišel,“ řekl Sallah.

„Ty? Vážně?“ von Trappen povytáhl obočí.

„Má to něco společného se Suezským průplavem,“ řekl Sallah. „Angličané tu mají na jeho ochranu spoustu vojska. To znamená, že by se ho někdo mohl chtít zmocnit.“

„Na domorodce jsi opravdu bystrý,“ řekl von Trappen. „Ano, někdo by se ho mohl chtít zmocnit.“

„Jistě,“ řekl Indy. Vzpomněl si, co mu říkal Marcus Brody v Káhiře. „Bez průplavu by Anglie byla odříznuta od většiny svých kolonií. Ještě větší význam by měl, kdyby v Evropě vypukla válka.“

„Ne kdyby, ale až tam bude válka,“ opravil ho von Trappen. Oči mu zářily nadšením. „Osud Německu určil, aby se stalo pánem Evropy. Anglie se urputně snaží sjednotit národy proti nám. Všichni musí být smeteni. Válka bude, bude krátká a nádherná!“

Indy honem vymýšlel, jaké otázky by měl von Trappenovi položit, aby z něho vytáhl víc. Ale nemusel se ptát. Von Trappen hořel touhou vykládat o svém poslání v Egyptě. Mluvil o tom se stejným potěšením, s jakým předváděl svou uniformu a medaile.

„Až zvítězíme, budu nosit Železný kříž,“ řekl s pýchou v hlase. „Svět se doví, že jsem nebyl žádný ubohý archeolog, který se hrabe v prastaré špíně. Byl jsem ten muž, který vyhrál válku. Muž, který umístil nálože, jež vyhodily do povětří průplav a zmrzačily Anglii. Muž, který docela sám sehnal dost zlata na financování domorodého povstání, které nám všechno ulehčilo.“

„Tak vy chcete uložit do hrobky výbušninu a pak to všechno zakrýt,“ řekl Indy. Teď mu bylo všechno jasné. „Proto jste mi tvrdil, že jste nic nenašel.“ Pak se mu ve tváři objevil zmatek. „Jedné věci ale nerozumím. Jak jste mohl vědět, že najdete tu hrobku?“

Von Trappen se uchichtl. „Jsem rád, že se ptáš. Byl jsem si naopak jist, že žádnou hrobku nenajdu. To je legrace, co?“

„Cože?“ zeptal se Indy. „Já to nechápu.“

„Když tu americký archeolog Davis kopal celé dlouhé roky, prohlásil, že byly objeveny všechny zdejší hrobky,“ řekl von Trappen. „Davis měl od vlády povolení kopat v Údolí králů, a když jsem mu zaplatil, aby mě tam nechal kopat, varoval mě, že zbytečně vyhazuju peníze. Měl jsem v úmyslu vykopat jenom díry, abych měl kam položit výbušninu. Tu hrobku jsem našel náhodou. Někdo v tom může vidět štěstí, ale pro mě je to důkaz, že bohové stojí na německé straně. Hrobka bude báječným úkrytem pro naši tajnou zbraň v Egyptě.“

„A co ty věci v ní? Snad je nechcete zničit?“ zeptal se Indy.

Von Trappen pokrčil rameny. „Nemám na vybranou. Zlato a drahé kamení použiju k rozpoutání odporu proti Anglii mezi Egypťany. Možná, že se mi dokonce podaří rozdmychat celonárodní povstání. To, co zbyde, naházím do Nilu. Nic nesmí upozornit na výbušniny. Po mém objevu nesmí zůstat ani stopa.“ Von Trappen se odmlčel a pak dodal: „Musím ovšem přiznat, že jsem se neubránil pokušení vzít si na památku jistou maličkost. Docela rozkošný prsten. Možná, že ho po válce věnuji nějakému muzeu. Nebo ho budu nosit sám.“

„Vy si vážně myslíte, že se vám to podaří?“ zeptal se Indy.

„Někdo určitě neudrží jazyk za zuby,“ řekl Sallah. „Ví o tom příliš mnoho lidí. Víte co? Uděláme s vámi obchod. Nechte nás jít a my nikomu neřekneme ani slovo. Budeme zticha i o té soše. Zaplombujte tu hrobku. Odplujte. Řekněte císařovi, že váš plán nevyšel. Budete doma, a budete mít pokoj.“

„Vy, domorodci, byste věčně jenom smlouvali – dokonce i když nemáte co nabídnout,“ řekl von Trappen popuzeně. „Nemám strach, že by moji muži někde mluvili. Nejsou to žádní méněcenní domorodci. Jsou to dobří Němci. A vy dva žvanilové, vás já…“

Jeden z námořníků ho přerušil. Zasalutoval a podal jakési hlášení v němčině.

Von Trappen řekl chlapcům: „Teď uvidíte, co dokáže německá odhodlanost a německý génius. Můj inženýr pracoval ve dne v noci, aby pec byla ještě účinnější. Pojďte, ať vidíme výsledek.“

Dovedl chlapce k peci. Jeden z námořníků natáhl ruku po kohoutku na jedné straně pece. Ale von Trappen ho pohybem ruky poslal pryč. Chtěl to udělat sám.

Když se do formy začal valit proud roztaveného zlata, tvář se mu rozzářila. Když byla forma plná, von Trappen utáhl kohoutek a ustoupil, aby se jeden z námořníků mohl ujmout díla. Formu odnesli stranou, aby zlato zchladlo.

„Krásná, nejkrásnější věc pod sluncem,“ řekl von Trappen s pohledem upřeným na plnou formu.

Indy hleděl na roztavený kov. Myslel na mistrovské dílo. Na ten zázrak, který už nikdy nikdo nespatří. „Hrůza, největší hrůza, jakou jsem kdy zažil,“ řekl.

„Hrůza?“ podivil se von Trappen. „Velice lituji, že jsem se tě dotkl. Mohu slíbit jediné, že totiž ty a tvůj přítel se nebudete muset dívat na něco, co by vám mohlo připadat ještě horší. Na popel. Na lidský popel. Na popel z lidských těl, který přidám ke všemu tomu popelu, co už zmizel ve vodách Nilu.“

Von Trappen se otočil a vydal rozkaz jednomu z námořníků. Námořník vytáhl z pouzdra revolver typu Luger a podal ho von Trappenovi.

„Další triumf německé techniky,“ řekl von Trappen a polaskal luger stejným pohledem, jakým se díval na zlato. Pohyboval s ním nahoru a dolů a zkoušel jeho váhu i vyváženost. Odjistil ho a objal prstem spoušť. Pak se podíval na Indyho se Sallahem.

„Tak, hoši,“ vyzval je. „Kdo z vás chce jít první?“

Kapitola třináctá

Dřív než se mohl Indy pohnout, Sallah ho předešel.

„Já půjdu první,“ řekl.

Von Trappen vypadal překvapeně.

„Musím uznat, že na domorodce jsi hodně odvážný,“ řekl.

Sklonil svůj luger, aby měl na mušce Sallahovo srdce.

„A co když domorodec udělá tohle?“ řekl Sallah a popadl rukojeť formy plné roztaveného zlata.

Pevným pohybem poslal roztavené zlato do vzduchu v oblouku, který zachytil von Trappena a námořníky za ním rovnou do tváře.

„Ááá!“ Jejich výkřiky se smísily. Von Trappenův luger upadl na zem. Sallah s Indym se vrhli ke dveřím. Když vletěli do úzké lodní chodby, Indy za nimi přibouchl dveře. Kéž by měly dveře zvenku nějakou kličku, pomyslel si. Mohli bychom von Trappena zamknout uvnitř i s jeho námořníky. Ale nebyl tam ani zámek, ani klička.

Pak Indy uviděl, že na stěně v chodbičce visí sekera s dlouhým topůrkem. Byla tam pro případ požáru.

Střelil pohledem po dveřích, které se otevíraly do chodbičky. Co kdyby…

Sallah byl rychlejší. Popadl sekeru. Jeden konec vzepřel o dveře a druhý o protilehlou stěnu chodby.

„Geniální věci jsou jednoduché,“ řekl Indy.

„Teď mám v hlavě jedinou myšlenku,“ řekl Sallah. „Jak se dostat z téhle lodi.“

„Získali jsme čas,“ řekl Indy. „Chvíli jim potrvá, než vysadí dveře z pantů.“

Zevnitř se ozýval hluk, jak se von Trappen a jeho muži snažili udělat přesně to, o čem se Indy zmínil.

„Dělej, musíme se rychle dostat na palubu,“ řekl Indy. „Už by měla být tma. Snad se nám podaří proklouznout z lodi ven.“

Vyšplhali po kovovém žebříku a brali ho ob dvě příčky. Indy vystrčil hlavu otevřeným poklopem. Byla noc, ale měsíc svítil jako ve dne.

„Břeh řeky je volný,“ zašeptal Indy. Celý shrbený vylezl na opuštěnou palubu. Sallah hned za ním udělal totéž. Jak jen to šlo, drželi se ve stínu a zamířili k východu z lodi.

„Zatraceně, oni tu hlídají,“ zašeptal Indy, když se vyklonil z lodi.

Proti východu stáli na břehu dva muži s puškami.

„Když polezeme přes zábradlí na téhle straně, uvidí nás,“ zašeptal Indy. Na okamžik se zamyslel. „Poslyš, Sallahu, umíš plavat?“

„Umím,“ řekl Sallah, „jenže…“

„Výborně,“ řekl Indy. „Tak přelezeme na druhé straně.“

„Jenže tam…“ začal Sallah znovu.

Ale zase se mu nepovedlo doříct celou větu.

Vzduchem se rozlehl von Trappenův hlas, který řval německy rozkazy.

Stráže se rozeběhly veliteli na pomoc.

Vzápětí prolezl von Trappen se dvěma vojáky otvorem na palubu. Spatřili Indyho se Sallahem.

„Odřízli nás od řeky,“ řekl Indy. „Pojď, zkusíme vlézt tam, co je ten druhý poklop.“

Vlezli pod druhý poklop a sestoupili po žebříku, který vedl mnohem hlouběji než ten první.

Ocitli se ve velkém lodním prostoru ozářeném mdlým elektrickým světlem. Až do stropu byl plný dřevěných přepravních klecí.

„Rád bych věděl, jestli je to to, co si myslím,“ řekl Indy.

„Vsaď se, že jo,“ řekl Sallah.

S horečnatým spěchem otevřeli jednu klec.

„Dynamit,“ vydechl Indy. „Je ho tu dost, aby vyletěl do vzduchu celý Suezský průplav,“ poznamenal Sallah s bázlivým pohledem upřeným na všechny ty přepravky kolem.

V té chvíli sem shora dolehl von Trappenův hlas.

„Pojďte ven,“ velel. „Nebo si tam pro vás dojdeme. Odtamtud nevede žádný jiný východ. Abych vám to usnadnil, dám vám návrh, který jistě neodmítnete. Přestaňte nám dělat problémy a vaše smrt bude rychlá a bezbolestná. Jestli to ale na nás budete dál zkoušet, nedáme do pece vaše těla. Spálíme vás zaživa.“

Indy zavolal: „Dobře, dobře, vzdáváme se! Vyhráli jste!“ Sallaha to vyděsilo.

Vtom si všiml, že na něho Indy mrká.

Indy hrábl do přepravky a vytáhl odtamtud váleček dynamitu. Zastrčil si ho za opasek a vystupoval po žebříku.

Sallah chtěl něco říci, ale bylo pozdě. S povzdechem se vydal za Indym. Věděl, co musí přijít, a nechtěl, aby v tom byl Indy sám.

Když se postavili na palubu, von Trappen se vítězně rozesmál. „To jsem rád, že jste dostali rozum,“ zavrčel.

‚A co říkáte tomuhle?“ vyštěkl Indy a vytáhl váleček dynamitu. „Všichni odložte zbraně, nebo to tu vyhodím do vzduchu. Věřte mi, já to udělám. Nemám totiž co ztratit.“

Zbraně padly na palubu a Indy roztáhl pusu do úsměvu.

Ten úsměv mu ale vydržel sotva pět vteřin. Přesně tak dlouho totiž trvalo von Trappenovi, než si pořádně prohlédl váleček dynamitu v jeho ruce.

„Tak honem, vyhoď to do vzduchu,“ vybídl ho se smíchem. „Vždyť nemáš rozbušku.“

„Hop,“ vykřikl Indy a rozběhl se k zábradlí nad řekou.

„Chtěl jsem ti to o té rozbušce říct, ale neměl jsem šanci,“ řekl Sallah, který se držel těsně za ním.

‚Aspoň se dostaneme do řeky,“ řekl Indy, když mu kolem ucha prosvištěla kulka. Za okamžik už byl dole a plaval ze všech sil. Sallah se držel těsně za ním. Z jachty je hledali se svítilnou, pruh světla klouzal po vodě.

Strojní puška třaskala. Kulky dopadaly do vody čím dál blíž.

„Zvládneme to,“ vydechl Indy. „Už jsme skoro z dostřelu. Už jsme…“

Vtom se zarazil. V měsíčním světle uviděl oči, které je pozorovaly. Spoustu očí. Ve spoustě zle vypadajících hlav. Dlouhé tlamy s ohyzdným úsměvem hbitě rozrážely vodu. Všechny mířily přímo na ně.

„Jsou to…?“ vydechl Indy.

„Ano,“ řekl Sallah. „To je ta druhá věc, kterou jsem ti nestihl říct. Krokodýli!“

Kapitola čtrnáctá

Indy v hrůze zíral, jak se k nim krokodýli blíží. V měsíčním světle byly jejich oči žluté a ohavná kůže šedozelená.

Otočil se ve vodě a chtěl plavat opačným směrem. Z téhle strany se k nim však blížil pátrající proud světla. Strojní puška rachotila a kulky pleskaly o hladinu.

Nebylo úniku.

Světlo je zasáhlo právě ve chvíli, kdy puška zmlkla, jak střelec vyměňoval nábojový pás. Indy zaslechl, jak se nocí rozléhá von Trappenův smích.

Zaskřípal zuby. Von Trappen viděl, kde jsou. Von Trappen si prožíval svůj triumf –buď je zabijí dřív kulky, nebo krokodýli.

Indy nemohl dělat nic, jen vidět rudě. Udělal poslední, bezmocné gesto odporu.

Vynořil z vody ruku a potřásl směrem k von Trappenovi pěstí.

„Co si…!“ víc nestihl vyslovit. Jeho hlas utonul v ohlušujícím výbuchu.

Von Trappenova jachta se proměnila v obrovskou ohnivou kouli. Indy se odvrátil od oslepujícího světla. Krokodýli udělali v hrůze čelem vzad a prchali pryč.

„Všiml sis, co jsem udělal, než to bouchlo?“ zeptal se Indy Sallaha, který šlapal vodu vedle něho.

„Všiml,“ řekl Sallah. „Nikdo nám to neuvěří. Ale já jsem to viděl.“

Prohlíželi si pěst, Indy ji pořád ještě držel zvednutou. Když ji konečně sklonil, zírali na prsten na jeho prstě. Obvaz se ve vodě odmotal. Vzpomněli si na prudký záblesk světla. Vystřelilo z prstenu jako zápalný náboj a zasáhlo přesně von Trappena a jeho jachtu.

„Faraónova kletba,“ vydechl Indy.

„Osirisova síla,“ řekl Sallah hlasem naplněným úctou. „Pořád je tam.“

Indy se vzpamatoval z šoku. „Ale my jsme pořád tady,“ řekl. „Pojď rychle na břeh, než se ti krokodýli vrátí.“

Voda z nich crčela, když se škrábali ven z řeky. Hledali stopy po jachtě. Našli jen kusy roztříštěného dřeva, rozházeného po břehu. Zbylé trosky už plavaly s říčním proudem.

Vyrazili po cestě směrem k Luxoru. Zjistili, že výbuch toho smetl víc, než čekali. Našli von Trappenův náklaďák prázdný. Jeho strážné posty byly opuštěné. Musel mít celé své mužstvo na jachtě.

„Von Trappen i jeho posádka to má tedy za sebou,“ řekl Indy a snažil se, aby to znělo chladnokrevně. Proč by dával Sallahovi znát, že se uvnitř celý chvěje. Měli před sebou ještě dost práce. „Teď se ještě musíme obávat kopáčů na jeho pozemku. Hned zítra se tam vypravíme. A já se musím vrátit do hotelu, nebo se Marcus strachy o mě zblázní.“

Sallah se zamyslel. Pak řekl: „Ty ráno dlouho spíš. Já to zvládnu.“

„Jak?“ zeptal se Indy.

„To uvidíš,“ řekl Sallah. „Zítra kolem poledne tě vyzvednu. A teď tě dovezu do hotelu.“

„Ty umíš řídit? Musím to nechat na tobě, Sallahu. Umíš spoustu věcí,“ řekl Indy. „Na domorodce, samozřejmě,“ dodal se širokým úsměvem.

Na druhý den vyrazili k vykopávkám a Indy měl další příležitost sledovat, jak se Sallah vyzná.

Nikde nebyl jediný kopáč.

„Jeden můj strýc je policista,“ řekl Sallah. „V Egyptě si příbuzní pomáhají. Poprosil jsem ho, aby sem dnes ráno zajel a řekl kopáčům, že von Trappen zahynul při výbuchu své jachty. Pak je požádal, aby mu ukázali doklady.

Když viděl, že je mají falešné, řekl jim, že skončí v egyptských věznicích. Jsou to sice Němci, ale o egyptských věznicích už slyšeli. Nabídli mému strýci úplatek, aby je nechal jít. Přijal ho, samozřejmě, jenom kvůli mně.“

„Doufám, že nebudou mluvit o té hrobce,“ řekl Indy.

„Řekl bych, že víckrát nebudou chtít mít s Egyptem nic společného,“ řekl Sallah. „Strýc říkal, že byli celí šťastní, že odsud mohou vypadnout. Navíc si myslím, že jim von Trappen o tom svém objevu nic moc neřekl. Byl to takový ten týpek, co si rád nechává všechno pro sebe.“

„Čas to ukáže,“ řekl Indy. „Počkáme a uvidíme. Pak uděláme, co bude potřeba. Vrátíme prsten jeho majiteli a potom hrobku zase uzavřeme.“

Sallah se rozzářil. „Takže ty o tom objevu nepodáš zprávu. V to jsem doufal.“

„Až dospěju, chtěl bych být archeologem,“ řekl Indy. „Ale napřed musím být opravdu dospělý. Viděl jsem, co dovede kletba Ka. Čím dřív mu vrátím prsten, tedy klid a mír, tím víc se budu cítit v bezpečí.“

„Já ti rozumím,“ řekl Sallah a vyrazil s Indym k hrobce.

Když otevřeli dveře, našli všechno tak, jak to opustili. Až na to prázdné místo po zlaté soše.

Indy zvedl elektrickou svítilnu, pohozenou u dveří. Vyslal paprsek světla podél stěn a hledal, kam by umístil prsten.

Sallah zaťukal na stěnu na zadní straně místnosti. Znělo to dutě.

„Faraónův sarkofág musí být v místnosti za touhle zdí,“ řekl. „Tak se podobné hrobky většinou budovaly.“

„Tam je jeho Ka,“ řekl Indy. „A tam taky musíme vrátit prsten.“

Indy vzal zlatou lopatku. Sallah zase zlatý oštěp. Společně prorazili díru v tenkém zdivu. Opatrně, jeden za druhým, prolezli na druhou stranu.

Ocitli se v pravoúhlé místnosti se žlutě natřenými stěnami. Na stěnách byly obrazy faraóna, jeho manželky, dvořanů a mnoha bohů – jako živé. Sochy bohů byly ve výklencích ve zdech.

Sallah se podíval na sochy a řekl: „Tady dali kněží dohromady pěkně tvrdou partu. Určitě chtěli mít jistotu, že kletba proti vetřelcům bude opravdu fungovat.“

Indy přešel k mohutnému kamennému bloku, který vévodil celé místnosti. „Pod tím musí být faraónovy rakve a uvnitř jeho mumie. A taky jeho Ka.“

„Určitě,“ souhlasil Sallah.

„Myslím, že bychom ho už neměli vyrušovat,“ řekl Indy. „Položíme prsten nahoru a půjdeme odsud.“

Sallah pohlédl na výhružně se tvářící sochy bohů a přikývl: „To je dobrý nápad.“

Indy stáhl prsten z prstu a položil ho na kámen. Místnost zalilo sálající světlo. A mysl obou chlapců znovu naplnil ten hlas.

„Dobře jste se zhostili svého úkolu. Vezměte si prsten jako odměnu. Už nebude mít Osirisovu sílu. Ale bude mít dost síly na to, aby vám připomínal, co jste vykonali a čemu jste se při tom naučili.“

Světlo pohaslo a v místnosti zůstala jen matná záře elektrické svítilny.

„Myslím, že tohle nemůžeme odmítnout,“ řekl Indy a zvedl prsten. Podal ho Sallahovi. „Vezmi si ho. Udělal jsi toho tolik, jako já. A tohle je tvoje země. Nelíbí se mi, když cizinci vyvážejí památky ze zemí, kam patří.“

„Mně taky ne,“ řekl Sallah. „Ale v tomhle případě bych rád udělal výjimku. Chci, aby sis ho vzal jako suvenýr z mé země. A jako památku na naše přátelství.“

„To nejde,“ protestoval Indy. „Musíš si ho vzít,“ řekl Sallah tónem, který nepřipouštěl odpor. „V Egyptě neexistuje větší urážka, než když odmítneš něčí dar.“

„Co ti mám na to říct? Děkuji ti.“ Indy si navlékl prsten zpátky na prst.

„A teď rychle pryč, dokud nás štěstí neopustilo,“ řekl Sallah.

„Jsem pro,“ řekl Indy. Proklouzli dírou, kterou vykopali, a vyběhli ze dveří. Když za sebou zavřeli dveře, otočili se a honem se zase odvrátili zpátky.

„Nedívej se tam. Myslím, že nás štěstí opustilo,“ zašeptal Indy.

V příkopu stál kopáč a díval se na ně. Pomalu zvedl pušku. Oči mu hořely nenávistí.

Kapitola patnáctá

Indy hleděl do kopáčových žhnoucích očí a viděl v nich smrt.

Puška mířila přesně na jeho srdce.

„To je konec,“ pomyslel si a vypjal prsa, aby mohl přijmout kulku.

Najednou kopáč obrátil oči vsloup. Puška mu vypadla z rukou. Spadla na zem a kopáčovo tělo se zhroutilo na ni.

Chlapci se k němu rozběhli.

Indy se dotkl jeho tváře. Přímo žhnula.

„Něco mu je,“ řekl.

„Já vím, co to je,“ řekl Sallah. „Jdi od něho honem dál.“ Sallah popadl Indyho za košili. Prudce ho odtáhl od kopáče, který bezmocně ležel na zemi a třásl se horečkou a zimnicí.

„Vidíš ty boláky, co má za ušima?“ zeptal se Sallah. „Takové má všude po těle. To může být jen jedna věc. Mor.“

„Mor?“ opakoval Indy.

„Dýmějový mor,“ řekl Sallah ponuře.

Ta slova zněla Indymu v hlavě jako umíráček. „Černá smrt,“ řekl. Vzpomněl si na strašné nemoci, které ve středověku hubily milióny lidí. „Myslel jsem, že se už nevyskytuje.“

„Ale ano, hlavně v Egyptě,“ řekl Sallah. Viděl, jak je Indy bledý, a začal ho uklidňovat. „Neboj se. Když se k nemocnému jenom přiblížíš, nedostaneš to. Rozšiřují to hlavně blechy.“

„Měli bychom pro něho něco udělat,“ řekl Indy, když se dal trochu dohromady. „Je v agónii.“

„Za chvíli to bude mít za sebou. Jeho nemoc už je hodně pokročilá. My musíme hlavně zajistit, aby tělo rychle spálili.“

Indy smutně potřásl hlavou. „Šel sem asi pro nějaký lup a místo kořisti dostal tohle.“

„Nějaký čas už to musel mít,“ řekl Sallah. „Řekl bych, že od chvíle, kdy vnikl do hrobky. Od okamžiku, kdy rozhněval Ka.“

Indy se otřásl. „Určitě. Tak to bude,“ řekl. A potom dodal: „Brrr, teď bych nechtěl být v kůži těch ostatních kopáčů.“

„Já taky ne,“ přidal se Sallah. „Tak mě napadá, že bychom měli zařídit, aby ta hrobka byla co nejdříve zase zakrytá, než Ka ztratí trpělivost.“

„Ale jak?“ zeptal se Indy. „Sami to přece nesvedeme. A nemáme dost peněz, abychom si někoho najali.“

Sallah přemýšlivě našpulil rty. „Mám pár příbuzných, kteří by s tím mohli pomoci,“ řekl nakonec.

Indy se spokojeně usmál: „O tom nepochybuji.“

Na konci dalšího dne se Indy se Sallahem dívali, jak poslední Sallahovi příbuzní odcházejí. „Odkud sem všichni přišli?“ zeptal se.

Sallah pokrčil rameny. „My, Egypťané, máme velké rodiny. A jak už jsem ti říkal, pomáháme si navzájem.“

„To vidím,“ řekl Indy.

Malá armáda mužů, žen a dětí sem přijela na koních, oslech a velbloudech, někteří přišli pěšky. Když odjeli domů, nezbyla tu po von Trappenově snažení ani stopa. Jen vedle Tutanchamónovy hrobky se tyčil kopec zeminy.

„Vím, že bych se takhle neměl ptát, když jde o tvé příbuzné,“ řekl Indy. „Ale, co myslíš, budou všichni o té hrobce mlčet?“

„Já se neurážím,“ ujistil ho Sallah. „Jsou to jenom lidi a někteří jsou ještě víc lidi než jiní. Ale když jsem jim řekl o té kletbě, budou respektovat přání Ka. Hlavně když jsem jim vyprávěl, jak dopadl von Trappen a ten kopáč, co nás tu přepadl.“

Na najatém velbloudu dojeli pak zpátky k Indyho hotelu. Teď byli velbloudářovi stálí zákazníci. Dal jim tedy slevu.

Právě si povídali o tom, co budou dělat na druhý den, když do nich vrazil uhoněný Marcus Brody.

„Indiana,“ řekl bez dechu. „Kde jsi byl? Hledal jsem tě úplně všude.“

„Prohlížel jsem si památky v Údolí králů,“ řekl Indy. „Tady Sallah mi dělal průvodce. Je skvělý. Právě mi popisuje chrám v Luxoru, chceme tam jít zítra.“

„Chrám v Karnaku je opravdu skvělý,“ řekl Marcus. Ale potom rozhodně zavrtěl hlavou: „Bohužel o něj přijdeš. Dnes večer odjíždíme z Luxoru.“

„To už jste se svou prací hotov?“ zeptal se Indy.

„Skoro,“ řekl Marcus. „Ten člověk měl jen pár věcí, které stály za úvahu. Jak jsem říkal, to nejlepší už je dávno pryč. Ale to není ten pravý důvod, proč musíme rychle odjet.“

‚A proč tedy?“ zeptal se Indy.

„Protože se tu objevila skupina německých turistů, nakažených morem. Hned byli, samozřejmě, umístěni v karanténě. Nebezpečí, že by se choroba mohla rozšířit, není velké. Ale já nechci riskovat ani to málo. Dostal jsem tě na starost. Nechci, abys byl vystaven žádnému nebezpečí.“

„Dobře,“ řekl Indy.

„Takže teď půjdeš do svého pokoje a okamžitě si začneš balit své věci,“ přikázal Marcus.

„Už jdu,“ řekl Indy, ale napřed se musel rozloučit se Sallahem.

Potřásli si rukama.

„Děkuji ti za všechno,“ řekl Indy.

„Hlavně já tobě,“ řekl Sallah. „Ještě se uvidíme.“

„Víš, mám takové tušení, že se opravdu ještě setkáme!“ řekl Indy.

Mluvil pravdu. Jak tak pozoroval Sallaha, který odjížděl na velbloudu, byl si naprosto jist, že se spolu zase někdy sejdou. Někde. Nějak.

Jeho myšlenky přerušil Marcus.

„Vidím, že jsi nedbal mé rady,“ řekl.

„V čem?“ zeptal se Indy.

„Mluvím o tom prstenu, co máš na prstě,“ řekl Marcus. „Vsadil bych se, že ti ho někdo vnutil jako pravou starověkou památku. Doufám, že ses nenechal moc oškubat.“

„Jak můžete něco takového říct, Marcusi?“ řekl Indy pobouřeně. „Koupil jsem si ho jako levný suvenýr. Sám jsem poznal, že to je napodobenina.“

Na cestě k hotelu se Marcus smutně optal: „Slyšel jsi o té tragédii, co se stala předminulou noc?“

„Ne, neslyšel,“ řekl Indy. Vycítil, co teď přijde.

„Velký archeolog Gustav von Trappen byl zabit při výbuchu své jachty. Přivezl si zřejmě dynamit na výkopové práce. Ubožák. Tak úžasná kariéra, a takový strašný konec. Jeho poslední výprava navíc skončila neúspěchem. Všichni mu říkali, že v celém Egyptě už se nedá objevit žádná královská hrobka. Ale on nevěřil. Teprve minulý týden přiznal, že jeho úsilí ztroskotalo.“

„Takže s vykopávkami je konec,“ řekl Indy.

„Ano, zlatý věk velkých objevů je u konce,“ povzdechl si Marcus. Vzal Indyho přátelsky kolem ramen. „Chceš-li být opravdu archeologem, budeš se asi muset smířit s tím, že to nebude žádné vzrušení ani dobrodružství. Pro ty už v moderním světě není místo.“

Indy přikývl.

„Máte asi pravdu,“ řekl. Dotýkal se přitom prostředníkem prsteníku.

HISTORICKÁ POZNÁMKA

V roce 1914 vypukla první světová válka, v níž Německo a Anglie stály proti sobě. Německo bylo poraženo a německý císař přišel o trůn.

V roce 1922 britská expedice objevila Tutanchamónovu hrobku. Její účastníci s překvapením zjistili, že do hrobky v minulosti někdo vnikl. Zdálo se však, že z ní zmizelo jen velmi málo věcí. Tato skutečnost nebyla nikdy uspokojivě vysvětlena. Mnoho lidí spojených s touto expedicí skončilo svůj život tragicky. Tvrdilo se, že to způsobila starověká kletba. Úctyhodné vědecké mínění označilo tento názor za nesmysl.

Young Indiana Jones novels are conceived and produced

by Random House, Inc.,

in conjunction with Lucasfilm Ltd. TM

© 1992 Lucasfilm Ltd.

All rights reserved.

Licenced by: Merchandising Prague s. r. o.

Klánovická 9/707, Hloubětín

194 00 Praha 9

Les Martin

Young Indiana Jones a hrobka hrůzy

Vydalo VN Nezávislý novinář (IV)

Praha 1992

Překlad © Naďa Klevisová

Grafická úprava: Václav Svoboda

Odpovědná redaktorka: Jitka Chládková

Vyrobilo VN NN/III/

Vytiskla Grafia, s. p., Zlín

ISBN 80-901196-3-8

Cena 30 Kčs

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai